Pavel Kraus

Něco za něco

Sobota dne 10. února

Dlaň pravé ruky ještě pevněji sevře střenku nože s dlouhou, pečlivě naostřenou čepelí. Sevře ji ještě pevněji, jako by si potřebovala dodat patřičné odvahy, překonat poslední zábrany. Sevře ji tak pevně, až zápěstí modrá.

Je to vyvrcholením pouze několika zaslepených vteřin, nebo chladně promyšleného, zvlčilého plánu?

Kdoví.

Stále je však možno ustoupit od toho nejhoršího. Napětí by se uvolnilo, dech by zpravidelněl, atmosféra smrti by se vytratila, život by plynul dál.

Poplyne?

Kdoví…“

•

Ples Filmového klubu je zlatým hřebem klaštické společenské sezóny. Odehrává se téměř ve všech prostorách divadla. A to je komplex nejen rozsáhlý, ale i účelně řešený; vše vzájemně propojeno, vše pod jednou střechou: kino Květen, kde se na zahájení plesu vždy promítá atraktivní film západní provenience, vinárna s intimní barovou hudbou, malý divadelní sál, kde se hraje v rytmu disco, kavárna, kde se hrají většinou evergreeny pro střední generaci, Plzeňská restaurace, kde je k dispozici jak poctivé pivo, tak i poctivá dechovka. A kromě toho nezbytné oázy alespoň relativního klidu: foyer, v němž lze korzovat mezi mramorovým sloupořadím – to chladí již od pohledu –, divadelní cukrárna, jednotlivé spojovací chodby s improvizovanými barovými pulty… A všude výzdoba, jež nenechává na pochybách, že je to ples právě Filmového klubu: plakáty, reflektory s barevnými filtry, makety kamer, smyčky filmového pásu, které visí od stropů a pnou se po stěnách.

Veselí, smích, vzrušený šepot, ale i hlasité volání. Tančící páry, korzující skupinky, společenská setkání; utužují se přátelství stará, obnovují se přátelství polozapomenutá, navazují se přátelství nová; vzájemné míšení, vzájemná družnost: ten zde, ten tam, ta zde, ta tam…; minuty pádí jako zběsilé…

Termín safari pochází ze svahilštiny. Označuje se jím zejména výprava za exotickou zvěří.

Ivan Haller (osmadvacet roků, rozvedený, vyživovací povinnost na dvě děti) má pro termín safari výklad svůj. Výklad přenesený. Neloví antilopy, pídí se po vhodném objektu. Jinak obdobný lovecký rituál. Ivan Haller prochází jednotlivými prostorami, s rutinou zkušeného lovce skrývá své vzrušení, pozoruje, aniž by sám byl pozorován, vyčkává, aby se dokonce on sám stal vhodným objektem. Občas pohlédne na hodinky. Dvacet třicet šest. Minuty skutečně pádí jako zběsilé. Konečně!

Pleť hebká, bez jediného kazu, pod dopadem světla z křišťálového lustru se matně leskne, nejjemnější samet koňakového odstínu, vlasy husté, mahagon vlnivě klesá na stále ještě opálená ramena. Záda jsou nahá – rafinovaně podaný důkaz, že ňadra netřeba podpírat… A ten úsměv… Ivanu Hallerovi se zdá, že je v něm obsažena jediná otázka: Proč to nezkusit?

Safari Ivana Hallera se dostává do stadia číslo dvě. Ne, ještě není možno přiložit pažbu k líci. Zbrklostí se může projevovat sváteční bouchal, ne zkušený lovec. Ivan Haller si stoupá k místnímu barovému pultíku, objedná starou mysliveckou a nenápadně zjišťuje to, co je třeba vědět před rozhodujícím útokem. Sexbomba sedí u stolku se dvěma pány středních let a s jednou přetékající ženou. Zřejmě společnost, která už se zná tak dlouho a tak dobře, že si vypěstovala i svůj styl nudy. A vtipkování, což je pro ni určitě totéž. Občas někdo z nich cosi prohodí, zbývající tu přikývnou na souhlas, tu se uculí, tu se některý z nich podívá příslušným směrem; poznámka je nepochybně inspirována osobou nacházející se právě v divadelní cukrárně. Jeden z těch pánů je víceméně holohlavý, s nosem připomínajícím ptačí zoban, druhý by se hodil pro role přitroublých bumbrdlíčků. Oba mají rozepnutá saka a rozvalují se v křesílkách, jejichž návrhář měl asi před očima skrčence. V Ivanu Hallerovi se posiluje přesvědčení, že tato trojice není pro mahagonovou sexbombu vhodná. Vhodný by pro ni byl pouze on.

Dopíjí starou mysliveckou, kvapně opouští divadelní cukrárnu (nyní mu jako jedna z oáz klidu rozhodně nepřipadá). Míří ke spojovací chodbě mezi malým divadelním sálem a kavárnou. Pak do jedné ze dvou telefonních kabin. Vytáčí číslo. Napjatě čeká. Nic. Je to zvláštní, ale jako by ho uspokojil právě pouhý vyzváněcí tón, nikoli lidský hlas. Se sluchátkem na uchu počká ještě dvě minuty. Pak se vrací do cukrárny. Objednává si další starou mysliveckou. Je tak vzrušený, že dokonce nechá dvacet dvě koruny spropitného. U stolku v koutě se totiž něco děje, něco, co by mohlo mít rozhodující význam: k těm dvěma fotříkům přistupuje fotřík číslo tři. Doplňuje je netoliko svým vzezřením, nýbrž i společenskou vytříbenosti. Zcela bez ohledu na přítomnost dam se sklání nad jejich protějšky a cosi jim šeptá do ušních boltců. Ti dva znatelně ožívají. Vzápětí vstanou. A odcházejí s oním pokušitelem. Svým partnerkám nepodávají sebemenší vysvětlení. Prostě to nepovažují za nutné. Vlastně se k nim ani neotočí…

K líci zbraň! zavelí si Ivan Haller.

Je dvacet hodin a padesát dvě minuty.

•

Jaroslav Potůček (osmapadesát roků, v invalidním důchodu, žije sám) je vytržen z polospánku. Puls se mu zrychlil, až hrozí nebezpečí srdečního infarktu. Všechna krev z těla jako by se hrnula do hlavy, skráně jsou naráz zbrocené potem. Chtěl by se posadit, ale nedaří se mu to; trup i končetiny odmítají poslušnost.

Co se to děje?

A kde vlastně je?

Poznenáhlu se vzpamatovává, poznenáhlu se orientuje. Kolem něho spíše tma než husté šero. Do oken proniká jen matné světlo z pouliční lampy. Ano, je ve svém pokoji. Pokoji, který mu slouží za ložnici i obývák. A že už by bylo ráno? Ne, to ne.

A jak to že není převlečený do pyžama? No jo, po večeři si chtěl na chvilku lehnout, náhlá únava, je třeba si odpočinout, aby mohl v pohodě sledovat americkou detektivku, televizní obrazovka se zaplní drsnými chlapíky a střelbou, to Jaroslav Potůček miluje tím více, čím méně by byl vzhledem ke svému věku a ke svému zdravotnímu stavu čehosi obdobného sám schopen.

Co se to děje?

Randál neustává, spíše opět zesílil. Rozechvělému Jaroslavu Potůčkovi se přece jen podaří vstát, šourá se k bližšímu oknu. Rozhrne záclonu a shlíží do ulice.

To se podívejme! Nejenom podívejme. Copak ten automobil nemá tlumič? Vždyť je to, jako by přistával bombarďák! A řidič je snad cvok. Dorachotil – jinak nelze ten hluk pojmenovat – až na samotný konec Hrubešovy ulice, teď se zase vrací. A jak se vrací: couvá! Je tohle vůbec možný? Dokázal by zabránit střetu, kdyby se za zadkem objevila nenadálá překážka? Stěží. Před šestnáctkou zastavuje. Šestnáctka, to je dům přímo proti oknům pana Potůčka. Zastavuje stejně agresivně, jako jel. A stejně agresivně vyskočí řidič z vozu a vběhne do domu. Vše se odehraje tak rychle, že by ho pan Potůček nedokázal ani zhruba popsat. A to se mu, coby bývalému listonošovi, tedy poštovnímu doručovateli, který si vždy zakládal na své vizuální paměti, nelíbí. Má sice rád záhady, avšak pouze ty řešitelné a vyřešené. Jako v těch detektivkách na televizní obrazovce.

Schodiště protějšího domu se osvětlilo. Rozlíceného vetřelce bohužel není možné vidět – v oknech jsou tabulky z matového skla –, nicméně pan Potůček tuší, kam má namířeno.

S tím by se mělo něco udělat. Mělo. Ale pan Potůček ví své. O tom, jak asi jsme si všichni rovni, by mohl vyprávět…

•

„Smím prosit?“

Ivan Haller vysekne poklonu rokokového kavalíra; jistá rozjařenost není v určitých situacích na škodu. Partnerovi se hůře odmítá. Vždyť je všechno jen a jen hra – kdo by se tedy zdráhal brát? Teď se však mohla rozjařenost Ivanu Hallerovi nevyplatit: ono „Smím prosit?“ dostatečně přesně nenasměroval, až přeochotně se začíná zvedat ta obézka. Naštěstí Ivan Haller je muž světa znalý, žádost zopakuje, tentokrát už nemůže k omylu dojít. Mahagonová sexbomba stihne v krátkém časovém úseku dva úsměvy: nadějný pro Ivana Hallera, jízlivě uštěpačný pro svou kolegyni.

Vykročila směrem ke kavárně, což je hned vedle; a kde hrají evergreeny pro střední generaci.

„Kdyby vám to nevadilo, šel bych raději dolů,“ navrhuje Ivan Haller.

Dolů, to znamená do vinárny. Tam je možno těšit se nejen z intimní barové hudby, ale i z intimního barového přítmí. Tam je tělesná blízkost skutečnou tělesnou blízkostí. Tam lze záhy dospět ke zcela jiným dimenzím.

Mahagonová sexbomba přikývne. A Ivan Haller je přesvědčen, že je v tom souhlas i s těmi zcela jinými dimenzemi.

Scházejí po strmých a přeplněných schodech. Jsou výhodně strmé a výhodně přeplněné. Co stupínek, to vzrušující dotyk. To důkaz, že volba byla výsostně opodstatněná. Do finále se probojovalo nejlepší z nejlepšího.

Vplynou na skleněný parket. Že je zdola osvětlovaný, však vnímat nelze: těch, co sem vpluli, je přespříliš. Leč i to má svou slunnou stránku.

Nepřitiskli se k sobě. Byli k sobě přitisknuti. Ten rázný přechod netřeba vysvětlovat… Natožpak povinně rozpačitět…

•

K těm, co se na ples Filmového klubu doopravdy těší, je možno přiřadit i čtyřiašedesátiletého Josefa Karáska. Před odchodem do důchodu truhlařil, teď si přivydělává jako divadelní požárník. Odborným termínem – preventista. Vždycky vyvíjí maximální úsilí, aby služba připadla právě na něho.

Nažehlí si stejnokroj, nažehlí si nepředpisovou košili – sněhobílá s manžetami a s módním půlkulatým límečkem –, uváže kravatu – rovněž nepředpisová: bledě modrá, ze surového hedvábí –, černé polobotky vycídí do zrcadlového lesku. Dohlaďoučka vyholený, památka po vlasech čerstvě sestřižená… Trocha kolínské vody ještě více podtrhne slavnostnost chvíle… Vůně této kolínské vody pak se slavnostností této chvíle splyne, takže později stačí přivonět, vše se vybavuje, vše se oživuje – a je to někdy až k nepřečkání… Avšak nad mlžným oparem se zdvihá naděje: vždyť opět příští rok, neumíráme…

V průběhu večera Josef Karásek mnohokráte opouští svou inspekční místnost v divadelním zákulisí, důstojně vzpřímený prochází jednotlivými prostorami. Těch dívčích a ženských tváří, těch dekoltáží, těch sošných boků… Těch pestrobarevných světel, papírových konfet, plakátů s odlesky životů mnohem dramatičtějších, než jsou naše… (Ale co když se k nim právě nyní vůčihledně přibližujeme?) Toho vzrušeného šumu, té hudby…

Něčeho preventista Josef Karásek přece upřímně lituje: že nemůže mít s sebou fotoaparát – a že vlastně pořádný fotoaparát ani nemá. Navzdory tomu je náruživým fotoamatérem a o pořádném fotoaparátu horoucně sní. A snad se jednoho dne přece jen změní tento sen ve skutečnost. Hlavně uhájit větší část svého platu a svého důchodu, čelit tomu, že ke škemravým dětem už se poučeně přidávají i škemravá vnoučata… Načež otec a dědeček Karásek začíná opět od nuly.

Ale na to teď raději nemyslet. Snad jednoho dne přece jen… Třeba toto rozhodnutí posílí i dnešní večer. Josef Karásek je fascinován představou možných záběrů. Celý seriál by bylo možno vytvořit. Jak by se vyjímal ve vývěsní skříňce před prodejnou Foto-kino. Název? Třeba V tanečním reji… No, moc originální to právě není, podstatu to však vystihuje. Zaměřil by se na atraktivní mladou dvojici. Dívka by se zakláněla, smála, chlapec by naproti tomu mohl být svrchovaně vážný, prožíval by svou dospělost… Nebo – ale to už je pouhá vize – záběry zdola: dívčí nožka pokrčená v koleni a decentní pohled do tajemného prostoru…

Preventista Josef Karásek se dostává – v rámci své celkem zbytečné inspekční cesty – do divadelní vinárny. I tady by se fotilo, sakra… Zase jiná atmosféra. Oranžové přítmí, neostré kontury, cigaretový dým… Sakra, sakra… Tu je pozornost preventisty Karáska zaujata čímsi konkrétnějším.

Jednou tančící dvojicí. Dámou hodně, pánem ještě víc. Preventista Karásek má co dělat, aby zachoval nezúčastněnou vizáž úřední osoby.

Kluku, šeptá si. S tebou bych potřeboval mluvit… Ty bys mohl o pořádným foťáku vědět…

A v tom okamžiku Josef Karásek samozřejmě netuší, že s tím klukem, tedy s Ivanem Hallerem, mluvit bude, že s ním bude mluvit i o foťáku.

•

Ivan Haller se dostává do transu. Důvod si lze snadno domyslet. To ženské tělo není jen přítulné, ale i rafinovaně přítulné. Tiskne se k němu tak, že maximální tlak je vyvíjen na jeho rozkrok. A ona má hlavu zvednutou, usmívá se, usmívá se neutrálně, jako by to, co se odehrává o tři decimetry níže, s ní nemělo pranic společného, jako by tím musela být sama překvapena, kdyby jí to náhodou prozradil…

Přesto si stačí povšimnout preventisty Josefa Karáska.

A Ivanu Hallerovi svitne:

Starouši, s tebou bych si potřeboval promluvit… Vždyť ty ses tady objevil jako na zavolanou…

A v tomto okamžiku ani Ivan Haller samozřejmě netuší, že s preventistou Josefem Karáskem mluvit bude. A že to bude setkání, na které pak dlouho a dlouho nezapomene…

•

Dlaň pravé ruky se přesune obloukovitým pohybem až nad hlavu. Ne, nejsme pány svých osudů, zdánlivě si podmaňujeme vesmír, a přece na této zemi je stále něco silnějšího, než jsme my sami, tak zoufale snadno se vracíme do prehistorických dob… Co se vlastně změnilo? Objekt je otočen zády, objekt zvaný člověk nic netuší, dlouhá čepel nože se zaleskne, je to mžik, jakmile padlo rozhodnutí, ničím už je nelze zastavit, čepel proniká do tkáně, proniká, proniká, žádná kost se jí nestaví do cesty, teprve střenka nože tomu učiní přítrž. Oběť klesá na podlahu, vytryskne rudá krev… A tryská jí tolik, že tkanina vsakuje jen nepatrné množství, není jejím posláním vsakovat krev…

A v té chvíli se rozdrnčí zvonek telefonního přístroje…

•

Oranžové přítmí je vystřídáno tlumeným světlem, skleněný parket se vyprazdňuje – konečně je vidět, že je skleněný –, od sebe oddělená těla působí osiřele.

Ivan Haller ukáže na barový pult v rohu vinárny.

„Nenapijeme se?“

Mahagonová sexbomba několik vteřin váhá. Pak přikývne, leč s výhradou:

„Měla bych se ale mrknout nahoru…“

A Ivan Haller přikývne. To lze pochopit. Ten bumbrdlíček by zřejmě tanec s cizím chlápkem toleroval, popíjení s cizím chlápkem už asi ne.

„Postarám se o místo,“ navrhuje.

Kdyby to šlo, postaral bych se i o víc, dodá si pro sebe.

„Dík,“ usměje se ona.

Jako by četla jeho myšlenky. A Ivanu Hallerovi se zdá, že do jejího úsměvu se opět vloudila ta známá otázka.

Ano – proč to nezkusit?

O čem je přesvědčen: ještě nikdy neviděl tolik dynamitu pohromadě.

•

Pan Jaroslav Potůček už je prochladlý. V bytě má plynové etážové topení. Jakožto invalidní důchodce musí vést s tímto neoblomným žroutem peněz nelítostný boj. Stahuje plamen hořáku, jak jen se stahovat dá. Tak si alespoň přinese starý koupací plášť. Nebo deku, kterou se přikrývá při sledování televizního vysílání… Neodvažuje se však odejít od okna. Jaroslav Potůček věří svým předtuchám. Musí jim věřit, neboť jejich drtivá většina se nakonec potvrdila. A ty pochmurné snad všechny. Ne, to, co se právě odehrává – a co bohužel není možno vidět –, určitě není běžný děj, který by se mohl stát běžnou kratochvílí; náhražkou za styk s lidmi, na nějž byl coby listonoš tak zvyklý. Kdo by jezdil podobným způsobem na návštěvu? Zběsile se řítit až na konec ulice, potom stejně zběsile zacouvat… Cožpak nevěděl, kam jede? Buďto cvok, nebo člověk dočasně smyslů zbavený. Nervák. A jak vběhl do domu! Zamkl vůbec svůj vůz? Nebo stačí jen zabouchnout dvířka – a už je automaticky zamknuto? Pan Potůček se v automobilismu nevyzná, na tuto pochybnost nedokáže odpovědět. A co je nejzáhadnější: nejdřív dům číslo šestnáct přejede, jako by ani netušil, kde stojí, vevnitř se však orientuje až překvapivě dobře. Pan Potůček ten dům zná, jeden čas patřil do jeho roznáškového rajónu. Vstupní chodba je tmavá a dlouhá, asi v její polovině se musí odbočit doleva, vystoupit po třech schůdcích, teprve tam začíná vlastní schodiště. A teprve tam je spínač osvětlovacího automatu.

A tu se stane něco, co napjatého pana Potůčka ještě více zmate: čekal, až se na schodišti protějšího domu opět rozsvítí žárovky. To bude povel ke zvýšení pozornosti. Připravit se, na místa, start! Jenomže on se ten start odehrál bez přípravy. Jak rozlícený vetřelec vběhl, tak i vyběhl. Zpáteční cestu tedy absolvoval potmě. A znovu zaburácí motor, znovu mohutný odpich, vůz se otočí do protisměru, k tomu mu samozřejmě nepostačuje šíře vozovky, vjede na protější chodník, k burácení motoru se přidá i zakvílení pneumatik, posléze hluk slábne, slábne, až je vystřídán tichem.

Ne však tichem v panu Potůčkovi.

Ještě dlouho se nedokáže odtrhnout od okna.

Když se pak podívá v kuchyni na hodiny, zjistí, že je jedenadvacet třicet. A že už měl pět minut sledovat americkou detektivku.

•

Mahagonová sexbomba se vrací. Slib Ivana Hallera, že se postará o místo u barového pultu, byl příliš optimistický. Bariéra lidských těl je neproniknutelná. Jako by ty dvě tři pídě měly pro každého z těch šťastnějších cenu zlatonosné žíly. A kdo se dostal ke zlatonosné žíle, nemá zpravidla sebemenší zájem pomáhat k ní i ostatním.

„Je to marný,“ konstatuje. „Já jsem Ivan Haller.“

„Vlasta Remešová.“

Představovací proces bez přiťuknutí. Ivan Haller naštěstí nepatří k těm, kteří podléhají rozpakům. Zahlcuje Vlastu Remešovou svým natrénovaným a častým opakováním vybroušeným monologem: to, co nyní dělá, je provizóriem, startovací základnou, soustředěn je na dálkové studium Filmové akademie múzických umění (pro ples Filmového klubu stylové a těžko lze dokázat opak), na Vlastu Remešovou to očividně působí, Ivan Haller ví, co je to okázalá skromnost, to nejdůležitější prozrazuje jakoby mimochodem, se zdánlivým potlačováním vlastní osoby; celostátně známé herce, režiséry a spisovatele nazývá familiárními podobami jejich křestních jmen, zlidšťuje je trapnými historkami. Může být něco milejšího než národní umělec, který je tak podnapilý, že odmítá vstát, odmítá přestat zpívat – a je pouze na Ivanu Hallerovi, aby zachraňoval jeho společenské renomé…? Nakonec se mu to samozřejmě podaří – a národní umělec je taky jenom člověk, manželka mu přikáže, aby zbytek noci strávil ve vaně, a vůči dojemnému škemrání zůstává naprosto neoblomnou… Monolog prokládá Ivan Haller lichotkami. Lichotkami na adresu Vlasty Remešové. Takže mahagonová sexbomba neví, co se jí má líbit víc. Nemůže se jí nepřipomenout její upocený bumbrdlíček.

Znova se vderou na skleněný parket. K tělesné blízkosti se druží i blízkost duševní. Pravou dlaní hladí její levý bok.

„Nechtěla byste se projít?“

„Projít?“ nechápe ona. „Jsem tu přece s manželem… A se společností…“

Ivan Haller registruje důležitý poznatek: víc by jí vadily možné problémy s manželem a s tou druhou dvojicí než fakt, že by ji někdo chtěl táhnout do nevlídného únorového večera, pravděpodobně jen v tenoučkých plesovkách, s nahými zády a s polonahým předkem.

„Kdykoliv se sejdu s člověkem, se kterým bych si toho měl hodně co říct, vycítím to,“ svěřuje se Ivan Haller.

Kytarista právě vyměnil svůj nástroj za housle, stírá z jejich strun sentimentální šlágr, zamhouřenýma očima dává najevo, že touto hudbou se přenáší do zcela jiného, nepoměrně vyššího a ušlechtilejšího světa, klavírista šeptá bubeníkovi cosi nesmírně zajímavého, asi nějaký pikantní zážitek z poslední pauzy.

„Jak to vycítíte?“ reaguje Vlasta Remešová na melodram Ivana Hallera.

„Takovým zvláštním chvěním,“ nechává ji nahlédnout do svého nitra.

Pravou dlaní, kterou hladil její levý bok, nyní lokalizuje zóny výskytu. Oním zvláštním chvěním je postižena převážně levá část hrudníku, žaludek se chvěje nejméně, v oblasti srdeční to pak musejí být muka.

Když Ivan Haller nabývá dojmu, že požadovaného účinu bylo již dosaženo, dlaň jeho pravé ruky se opět vrací. Levý bok Vlasty Remešové je hladce formovaný, hlavně však nebývalé pevný, bez jediného tukového polštářku. Ivan Haller se zpočátku domníval, že tohoto efektu je dosahováno pomocí elastického stahovadla, teď dospívá ke vzrušujícímu závěru, že má co činit jen a jen s nefalšovanou přírodou.

„Kdybych si mohl s vámi sednout někde tady a nerušeně si povídat,“ pokračuje Ivan Haller ve svém vábení, „úplně by mě to uspokojovalo… Ale copak můžeme?“ rozhlíží se kolem sebe.

Skleněný parket už je opět natolik zaplněný, až vzniká pochybnost, platí-li fyzikální zákon o neprostupnosti hmoty i pro lidská těla.

„Tady si nikde sednout nemůžeme,“ připouští Vlasta Remešová. „Ale venku je přece jen trochu chladno…“

Ivan Haller registruje další důležitý poznatek: kdyby venku nebylo přece jen trochu chladno, patrně by už nezaváhala.

„Všechno se dá zařídit,“ ujišťuje ji. „Zvláště jsou-li na to dva… Nebo snad ne?“

Slovy neodpověděla, pouze se k němu ještě silněji přitiskne. Pro Ivana Hallera je to však odpověď dostatečně výmluvná.

Vždycky si zakládá na své zjevné podobě s francouzským hercem Alainem Delonem – ovšem v mnohem mladším, tedy i v mnohem působivějším provedení. Přízeň dam proto bere jako naprostou samozřejmost.

Ano jsme poutáni k životu, jako je k němu poután každý živočich, zběsile bojujeme za své uchování, nechceme vyhasnout, ústa chrčí, neboť plíce se plní krví i falešným vzduchem, srdce slábne, rozum je vystřídán pouhým pudem… Plíží se po podlaze, kupředu, kupředu, jako by právě tohle mohlo znamenat záchranu, jako by na konci temného tunelu muselo být světýlko…

Leč není. Ta rána je příliš hluboká, zasáhla orgán, bez jehož bezvadné funkce není možno existovat.

Chrčení slábne, až zcela utichá, končetiny ustrnou, mrtvý člověk se najednou podobá mrtvému zvířeti – jakkoliv se od sebe v průběhu života lišili –, to už nejsou ruce s dovednými prsty, to už nejsou rty, jež umožňovaly ta nejjemnější vyznání, snad i polibky… Zvíře je prý oproti člověku ve výhodě tím, že žije, aniž by si muselo uvědomovat svou smrtelnost… Jenomže pak to vyjde nastejno, zvířeti i člověku: Kdo z nás ví, že ráno, do něhož se právě probudil, musí být jeho ránem posledním?

•

Miroslava Mašková (dvaatřicet roků, vdaná, kadeřnice, bytem Praha, sídliště Prosek, Českolipská 400) si znova lokla levného brandy – a přímo z láhve. Láhev je označena etiketou Jablečný mošt, takže jistota, že manžel Libor si jí nevšimne, i kdyby snad žízní padal.

Miroslava Mašková sedí před televizorem; u televizoru je vypnutý zvuk, ona se však nemůže soustředit ani na ty pohybující se barevné obrázky. A je jí jedno, jestli manžel Libor bude, či nebude její popíjení komentovat.

Je dvacet hodin a čtyřicet šest minut. Miroslava Mašková je znepokojena. A nejenom dnes. Dnes jako by to vyvrcholilo. Manžel se začal měnit. To se po deseti letech společného soužití neomylně pozná. Ne nějaká chvilková podrážděnost, ale změna. Jako by to byl – den po dni – někdo jiný. Miroslava Mašková si je vědoma, že musí takovéto změny sledovat znepokojeněji než jiné ženy. Nepodařilo se jí porodit dítě, zjevně už se jí dítě porodit nepodaří – a lékařsky je prokázáno, že je to výhradně její vinou. Příliš bouřlivé rané mládí se mstí. Navíc si nemůže vytvářet iluze o svém zevnějšku. Prakticky osm hodin – od pondělí do pátku – se musí dívat do zrcadla. Jedna ze záludností profese. Některá z kolegyň může stoupat až do oblak, ji to vrací na zem. A kila přibývají. Po vánocích odnesla z koupelny osobní váhu. Zůstat sama, ne to by nechtěla. A ne z ekonomických důvodů… Znova si lokne. Liborovy pánské hrnky jí nemohly uniknout, prozrazovaly se zejména tím, že byl vůči ní pozornější. Přece jen výčitky svědomí. A také i strach, aby to neprasklo. Tedy vesměs dobrá znamení. Důkazy, že vztah je ještě zdravý. Libor byl vždycky rád, když nemusel vkládat do společné pokladny mnoho peněz. Ne z lakoty; mnoho peněz se mu vydělat nepodařilo. Ona to mlčky respektovala. Ne každý může vybrat z levé kapsy svého pracovního pláště tolik bankovek jako ona. Jenomže se změnilo i tohle. Asi před třemi nedělemi se vrátila domů o dvě hodiny dřív, začátek pravidelných ženských indispozic je pro ni obzvláště bolestivý.

Libor její příchod zaregistroval až v okamžiku, kdy ona vstoupila do obýváku. Seděl u stolu, před sebou blok a skutečný balík: tisícovky, pětistovky, stovky, pár padesátikorun, dvacetikoruna už žádná. Rozděloval je zřejmě do obálek. Okamžitě se snažil všechno skrýt. Celý se chvěl. Blekotal, že to jsou prémie pro spolupracovníky. Absolutní nesmysl. Tohle přece nemůže vykládat ani pologramotné uklízečce. Téměř všude jsou zavedeny výplatní sáčky a výplatní pásky… Miroslava Mašková má svou diplomacii, svou taktiku. Zachovala se jako gentleman, který vstoupí omylem do koupelny, v níž se právě koupě cizí dáma, a omluví se slovy: „Promiňte, pane, spletl jsem si dveře…“ Jako by na stole neleželo nic, co by ji mělo zaujmout, hned zavedla hovor na své potíže a na nedostatek nadějí, že by v dohledné budoucnosti pominuly. V následujících dnech pak mohla sledovat, že si stále ještě není jist. Asi to bylo příliš závažné. Dále nadmíra jeho služebních cest. Prokazatelně takzvaných služebních cest. Na dva dny, na tři dny, na týden. Z mnohých se vrací doslova zdeptaný. Duševně i fyzicky. Jestli také sexuálně, to nedokáže Miroslava zodpovědně určit, neboť vyčerpání sexuální může být – jak známo – důsledkem vyčerpání fyzického či vyčerpání duševního. Žili spolu dost volně, respektovala, že s ohledem na jejich povolání a na fakt, že nejsou obdařeni potomkem, musejí, vlastně mohou spolu žít poněkud volněji. Jednu zásadu však dodržovali. Libor jí říkal SND. Sobota, neděle doma. I to nyní padá. A protože poznal, že ona se – v rámci té své diplomacie a taktiky – po vysvětlení nepídí, nevysvětluje víceméně nic. Účet za telefon nabobtnal až do nesmyslné výše. To je účet pro instituci se zámořskými kontakty, ne pro všední domácnost. A těch telefonátů, které dorážejí k nim a které se snaží on – je-li ona nablízku – retušovat. Až klesá na úroveň postavy z trapné situační komedie. Nikdy si nelibovala v přepadovkách, ani to se neslučuje s její diplomacií a s její taktikou, několikrát ale musela volat v naléhavé záležitosti. Překvapivě se dovídala, že Libor má dovolenou.

A dneska? Kamsi odjel ještě za tmy. Bez jediného slůvka vysvětlení, kam jede, ani náznak toho, kdy se vrátí… Před týdnem se sice zmiňoval o cestě do Budapešti. Že by…? – dohaduje se. Může se jenom dohadovat.

K ničemu podobnému dříve nedocházelo. Sobota, neděle doma. Ne, za tímhle nevězí žádná ženská, za tímhle vězí něco mnohem horšího.

Horšího pro Miroslavu Maškovou?

Namáhavě vstává, ze zásuvky nočního stolku si vezme dvě tablety rohypnolu a zapije je svým osobitým jablečným moštem.

Nebylo by nejlepší všechno zaspat?

Robert Pacák (čtyřiačtyřicet roků, rozvedený, umělecký kovář, bytem Klaštice, Fráni Šrámka 14) vjel do vilové čtvrti, blíží se k domovu. Na jízdu se soustřeďuje pouze s maximálním sebezapřením.

Je dvacet hodin a padesát minut.

Před šesti lety navázala jeho tehdejší manželka intimní mimomanželský vztah. Zanedlouho poté využili oba dva čedokářského zájezdu s poetickým názvem Zámky na Loiře k emigraci. Robertovi zůstala tehdy dvanáctiletá dcerka Šárka. Jeho život se ještě víc soustředil na ni. Uvědomoval si, že jedině takto se vyrovná s tím šokem a s tím ponížením… Kdykoliv předtím slyšel o manželských problémech, považoval to za vyprávění odkudsi ze vzdálené galaxie; on má svou rodinu, jistotu svého zázemí, plně se může soustředit na práci – a z výsledků práce pak tuto svou rodinu, toto své zázemí, ochraňovat před nedostatkem.

Se šokem i s ponížením se posléze vyrovnal. Rodina a zázemí se sice zúžily, představovala je pouze dcera Šárka, nicméně Robertův optimismus mohl opět nabývat vrchu.

Ani ho nenapadlo, co ještě pro něho může být přichystáno; vždyť Šárka byla vždy poslušné, snaživé, zodpovědné, bezkonfliktní dítě…

Robert přibrzdí, a pokud mu to jeho obrovitá postava umožňuje, předkloní se v těsné kabině tady – tedy pro něho těsné – a pohlédne vzhůru. Jedno z oken třetího poschodí činžovní vily je osvětlené. Alespoň to. Rozechvění však nepomíjí. Znovu se rozjede. Motor několikrát vystřelí naprázdno, rány se určitě roznesou po celém okolí. Měl by vůz zavézt do servisu. Ale copak má na to čas? Copak na to má myšlenky?

„Ahoj, tati,“ vítá ho Šárka už v předsíni.

Dívenka drobnější postavy, s obličejem stále ještě více dětským než ženským, ovšem pevná prsíčka už se rýsují i pod vytahaným svetrem.

„Ahoj,“ odpoví svým hlubokým hlasem Robert, zatímco se současně zouvá i zbavuje prošívaného kabátu.

„Kde je Alánek?“ strachuje se Šárka.

„Nechal jsem ho v kovárně…“

„Jak to?“ drobná dívenka zvyšuje hlas. „Přece jsi mi slíbil, že Alánka nebudeš v kovárně nechávat!“

„Prostě se mi to nehodilo,“ vymlouvá se Robert Pacák. „A jemu je tam dobře… Uvědom si laskavě, že je to vlčák, ne pudlík…“

„Já ho tam nenechám!“ rozhoduje se Šárka.

A sahá po svém kožíšku. Otec ji chytne za ruku. Ta se v jeho tlapě doslova ztrácí. Šárka vyjekne.

„Promiň,“ Robert Pacák si uvědomí, že jeho vnitřní přetlak se nesmí projevovat, či dokonce ventilovat hrubostí. Pouští dceřinu ruku.

„Alánek se tam zamaže! A bude celou noc brečet! Jak se ti to mohlo nehodit? Alánek si přece zaleze do auta a tam vydrží čekat hodiny… Ani přitom neštěkne!“

Robert Pacák se snaží získat čas, snaží se uklidnit svou dceru, v první řadě se však snaží uklidnit sám sebe. A když ne uklidnit sám sebe, alespoň nedat nic najevo.

Pokusí se o úsměv, v hustém černém plnovousu se objeví dvě řady bílých zubů.

„Rozčiluješ se, jako bych ti bral kyblíček… To musíme stát v předsíni?“

„Já jdu pro Alánka! Půjč mi klíč!“

Úsměv v hustém černém plnovousu se stáhne:

„Nikam nepůjdeš. Venku už je tma.“

„Tak se mnou pojeď!“

„Nikam nejedu, mám toho za dnešek dost. Chci se najíst, vykoupat a zalehnout. A ty se raději starej o to, oč se starat máš!“ Ač nerad, zvyšuje hlas i on:

„Začínáš to, Šárko, přehánět… Jestli chceš, připravuj se na maturitu, jestli chceš, dívej se na televizi… A jedla jsi vůbec?“ Ani tohle na Šárku nepůsobí. Vzdorně se napřímí:

„A kdes byl?“

„Proč se ptáš?“

„Žes nemohl vzít Alánka s sebou!“

Robert Pacák znepokojeně sleduje, jak silně se v některých okamžicích podobá jeho dcera své matce.

„Kde bych byl? V kovárně… Víš přece, že restauruju renesanční mříž pro zámek… A ta se musí nahřát a očistit najednou…“

„To není pravda!“

Mohl by ji napomenout pro drzost, mohl by ji snad i potrestat, ale to by nerad… Zvláště ne poslední dobou, kdy nastala ona… Jak to nazvat? Ona krize? Onen zádrhel? Ono nečekané? Předsevzal si postupovat moudře, promyšleně, být skutečnou oporou… Předsevzetí je však jedna věc, jeho realizace druhá. Ne vždy a ne snadno se tyto dvě roviny překryjí…

Jen klid, jen klid! opakuje si v duchu. Náhražka za počítání do deseti.

„Je to pravda, Šárko.“

„Není…Telefonovala jsem ti. Už ve tři čtvrti na sedum!“

„Čištění mříže, to je hlučná práce… Žádný div, že zvonek neuslyším… Kdyby sis pamatovala, co ti říkám, věděla bys, že o tom čištění mříže jsem se ti včera zmiňoval… A jako kovářova dcera bys už mohla odhadnout, co to obnáší.“

„Právě že vím, tatínku, co to obnáší… Když jsi nebral telefon ani v sedum, šla jsem se podívat.“

Robert Pacák cítí, jak se mu hrne do hlavy snad všechna krev z těla.

„Cože?“ vysouká ze sebe.

„Šla jsem se podívat,“ zopakuje mu Šárka. „V kovárně se nesvítilo… Dostala jsem strach… Ale pak jsem poznala, že tam nemáš stát auto…“

„Tak ty mě špehuješ?“ vykřikne Robert Pacák.

A současně pozná, že přestřelil.

A že tohle se nemělo za žádnou cenu stát.

•

Nůž s dlouhou čepelí splnil své poslání; pochmurné poslání, které mu vtiskl člověk. Tento člověk. A napadlo jiného člověka, toho, který nůž vytvářel, jakému to jednou bude vtisknuto poslání, čím si to vlastně vydělává na chléb svůj vezdejší? Čím je tu plněn podnikový plán? Na chladném kovu ulpěly krvavé skvrny… Co teď s ním? Splnil své pochmurné poslání – a teď se stává čímsi krutě nepotřebným, snad i výčitkou, snad i objektem, na nějž je možno svádět vinu… Odhodit jej, jako odhazujeme cosi naprosto zbytečného? Ne, to ne. Uschovat? To už spíš. Roztěkaný zrak hledá přijatelný úkryt… Tady ne, tady ne, tady ne… Cosi silnějšího však velí: Pryč odsud! Pryč odsud! Člověk, který se právě zachoval jako zvíře, je ovládán zvířecími reakcemi, i když: ničí jelen svého soka z nenávisti? A neskončí jelenův útok, sotva dá jeho sok najevo, že se dalšího boje vzdává? Nicméně co se zkrvaveným nožem? Odnést jej s sebou? Roztěkaný zrak se vyhýbá pohledu na ležící a dohasínající oběť. Pryč odsud! Pryč odsud! Pravá dlaň, ještě ztuhlá křečí, jak pevně svírala střenku nože, popadne klíče. Ano, opatrně zhasnout, aby toto vše skryla tma, zamknout, aby se toto vše ještě pevněji oddělilo od vnějšího světa…

•

„A teď se vraťte ke své společnosti!“ přikazuje Ivan Haller.

Skutečně již přikazuje. Copak je možno odporovat mladšímu dvojníkovi Alaina Delona? Nicméně na Vlastu Remešovou – jak se zdá – právě tato rozhodnost působí.

„Já nevím… Já nevím…,“ zdráhá se sice, je to však zdráhání povýtce formální, aby se neřeklo.

Dobrodružství a vše nekonvenční láká.

Zvláště pak partnerku takového bumbrdlíčka, usuzuje Ivan Haller.

„Vážně vám toho musím ještě hodně říct… Už nikdy se třeba nenaskytne takováto příležitost… Průsečíky našich životů, věřte mi, to je naprosto neopakovatelné… Můžete mi věřit, pak už zůstává jen trvalá hořkost.“

Sentimentální banality nejsou působivé toliko na televizní obrazovce. Kdo k nim má odvahu, zpravidla pochodí. A Ivan Haller uspěje.

„Ale nemůžu jít takhle…,“ Vlasta Remešová pohladí svou nahou hruď.

„To bych si nevzal na svědomí… Předpokládám, že lístek od šatny máte v kabelce, kabelku pak na stole v cukrárně…“

„Ano,“ přikyvuje.

„Tedy za deset minut mi lístek přinesete přesně na tohle místo, já už se postarám o všechno ostatní. Souhlasíte?“

„Nemohlo by to být přesně za patnáct? Abych s nimi chvilku poseděla… Nebo kdyby chtěl manžel se mnou tancovat…“

„Přesně za dvacet minut,“ navrhne velkoryse Ivan Haller.

I když tancujícího bumbrdlíčka si dost dobře představit nedokáže.

•

Manželé Pelanovi – Jana (devětadvacetiletá, zaměstnankyně České státní pojišťovny) a Bohumil (dvaatřicetiletý, zaměstnanec ČSD), oba bytem Stará Ves 147, okres Klaštice – se opět dostávají do varu, opět to mezi nimi začíná jiskřit. Poslední dobou to mezi nimi jiskří čím dál častěji a čím dál razantněji. Čtyřikrát už došlo k vzájemnému tělesnému napadení. Záminky k vypuknutí bitvy jsou různé, leckdy i dosti vzdálené, důvod je však stále stejný.

„Myslíš si, že jsem blbec!“ huláká Bohumil.

(Ještě štěstí, že Pelanovi obývají vlastní domek; domek stojí o samotě – a k jediné místní hospodě se chodí vedlejší ulicí…)

„Co si o tobě myslím, je moje věc… A nech mě na pokoji,“ žádá Jana. „Ráda bych se podívala na televizi…“

A sedá si do křesla. A chystá se zapálit si cigaretu. Provokativní nezájem, provokativní přezíravost. Máloco dokáže manžela Bohumila tak popudit. Jako by si v tu chvíli připomínal celý soubor svých mindráků. Že ona má maturitu, kdežto on se pouze vyučil strojním zámečníkem, že její otec je inženýr a matka učitelka, kdežto on strávil dětství v několika dětských domovech a v dotaznících rubriku rodiče nevyplňuje, že ona je pěkná, kdežto na jeho nos už byly vymyšleny desítky vtipů a narážek, že ona se umí bavit, navazovat styky s lidmi, kdežto on se potí, kdykoliv ze sebe musí dostat tři souvislejší věty, že její rodiče jsou štědří; důkazem je koneckonců i tento domek, ten jim přenechali a sami se přestěhovali do družstevního bytu na sídliště, kdežto… No, zbytečně vypočítávat. Velice často pak člověku zbývá jen křik.

Nicméně Bohumil Pelan je přesvědčen, že jeho křik je naprosto oprávněný. Proto v něm i pokračuje.

„A jak to že není holka doma?“

Holkou je míněna šestiletá dcerka Veronika.

„Chtěla k babičce a k dědečkovi…“

Jana vyfoukne kouř a sáhne po dálkovém ovládači televizoru. Bohumil jí vytrhne ovladač z ruky.

„Myslíš si, že jsem blbec?“ opakuje. „Potřebovala ses jí zbavit, abys měla volný ruce… A to koukáš, že jsem se vrátil už dneska, co?“

Manželův předčasný návrat Janu skutečně překvapil, nepříjemně překvapil, snaží se to však zastírat. Například tímto zájmem o televizní program.

„To nemám právo na chvíli klidu? A jestli se nedokážeš ovládat, nech se prohlédnout na psychiatrii!“

„Z rande sešlo, co?“

„Prosím tě, zase ty tvoje bludy… Když má dítě dědečka a babičku,“ zdůrazní Jana, „proč by si je neužilo?“

•

Zakomplexovaný Bohumil ucítí ten zásah, vlastně ty dva zásahy. Jednak zmínka o bludech a psychiatrii – právě na podkladě psychologického a posléze i psychiatrického vyšetření se nedostal Bohumil Pelan k jízdě –, jednak zmínka o dědečkovi a babičce, které má Veronika pouze z jedné strany.

Bohumil Pelan zfialoví. To je nejvyšší stadium. Jana se instinktivně přikrčí. Dokud manžel pouze zrudne, ještě se s ním dá mluvit, ještě se lze do něho bez vážných důsledků strefovat. Zfialovělý je jako nepříčetný.

„Na tohle nezapomeneš do konce svýho života!“ zasykne. „A ten hajzl si podepsal rozsudek!“

Prudce se otočí. Jana jde ustrašeně za ním. Sleduje, jak se Pelan nemůže v předsíni obout, stále se ne a ne dostat prsty pravé nohy do vysoké Šněrovací boty, poskakuje přitom jako čáp, narazí do nástěnného zrcadla.

„Kam jdeš?“ odváží se Jana.

Bohumil popadne druhou botu a hodí ji směrem k ní. Janě se podaří v posledním zlomku vteřiny uskočit.

„Zalez!“

Neposlechnout, to by se přibližovalo k sebevraždě. Dostatečně bezpečna se necítí ani za dveřmi obýváku, pokračuje do koupelny a tam se zamkne. Na dva západy. Dělá se jí špatně, nemůže popadnout dech. Lze se obávat nejhoršího. Nejen proto, že svého manžela zná, ale i proto, že jeho podezření se zakládá na pravdě; žádné paranoické bludy.

Zaslechne burácení automobilového motoru a divoký start. Bezprostřední nebezpečí pro ni pominulo. To však není všechno. Chce se jí zvracet. Sedí na okraji vany a snaží se uklidnit. Marně. Ale něco by podniknout měla; navzdory svému současnému stavu. Sune se k telefonnímu přístroji. Ten mají na chodbičce před kuchyní. Vytáčí číslo. Varovat! Stále se ozývá pouze vyzváněcí tón. Dobré, či špatné znamení?

Jana Pelanová si nedokáže odpovědět.

Proto se jí také nemůže udělat líp.

Do jedenadvacáté hodiny zbývají tři minuty.

•

Ivan Haller se rozhlíží. Nikdo si nepovšiml, že se tady něco odehrálo, proč tedy nebýt sám se sebou spokojen? U barového pultu divadelní vinárny stále hrozny žíznivců. Plesová atmosféra se mění, z distingované slavnostnosti se stává čím dál méně distingovaný mumraj. Mnohé korzující dvojice se všelijak zpřeházely, u stolků pro čtyři hosty se leckde tísní hostů šest, zaujetí zábavou jim dává zapomenout na prostorovou omezenost, že některé stolky jsou vůbec obsazeny, o tom svědčí pouze odložené předměty a sklenky se zteplalým vínem; dámám plihnou účesy, kvůli nimž trávily dlouhé odpolední hodiny u svých kadeřnic, tu a tam už si některý zvláště nekonvenční pán svlékl sako… Ivan Haller opouští vinárnu, stoupá po schodech. Opět míří k telefonním kabinám, opět vytáčí stejné číslo – a opět jako by byl uspokojen, že se ozývá pouze vyzváněcí tón. Odměří na svých digitálkách tři minuty, pak zavěsí sluchátko do vidlice a opouští kabinu. Tak tohle by bylo. Může si být jist, ani teď si ho nikdo nevšímá. Na to si musí dávat pozor. Je v Klašticích známou osobou (podle vlastního přesvědčení známou osobností). Nenápadně se prodírá do divadelního foyeru. Vznešený prostor: naproti hlavním vchodům do budovy divadla široké schodiště, na jakém by se mohly odehrávat velké operní scény, nalevo i napravo od vchodu šatny. Pak několik vchodů – do malého divadelního sálu, do spojovací chodby, kde je jak cukrárna, tak i kavárna. A jeden vchod naprosto nenápadný – vpravo od vchodu, před dámskou úpravnou a před řadou šaten. Těchto dveří si nelze při zběžném pohledu ani všimnout: jsou umístěny v ostění z tmavého dubu – a samy jsou vyhotoveny z téhož materiálu; prakticky je prozrazuje pouze štít s klikou. Tuto kliku nyní Ivan Haller stiskne, vklouzne dovnitř. Může si být jist, těch několik okolních dvojic je příliš zaujato vzájemným hovorem, a hlavně pak vzájemnými doteky, plesové veselí už skutečně kulminuje. Prostředí, do něhož se Ivan Haller dostane, je přímo kontrastní, těžko uvěřitelné. Místo křišťálových lustrů jenom holé, pavučinami obalené žárovky, místo bohatě štukovaných stropů umáčená a oprýskaná malba. Po obou stranách této hororové chodby oprýskané dveře.

Ivan Haller se zde očividně vyzná. Míjí inspekční místnost preventisty Karáska, chodba se pravoúhle lomí doleva, další dveře. Teď už je prostředí zase vlídnější. Vchod pro zaměstnance divadla, tedy i pro umělecký ansámbl. Zamčeno, avšak naštěstí je klíč v zámku. A nikdo poblíž. Ivan Haller odemyká a vychází do chladného večera, snad už i počátku noci. Na zemi zbytky roztálého, nyní již opět umrzlého sněhu. Obloha bez hvězd. Vchod pro zaměstnance ústí do postranní, nyní jen matně osvětlené uličky. Těžko si lze představit, kolik jasu je pouhých třicet metrů odsud… Ivan Haller se vrací k hlavnímu vchodu do divadla. Venkem. Návrat do světla. Tedy pro něho nebezpečený úsek. U obrubníku parkují dva automobily: mercedes a fiat. Jejich poslání je domyslitelné: černí taxíkáři. Ivan Haller se rozhodl pro mercedesku. Tmavomodrá, už poněkud letitější karosérie. Přece jen však vypadá honosněji než vůz pro italské úředníčky.

Řidič netečně stáhne okýnko. Když zpozoruje padesátku, která se k němu přesouvá, zbystří pozornost.

„Za deset minut čekejte tamhle za rohem!“ ukazuje Ivan Haller. „Tohle je navíc,“ překonává se.

Za rohem, to znamená v oné postranní uličce. A ve tmě. Řidič si ho pátravě prohlíží. No, vazouna před sebou nemá, spíše naopak, zženštilý hezounek, ale co kdyby to přece jen byla nějaká habaďůra? Nakonec přikývne. Nepochybně už ví, jak se v ošemetných situacích zachovat, nepochybně má někde na dosah kus olověné trubky…

„Za deset minut,“ zopakuje Ivan Haller.

S gestem člověka, který ještě neměl mnoho příležitostí někoho si najmout, nebo dokonce někomu přikazovat.

„Spolehněte se, šéfe… Nanejvejš už si vezmu jenom jedno kratší rito…“

K tomu je zřejmě inspirován dvojicí opilců, která klikatě šněruje vozovku směrem k budově divadla. Těm už se nepochybně rozmazává i hodnota jednotlivých bankovek. A třeba by je pobavilo, kdyby mohli zaplatit několikrát.

Ivan Haller opět překoná hororovou chodbu, opět se naprosto nenápadně včlení do plesového reje. Tu a tam se na někoho usměje, tu a tam někomu pokyne, tu a tam s někým prohodí pár slov. Co naplat, je známou klaštickou osobou (respektive osobností). Zastaví se u noblesního veksláka Antonína, alias Tonyho Machouzka. Tony má na sobě perfektní modrý smoking, čtyři masívní zlaté prsteny, jeden ještě masívnější zlatý náramek, hodinky značky Seiko v ceně tříměsíčního platu průměrného živitele rodiny; právě se vtírá do přízně tučného západního Němce, připaluje mu zlatým zapalovačem – a tučný západní Němec ho s očividnou uctivostí oslovuje Herr Ingenieur, Ivana Hallera stačil svou lámanou němčinou představit jako Herr Doktora. „Es freut mich sehr.“ vykoktá Ivan Haller - a zase pádí dál, prodírá se dvojicemi i skupinkami, musí kdekoho utvrdit, že na plese Filmového klubu byl, vždyť neoddiskutovatelně patří k těm, kteří zde být mají, leč choval se přesně tak, jak se slušný mladý muž chovat má… Schází do divadelní vinárny. Vlasta Remešová už čeká nedaleko barového pultu. Skoro na centimetr přesně v místě, kde ji opustil. Ta poslušnost je posilující. Do Hallerovy dlaně se – rovněž nenápadně – přesune drobný papírek.

Ivan Haller se k ní ani neotočí.

„Za pět minut buďte před hlavním vchodem!“ zašeptá.

„No ne,“ zašeptá ona.

Je v tom těžko skrývaný obdiv. I tohle posiluje. Tušení nezklamalo, profík je zkrátka profík… Ivan Haller znova zmizí v těch zatuchlých katakombách. U inspekční místnosti preventisty Josefa Karáska se zastaví. Prudce otevře dveře a vpadne dovnitř, jako to dělají vzoroví policajti ze západních detektivek.

„Hoří!“ vykřikne.

Vzorově se však zachová i požární preventista Josef Karásek. Ani to s ním nehne. Dál se nevzrušeně krmí jakýmsi chrupavčitým salámem (to se poznává zejména akusticky).

„Kdyby hořelo, tak mi to tu začne blikat,“ vysvětlí, když pracně dožvýká a ještě pracněji polkne. Levou ruku – s kelímkem plnotučné hořčice – zamíří k panelu s červenými kontrolkami, který visí na stěně před jeho stolem.

„A vřeštět!“ dodá.

To se již musí otočit s celým křesílkem. Siréna je totiž instalována nad dveřmi.

„Asi se mi to jen zdálo,“ připustí Ivan Haller.

Ruka s kelímkem hořčice ukáže ke druhému křesílku.

„Vem posaz… To je dost, že se taky přijdeš mrknout na starýho kamaráda… Že někdy dokážeš mít v palici i něco jinýho než to trdlování a ženský…“

Ivan Haller se zakaboní. Jednak proto, že narážka na ženský mu není právě teď dvakrát příjemná, jednak proto, že ve výčtu zájmů bylo zcela opomenuto jeho fotografování. Preventista Karásek však není schopen jemné nuance lidského chování vnímat.

„Něco ti, Ivánku, ukážu,“ navrhuje.

Mastnými prsty se sápe po své aktovce. Vytahuje z ní fotografie. Připomíná to produkci varietního iluzionisty: stále se dostávají ven další a další. Jako by to nemělo konce, jako by ta zprohýbaná aktovka byla bezedná.

„Zastavím se tu jindy,“ zasténá Ivan Haller. „Teď bych od tebe, Pepo, něco potřeboval.“

Karásek zřejmě zaregistroval pouze první část sdělení. „Napíšu ti, kdy mám služby… Rád si s tebou popovídám… A představ si, že tohle je žeň jenom z posledních dvou měsíců… Není to krutý, když se člověk pořádně rozjede teprve až na starý kolena? Přičemž já zvětšuju jenom to skutečně nejlepší… Začít můžeš s tímhle.“

„Nezlob se, Pepo, já musím mít na prohlídku čas,“ brání se Ivan Haller.

Odkládá stoh fotografií, aniž v něm třeba jen zalistoval. Preventista Karásek neskrývá své zklamání:

„Co potřebuješ?“

To už zní pro Ivana Hallera líp. Útlocitností nikdy nevynikal, smutnému Karáskovu pohledu se vyhýbat nemusí.

„Pepo, tady jsou dva lístky od šatny…“

„No a?“

„Vyzvedneš oba kabáty, přičemž se ani slůvkem nezmíníš, pro koho je vyzvedáváš…“

„A co pak s nima?“ ptá se preventista Karásek – a ptá se bez sebemenšího zájmu.

„Přineseš je sem… A nenápadně… Potom můžeš vyrazit na další obchůzku.“

„Proč? Teď nikam nemusím… Až v jedenáct…“

„Jedná se o dámu,“ vysvětluje Ivan Haller – a dává najevo rozčarování nad partnerem, jemuž je nutno právě tohle vysvětlovat. „Musím chránit její čest!“

„Hm… Ale já sem, Ivane, nesmím nikoho pouštět… Mohli by mě vylejt… Na tenhle flek se cpou tři zájemci…“ Ani tohle pro Ivana Hallera mnoho neznamená. Obejme Karáska kolem ramen:

„Pepo, nejsme snad kamarádi?“

Zato preventista Karásek o existenci útlocitu ví.

„To víš že jo, Ivánku, to víš že jo,“ ujišťuje. „Nesmíš se zlobit, člověk je někdy ustrašenej…“

„V pořádku,“ blahosklonně mu odpouští Ivan Haller. „Asi deset minut po půlnoci zajdeš ke vchodu pro personál a zase vyrazíš na obchůzku, aby tady bylo volno… Nemusíš se bát, já ten vchod za sebou zamknu…“

Nicméně tohle je zase pro preventistu Karáska jaksi moc. Svádí v sobě lítý vnitřní boj.

„Odemknout vchod pro personál a odejít na obchůzku? Někdo cizí by se mohl dostat, kam by se mu zlíbilo… I nahoru do hereckých šaten…“

Ivan Haller netrpělivě pohlédne na elektrické hodiny vpravo od panelu s kontrolkami. Časová tíseň ho nakonec donutí k vynesení trumfu (původně si myslel, že to půjde i bez něho).

„Jo, ten katalog Asahi už pro tebe, Pepo, mám.“

„Cože?“

S preventistou Karáskem to přímo trhne. Jako by nedokázal věřit svým uším. Katalog japonské firmy Asahi. Jednotlivé snímky jsou tak ostré a tak plastické, že divák nepotřebuje výjimečnou představivost k tomu, aby byl přesvědčen, že si může na fotoaparát svých snů sáhnout, že se může podívat na dlouho připravované náměty právě jeho hledáčkem, či právě jeho matnicí, to podle výběru…

„A podle toho katalogu můžeme objednávat… Jestliže si ovšem něco vybereš…“

„Vážně by to šlo?“ špitne Karásek.

„Bez obav… Mám přece styky… Jinak bych ti to nesliboval…“

„Spolehni se, Ivánku,“ omluvně blekotá preventista Karásek. „Teď sem hodím ty dva kabáty a vypadnu, deset minut po půlnoci odemknu vchod pro personál – a zase budu na obchůzce…“

„Správně,“ schválí Ivan Haller. „A všechno jako v hrobě!“

To se preventisty Karáska až dotkne:

„No, Ivánku, jak tě mohlo tohle napadnout?“

•

Jana Pelanová znova vytáčí telefonní číslo. Stále jen vyzváněcí tón. To by mohlo být dobré znamení: rozlícený manžel Bohumil se možná s objektem své nenávisti nestřetne. Možná. Stále je tu ono možná. Jana Pelanová totiž moc dobře ví, jak často ten na druhém konci nezvedá sluchátko. Když je zaujat prací, když je zaujat svým přemýšlením, když je zaujat… Ne, na třetí variantu Jana Pelanová raději ani nemyslí. Nechce si ji připouštět, i když sama z vlastní zkušenosti může potvrdit, že v takovýchto chvílích se může telefonní zvonek třeba i pominout. Avšak zvonek u bytových dveří, nebo dokonce bušení, ignorovat nemůže: jsou tu nájemníci, alergicky naladění nájemníci, zvláště pak v této době…

A co až se manžel Bohumil vrátí?

Ať se s objektem své nenávisti střetne, či nestřetne, vyjde to nastejno.

Hrozí akutní nebezpečí.

Jana Pelanová se urychleně převléká, urychleně hází do tašky nejnutnější předměty, potom se rozhodne a vezme i to, co není v dané situaci právě nejnutnější – dvě spořitelní knížky, kazetu se šperky, finanční hotovost a album se svými uměleckými portréty. Urychleně opouští domek. Ještě stihne poslední autobus městské dopravy.

Aby se dostala ke svým rodičům. A ke své dceři Veronice.

•

Robertu Pacákovi se přece jen podaří Šárku přesvědčit, že Alánek určitě přečká noc v kovárně bez sebemenší úhony.

Přesvědčit Šárku i o jiném, to je však obtížnější. Možná i neproveditelné. Zvláště pak dnes.

Kdyby dnešek vůbec neexistoval, kolik by za to byl ochoten zaplatit! Bohužel známá pravda: všechno, co můžeme získat pouze za peníze, je ve skutečnosti levné.

Šárka se zavřela ve svém pokoji, Robert se vykoupal, teď sedí v pyžamu a v županu u konferenčního stolku a popíjí pivo. Ale napětí, které vládne mezi dcerou a ním, a nejen mezi nimi dvěma, ne a ne ustoupit.

Když se rozhodl, že se o dceřinu výchovu postará sám, že si nebude hledat novou životní partnerku, zdálo se mu, že to bude snadné. Stále měl před očima jenom tu rtuťovitou holčičku s neuvěřitelnými nápady, holčičku, která ustavičně chtěla pomáhat a která byla očividně šťastná, kdykoliv mohla přejít od pomoci k samostatné práci; když uvařila svou první bramborovou polévku, když naklepala, obalila a usmažila svůj první vepřový řízek… Ne, s ní nemohou být problémy: je rozumnější než její spolužačky, je samostatnější, ráda čte, dokonce se i ráda učí, zajímá ji gymnastika, maluje a kreslí, šije si na elektrickém stroji, převzala většinu domácích prací, pečuje o Alánka, neví, co je to nuda.

Vždyť Robertovi se tehdy zdálo i to, že konečně dosáhne klidu potřebného k práci, duševní pohody. Vztah mezi otcem a dcerou přece není zatížen oním balastem, kterému se neubrání ani ten nejharmoničtější vztah manželský.

A jak to, že ho šla zkontrolovat právě dnes? Sama od sebe? Stěží. Není to poprvé, co se vzdálil ze své kovárny, Šárka se nedovolala, a přece se to později obešlo bez komentáře. Že by byla tak znepokojena jenom kvůli Alánkovi? Tomu by věřil ještě méně.

A co jestli ona teď nebude zticha? Co jestli napíše matce?

Bohužel se dá předpokládat, že ona zticha nebude.

Ale jak ji takticky dovést k tomu, aby zticha byla?

Lze toho vůbec dosáhnout? Robertovy obavy sílí.

Vlasta Remešová se blíží k dámské úpravně. Vzhledem ke svému exteriéru a vzhledem ke své sexuálně dráždivé chůzi nemůže unikat obecné pozornosti, jak by si přála. Původně chtěla dámskou úpravnu minout, v posledním okamžiku si to však rozmyslí. Zajde dovnitř. Naštěstí tu nikdo není, nemusí předstírat péči o zevnějšek, když stále musí myslet na něco jiného. Pak vystrčí hlavu. Jako lištička ze své nory. Obecná pozornost odvrácena. Několika rychlými kroky se dostane ke skrytým dveřím – o jejichž existenci neměla dosud ani tušení –, stiskne kliku. Sotva se ocitne za těmito dveřmi, jako by vystřízlivěla. Dobrodružství, to ano, vzrušujících zážitků není nikdy dost, tohle však hraničí s osobním nebezpečím. Chodba připomíná spíše děsivou jeskyni; už jen narazit na hrozny zavěšených netopýrů a vyhýbat se krysám. Zůstává stát. Váhá. Raději oželet dobrodružství, vzdát se případných vzrušujících zážitků, ale být v bezpečí pod křišťálovými lustry. Nikdy se nedokáže dívat ani na filmové záběry klaustrofobických důlních chodeb. Vtom se ozvou kroky. Vlasta Remešová stojí se zamhouřenýma očima, nedokáže je otevřít. Taková past.

„Tak pojďte…“

Otevírá oči. A stydí se za svou chvilkovou indispozici. Ivan Haller ji bere za ruku. Na Vlastu Remešovou to podvědomě působí.

Preventista Karásek se vyznamenal: stůl je pokrytý vrstvou čistého balicího papíru, oba kabáty jsou na něm naaranžovány jako za výlohou Domu elegance.

„No ne…,“ žasne Vlasta Remešová. „A teď už bychom se mohli vrátit…“

„Proč vrátit?“ nechápe Ivan Haller.

„Hra končí… Že se ještě dokážeme odvázat, jsme právě prokázali… Sobě – i jeden druhýmu…“

Ivan Haller jí pomáhá do kabátu.

„Tohle přece není hra… Já myslím zcela upřímně, že si s vámi chci a musím popovídat… Že jsme se dostali do průsečíku svých životů, jedinečná šance, kterou nesmíme promarnit…“

Zase ty pitomé fráze – a zase ten jejich překvapující účinek.

„Takže jedeme někam na láhvinku?“

„Takže jedeme někam na láhvinku,“ ujišťuje ji.

„Jenomže já nemůžu potřebovat, aby mě tam zahlídlo moc lidí…“

„Nezahlídne vás tam moc lidí… Skoro by se dalo říct, že vás tam nezahlídne nikdo…“

Miroslava Mašková si opět lokne z láhve označené etiketou Jablečný mošt.

Tato dávka brandy má inspirativní účinek. Inspirativní k činnosti, tedy přechod od znepokojujících úvah. Miroslava Mašková vstává z křesla. Vypne televizor, teď už nepotřebuje ani ten sled němých barevných obrázků, rušil by ji. Skutečný život, to je přece něco úplně jiného. Už i tím, že konec nemusí být dobrý (špatné konce televizní diváci většinou nepřijímají).

Manžel Libor se poslední dobou změnil, to je neoddiskutovatelný fakt. Nesporně se změnil proto, že se někde dostal k penězům. K balíku peněz. Kdo má peníze, tomu se zpravidla zvedne sebevědomí, tomu se zpravidla rozšíří okruh možností. A co je dále neoddiskutovatelné? Předně to, že Miroslava se nechce rozvádět. I kdyby se navenek stavěla k této eventualitě jakkoliv lhostejně. Nebo dokonce dávala okázale najevo svůj nadhled, kdyby barvitě vyprávěla, jak by jí bylo samotné či s jiným partnerem líp. K její taktice nikdy nepatřilo špehování, prohlížení kapes, rozlepování dopisních obálek nad párou. Jenomže: to má pasivně čekat na možný špatný konec?

A čím začít?

Třeba by bylo dobré vědět, co všechno si vzal manžel Libor dneska s sebou. Jestli má v úmyslu vrátit se neprodleně, nebo až za několik dnů… (Že už by se nevrátil vůbec, to si přece jen Miroslava Mašková nepřipouští.)

Manželovu metamorfózu vnějškově charakterizovalo i to, že se ve společném bytě objevily zvláštní předměty. Předměty, jež měly už samy o sobě schopnost vynucovat si otázky. Například masívní kožený kufřík. Nesporně drahý. Co však je závažnější: má dva zámky s číslicovými kódy. Jednou ho potěžkala – to přece není špehování –, no, prohnula se. Co je asi uvnitř? To se nedalo ani odhadnout. Obsah nechrastil, nepřesouval se při změně polohy. Potom dvě příruční pokladničky, trezorky na fabkový klíček. I ty byly naplněné něčím neznámým. Nikdy nezahlédla, že by s nimi Libor manipuloval…

Začala tedy těmito třemi záhadnými obaly. Kupodivu nyní našla pouze jeden z těch trezorků.

Pak prokazatelně chybí velká cestovní brašna s postranními kapsami a se dvěma zdrhovadly. Miroslava otevírá manželův šatník, aby zjistila, co se asi z něho mohlo do té cestovní brašny přestěhovat.

Vtom zaharaší v zámku bytových dveří klíč.

Miroslava už má sice alkoholem zpomalené reakce, nicméně podaří se jí zahladit stopy svého pátrání. A jde manželovi vstříc.

„Stalo se něco?“

Jinak si totiž nedokáže výraz jeho obličeje vysvětlit.

„Ale nic.“ odbyde ji.

Jsou dvacet dvě hodiny a čtyřicet minut.

Ani cestovní brašnu, ani kufřík se zámky na číslicový kód, ani trezorek však s sebou nepřináší…

•

Řidič mercedesky rozsvítí dvě malá světýlka po stranách kabiny.

„Kam to bude, šéfe?“ zeptá se, aniž otočí hlavu.

Zřejmě ví, co se od něho očekává; jako to asi musí vědět číšník v nevěstinci.

„Hrubešova šestnáct,“ odpoví Ivan Haller.

Řidič přikývne, zhasne obě malá světýlka, v kabině tma, zato zšeřelé ulička se rozzáří světlem silných reflektorů. Motor okamžitě naskočí, rozjedou se.

Tedy taxíkář? Vlasta Remešová se částečně uklidňuje.

Ale co může být v Hrubešově ulici? A kde vlastně Hrubešova ulice je?

Že o ní právě Vlasta Remešová neslyšela, ovšem nemusí být směrodatné: Remešovi se do Klaštic přistěhovali teprve před devíti měsíci… Projíždějí pustým městem. Téměř ve všech oknech, která nejsou tmavá, je vidět jas televizních obrazovek. Standardní sobotní večer. A do čeho se to ona pouští? Nebylo by jí lépe doma, u televizoru? Co na tom, že by to působilo usedle, že by to mohlo splývat se stárnutím? Krčí se v samotném rohu: moci se tak do polstrování mercedesky zavrtat… Proč se za každou cenu chtít tomu standardnímu sobotnímu večeru vymknout? Zpomalíme tím snad ubíhající čas? Změníme tím snad běh svých životů? Dostaneme se snad k tomu, co zarputile hledáme, ačkoliv to nedokážeme slovy definovat, vlastně ani v těch nejhrubějších rysech?

Z pustého města vjeli na ještě pustější periférii. Bloky domů, jež měly být podle plánu územní výstavby již dávno zlikvidovány, a že tomu tak dosud není, je dosti ostudné. Vlasta Remešová se nechce dívat ven, nutkání je však silnější, i když se jí stále a stále připomíná ta tristní chodba za dveřmi, které ještě patřily k exkluzivnímu celku.

Konečně mercedeska zastavuje. Odpudivější ulici už si lze vymodelovat jen stěží. Domy – zvláště při této chatrné iluminaci připomínají dvě řady prožraných zubů. A nepochybné i s odpovídajícím pachem…

V pět se rozsvítí dvě malá světýlka po stranách kabiny. K řidiči se opět přesune padesátka. Vlasta Remešová se rozechvěje. Něco takového nepociťovala ani před maturitou.

Vystupují. Teprve nyní si je taxíkář prohlédne. K úrovni číšníka v nevěstinci bohužel ještě nedorostl. Vlasta Remešová sklopí oči. Co si o ní pomyslí? A pakliže si něco pomyslí, nechá si to pouze pro sebe? A nenechá-li si to pouze pro sebe, může se jeho komentář donést k jejímu manželovi?

„Mohl byste sem zajet přesně o půlnoci?“ požádá Ivan Haller.

„Spolehněte se, šéfe,“ ujistí ho řidič.

A ujistí ho docela ochotně.

Vlasta Remešová cítí svou poslední šanci: v kabelce má dvě srolované stovky. Co kdyby jednu z nich, v krajním případě obě dvě, tomuhle řidiči nabídla? Za to, že ji neprodleně odveze zpět do divadla, a za to, že se nebude na nic vyptávat a že si nechá tento nevšední zážitek jen pro sebe?

Ale už je pozdě.

Mercedeska se rozjíždí, tato noc je pro černého taxíkáře zlatonosná Bonanza, nesmí promarnit ani minutu.

Invalidní důchodce Jaroslav Potůček je opět přilepený k oknu. Jsou večery a noci, kdy Hrubešovou ulicí neprojede jediný vůz. Až se zdá, že i ti, kteří by tudy projíždět měli, dávají přednost dvěma ulicím souběžným – nalevo od Hrubešovy je ulice Dvořáčkova, napravo Mrázkova. Obě jsou přece jen v lepším technickém stavu a celkově vlídnější.

A dneska… Co je tohle za vůz? Určitě něco dražšího. Takové bývají taxíky, jenomže tenhle označení Taxi nemá. Ta ženská je určitě mladá, určitě pěkná. Zpočátku jako by se jí z auta vystupovat nechtělo, vzápětí se však její chování mění, do domu číslo šestnáct vchází docela ochotně. Dokonce se do toho svého šamstra zavěsila.

Zase se na schodišti rozsvítí světlo, zase bohužel není možno poznat, do kterého poschodí mají namířeno tihle dva. Jaroslav Potůček si to ale dokáže domyslet. Kam by šli jinam?

Pan Jaroslav Potůček je písmák. Ne věčně začínající spisovatel, ne člověk s literárními ambicemi. Pan Potůček má už desítky popsaných školních sešitů. Zaznamenává do nich, co ho právě napadne, žije v těch zápiscích mnoho různých životů, líčí scény, které se mu líbí, dialogy, které by rád slyšel…, všechno jen sám pro sebe, bez sebemenších nároků na publikování, na finanční ocenění a na slávu. S propiskou v ruce přemýšlel o lidech, jež poznával coby poštovní doručovatel, stejně teď přemýšlí s propiskou v ruce o lidech, jež potkává na svých procházkách, jež může pozorovat ze svého okna. Jako by to nahrazovalo jistou neúplnost jeho současné existence, pomáhalo zapomenout.

Zvláště rozjitří-li se fantazie.

A rozjitřitelnou fantazii pan Jaroslav Potůček má – i když z pochopitelných důvodů se s tím nikomu nesvěřuje.

Co kdyby byl v protějším domě číslo šestnáct spáchán nějaký krvavý zločin? – napadá ho právě.

•

Miroslava Mašková se – navzdory zkonzumovanému alkoholu – přinutí do role starostlivé chotinky.

„Nemáš hlad?“ zajde za manželem.

Ten se zrovna štrachá v chladničce.

„Ne,“ špitne, aniž by vzhlédl.

Ona se však nenechává odradit:

„Koupila jsem maso, klidně ti ještě můžu usmažit řízek… Nebo studenou mísu,“ překonává se. „Hned ji připravím…“

Teprve nyní Libor vzhlédne. V pravé ruce drží láhev s velkopopovickým kozlem.

„Jenom pivo… A zalezu si s ním do vany.“

„Jak myslíš…“

Miroslava se vzdaluje. K vyřešení záhady se nepřiblížila. Ale čím se může k vyřešení přiblížit? Banální otázkou, na niž se jí dostane banální odpovědi? Libor si svlékne v ložnici manšestrový oblek, košili, kravatu. Vše pohodí na taburetek u toaletního stolku. Zde pořádkumilovností neoslňuje. Zato v koupelně je to jiné. Miroslava už zná dopodrobna jeho zvyky. Nejprve osprchovat, důkladně namydlit celé tělo, včetně vlasů, důkladně spláchnout. Až poté napustit plnou vanu horké vody, zalehnout do ní a relaxovat… Miroslava zná i genezi některých těchto zvyků: sprchovat před vanovou koupelí se začal poté, co se dočetl o opovržení Japonců vůči těm, co se vyhřívají ve své vlastní špíně… Teď však sprcha ne a ne utichnout. Jako by se musel zbavovat i něčeho jiného než jen potu a běžných nečistot. Miroslava stojí těsně za koupelnovými dveřmi. Pravé ucho má přitisknuté k jejich desce. Rozhodla se přece jednat; navíc alkohol zbavuje zábran. Teď si vzal Libor na pomoc kartáček. To nikdy nedělal. Záhada ještě bobtná.

Je třeba jednat. Mění se manžel, musí se zákonitě měnit i její taktika (nemají-li nakonec zůstat jen oči pro pláč…). Vplíží se do ložnice, v levé kapse manšestrového saka najde svazek klíčků. Většinou klíčků. Poznává ty od auta, chybějí zde ty od domu a od bytu. Alkohol jí dodává odvahy. Miroslava si v předsíni urychleně nazuje kozačky, přes kalhotový domácí úbor navlékne beránčí kožich, potichu opustí byt, výtahem sjede do přízemí. Jejich dacie parkuje na obvyklém místě. Miroslava odemkne vůz, pak zavazadlový prostor. Ani cestovní brašna, ani masívní kufřík se zámky na číslicové kódy, ani jeden ze dvou trezorků tu nejsou.

Urychleně se vrací domů. A svazek klíčků vsune do levé kapsy manšestrového saka snad pět, snad šest vteřin před manželovým odchodem z koupelny.

Hlavou se začínají honit ty nejznepokojivější myšlenky. Naštěstí se nehoní dlouho. Ty dva rohypnoly konečně začínají působit.

A Miroslava Mašková neví, jestli je to dobře, nebo špatně.

•

Ivan Haller nahmatá tlačítko chodbového automatu a stiskne. Špinavé holé žárovky se rozsvítí. Ze tmy vystoupí cosi, co by mohlo být označeno za obměnu onoho divadelního zákulisí: zatuchlé, už dávno nemalované stěny, strop oprýskaný až na omítku, vyšlapané schody… Hlavně se nemuset ničeho dotknout. Dva lidé ve slavnostním oblečení zde působí kuriózně. Nicméně ti dva lidé stoupají.

Vlasta Remešová už je klidnější, už v ní vítězí naděje, že toto dobrodružství bude přece jen spojeno pouze s takovou mírou nebezpečí, jaká se musí respektovat.

„Tady bydlíte?“ zašeptá.

Ivan Haller neodpoví. Zřejmě by byl rád, kdyby se nyní ani nešeptalo. Ve druhém poschodí zůstává stát. Z kapsy kalhot vyňal peněženku. V přihrádce na drobné mince měl malý, složitě broušený a složitě tvarovaný klíček. Jeho rozměry vůbec neodpovídají rozměrům zámku. Ten připomíná závoru pancéřové pokladny. Odemkne se však obdivuhodně lehce. Jako by byla uvnitř skryta napnutá pružina. Vstupují dovnitř. Ivan Haller rozsvěcuje.

Jestli byla Vlasta Remešová připravena na leccos, na tohle dozajista ne. Jako by se snad dnešní večer měl skládat ze samých kontrastů. Zkomírající světlo ze schodiště je najednou vystřídáno rafinovanou iluminací. Jsou ve fotografickém ateliéru. V ateliéru, který by se svým stylem hodil i k plesu Filmového klubu. Přesně takový si nechávají stavět režiséři, potřebují-li do svých limonád další superatraktivní prostředí. Vlasta Remešová se nestačí rozhlížet. Vidí to, co doposud znala jen zprostředkovaně. Po stěnách rozměrné barevné snímky: záběry klaštických zákoutí, a to ve všech ročních obdobích – co všechno lze najednou uvidět! –, patřičně štíhlá manekýnka dokazuje, jak slušivým doplňkem může být i kovbojský širák, naproti tomu o něco plnější modelka dokládá, jak slušivé může být, nemá-li krásná mladá žena na sobě nic; není v tom ani náznak vulgarity, obrys ňader připomíná vzdálené, a snad jenom ve snu dostupné pohoří, nad horizontem právě svítá, svítá v uzounkém pásu, další modelka si pohrává s malým lvíčkem, jiná sedí na kapotě naleštěného automobilové!) veterána, úsměv a pěstěná ruka se sklenkou koňaku, obojí ta působivé, že leckterý pán by se stal ochotně notorikem, dívku s dítětem, svým způsobem dvě děti, časy se však mění, proč by tedy nemohla být symbolická madona naší doby odžínsovaná a s houpavými závěsy v ušních lalůčcích? Zpěvačka pop-music s mikrofonem v ruce a s extází v polozamhouřených očích…

Když Vlasta Remešová skončí s letmou prohlídkou vystavených fotografických ukázek, nemůže se odtrhnout od zařízení a uspořádání. Jako by ji opouštělo ono výrazné sexuální fluidum, které Ivana Hallera (a určitě nejenom jeho) magnetizovalo od prvního pohledu, stává se z ní obyčejná hospodyňka. Obdivuje, co někdo dokázal vytvořit ze zastaralého, a bezesporu i zanedbaného bytu. Stropy obložené modřínovým dřevem, okna kryjí těžké hnědé rolety, ven určitě nepronikne ani paprsek. V předsíni i ve velké místnosti hráškově zelené lino.

„Nesvlékneme se?“ navrhne Ivan Haller. „Tedy z kabátů?“ neopomene dodat – s jistým dvojsmyslným podtextem.

Věší oba kabáty v předsíni. Vedle jednoho pánského saka a vedle jednoho pánského semišového kožíšku.

Vlasta Remešová se prohlídky dosud nenasytila. Ve velké místnosti – kromě množství nejrůznějších a nejrůzněji nainstalovaných reflektorů – stojí rozměrný praktikábl s neutrálně šedým pozadím. Tady zřejmě pózovaly některé z těch manekýnek a modelek. V rohu kožená sedací souprava s kulatým konferenčním stolkem a se stojací lampou.

„Neposadíme se?“ požádá Ivan Haller.

Vlasta Remešová stále ještě nedokáže uposlechnout. Ukazuje na dvoje dveře ve zdi naproti rozměrnému praktikáblu.

„Šatna a pracovna s knihovnou,“ odpovídá Ivan Haller, očividně bez valného nadšení.

„Ale ta předsíň pokračuje ještě dál.“ nenechává se odradit Vlasta Remešová.

„Laboratoř a další.“

„Co další?“

Ivan Haller začíná pochybovat, jestli vůbec byla jeho volba správná. Že u žen nebývá v souladu zevnějšek s vnitřkem, není nic neznámého. Leč nemusí to být na závadu. Leckdy to dokonce i prospívá (podle představ a zkušeností Ivana Hallera).

„Připadáte mi jako komise,“ pokusí se o vtip.

„To musel bejt velkej byt, co?“

„Dokonce to byly byty dva.“

Dívá se na Ivana Hallera. Zřejmě by se chtěla zeptat na to nejdůležitější. Její vnitřek však přece jen stanovuje určité bariéry. Ivan Haller přistoupí ke dveřím. Tam je upevněna rozvodná deska. S množstvím spínačů a regulátorů. Zručně si s nimi začíná pohrávat. Intenzita světla některých reflektorů slábne, jiných sílí, některé – doposud čiré – se zbarvují, do modra, do zelena, do oranžova, do červena, rozsvěcují se reflektory nové, určitá část ateliéru se najednou utápí v přítmí, jiná část ateliéru je tak zvýrazněna, jako by dosud nebylo vytvořeno nic důležitějšího. Závěr této hry světel byl promyšlený. Zbyl už jen malý, spoře osvětlený ostrůvek.

Ostrůvek s částí konferenčního stolku a se dvěma ze čtyř křesel. Vlasta Remešová si konečně sedá. Poněkud posmutněle.

Ivan Haller jí slitovně dopřeje ještě jednoho světýlka. To když otevře větší závěsnou skříňku nedaleko sedací soupravy. Dvě poschodí lahví ušlechtilých tvarů, ještě ušlechtilejších etiket – a s obsahem, který už zřejmě patří do říše snů. Jedno poschodí sklenek. Jenomže všeho se zdá být několikanásobně víc. Jak láhve, tak sklenky se totiž zrcadlí – od zadní, od stropní, ale i od obou bočních stěn.

Na Vlastě Remešové je patrno, že se do Klaštic přistěhovali z podstatně menšího města – a že tohle značně přesahuje její dosavadní životní zkušenost.

„Co můžu nabídnout?“ ptá se Ivan Haller.

„To nechám na vás,“ usměje se Vlasta Remešová.

A usměje se co nejkoketněji. Aby zakryla obavu, že v případě osobní volby by mohla směšně vyslovit některý z názvů.

Ivan Haller vezme láhev martellu a dvě napoleonky. Teprve nyní si mohou přiťuknout.

„Na naše seznámení!“ pronese s mužným sebevědomím.

•

Libor Mašek zůstal ve vaně celou hodinu. Pivo vypil, tělo si rozehřál ve vodě nasycené osvěžující pěnou – a ejhle, ono to pomohlo. Osvědčená metoda nezklamala ani nyní, kdy byla podrobena zásadní zkoušce. Ne, že by se zcela zklidnil, že by si namlouval, že nebezpečí pominulo, že je zachráněn. Takový naivka není – a ani by to ostatně nebylo možné. Co se stalo, nemůže se odestát. Nicméně Libor Mašek byl osvícen nápadem. Totálně vyčerpaný mozek se zmátořil. A kde je nápad, tam je i naděje. Představovat si, že na mě jsou všichni krátcí, nebo se snažit všechno zaspat – a tupě se tím odevzdat osudu, to může nanejvýš tak jednoduchá ženská.

Libor Mašek – v koupacím plášti a s ručníkem kolem krku – nakoukl do ložnice. Manželka Miroslava se ani nepohnula. Zavře za sebou dveře a přistoupí k telefonnímu přístroji. Vytáčí mnohomístné číslo.

Zvuk vracejícího se číselníku proniká Miroslavě do podvědomí, je to však zvuk příliš slabý a příliš vzdálený, aby překonal účinky hypnotika.

Stále jen vyzváněcí tón. Nedošlo k omylu? V síti to přeskakuje, hanba mluvit. Vytáčí mnohomístné číslo znova, tentokrát s většími mezerami, školácky přesně.

To už je pro Miroslavu jaksi bližší, cosi jí velí, aby otevřela oči, ale k tomu nemá dostatek síly.

Teď se Libor dovolal. Pravděpodobně to byl omyl.

Miroslava se stále nemůže probudit. Jako by ji zavalovala obrovská peřina. Nicméně podvědomí toho registruje stále víc a víc. O tom se může ona sama přesvědčit, když se konečně vytrhne z nezdravého spánku. Zpocená, s bušícím srdcem. Zašátrá do prostoru nad svou hlavou, nahmatá vypínač malé lampičky.

Půl druhé.

A další poznatky: vedle ní prázdno, ustlaná prošívaná přikrývka zůstala nedotčena; manželovy manšestrové šaty a košile už na taburetku před toaletním stolkem nejsou… Ano, telefon. Mnohomístné číslo, pravděpodobně v něm byl obsažen volací znak jiného města, ale ne malého. Nebo to snad byl dokonce automatický mezinárodní styk? Podvědomí vydává nové informace, prostě nevyzpytatelnost naší psychiky. Libor se snažil mluvit potichu, bohužel musel mluvit stále hlasitěji, některé věty pak i opakovat. Podvědomí jako by napovídalo, že Libor mluvil se ženou. To podle koncovek. A co se ozývá i s ozvěnou: Liborova věta „Takže ještě teď v noci? Máš pravdu, ono to asi bude lepší.“

Miroslava Mašková už ví, že do rána usne jen stěží. Nové rohypnoly si brát nechce. Není jí právě nejlíp. Odhodlala se k činu – a výsledek?

Vyřešení záhady je ještě dál, nebezpečí zesílilo.

•

Ivan Haller opět dolévá, koňaková vůně se mísí s parfémem Vlasty Remešové. Možná by to chtělo ještě trochu hudby, Ivan Haller by však nerad vstával, už se přiblížil se svým křeslem až těsně ke křeslu Vlasty Remešové. Ona si vzala pletený společenský šál: sametově hladký dekolt, to je poezie, nachlazení próza. Nachlazení hrozilo venku, tady už ne, tady vytváří plynové etážové topení to nejpříjemnější klima. Ivan Haller se dívá na Vlastu Remešovou přes svou sklenku s koňakem, jako by se na ni díval přes fotografický hledáček, přes temně zlatistý filtr. Výsledkem této hrané akce je pak pohyb pravé ruky, který má za cíl odstranit z fiktivního záběru to rušivé – onen šál. A rád by dále přes svůj improvizovaný hledáček pozoroval sametově hladký dekolt.

Příležitosti už se mu nedostane.

„Ty to bereš nějak hopem,“ usoudí Vlasta Remešová, shodí šál a otočí se k Ivanu Hallerovi zády: „Tak mi rozepni ty háčky…“

Ivan Haller není žádný jelimánek, tohle ovšem není v jeho intencích. Přesto se snaží, prsty se potýkají s napnutou látkou.

Nicméně Vlasta Remešová se za pomoci Ivana Hallera vyloupne ze svého těsného obalu. Ivan Haller jenom zírá. V paměti má uloženo leccos, leccos dovede předvídat. Toto tělo se však podobá ze všeho nejvíc antické soše. Soše bohyně. Tuto podobnost ještě zdůrazňuje intimní, do bronzova tónované nasvětlení. Všechno plynule oblé: ramena, velká, až neuvěřitelně pevná ňadra, boky, stehna bez škvíry mezi vnitřními plochami, kolena bez zvýrazněných menisků. Nikde jediný tukový poštářek – jako by byl tím hebkým a vláčným sametem pokryt dokonalý model ženské postavy. Dokonalý jelikož umělý.

„To zůstaneme tady?“

Ivan Haller je vytržen ze svého transu. Je přece i estét. Bere Vlastu Remešovou za ruku. Vede ji do předsíně, která podle Vlastina postřehu pokračuje ještě dál, a kde se nachází – podle Ivanovy odpovědi – laboratoř a další…

Ono další představují i dveře po levé ruce. A za dveřmi – coby dominující vybavení – rozměrné dvoulůžko.

„No ne,“ lehá si na ně Vlasta Remešová.

A už z toho, jak si lehá, je patrno, že právě tuto část nábytku dovede oceňovat. Rozkošnicky se zavrtá pod saténový přehoz, převaluje a vypíná se skutečně jako kočka. Ivan Haller stále nedokáže nic jiného než fascinovaně zírat.

„Tak dělej, nemáme moc času,“ je opět vytržen. „A zhasni, já mám při tom raději tmu… Nebo ty seš pro světlo?“

„Tmu,“ zamumlá Ivan Haller.

A z taktických důvodů stiskne vypínač dříve, než se začne sám svlékat: ta vnější příbuznost s francouzským hercem Alainem Delonem je toliko náznaková. S hrudníčkem a povadlým svalstvem Ivan Hallera by toho Alain Delon asi moc nepořídil.

„Tady… Tady…,“ ohlašuje se Vlasta Remešová, aby snad nemohlo dojít k bloudění.

Ivan Haller se opatrně sune kupředu. Sune se, ačkoliv doposud se povětšinou vrhal. V žádném případě to není zapříčiněno pouze tmou.

A vzápětí se začne dít něco, co nejen není v jeho intencích, ale co mnohonásobně překračuje meze jeho nejbujnější fantazie: pod saténový přehoz je vtažen za nejcitlivější výčnělek svého těla, načež je třen, tisknut, kousán… V kratičkých přestávkách pak musí poslouchat:

„Hele, chtěl jsi to vůbec?“ a „Nemůžeš se snažit, když máme tak málo času?“ a „To je divný, všechny chlapy jsem zatím vzrušovala…“ a dokonce: „Nejsi snad impotent? Nebo na klučíky?“

Konečně přece jen.

Do jejího těla však mužně nevstoupí, je vtažen, a to mnohem drsněji než pod ten saténový přehoz. Jako by se obávala, že dvě tři neutrální vteřiny mohou celé dosavadní dílo zhatit. Jako by se potřebovala tímto způsobem vyrovnat s nedávno prožitým strachem, odbourat přebytečný adrenalin, to není vlnění mořského příboje, to je uragán. Oba vzdychají: ona rozkoší, on bolestí. Přičemž je na něm žádáno čím dál víc.

„Rychleji! Rychleji!“

Tma kolem něho rudne. Copak mohl tohle tušit? Něžně se pomilovat, uvědomuje si mezi jednotlivými nárazy do svého zbědovaného podbřišku, to ano, s úctou hladit ta krásná prsa, sledovat, jak se vzrušení z jejich mohutnosti a z jejich pružnosti přenáší do poslední vlásečnice, Mozartův menuet, ne údery do kotlů z Beethovenovy Osudové… Jak dlouho může tohle běsnění pokračovat, jak dlouho je on může vydržet?

Najednou ona vykřikne naposledy, uragán ztichne stejně náhle, jako se náhle objevil. Hladina hormonů nepochybně vyrovnána, přebytečný adrenalin nepochybně odbourán.

„Rozsviť!“

Ivan Haller se opět sune. Tentokráte k vypínači, tentokráte v invalidním předklonu. Vzdáleně připomíná epirského krále Pyrrhose, který sice Římany porazil, avšak jeho ztráty byly tak zoufalé, že se vlastně ani nedalo stanovit, jestli uspěl či neuspěl. Když Ivan Haller rozsvítí a zachytí první pohled Vlasty Remešové, také si nemůže být příliš jist. Nejpravděpodobnější dešifrace: osud nastraží do cesty nejroztodivnější žabaře; ale taky už poznala něco mnohem mnohem lepšího. Nicméně jakožto dobrodružství, když se přidá jedno ke druhému, to zase k zahození nebylo…

„Přece by ses nestyděl,“ vysvětlí si předklon Ivana Hallera. „Kde je koupelna? Pojď mi ji ukázat…“

„Nalevo od toho praktikáblu.“

„Aha, za tím hnědým forhaňkem…“

Forhaněk, kde jen mohla tohle odporné slovo sehnat? Nahlas však svou nelibost Ivan Haller nekomentuje. Spíše sní: Jaké to bývávalo jindy… Ještě se hladit, nechávat vše doznít, vnímat vzájemnou blízkost, ačkoliv to nejtěsnější spojení už pominulo… Mnohé do koupelny doprovázel, mívaly ještě slastně přimhouřené oči – a on se těšil z dobře vykonaného díla…

Vlasta Remešová prostě odešla. Odešla, jako by ji k tomuto místu a k Ivanu Hallerovi – proč si to nepřiznat – pranic nepoutalo. A kromě rozváleného a lehce zavlhlého lůžka tu také po ní pranic nezůstává…

A najednou se Vlasta Remešová připomene. Výkřikem, po jakém tuhne krev v žilách, výkřikem, který se musí vříznout do celého domu.

„Pomóóóc!“

Ivan Haller se bez ohledu na bolest narovná a opře o zeď za svými zády. Ničeho jiného není schopen.

„Co… Co je?“ souká ze sebe po nekonečných vteřinách.

Obrazotvornost mu nedokáže nabídnout žádné přijatelné vysvětlení… Vždyť zamkl…

„Pomóóóc!“

Na několikerý pokus se odtrhne od zdi a krůček po krůčku se blíží k ateliéru. Dva osvětlené ostrůvky: kožená křesla – na jednom z nich stále poházeny dámské svršky – a nyní světlo, které proniká otevřenými dveřmi z koupelny a je tlumeno hnědým závěsem.

Před závěsem stojí Vlasta Remešová a snaží se ukazovat směrem do koupelny.

„Tam… Sotva jsem rozsvítila…“

Ivan Haller cítí, že se musí překonat. Poodhrne pravou polovinu závěsu. První, co spatří, je krev. Přední okraj kaluže začíná už na vyvýšeném koupelnovém prahu, rozlévá se po dlaždičkách v odstínu kararského mramoru. Už stačila zaschnout a zhnědnout.

Muž leží na pravém boku, leží mezi umyvadlem a sprchovým koutem, obě nohy pokrčené v kolenou, pravá ruka nad hlavou, levá ruka ve výši ramene – působí to dojmem, jako by se sem doplazil –, pravá část obličeje těžce položena na podlaze. Je oblečený do šedých kalhot a košile – snad – kouřové barvy. I ta je z převážné části zakrvácená. A na zádech rozříznutá. Pod levou lopatkou zeje děsivá bodná rána.

Vlasta Remešová drcne do Ivana Hallera.

„Kdo je to?“ po chvilce: „Znáš ho?“ po další chvilce: „Jak se sem dostal?“, a když Ivan Haller neodpovídá, zatřese s ním: „Je tohle vůbec tvoje?“

Ivan Haller nepřítomně zavrtí hlavou. Vlastu Remešovou to popudí:

„Tak sem si jenom taháš děvky?“

Tíživost situace nepřeje jemnostem ve vyjadřování; je vedlejší, že tento nelichotivý termín může být vykládán i sebekriticky. Důležité je pouze to, že Ivan Haller je právě touto poznámkou vyprovokován.

„Buď zticha!“ vykřikne, až ji to překvapí.

Instinktivně ustoupí, jako by měla jisté zkušenosti i se svým manželem-bumbrdlíčkem.

„Promiň…,“ zamumlá. „Co budeme dělat?“

„Ze všeho nejdřív se oblíkni,“ mávne rukou směrem ke křeslu s poházenými svršky.

Na ni se ani nepodívá. Nahota, po které před krátkou dobou toužil, najednou vadí.

„Ano…“

Navlíká si kalhotky s opakovanými nápisy Love, punčocháče, pak šaty. Ivan Haller poznenáhlu přichází k sobě.

„Taxíkem odjedeš sama.“

„Sama ne,“ pokouší se zaprotestovat.

On toho však nedbá. Vysvětluje, jak se dostat do budovy divadla, jak požádat preventistu Pepu Karáska, aby opět uložil do šatny její kabát, jak se opět včlenit do plesového reje, kolem půlnoci tam přece bývají největší zmatky.

„Na manžela musíš zaútočit, kde se po celou dobu poflakoval,“ neopomene poučit; nahý dojde do předsíně, z kapsy kabátu vytáhne peněženku: „Tady máš padesátku na taxík.“

„A ty?“

„O mě se nestarej…,“ strká ji ke dveřím na schodiště, odemyká. „A nerozsvěcuj!“

Ráda by ještě něco namítla, na něco se zeptala, ale už je – s kabelkou a s kabátem v náručí – obklopena tmou.

•

Pan Jaroslav Potůček je ohromen, vzrušen, současně začíná být hrdý na svůj postřeh a na svou obezřetnost. Jiný na jeho místě by určitě sledoval pouze okna na schodišti, až se osvětlí, bude to znamenat: Pozor! On ne. Sleduje nepřetržitě jak schodiště, tak i prostor před domem.

A prosím – výsledek se dostavuje. Ta mladá žena vychází. A vychází sama. Pročpak? Že by se ten její společník opozdil? Uběhne patnáct vteřin. Ne, takhle samotnou by ji určitě jít nenechal. A nerozsvítila si na schodišti. Pročpak? To se tak vyzná? Asi na sebe nechce upozornit ostatní nájemníky. Jenomže cestou nahoru svítili… A ona stojí před domem. Pan Jaroslav Potůček se naklání, aby viděl co nejdál do obou stran Hrubešovy ulice. Na koho to čeká – a sama?

Vzápětí se mu dostane odpovědi. Sílící hluk automobilového motoru. A podívejme, ten samý velký vůz, který je sem i přivezl. Mladá žena nastupuje.

Pakliže měl pan Jaroslav Potůček podezření, že tady něco nehraje, zmocňuje se ho nyní jistota. Z protějšího domu zná všechny nájemníky, ten člověk, co přijel s tou mladou ženou, tam určitě nebydlí, to se pozná i při tomhle mizerném světle a seshora.

Pan Jaroslav Potůček je čím dál vzrušenější, čím dál hrdější na svůj postřeh a na svou obezřetnost.

____________________________________________________

Neděle dne 11. února

Pomalu, pomalu, hlavně nezpanikařit, hlavně na nic nezapomenout, hlavně systematicky, opakuje si Ivan Haller, sotva se dooblékl.

Začíná místností s dvoulůžkem. Nejprve sesbírat všechny vlasy. Pečlivě je skládá na papírový ubrousek, který si vzal ze závěsného baru. Ani ty mahagonové vlasy už v něm nevzbuzují nic jiného než obavu. Převrací polštáře, plazí se po podlaze. Papírový ubrousek opatrně zmuchlá a uloží do kapsy saka. Ustele. Čistým kapesníkem vyleští všechny plochy, kterých se mohli dotknout, pak pro jistotu setře i hráškově zelené lino. Tak pokračuje i v ateliéru, sklenky s nedopitým koňakem odnese do kuchyňky, omyje je, vycídí a v kapesníku odnese do baru, stejně se postará i o láhev s martellem. V novém ubrousku má i vlasy jiné, jedny výrazně blond, ale nad tím neuvažuje, raději více než méně, z toho sbírání a leštění se stává téměř mánie, zanedlouho už tu snad není místo, které by uniklo jeho péči.

Chystá se k odchodu.

Vtom rozřízne vzduch ateliéru zvonek telefonního přístroje. Je to stejné, jako když ateliérem projel ten děsivý výkřik Vlasty Remešové. Ivan Haller strne. Vzápětí se roztřese. Opět se musí opřít. Žaludek stoupá, nedokáže se nadechnout. A ty nejdestruktivnější představy. Všechno je finta, rafinovaná finta. Ví, co se musí ozvat, jakmile by zvedl sluchátko: A teď už seš v tom! Nic ti nepomůže!

Jenomže: Kdo mohl vědět, že on sem půjde? Že sem musel jít?

Úvahami se snaží přehlušit drnčení telefonního zvonku.

Marně. Úvahy jsou pro chladný rozum. A on se nedokáže ani pořádně nadechnout.

Ale co je nejhorší: to sluchátko ho přímo magnetizuje. Jako poslušný somnambul se odlepil od zdi, zase krůček po krůčku, dostává se na dosah ruky, prsty už se rozevírají…

„Ne! Ne!“ vydere se mu z úst.

Couvá, až tupě žuchne do koženého křesla. Dlaněmi si zakrývá obličej. Naštěstí tu není nikdo, před kým by se musel stydět. Konečně drnčení umlká. Navenek. Uvnitř však pokračuje i nadále. Drásavěji a drásavěji.

Musí odsud. Co nejrychleji. S kapesníkem v prstech zavírá a zamyká.

S kabátem v náručí se octl ve tmě. Ne, nesmí rozsvítit. Oči si ne a ne přivyknout, tápe jako slepec. Každým okamžikem může utržit smrtelný úder: zabijákem, nožem, pěstí.

Ale proč by ho někdo zabíjel, on může mít cenu toliko živý…

Naneštěstí i tohle je úvaha pro chladný rozum.

Nebo budou čekat venku? Někam ho odtáhnou, někam ho odvezou. …

Chce se mu zvracet. Schodů jako by neubývalo. Co chvíli zastavuje. Zdá se mu, že je na schodišti sám, jediné, co k němu doléhá, je tlukot vlastního srdce.

Dostává se ven z domu.

Nikdo tu není, nikdo ho nevidí…

Rád by se rozběhl. Daří se mu to asi jako ve fantasmagorickém snu o zabetonovaných nohách. Navzdory ještě deptavějším návalům strachu volí trasu zastrčenějšími uličkami. Nikoho nepotkává. Září už pouze ty televizní obrazovky, u kterých někdo usnul – a bdící anděl strážný není nablízku.

Přece jen se Ivan Haller doklopýtá k budově divadla. Musí použít hlavního vchodu. Ten je otevřený, mnozí hosté už odcházejí…

•

Klaštice mají zhruba třiašedesát tisíc obyvatel. Bývalý poštovní doručovatel Jaroslav Potůček a bývalý truhlář Josef Karásek se mohli sejít, ale také nemuseli. Ačkoliv o tom nevědí, teď je však cosi vnitřně spojuje.

Jaroslav Potůček nemůže pochopit, cože se to odehrává v domě číslo šestnáct (jako by nestačilo to předcházející: chlapík, co původně přijel s tou mladou ženou, opustil dům pětatřicet minut po ní…).

Josef Karásek vyšel na inspekční obchůzku – a dumá. Co vlastně měla celá ta habaďura znamenat? Ivan Haller je známej proutník, no, dobrá, ať si užije, dokud mu to ještě slouží, aspoň jednou bude mít na co vzpomínat. Ale vždyť ta holka se vrátila ve stavu, jako by snad padla do spárů rozdychtěné fotbalové jedenáctky. Kam ji to dotáhl?

Josef Karásek má ovšem – na rozdíl od Jaroslava Potůčka – pro své znepokojení motiv ryze praktický: dostat se Ivan Haller do průšvihu, vidina foťáku by se rozplynula.

Josef Karásek si dobře všiml, že Ivan Haller sedí teď v divadelní kavárně, v jednom z těch boxíků, s kýmsi se snaží zaujatě diskutovat, skutečně pouze snaží, ten druhý by dal očividně přednost buď pořádnému hltu, nebo spánku; Ivan Haller jako by na sebe musel co nejvíc upozorňovat… A kdepak má Ivánek kabát? Že by si ho uložil do šatny sám? Preventista Karásek se rozhlíží – a hele, Ivánkův kabát je pohozený o dva boxy dál od uličky. Zbavil se ho jako něčeho, co vadí. Ne, nikdo si toho nevšímá, zábava už je dílem uvolněná, dílem zemdlená, mnozí už si své kabáty vyzvedli, závěrečný nával u šaten je vyčerpávající… Nicméně, proč se ti dva nevrátili spolu? Kvůli utajení? Nesmysl. Když mohli společně odcházet… Že by hádka? Stejně nepravděpodobné. Ta zrzka přece musela předpokládat, oč kráčí, není to žádná puťka, zadkem vrtí, že chlapi určitě přestávají myslet svými mozky, a i kdyby se snad naštvala sebevíc, těmhle lasicím to nikdy nevydrží dlouho, zase tu jsou jiní, před kterými se můžou vyšponovávat…

Tady něco nehraje, mumlá si bývalý truhlář Josef Karásek.

A myslí na svůj fotoaparát.

Tady něco nehraje, mumlá si bývalý poštovní doručovatel Jaroslav Potůček.

A myslí na své sešity. Nedalo by se o tomhle něco napsat?

•

Na pochůzku se vydá i Ivan Haller. Kráčí ležérně, povzneseně, Alain Delon zavítal do jakýchsi Klaštic, proplétá se mezi stolky, jakoby bezděčně a bez zvýšeného zájmu se dostane do divadelní cukrárny. A do blízkosti stolku v koutě.

„Je to naposledy, co jsme my dva někam šli společně!“ slyší zvýšený, překvapivě agresivní hlas Vlasty Remešové.

„Tak to vymaž,“ vtírá se manžel-bumbrdlíček. „Trochu jsem to přepísknul, beru…“

Dokonce se jí pokouší hladit nahé rameno. Bez ohledu na menší zádrhel – vlastnicky. Hlas Vlasty Remešové je však deptavě jízlivý:

„Milostpán to jenom trochu přepísknul… Vypaříš se – a já abych tu trčela jako nějaká opuštěná chudinka…“

„No jo,“ uznává manžel-bumbrdlíček. „Zašli jsme si s Láďou na pivko… Bohužel se tam objevil Rudolf… Víš, ten z autoservisu…“

Prudce odstrčí jeho ruku. Bouře zdvihne nové vlny:

„To je důležitý! Právě na plese! Pořád se budeš chovat jako buran. Nevíš, co se na plese sluší a patří!“

Ivan Haller jen napíná uši. Tohle má formu: co se na plese sluší a patří…

„Kotě,“ prosí manžel-bumbrdlíček.

Podívejme, ta nymfomanka je i kotětem… A jakpak to koťátko pokračuje?

„Já musím trdlovat s kdejakým volezou, trpět, aby se na mě mačkali, vosahávali, zvali, ať se jdu s nima projít.“

„Cože?“ děsí se manžel-bumbrdlíček.

Jasnej Sicilián! diagnostikuje ho Ivan Haller. A určitě má před ní mindráky. I v posteli…

Toto konstatování Ivana Hallera potěší. Bohužel tu není možno postávat donekonečna. Otočí se a snaží se nenápadně upoutat pozornost. Ukáže dvěma prsty pravé ruky směrem dolů. Pro ostatní bezděčný pohyb osamělého hosta. Vlasta Remešová pochopí a přikývne: dole ve vinárně.

Sejdou se tam po pěti minutách. V přítmí, neboť prostor se opět plní směsí slaďáků, jejichž pel by mohlo prudší světlo setřít. Barový pult je opět – nebo spíše stále ještě – obležen hrozny lidských těl.

„Co manžel?“ ptá se Ivan Haller.

Odpověď si může domyslet, rád se jí však pokochá. „Zpacifikovanej,“ nezklame ho Vlasta Remešová. Zpacifikovala manžela, Ivan Haller naproti tomu (a svým způsobem) zpacifikoval ji. Sebevědomí by mu mohlo stoupat – kdyby stále před sebou nemusel mít ten pohled do pootevřené koupelny, kdyby se nemusel ustavičnou ozvěnou vracet ten řezavý výkřik.

„A Karásek?“

„To už je horší.“

Trhl sebou:

„Jak to – horší?“

„Pořád vyzvídal, proč se vracím sama?“

„Nic víc?“ zdá se mu, že ona něco skrývá.

„Zrovna se mi udělalo zle… Mdlo…“

„Snad ses mu tam nesložila?“

Zřejmě se jí nechce odpovídat:

„Musím se vrátit do cukrárny, šla jsem se jenom přičísnout. Takže, aby bylo mezi náma jasno: nikdy jsme se ani neviděli.“ Formule, kterou zřejmě provází loučení se svými nahodilými milenci. Ivanu Hallerovi to tentokrát nestačilo. Chytí ji za levé předloktí.

„To ne! Kupovali jste něco v Tuzexu?“

Otázkou je překvapena:

„Co má s tím společnýho Tuzex?“

„Musíš se vrátit… Kupovali, nebo nekupovali?“

„Já… Já se byla jednou podívat, jestli nemají horský slunce.“

„Fajn… Já ti radil… Trochu jsme si při tom popovídali, a protože ses mi líbila a protože jsem na ženský, tak se spolu zdravíme, víš, jak se jmenuju, proto jsme spolu tancovali, proto jsem tě i pozval k baru…“

„Proč bys mi měl právě ty radit v Tuzexu s horským sluncem,“ nechápe.

„Prodávám tam.“

„Ty?“ jako by se jí po poznatku, že ateliér není jeho, dostalo další rány, tedy rány týkající se společenské sféry. „Já myslela, že ta FAMU…“

„Prodávám tam,“ zdůrazní netrpělivě. „Čili jsme se viděli, čili jsme spolu tancovali, kdyby se tě někdo ptal.“

Pouští její levé předloktí. Ona se však k odchodu nemá, prudce se k němu otočí:

„Mě se bude někdo na něco ptát?“

„Vrať se do cukrárny!“ postrčil ji.

Sám také odchází. Když se ohlédne, vidí, jak ona otevírá dveře místní toalety. Ivan Haller podlehne škodolibému pokušení a zamíří do cukrárny. Zase předstírat, že někoho hledá, zase se porozhlédnout a poslouchat.

Manžel – bumbrdlíček má v očích nefalšovaný smutek, naklání se ke svému kolegovi – zřejmě onomu Láďovi – a podnapile vyčítá:

„… kdyby jenom pivko, ale to seš celej ty, hned k němu musíš mít panáčka… Pak se to vždycky protáhne… Teď mě bude nejmíň čtrnáct dní odstrkovat, já ji znám… Provokativně se před tebou svlíká, do pelechu leze nahá…“

Ta hrůza ho zbavuje veškerého ostychu. Div se nerozeštká.

Ivan Haller také pociťuje hrůzu. Sice jinou, avšak mnohem tíživější. Nicméně živočišná zmínka vyvolává živočišnou vzpomínku… Ta ústa, pružnost obrovských prsou… Jako by právě tím, co si v sobě nese a co stále ještě ulpívá na jeho těle, nad manželem-bumbrdlíčkem vítězil.

Bohužel vzápětí se vrací do reality. Takováto vítězství mohla blažit jindy.

Násilně se odtrhuje od svých myšlenek.

„Hrábneš trochu hloubějc do vrecka…,“ zaslechne v posledním okamžiku radu kolegy Ládi.

Ta rada se změní v bolestný povzdech:

Kdyby se tak dalo všechno vyřešit jen hrábnutím do vrecka…!

•

Do půl druhý! rozhodne se pan Jaroslav Potůček.

Dokud se něco dělo, zapomínal na bolest v nohou a na chlad. Přinesl si sem k oknu své náramkové hodinky a baterku. Na ciferník si posvítí, jen když si je stoprocentně jist, že na protějším chodníku se nic neděje, respektive že těch několik málo osamělých nočních chodců míjí vchod do domu číslo šestnáct bez povšimnutí.

V jednu hodinu a třicet pět minut svou pozorovatelnu skutečně opouští. Jde do koupelny. Původní nadšení je vystřídáváno pochybnostmi.

Možná je to všechno jen nesmysl… Když je člověk, který byl vždycky zvyklý na lidi, stále sám, začíná dětinštět… To přinejmenším… Často se dostavuje něco mnohem horšího… Něco, co nikdo rád nepřiznává ani sám sobě…

Při usínání tomuto výkladu téměř věří.

Ivan Haller opět nepozorovaně vklouzne do divadelního zákulisí. Hororová chodba, kterou se dříve bavil, mu teď nepříjemně připomíná jisté schodiště. S pocity ulehčení stiskne kliku u inspekční místnosti preventisty Josefa Karáska. Pokouší se o žoviální výraz i o žoviální tón:

„Čau, jezevče.“

„Čau,“ zamumlá preventista Karásek.

Je zmatený. Očekává bůhvíjakou trágu. Nebo alespoň vysvětlení čehosi banálnějšího. Navíc se mu nijak nezamlouvá příměr s jezevcem.

„Jestlipak sis taky hopsnul?“ pokračuje Ivan Haller. „Ne? Tak tos měl jít do malýho sálu na disko… Tam jsou puberťačky. A ty jsou na uniformy doslova nažhavený…“

Preventista Karásek se chce přizpůsobit. Co si to však ten frajírek dovoluje? Vždyť by mohl být téměř jeho vnukem… Avšak protestovat nelze. Kdo se brání, tomu už nelichotivou přezdívku, a ještě nelichotivější pověst, nikdo neodpáře…

„Všechno klaplo?“ pokouší se změnit téma.

„Jasný,“ zubí se Ivan Haller. „Mně snad někdy něco neklapne? Jen, Pepo, nikomu ani muk… I kdyby se tě chystali pálit žhavým železem… Ten její dacan by mě vykostil…“

Tebe měli vykostit už dávno, pomyslí si preventista Karásek. Ale cože jste se nevrátili společně? A jak to, že ona byla tak odrovnaná, že se mi tu natáhla na otomanu? To z tebe, ty vyskákanej chocholouši?

Nahlas si přece jen dloubne.

„Čímpak je ten její?“

A ejhle, zírá preventista Karásek, ono nám to zabralo. Ten haurovskej kukuč je najednou pryč. Zato čelo plné vrásek. V koutcích zacuká – snad ne strachem? A i slova jsou najednou úplně jiná:

„Jo, Pepo, abych nezapomněl: co takhle japončíka z druhý ruky? Bylo by to podstatně lacinější – a na kvalitu se můžeš spolehnout…“

Na starýho tý zrzky se budu muset číhnout, uvažuje Karásek. Jen se drobátko přitlačí, a už se začíná oslíček třepat…

„Víš, Ivánku, z druhý ruky… Když už bych si chtěl jednou koupit něco pořádnýho…,“ zdráhá se.

„Ty nevěříš Béďovi Mrázkovi?“

Bedřich Mrázek, jemný mechanik a optik, expert respektovaný fotografy nejenom z Klaštic.

„No, uvažovat by se o tom možná dalo… Možná… Záleží i na tom, kolik by jako ten japončík koštoval…“

„Věřím, že bych to stáhnul na pět klacků… Pepo, za pět klacků Asahi Pentax, tři objektivy, rozšířený příslušenství.“

Sakra, že on ji ten paroháč přistihl a k našemu Ivánkovi se potřebuje dopídit? Preventistovi Karáskovi se vůčihledně zrychluje tep. A třebas jsem to pouze já, kdo ví, s kým se mu tentokrát spustila? Nedalo by se toho pořádně využít? Koneckonců i za toho jezevce? Vzápětí však cítí, že je tu lapsus: jenomže co kdyby chtěl náhodou vykostit i mě? Já jim vyzvednul kabáty, já jim odemknul východ pro personál… Já jsem v podstatě něco jako kuplíř… No, musí se to rozvážit, utěšuje se Karásek.

A zprostředkování kšeftu – a ke všemu kdovíjakého – mu pod dojmem netušených možností připadá málo.

„Rozmyslím si to, Ivánku,“ přislíbí – pro Ivana Hallera nečekaně ležérně, „ale teď se nezlob, musím do terénu. Lidi odcházejí… A to je mimořádná událost natotata…“

Nyní on bere Hallera kolem ramen. A proti jeho vůli ho tlačí ke dveřím.

„Zastav se u mě ve kšeftě,“ skoro škemrá Ivan Haller.

Na to preventista Karásek neodpoví.

V hlavě už má něco nepoměrně závažnějšího.

A to si musí uvědomovat i Ivan Haller…

____________________________________________________

Úterý dne 13. února

Operační středisko okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích vzdáleně připomíná řídící centrum pro kosmické lety: mikrofony, obrovské magnetofony, ovládací panely. Už jen letmý pohled do tohoto prostředí vytváří dojem dynamiky, modernosti, boje o sekundy. Reaguje se zde na tísňové volání, sbíhají se zde informace, jež mají s činností Sboru národní bezpečnosti jen pramálo společného, nicméně vše se přijímá se stejnou vážností, vše se i se stejnou vážností řeší.

Pochopitelně je nutno akceptovat i hlášení a oznámení, jež jsou prováděna osobně; ne každý dává přednost telefonu.

Avšak i do tohoto styku nutně proniká ona dynamika, modernost, boj o sekundy.

V přilehlé místnosti není čas na dlouhé vybavování – i když tady nejsou ani mikrofony, ani obrovské magnetofony, ani ovládací panely.

Kapitán Mojmír Rokyta začínal svou kariéru coby obyčejný hlídkař s dvěma hvězdičkami strážmistra, o praktické psychologii tedy nejen mnohé ví, ale má ji i zažitou, tady ovšem hrozí nebezpečí, že ta prošedivělá paní začne všechno vyprávět znova. A že se při další repríze uvolní další lavina naprosto nepodstatných detailů.

A to už by byl jednak neúnosný nápor na jeho nervovou soustavu, jednak na něj vedle čeká množství neodkladných úkolů.

Sahá po jediném sluchátku, které je v této místnosti, a vytáčí číslo.

„Majora doktora Kalaba.“

„Není tady.“

Kapitán Rokyta poznává hlas poručíka Petra Junka.

„Buď tak laskav a přijď sem ty,“ klesá až k neslužební zdvořilosti.

A zavěšuje dřív, než by se mohl ozvat sebemenší protest. Prošedivělá paní se chystá vyprávět. Zarazí ji.

„To všechno řeknete až tam nahoře. Hned si pro vás přijde jeden mladý muž… Podrobnostmi šetřit nemusíte, oni si poslechnou všechno moc rádi…“

K neslužební zdvořilosti se připojuje i stejně neslužební poťouchlost.

Je deset hodin a dvacet šest minut.

•

Třicetiletému poručíku Petru Junkovi se taky občas protočí panenky, snaží se nevnímat ustavičné odbočky, avšak každou větou, která skutečně posouvá děj, se utvrzuje v přesvědčení, že svého šéfa sehnat musí. Aby se něco nezanedbalo…

Major Kalab je právě v tělocvičně. Vyšetřil si dvě hodiny času a dohání zanedbanou služební tělovýchovu.

Poručík Petr Junek postává u vchodu a nechápavě kroutí hlavou. Ve čtyřicítce už by měl mít člověk aspoň trochu rozumu: takhle si rozbíjet pěsti, malíkové hrany, kolena, chodidla, ale i hlavu o nejrůznější tlukadla a zavěšené žíněnky, mlátit a kopat do boxerských pytlů a hrušek, padat na holé parkety…

Nakonec usoudí, že tohle nemůže nemít vliv i na osobní život postiženého, a majora Kalaba vyruší. Respektive chce ho vyrušit. Není to však jednoduché: major Kalab je tak zaujat svou destruktivní činností, že na mluvené slovo nereaguje. A poručík Junek se do těsné blízkosti svého šéfa přiblížit neodvažuje, a to z důvodů zcela pochopitelných.

Konečně si ho major Kalab všimne.

Poručík Junek se jen s vypětím sil nezasměje. Každopádně získává námět pro další ze svých oblíbených vyprávěnek. Než k němu major Kalab přistoupí, začne si upravovat u rozměrného zrcadla pro stínované údery černý pás svého kimona, pomocí prstů potom rozčesávat slepené vlasy, diví se, kde přišel k lehce natrženému levému obočí…

„Bez kravaty?“ diví se poručík Junek.

Leč za patnáct minut už je major Kalab i s tou kravatou. A vysprchovaný. A s vlasy rozčesanými opravdovým hřebenem.

Šedovlasá paní, která nyní sedí před jeho psacím stolem, se vykázala občanským průkazem na jméno Marie Janáčková, šestapadesát roků, v důchodu, bytem Klaštice, Hrubešova šestnáct.

Major Kalab se snaží nejen trpělivě poslouchat, ale i příliš neproklínat poručíka Petra Junka (kapitána Rokytu vynechává, ten pouze vykonal svou povinnost). Přičemž paní Janáčková už je viditelně vyčerpaná, takže její vyprávění už zdaleka není tak košaté, odboček je míň a opakuje už jen něco.

Pak majora Kalaba napadne, že navození úředního rázu by mohlo urychlit její řeč. Přitáhne si k sobě psací stroj a připravuje příslušný formulář plus příslušný počet kopií.

Začíná tu být nějak moc demokracie, vzteká se v duchu.

Navenek se však povzbudivě usměje:

„Paní Janáčková, nejdřív si všechno zopakujeme… Abych zaznamenal pouze to, co vy jste řekla…“

Ačkoliv si je vědom, že paní Janáčková toho napovídala na patnáctistránkovou povídku.

„Ano,“ chytá se paní Janáčková. „Všechno vám zopakuju…“

„Raději já sám,“ zalekne se major Kalab. „Jste znepokojena tím, že již dva dny jste neviděla vycházet z ateliéru svého souseda uměleckého fotografa Milana Lehotského…“

„Pěkně uměleckej,“ ušklíbne se paní Janáčková. „Víte, proč se o to starám? Abysme už neměli žádnou další ostudu. My jsme slušnej dům, většinou starousedlíci… A do toho, jak vy říkáte, ateliéru, se courá ženská za ženskou… Kdoví co se tam všechno děje…“

„Chápu,“ přiznává major Kalab, ačkoliv k chápání toho zatím mnoho není. „Sama ovšem uznáváte, že on odjížděl na celé týdny, proč se tedy znepokojovat kvůli dvěma dnům?“ pokouší se ji zviklat.

Ona se však zviklat nenechá:

„Copak jste si nezapamatoval, že v sobotu večer se ozýval z toho ateliéru křik?“

Major Kalab zalistuje ve svém poznámkovém bloku. Ukazovákem označí příslušnou pasáž; kruci, tohle nemohl zvládnout Petr sám?

„Na hluk, který vycházel z ateliéru Milana Lehotského, jste si stěžovali již mnohokrát… Před dvěma roky jste dokonce sepisovali petici, vloni to přednesl váš zástupce na uličním výboru…“

„Mezi hlukem a křikem je rozdíl,“ poučuje paní Janáčková.

„Hluk, to máte hlasitou muziku, hovory, různý chichotání… V sobotu jako by někdo křičel o pomoc… To nemáte zapsaný?“

„Mám… Jenomže v té souvislosti jste se, paní Janáčková, zmínila, že o pomoc volal, respektive křičel, ženský hlas…“

„Třeba to ženský hlas nebyl,“ překvapivě připouští paní Janáčková. „Leckterýmu chlapovi při rozrušení hlas přeskočí, takže on nakonec piští jako myš… Například…“

O příklad nejeví major Kalab sebemenší zájem… Škoda že on už nemůže ten horký brambor nikomu předat… Povzdychne si. Už umí vzdychat, aniž by navenek cokoliv proniklo. A pokouší se o změnu strategie:

„Paní Janáčková, jste inteligentní žena, čtete, díváte se na televizi… I tam je mnoho pořadů o činnosti a úkolech Sboru národní bezpečnosti… Přece si nemyslíte, že my můžeme vyrazit dveře u bytu nebo ateliéru jenom proto, že někdo neviděl dva dny jejich uživatele…“

„Můžete se zeptat!“

„Kdybychom se bezdůvodně vyptávali třeba na vás, nepovažovala byste to za zásah do své osobní svobody?“ ptá se major Kalab, nicméně dojem, že ani tato změněná strategie nebude slavit úspěchy, sílí.

„Kdykoliv Lehotský odjížděl, postávalo před domem to jeho velký auto… Měl vždycky plno nejrůznějších tašek a futrálů…,“ trvá na svém paní Janáčková.

„Informovala jste mě, že Milan Lehotský je ženatý, kromě ateliéru má v Klašticích i byt, může se zdržovat tam…“

„Několikrát jsem do bytu volala… Naposledy před dvěma hodinama… Nikdo to nebere…“

Skutečně této ženě záleží pouze na tom, aby bylo ochraňováno aspoň částečně dobré jméno jejich domu? uvažuje major Kalab.

Významně se zadívá na hodinky. Ani tohle na paní Janáčkovou nezapůsobí.

„Když nebyl na cestách, přicházel do ateliéru denně!“ nevzdává se svého přesvědčení. „A on na cestách není!“

„Dobře, já všechno zapíšu,“ slibuje major Kalab.

Na paní Janáčkové je patrno, co o účinnosti nějakého zápisu soudí.

„A kdyby byl na cestách, neodebíral by se v jeho ateliéru svítiplyn!“ vyhrkne, jako by si vzpomněla na zapomenutý trumf.

A jako by si na něj vzpomněla v posledním okamžiku, osvícena vyšším vnuknutím.

Major Kalab zpozorní:

„Jak to víte?“

„Měřič je přece umístěný na chodbě.“ Cvaká to ve dne v noci… „To je topení, můžete mi věřit, já taky jeden čas pracovala jako odečitatelka.“

„Ale teď je venku poměrně chladno.“

„Na tomhle Lehotský dost škudlil… Ateliér se mu ohřívá shora i zdola, ani v mrazech mu tam nemohlo nic zamrznout. A i kdyby neškudlil, určitě by plamen hořáku stáhnul na minimum. Teď se spalujou nejmíň čtyři kubíky za hodinu…“

„Tohle jste oznámila i dole kapitánu Rokytovi a tady nahoře poručíku Junkovi?“ ptá se major Kalab.

„Nemohla jsem… Ti dva mě prakticky nepustili ke slovu. A to se nemůžete pořádně na nic rozpomenout…“

Majoru Kalábovi se v tu chvíli zdá, že paní Marie Janáčková je docela milá osoba.

A taky se mu bezděčně vybaví vlastní matka…

•

U majora Zdeňka Kalaba jsou právě dva jeho nejbližší spolupracovníci: poručík Petr Junek a poručík JUDr. Ilona Olmerová. Kontrola plnění zadaných úkolů, úkoly nové, vzájemná koordinace, požadavky, má dáti – dal. Na pořad se dostává i oznámení paní Marie Janáčkové.

Poručík Petr Junek i tentokrát osvědčuje své téměř bezkonkurenční místní znalosti:

„Milan Lehotský, odhaduju tak sedmatřicet až devětatřicet roků, profesionální fotograf, uměleckou úroveň ohodnotit nedokážu,“ přiznává to svědomím, že drobný nedostatek jen umocňuje celkovou mimořádnost výkonu.

„To od tebe nikdo nechce,“ upozorní major Kalab, neboť o této taktice už dobře ví.

„Byt na sídlišti, ateliér, o jakém mohou údajně snít i jeho mnohem slavnější kolegové… A který se jen málo zamlouvá jeho sousedům… A ne pouze sousedům.“

To majora Kalaba zaujme:

„Aby se mohl změnit obyvatelný bytový prostor na ateliér, to je výkon.“

„Bezesporu,“ uznává poručík Olmerová.

Která může být přesvědčena, že rozpad jejího manželství zapříčinila v první řadě skutečnost, že oni dva se k vlastnímu obyvatelnému bytovému prostoru nedostali.

To samé ovšem může uznat i major Kalab. Klaustrofobická paneláková garsoniéra už dávno nestačí k uskladnění všech knih, gramofonových desek a magnetofonových kazet – má-li se navíc mezi tím vším pohybovat někdo s hmotností šestaosmdesát kilogramů a s výškou sto pětaosmdesát centimetrů (o návštěvách, zvláště dámských, pak radno pomlčet…).

„Milanu Lehotskému se podařilo proměnit na ateliér prakticky dva obyvatelné byty,“ pokračuje poručík Junek.

A zapálí si novou cigaretu.

„Do jakýho světa jsem se to narodila,“ neubrání se Ilona Olmerová.

Major JUDr. Zdeněk Kalab jen posmutněle přikyvuje. Peloton se zkrátka roztáhl.

„Chalupa někde v jižních Čechách, doslechl jsem se, že stylově u rybníka.“

„Předpokládám, že v chráněné krajinné oblasti,“ podotkne Ilona Olmerová. Snad i proto, aby byl ten výčet osobité úspěšnosti dokonalý.

Poručík Junek jen pokrčí rameny a pokračuje:

„Obývací vůz značky Volkswagen, takže do terénu vyjíždí s poměrným komfortem a nezávislostí… Do majetkových poměrů je samozřejmě nutné zahrnout fotografickou výzbroj… Chce-li se profesionál uchytit, desetitisíce jenom lítají… A desetitisíce musejí být k dispozici, protože je nutno inovovat, mít špičkovou techniku… Nenarušuju, Zdeňku, tvou představu?“

„Jakou představu?“

„Škudlílka, který nikdy neopomene vypnout při odchodu plynové topení…“

„Přesto se na to podívej,“ řekne major Kalab, vzápětí se opraví: „Podívejte.“

Je třináct hodin a šestnáct minut.

•

Poručík Petr Junek není úkolem zajímat se o uměleckého fotografa Milana Lehotského nijak nadšen. Projevuje se to navenek i mnohem intenzivnějším dýmáním. Nicméně vytáčí jedno telefonní číslo za druhým.

Poručík JUDr. Ilona Olmerová, jež s ním musí sdílet společnou kancelář, nedokáže určit, co je jí odpornější. Kuřáci se jí protiví skoro jako pavouci – a Petrův styl některých telefonických hovorů jí není o nic příjemnější. Takovou sbírku úvodních banalit snad ještě nikdo nesestavil: Tak se chystej, s novým jarem novou kočku… A co ta buchta, se kterou jsem tě viděl minulou středu, pořád je ještě do tebe tak udělaná… No, musíme se snažit, dokavad nám to ještě jde…

Ilona zatíná zuby… Dokavad nám to ještě jde… Náš světák, náš donchuán… Ilona nikdy nezapomene, jak se mohl zcvoknout, když ona se do něho na náledí zavěsila – a zlomyslný osud jim zrovna připletl do cesty paní Junkovou… A tak křehká, nakrátko ostříhaná tmavovláska využije příležitosti a odchází do archívu.

Vrátí se po třiceti pěti minutách. Poručík Junek bohužel ani nekončí, ani se nezdá, že by mohl být jeho repertoár vyčerpaný… Příští tejden určitě zajdeme na pět, spolehni se… (Ačkoliv Ilona moc dobře ví, jak se musí maskovat, aby Petr mohl vyrazit v pozdějším odpoledni na jedno…)

Poručík JUDr. Olmerová provokativně otevírá okno. Žádný účinek to však nemá. Petr si toho nevšimne; už se totiž dostal do obvyklého stadia: zahryzl se, informace jsou pro něho tím, čím pro hráče rulety žetony, nahrnout si jich k sobě co nejvíc, co nejvíc. Otázka, je-li účelné, či není-li účelné zabývat se osobou uměleckého fotografa Milana Lehotského, se stává bezpředmětnou.

„Samozřejmě že jsem si většinu poznatků jenom ověřoval,“ neopomene předeslat.

Ilona mlčí. Opět provokativně. Tentokráte to ale zabere. Petrova ruka se zapalovačem strne.

„Nezdá se ti to snad?“

„Jenom dumám.“

„O čem?“

„Kdyby založili v domě kultury zájmový kroužek drben, ty by ses uplatnil jako instruktor…“

Poručík Junek praští zapalovačem o desku psacího stolu.

„Operativně taktická činnost – a ona mluví o nějakým kroužku drben… Kruci, koho to jen napadlo, že mi sem posadili tebe místo Jirky Náchodskýho,“ pak se předkloní a prsty obou rukou probírá vlasy na temeni: „Sleduj!“

Ilona se rovněž předkloní – jejich psací stoly se čelními plochami dotýkají.

„Co mám sledovat?“

Zmiňovat se o mírné prořídlosti, to považuje za netaktní.

„Šedivím… Z tebe!“

„Aha, chudáčku,“ utěší ho Ilona.

A v duchu ji napadne, že penzum banalit by již mohlo být vyčerpáno.

Poručík Junek se narovná:

„Pro tvoje poučení: Milan Lehotský je ženatý dvakrát, jeho nynější manželka Martina je vdaná poprvé… Potomek se tam nevyskytuje… Chyba bude asi v něm…“

„No ne,“ žasne poručík Olmerová.

A s tím návrhem na zájmový kroužek už jí to nepřipadá jako pokus o vtip.

„Martina pracuje v bance, má podnikavýho brášku, ten emigroval do Švédska, ale už si upravil vztah…“

„Co dělá podnikavý bráška?“ ptá se poručík Olmerová.

A ptá se ne proto, že by ji to v dané chvíli svrchovaně zajímalo; v dané chvíli má potřebu dokázat, že Petr přece jen neví všechno.

„Zatím jsem zjistil pouze to, že vystudoval v Uppsale a v Bostonu, zastupuje ve Skandinávii jednu americkou firmu, její jméno zatím neznám, ale už vím o někom, komu Jindřich, teď už Harry, Pragler věnoval svou obchodní navštívenku… A ten, co má navštívenku, mi taky řekne, jak dalece už se Harry uchytil.“

Pocity JUDr. Olmerové začínají být rozporuplné. To i ona by měla klesnout k takovýmto trapnostem, aby nakonec vyrýžovala zlaté zrnko?

„Čili co já?“ zeptá se, poněkud sklesle.

Poručík Junek jí podá papír vytržený z bloku. Poručík Olmerová luští písmo, jež má velice blízko ke kostrbatému záznamu seismografu.

„Robert Pecák…“

„Pacák,“ pomáhá jí.

„U rybníčku 6, Plocany… Kdo je to?“

„Kovář… Pochopitelně že uměleckej… Teď už se asi budeš setkávat i s uměleckým opravářem obuvi… Pacák a Lehotský spolu dost kamarádí… Takže je třeba na něho zapůsobit… Ale v tom se určitě vyznáš.“

JUDr. Olmerová sahá po telefonním seznamu. Poručík Junek zarazí její ruku:

„Když ti dávám adresu, znamená to, že za ním musíš jít; kdyby stačilo zatelefonovat, dal bych ti jenom telefonní číslo…“

„Já tě chci tím seznamem praštit… Škoda jen že je nefasujeme v dřevěných deskách.“

Odpověď je pro poručíka Junka velice zábavná, projeví se to několika salvami krátkého staccatového smíchu. Ilona si uvědomuje, že čely proti sobě nestojí pouze jejich stoly. Aby se uklidnila, schová urychleně lístek se škrabopisem do kabelky, ze skříně vytáhne svůj kožíšek. Kulometné dávky stále ještě pokračují.

„Jo,“ zastaví ji poručík Junek už ve dveřích, „dnes už se sem vracet nemusíš,“ nesmírně rád si hraje na samozvaného parťáka. „A protože ses doposavad nezmohla na vlastní telefon, obtěžuj se laskavě v devatenáct nula nula do nejbližší telefonní budky a zavolej ke mně domů, abych ti mohl v předstihu sdělit, že jsme se blamovali.“

Ilona neodpoví.

Zavolám… A zahraju před tvou manželkou tak rozlícenou milenku, že možná zahájíš nové jaro s novou kočkou právě ty! umiňuje si.

Pro sebe si poručík Petr Junek ponechal lístek číslo dvě. Na něm je naškrabáno: Martina Lehotská, Edisonova 1456/12, Severní sídliště, telefon 508 72.

Zapsal si číslo a adresu pod hlavičkou Martina Lehotská, ačkoliv mu jakési vnitřní vlnění našeptává, že tam je nyní i druhý uživatel obého – Milan Lehotský. Nicméně i ověřování pochybností náleží do bezpečnostní praxe.

Tak poručík Junek sedí u svého psacího stolu, zamořuje ovzduší další cigaretou a dumá o technické stránce věci. Zatelefonovat, nebo nezatelefonovat? Jestliže zatelefonuje – a Milan Lehotský bude k dispozici, ušetří se všechno ostatní. (A to, že se Ilona Olmerová seznámí s Robertem Pacákem, nebude na škodu; příjemně stráví čas a ještě může přispět do banky informací poručíka Junka.) Pouze se však telefonicky ohlásit, to nebývá prospěšné, moment překvapení skýtá vždy výhodu. Nakonec se rozhodl pro kompromisní řešení: vytočil číslo, a sotva se ve sluchátku ozval ženský hlas, zaklapl.

Pokud není paní Lehotská na odchodu, nebude se on štrachat přes celé město zbytečně.

Nasedl do autobusu místní dopravy. Severní sídliště – panelákové bloky, jeden jako druhý. Petr Junek bydlí na sídlišti Jižním. Kdyby se dostal v pokleslém osvětlení a v povzneseném stavu na sídliště Severní, klidně by mohl hledat svůj domov i zde.

Vystoupí. Pod podrážkami čvachtá směsice ze zbytků stavebního materiálu, bláta a sněhu. Byt Milana Lehotského je ve čtvrtém patře. Na měděné jmenovce je vygravírováno – umělecký fotograf. Poručík Junek stiskne honosné tlačítko zvonku. Nejprve uslyší barokní zvonkohru, poté kroky – tlumené a ryze současné. V zámku zarachotí klíč, ve dveřích stojí brunetka; její celkem příjemný zevnějšek je však spíše výsledkem cílevědomého snažení než přírodním darem. Usmívá se. A úsměv nezmizí ani poté, co se poručík Junek vykáže odznakem kriminální služby.

„Nevím sice, čím bych mohla právě já prospět detektivům, nicméně pojďte dál… A zouvat se nemusíte.“

S ohledem na čvachtačku venku poručík Junek té velkorysé výzvy neuposlechl. Jeho profese už mu umožnila přístup do lecjakých prostředí. Tady zírá. A jestli se o něco vědomě snaží, pak o to, aby nezíral jako fascinovaný prosťáček. Co všechno se dá vykouzlit z typizovaného prostoru; respektive, co všechno lze v tom typizovaném prostoru nahromadit. Popis by byl zbytečný, stačí si vybavit stránky západních časopisů zabývajících se bytovou kulturou, posledními výkřiky reprodukční a sdělovací techniky, tedy souprava s magnetofonem, gramem na desky s digitálním záznamem, video, televizor na barevný příjem, vše pochopitelně v provedení stereo… Na rozdíl od bytů s obdobnými technickými poklady je však zde i mnoho obrazů, určitě žádné patlaniny, mnoho starožitností, určitě žádná veteš, regály plné knih.

Poručík Junek je uveden do obýváku, posazen do křesla.

„Kávu? Koňak?“

„Ne, děkuju…“

Přisunuje k němu tepanou orientální dózu.

„Cigaretu?“

Poručík Junek skrývá prsty zažloutlé od nikotinu.

„Ne, děkuju…“

Do tohoto prostředí jako by se to ani nehodilo. Martina Lehotská si zapálí. Najednou zvážní: „Stalo se snad něco manželovi?“

„Kde by se mu co mohlo stát?“

„Přece na cestě… Odjel do Budapešti… Nebo až tam,“ neklidní čím dál víc.

„Kdy odjel,“

„Mně oznámil, že pojede v sobotu… A to co nejčasněji ráno.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“

„V pátek… Počkejte, tak stalo se mu něco?“

„Paní Lehotská, jste si jista, že váš manžel skutečně Klaštice opustil?“

Zamáčkla cigaretu:

„Vy mě děsíte… Prosím vás, teď není čas na žádné hádanky a chytačky, mluvte se mnou otevřeně.“

Poručík Junek jen stěží uniká jejímu naléhavému pohledu. Jedno ke druhému – a plán, který si sesumíroval, začíná být zbytečný.

„Dobře,“ svoluje – v rozporu se svým původním záměrem. „Jsou zde jisté pochybnosti…,“ dumá, jak dál.

„Nepostarala se náhodou paní Janáčková?“

„Proč vás napadlo právě tohle?“

Poručík Junek je překvapen – což se mu nestává často.

„Paní Janáčková kdysi manželovi uklízela… A nejenom uklízela, byl objektem jejích pečovatelských komplexů… A já potvora, která nedoceňuje… Pak se nepohodli, ona mu tam lezla, i když on pracoval s modely, načež se šmahem stal z ubožáčka vyvrhel.“

„Do Budapešti měl jet tím svým campingovým vozem?“

„Pochopitelně… Na to svoje vybavení potřebuje menší dodávku. A potom tu jsou problémy s hotely.“

„Rozumím… Kde má garáž?“

„V Okružní ulici… Pakliže se postavíte proti tomu bloku, jsou to druhá vrata zleva. Klíč bohužel nemám, jela bych se tam podívat s vámi, doopravdy mě to znepokojuje.“

Zapaluje si novou cigaretu. Prsty se jí očividně chvějí. A úsměv se rovněž očividně ztratil. Žádný div!

„Pozastavujete se nad tím, že manžela jsem naposledy viděla v pátek, on měl vyrazit na zahraniční cestu až v sobotu, a já vlastně ani nevím, jestli vůbec vyrazil?“

„Nic jsem neřekl.“

„Za jiných okolností bych se o našem soukromí ani nezmínila, nejsem svěřovavý typ…“

„Věřím,“ ujistil poručík Junek.

A ujišťuje upřímně. Ona na to skutečně nevypadá. Ti s natrénovaným úsměvem za něj zpravidla poschovávají leccos.

„Netušila jsem, co obnáší spojit svůj život se životem fotografa… Měsíce je mimo domov, po návratu zpracovává negativní materiál, koresponduje, telefonuje, vzteká se.“

„Taky práce s modely,“ doplní iniciativně poručík Junek. Martina Lehotská – s drobným návratem úsměvu – povzdychne: „Samozřejmě to jsou výhradně modelky… Zkrátka tohle všechno musíte buď respektovat, nebo jít od toho…“

Svěřovavý typ není, rozhodně se však s ní komunikuje dobře. To poručíku Junkovi dodá odvahy k otázce, se kterou v tom sesumírovaném plánu ani nepočítal:

„Nešla byste se s námi podívat do manželova ateliéru?“

„Ochotně šla… Kdybych měla klíč…“

A úsměv tentokráte dopovídá: i s tímto se je třeba smířit…

•

Plocany kdysi bývaly samostatnou obcí a od klaštické periférie je dělily – to na počátku našeho století – zhruba čtyři kilometry. Časy se mění. Někdy i dost paradoxně. Původně honosné měšťanské byty ve středu města většinou zchátraly, kdežto periferijní haluzny byly vystřídány rodinnými domky a vilami, stavějí se nové a nové, takže vzdálenost mezi okrajem Klaštic a okrajem Plocan se už scvrkla na pouhé dvě stovky metrů, přičemž úhor svědčí o tom, že scvrkávací proces bude pokračovat i nadále, že se tu začne zanedlouho stavět.

Trolejbusová linka má svou konečnou zastávku před plocanským národním výborem. Poručík JUDr. Olmerová vystoupí. Současně s ní i dva poslední pasažéři: postarší muž s taškou, z níž vyčuhují šedé králičí slechy, a mladičká dívka s taškou, v jakých se nyní nosí studijní potřeby, tedy samý nápis a samá nálepka. Více však upoutávají dlouhé blond vlasy, u zátylku stažené ozdobnou sponou, postava a pohyby příznačné pro moderní gymnastky. Ilona Olmerová se rozhlíží. I Plocany už jsou jiné. Přinejmenším už zde není ani památka po nějakém rybníčku. Muž s králíkem zajde do jednoho z prvních domků, té blonďaté veverky se Ilona ptát nechce, může se přece spolehnout na svůj instinkt nebo oslovit – pakliže by tento instinkt selhal – někoho jiného. Ostatně: kolik mohou mít Plocany čísel? Tři sta? A kolik ulic? Tři desítky? A že by se kovárna zjevně nelišila od občanských staveb? Ilona zkouší svou představivost: určitě bude mít jiný komín, jiná okna, jinou omítku… Pravděpodobně i jiné…

Z dalších úvah ji vyruší skutečnost, že přesně takový objekt má před sebou. A nemůže být pochyb: na průčelí není umístěna pouze obligátní šestka, ale i U rybníčku. Stylově vykováno. Vykován je i plot, vykována je i branka. Snad se tím má dokazovat, že přísloví o kovářově kobyle zde neplatí. Doktorka Olmerová však marně hledá u branky zvonek. Stiskne kliku. Otevřeno. Pravděpodobně je tu zvykem vstupovat rovnou do dílny. Vstoupí tedy. Ale jen na betonek za brankou. Pak strne. Ozve se děsivý štěkot. A dunivé, přibližující se skoky.

Obrovitý německý ovčák, s uhlově černou srstí kontrastují pouze bílé tesáky.

„No tak, Alánku,“ zaslechne odkudsi zezadu hluboký mužský hlas. „Okamžitě se posaď a čekej!“

Kupodivu tentokráte znehybní temná obluda. Posadí se a čeká. Jen ty tesáky ne a ne schovat. A nesedí a nečeká nijak klidně, každým okamžikem je schopna vystartovat. A nepochybně by vystartovala ráda. Stačí, aby se ta cizí paní trochu víc pohnula…

Doktorka Olmerová cítí horkost na únor dosti neobvyklou. Vteřiny se zdají být nekonečné.

„Prosím vás…?“ odváží se doktorka Olmerová.

„Už jdu… Nemusíte se bát… Alánek je dobrák.“

Dobrák, nasucho polkne doktorka Olmerová.

Pak se ten vousáč objeví. Napětí v doktorce Olmerové povolí. A ona – jako by se dostávala do snu. Představovala si kovárnu – a kovárna je tady. Představovala si kováře… Má si snad namlouvat, že je obdařena telepatickými schopnostmi, nebo je náš svět tak schematický?

„Pan Robert Pacák?“ ptá se – víceméně pouze formálně.

A navzdory poněkud kuriózní situaci se pokouší o úřední vážnost. S pohledem upřeným na psa sahá do kabelky pro svůj průkaz.

„Bezpečnost? Alánku, běž si hrát za dům… Máš tam přece míček…“

Psisko se zvedne. Vzdaluje se s hlavou otočenou zpět, jako by zkoumalo, jestli ten nepříjemný příkaz nebude na poslední chvíli odvolán. Nebo alespoň zmírněn.

Robert Pacák rozpačitě přešlápne. Chystá se podat doktorce Olmerové ruku. Leč nepodá ji.

„Promiňte, přerovnával jsem vzadu železo…“

Dlaň o rozměrech medvědí tlapy skrývá za zády.

„Nevadí… Já jsem Olmerová… Mohla bych si, pane Pacáku, s vámi promluvit? Nebudu dlouho zdržovat.“

Vede ji do místnosti, která zřejmě kdysi bývala kuchyní. Tam čeká na doktorku Olmerovou další překvapení: u dvouplotýnkového elektrického vařiče stojí blonďatá dívenka s postavou a pohyby moderní gymnastky. Obratně míchá obsah nerezového kastrůlku.

„Moje dcera Šárka,“ představuje ji Robert Pacák.

A představuje ji s neskrývanou pýchou.

„My už se známe,“ řekne Šárka. „Cestovaly jsme spolu… Nebo si snad nevzpomínáte?“

Doktorka Olmerová se usměje. Navzdory svému úřednímu poslání.

„Vzpomínám.“

„A teď se ode mě očekává, že se dovtípím a vypadnu, ne?“ Otočí přepínačem. Doktorka Olmerová počká, až se za ní zavřou dveře. Robert Pacák nabídl židli, sám si sundal vatovaný kabátek, u umyvadla v rohu si mydlí ruce.

„Někdo si zase stěžoval na našeho psa, viďte? Je mi líto, že jste musela poznat, jak vrčí, ale kdybyste nevstupovala dovnitř… Dobře, já připevním na vrátka tabulku s upozorněním… Zpravidla je zamykáme, to jenom Šárka… Můžu uvařit kafe?“

„Ne, děkuju… Vy se znáte dobře s Milanem Lehotským?“ Robert Pacák si sedá. Židle pod váhou jeho těla zaúpí. A vzápětí jako by zaúpěl i on. Sice tišeji, o to však bolestněji. Prsty pravé ruky si prohrabuje plnovous:

„Vám to říkám obzvlášť nerad, ale co se mi může stát, když odmítnu podávat informace o svých přátelích?!“

Nezdá se, že by byl zvyklý mluvit do větru. A ještě méně je pravděpodobné, že by se nechal od nějakého svého principiálního rozhodnutí odradit. A určitě by nepomohly ani praktiky doporučované Petrem Junkem. Nezbyde, než říct pravdu. Na Robertu Pacákovi je znát, že tohle už by jeho mravním zásadám odporovat nemuselo. Nicméně jako by se objevil další zádrhel.

„Co abych přece jen uvařil to kafe?“

„Ne, děkuju,“ opakuje doktorka Olmerová.

„To máte těžký,“ pronese Robert Pacák po odmlce, která už sama o sobě byla rovněž těžká. „Co jste právě řekla, mě doopravdy znepokojilo, třebas to na sobě možná nenechávám znát… Jenomže doporučím, abyste ty dveře vyrazili, bude to planej poplach – a Milan mi to do konce života nezapomene…“

Ta právní úzkostlivost majora Kalaba. V kriminálním filmu by správný polda bez dlouhých cavyků kopl těsně pod zámek.

„Kdy jste mluvil s Milanem Lehotským naposledy?“

„Telefonoval jsem mu ve čtvrtek… Všimla jste si vedle té renesanční mříže…? Když jsem tu zakázku dostal, ani byste nepoznala, že to kdysi byla mříž… Chci předvést všechno, co už jsem se naučil. A Milan pořizuje fotodokumentaci jednotlivých stadií…“

„Zmiňoval se vám o zahraniční cestě?“

„Jistě… Dohodli jsme se, že bude fotit až po návratu, to znamená zhruba po deseti až čtrnácti dnech… Odjet měl v sobotu, to souhlasí, ovšem…“

Zase si prohrabuje hustý plnovous.

„Jen to dopovězte.“

„U Milana prostě nikdy nevíte, co podnikne, z toho je třeba vycházet… Přichystá si tu svou maringotku, přijede jeho kolega a řekne: S tímhle se přece nepotáhneme… Nasednou do žigulíku…“

„Vážně?“

„Prosím vás… A s tím ateliérem…“

„Co je s ateliérem,“ naléhá doktorka Olmerová, neboť Robert Pacák se opět odmlčí.

„Jednou mi volá Martina, tedy paní Lehotská, že Milanovi se v ateliéru něco stalo… Dověděla se to od jedné nájemnice z domu.“

„Od paní Janáčkové?“

„Jo, tak ji jmenovala… Já tam jedu, boucháme, boucháme, až se objeví jeden mladý pán a jedna slečna, oba toho na sobě víc neměli, než měli… Milan jim půjčil ateliér… A když se vrátil, nadával, co se staráme, do toho nám prý nic není…“

„Moc jste mě nepotěšil,“ přiznává doktorka Olmerová.

„Já jsem asi v životě potěšil jen málo lidí,“ přizná Robert Pacák.

A nezní to pouze jako lehká konverzační fráze…

•

Pražské výrobní družstvo Vzlet produkuje leccos. A vzhledem k nedostatku vhodných prostor ve středu města se rozkládá i leckde. Přízemí starého činžáku, tam je umístěno představenstvo, a potom nejrůznější sklepy, suterény, nádvorní stavby, zrušené obchody, skladiště, ale i zadaptované garáže a dřevníky.

Čtyřiatřicetiletý reklamní pracovník Libor Mašek působí v jednom z těch bývalých skladišť. Společně s expedicí hotových výrobků. Své pracovně říká pastouška – a podvědomě se snaží, aby tento termín co nejvýstižněji postihoval skutečnost. Teď právě sedí na stole, dlouhýma nohama klimbá těsně nad podlahou, telefonní přístroj má na klíně, sluchátko u ucha.

Už podruhé od oběda se snaží zastihnout svého šéfa, vedoucího obchodního úseku Bronislava Bardu. Konečně pípání přerušeno.

„Prosím,“ zahlaholí sekretářka Hana Čekanová.

„Ahoj, pusinko, máte tam vrchnost?“ snaží se hlaholit i Libor Mašek.

„Bohužel… Ale nezavěšujte.“

„Jsem v pořadí? Už několikrát jsem vám přece navrhoval… Chatka k dispozici jak pro parné léto, tak i pro třeskuté mrazy… A k tomu můj neselhávající stroj…,“ poslední větu se pokouší vyslovit tónem, jenž nenechává na pochybách.

Kypré sekretářce Čekanové je to však srdečně jedno.

„Jestli vás to zajímá, vrchnost se velice podivovala… A mám-li se vyjádřit přesněji, podiv přecházel až v projevy nevole.“

„Jak to?“

Libora Maška se zmocňuje nervozita, po počátečním hlaholu už ani památky, ještě štěstí, že je v pastoušce sám.

„Tedy za prvé: k vrchnosti se doneslo – a vrchnost se o tom posléze i sama přesvědčila –, že vy trávíte v družstevní temné komoře hodiny a hodiny…“

„Jenomže po pracovní době!“ přeruší ji Libor Mašek a rukávem manšestrového saka si setře zpocené čelo.

„Ano, dokonce i v noci.“

„Vidíte tu oběť na oltář socialistického družstevnictví?“ souká ze sebe Libor Mašek.

„Co vidím, nebo nevidím já, není podstatný… Podstatný je, že docházejí mastný faktury za fotografický materiál, a přece provádění fotografických prací zadáváme externím spolupracovníkům… A ti jsou ještě mastnější…“

„Sakra,“ neovládne se Libor Mašek. „Rána za ranou… Kde jen se ta krutost ve vás bere?“

„Asi nejsem taková pusinka, jak si představujete… Ale ono to pokračuje… Vyžádal jste si desetidenní dovolenou, dnes jste se měl těšit z jejího druhého dne, leč vy už jste tady…“

„To se stává… Souhra nešťastných náhod… V sobotu jsem jel za strejdou na Moravu… Zabijačka… Nesbíhají se vám sliny? V pondělí se mělo začít, ale v neděli se tetička roznemohla… Žlučník, jen tak tak jsem ji dopravil do nemocnice…“

„Náměstek právě přichází,“ přeruší ho sekretářka Čekanová. „Předávám…“

„Raději ne!“

Libor Mašek urychleně zavěsí.

Cestu ze zaměstnání si sekretářka Čekanová zpříjemňuje se svou kolegyní, ekonomkou Libuší Kazdovou. Krátká zastávka v potravinářské samoobsluze, potom ke stanici metra. Konverzace typu o každém něco. Až se dostanou na Libora Maška. A žlučník jeho tetičky. A oddálenou prasečí smrt.

„Je to šašek,“ konstatuje ekonomka Kazdová. „Ještě že jsme se právě v sobotu večer vraceli z Drážďan – a kdo nás jako cvok nepředjíždí těsně za Klašticemi? Mistr Mašek… Ale neříkej mu to…“

Sekretářka Čekanová si nechává orazítkovat jízdenku:

„Na něho se přece můžu, víš co, ne? I na ty jeho holčičky…“

•

„Tatínku, poznáváš?“ ptá se Šárka.

Robert Pacák nabírá na lžíci kostičky masa, nepřítomně přikusuje chleba.

„Já ti napovím… Je to kuchyně mexická…“

Robert Pacák stále jen mlčí. Čelo se mu krabatí vráskami. K vánocům koupil své dceři – kromě mnoha a mnoha jiného – kuchařskou knihu. A ona se ve volných chvílích činí.

„Musíš si odmyslet ten kečup… Já jsem nestačila fazole uvařit, tak jsem musela vzít ty z plechovky…“

Robert Pacák však stále jen mlčí. Šárka do něho šťouchne:

„Tatínku, kdo byla ta paní?“

„Z muzea… Kvůli tý mříži… Kunsthistorička…“

„A to jsem já musela ven? Klidně jste se přece mohli bavit přede mnou?“

Teprve nyní jako by se Robert Pacák vrátil do současnosti. Usměje se.

„Co tedy jím… Musím se dát poddat…“

„Chilli con Carne… Ale nevím, jak se to správně čte.“

„To nevadí… Každopádně se ti to moc a moc povedlo!“

•

Zvonek u bytových dveří zadrnčí.

Je šestnáct hodin a čtyřicet dvě minuty.

Inženýr Přemysl Kratina odloží filatelistický časopis a vstane. Neohlášené návštěvy nemá rád, tuší, kdo z jeho nejbližšího okolí je takovéhoto hulvátství schopen. A nezklame se. Na schodišti paneláku stojí jeho zeť Bohumil Pelan. V nepříliš čisté a nepříliš upravené nádražácké uniformě.

„Je tu moje manželka?“ spustí, aniž by se zdržoval pozdravem. „A dcera?“

Inženýr Kratina se několik vteřin jenom dívá. Ne že by byl zaskočen. Pouze si znovu uvědomí tu strašnou chybu, ke které došlo. Chybu, jež se poznenáhlu mění v tragédii. To individuum – jinak sám pro sebe a v manželčině přítomnosti Bohumila Pelana nenazývá – ještě nevyspělo ani natolik, aby se pro něj stalo každodenní holení samozřejmostí.

„Nejsou tady,“ odpoví inženýr Kratina s klidem člověka, pro něhož je ovládání emocí a řešení krizových situací součástí kvalifikace. Chystá se zavřít.

Bohumil Pelan se chystá samozvaně vstoupit do bytu.

„Neřekl jsem ti snad, že tu nejsou?“

„Jak to? Manželka odešla z pojišťovny ve tři… A Veronika nikdy nemá odpolední vyučování!“

A ke všemu absence logického myšlení… Možná i myšlení vůbec, povzdechne si inženýr Kratina.

Co teď? Má ho vykázat ven? A kdyby se zdráhal, má ho prachsprostě vyhodit? Nebyl by to problém, i ve svých osmapadesáti letech je inženýr Kratina stále ještě statný, stále ještě aktivní tenista a aktivní lyžař, Bohumila Pelana převyšuje o hlavu… Možná by si takové přímé střetnutí i přál, vybila by se nahromaděná a čím dál hůře skrývatelná agresivita, snad by pak přestal být na tohle individuum tak alergický… Nakonec se rozhodne pro něco jiného – využít příležitosti.

„Zuj se a pojď si na pár minut sednout!“ zavelí.

Vede ho do obýváku. Určí křeslo, do kterého si má Bohumil Pelan sednout. Myšlenku, že by měl něco nabídnout, zavrhne inženýr Kratina v samotném jejím zrodu. Nabízí se pouze přátelům.

„Třikrát jsi mi dal výslovně najevo, že se nemám o vaše manželství starat.“

„To je pravda!“ vyštěkne Bohumil Pelan.

Obličej mu přitom zrudne. Musí si pomáhat vnějškovým siláctvím, přece jen nemůže necítit, že jeho mundúr se do tohoto prostředí hodí asi stejně, jako by se sem hodil koš na odpadky ze zaplivaného nástupiště.

„Ale tentokráte já se starat budu, ať se ti to líbí, nebo nelíbí… Aby moje dcera musela utíkat z domu, který jsme jí nota bene my věnovali, abych se musel obávat, že bezpečno tam není ani pro mou vnučku…“

„Je to moje manželka a moje dcera!“

Bohumil Pelan se snaží klást maximální důraz na obě přivlastňovací zájmena. A inženýr Kratina dojde k závěru, že diskuse by byla i tentokrát zbytečná.

„Dobře, abychom si tedy rozuměli: zítra odpoledne se vrátí Jana s Veronikou domů… Domů, jestli si právě ty dokážeš představit, co to znamená… Já budu s Janou v ustavičném styku. Jakmile se dovím, že se ji snažíš sebemíň omezovat, to znamená, že se vyptáváš, kde byla, že máš výhrady k jejímu osobnímu rozvrhu, postarám se o další!“

Bohumil Pelan prudce vstane:

„To ne!“

Nenávist, hněv a sebevědomí z něho přímo čiší. Dokonce sevře dlaně v pěsti. Tím je míra povinného sebeovládání inženýra Kratiny dovršena. Zapomene na svou kvalifikaci pro řešení krizových situací. Prudce stlačí Bohumila Pelana zpátky do křesla. A vychrlí ze sebe to, co původně mělo zůstat utajeno:

„Mám dost konexí na to, abys vyletěl z domu s pár kufírkama, na dceru budeš platit tolik, až se z toho prohneš… A taky se můžu postarat, aby se s tebou rozloučili i na dráze… Postaral jsem se v životě už o hodně věcí!“ dodá výhrůžně.

Bohumil Pelan teď provede něco, s čím inženýr Kratina nepočítal, co ho ohromí.

Bohumil Pelan znovu vstane:

„To jste se postaral… Postaral… Strčit svou dceru do postele svýmu šéfovi…,“ samým rozčilením i koktá.

Inženýr Kratina je zaskočen. Chvíli se nedokáže ani pohnout.

„Co to meleš? Co to meleš?“ křičí, když se mu podaří částečně se vzpamatovat.

„Já nemelu… Já je viděl! Já si je i vyfotografoval… Na jeho chatě… A já si to s ním i vyřídil!“

Inženýru Kratinovi se zděšeně vybaví těžké ublížení na zdraví doktora Ervína Cabálka… Bylo vyšetřováno jako loupežný přepad dvojicí ozbrojených pachatelů, vyšetřováno – a nikdy zdárně nevyšetřeno.

„I s ostatníma jsem si to vyřídil!“ zajíkavě huláká Bohumil Pelan – a rudá barva jeho obličeje přechází v barvu fialovou. „S každým si to vyřídím! S každým!“

Inženýr Kratina zapomíná na svou zdánlivou fyzickou převahu. Poznává, že jeho dcera nespojila svůj život pouze s nýmandem a lemplem, ale i s raubířem schopným všeho. Co když je skutečně psychicky vyšinutý, jak se dcera několikrát zmínila? Co když někoho zamorduje – a oni ho nakonec ani neodsoudí? Tuto obavu však inženýr Kratina vzápětí koriguje: vlastně není podstatné, jestli ho odsoudí, či neodsoudí. Mnohem závažnější je, že by to mohl udělat.

A že by to mohl udělat těm, kteří mu jsou nejblíž.

Co se vlastně odehrálo v sobotu? Jana se s pláčem svěřovala, že si počínal jako smyslů zbavený… A že s sebou stále nosí lovecký tesák…

Poručík Petr Junek odchází od Martiny Lehotské s rozporuplnými pocity a dojmy. Závěrům se pokud možno vyhýbá, pravděpodobně by byly ještě rozporuplnější. O Milanu Lehotském ví mnohé. Ostatně mnohé o něm ví v Klašticích kdekdo. A nejenom v Klašticích. Dnes se však mohl prvně podívat z druhé strany. Navenek Petr neobdivuje prakticky nikoho, uvnitř se nějaký ten záblesk obdivu přece jen objeví (než je zlikvidován patřičným sarkasmem). Martina Lehotská se stává kandidátkou, když ne na záblesk, tedy alespoň na jiskřičku. Vydržet s takovým numerem… Ano, tohle všechno je třeba buď respektovat, nebo jít od toho. Respektovat to, že partner vyrazí z domova na celé měsíce… Petr si nemůže nevzpomenout na vlastní manželku. Dnes a denně mu předkládá zářné příklady pánů se skutečným smyslem pro rodinu: v zaměstnání od šesti do dvou, v patnáct nula tři, maximálně v patnáct nula sedm, vsouvají klíč do zámku… A poručík Junek se nezbaví toho, co by bylo možno nazvat profesionálním chvěním: takto nezávislí a nevypočitatelní jedinci jsou zlým snem každého kriminalisty. Co se podívat do té Okružní ulice?

Poručík Junek dlouho neváhá. Ačkoliv místo garáže zvolil Milan Lehotský spíše s ohledem na polohu svého ateliéru než na polohu svého bytu. Okružní ulice má stejně málo s nějakým okruhem jako ulice U rybníčku s rybníkem. Činžáky z konce minulého století, některé z nich už zřejmě zub času nahlodal natolik, že musely být strženy, v jedné ze vzniklých proluk byl postaven blok šesti garáží. Poručík Junek přistupuje k té druhé zleva. No jo, jenomže co teď? Masívní dvoukřídlová vrata. Naději skýtá pouze malé větrací okénko v pravém dolním rohu, i když je zakryto děrovaným plechem. Zvolna se stmívá. Poručík Junek pokleká, svítí dovnitř svou miniaturní kapesní svítilnou, a už záhy je mu zřejmé, že takto neuspěje. Navíc budí nežádoucí pozornost dvou kolemjdoucích mužů.

Poručík Junek dojde k nejbližší telefonní budce, zavolá Romanu Petráškovi do bytu.

Do Okružní ulice dorazí nadporučík Petrášek během třiceti minut. Z radosti nad tím, že opět vyřeší obtížný problém, možná týral svého milovaného fiátka i osmdesátkou. Navzdory uzavřené osadě.

„Čím tam posvítíme?“ ptá se poručík Junek.

Nakukuje do kabiny, pohledem pátrá po reflektoru.

„Jdi někam se svícením,“ odstrčí ho nadporučík Petrášek.

Z náprsní kapsy prošívaného kabátku vytáhne lesklý podlouhlý předmět. Poručík Junek ho nedokáže v šeru náležitě identifikovat.

„Co je to?“

Nadporučík Petrášek neodpovídá. Poklekne před větracím otvorem a začne tu tyčku roztahovat, tyčka je ve skutečnosti trubičkou, v ní jsou teleskopicky uloženy další, stále užší a užší trubičky, až poručík Junek k vlastnímu zklamání zkonstatuje, že se mu nepodařilo poznat automobilovou anténu. Nadporučík Petrášek vsune tenký konec do jedné dírky větracího otvoru, a když je anténa vevnitř téměř celá, začne s ní přejíždět po podlaze garáže.

A přejíždět s ní může. V garáži žádný vůz negarážuje.

„To se na to vybodnu,“ uleví si poručík Junek.

•

Libor Mašek se vrátil domů výjimečně včas. Dokonce oba manželé společně povečeřeli, společně se dívají na televizní program (národ si může dopodrobna prohlédnout krční mandle Zlaté slavice), společně si jdou i lehnout.

Pokus o to, aby se mohla Miroslava zbavit komplexů z neplodnosti, se však ani tentokráte nekoná…

•

Stejně tak se nekoná – navzdory celodennímu předsevzetí – pokus majora JUDr. Zdeňka Kalaba o dokončení kandidátské práce.

Místo toho ukládá do kufříku typu atašé dvě láhve sektu, jednu láhev koňaku, bonboniéru a opouští svou klaustrofobickou garsonku.

Odjíždí za příjemnějšími stránkami života, odjíždí i do volnějšího prostoru.

Kartáček na zuby si s sebou brát nemusí.

Ten tam má.

Junkovým se opět rozbila automatická pračka. Takže veselo.

•

Martina Lehotská vybavila v průběhu večera dva telefonáty: nejprve si důkladně popovídala se svým bratrem Jindřichem, který bydlí ve Stockholmu, potom se svou přítelkyní Miladou Jelínkovou, která bydlí ve vedlejším paneláku.

Poté se Martina Lehotská osprchovala, pohrála si se svými kelímky a tubami s kosmetikou, oblékla se do pyžama – a v ložnici si otevřela knihu.

A jako by nebylo v tomto večeru telefonu dost, znova musela sáhnout po sluchátku. Tentokráte po tom na nočním stolku.

Zvonek přestal drnčet.

„Martino.“ okamžitě poznává hlas Libora Maška.

„Poslouchám.“ vzápětí si uvědomí, že toto bylo vyřčeno příliš bezmyšlenkovitě, prudce se posadí: „Odkud voláš?“

„Už spíš?“

Tohle zase bylo poněkud bezmyšlenkovité od něho. A hlavně to není odpověď na její otázku. Proto ji opakuje:

„Odkud voláš?“

„Odkud bych volal… Z Prahy… Dřív jsem nemohl… Rodinná selanka u televize, chápeš, ne?“

„Z Prahy? Snad jste měli odjet s Milanem do Budapešti, ne?“

„Právě proto se ozývám.“

Martina stiskne sluchátko ještě těsněji:

„Prosím tě, nespíš náhodou ty?“

„Je to divný…“

„Co je divný?“

Ve sluchátku bohužel už jenom cvaklo.

Miroslava Mašková byla probuzena manželovým hovorem, předstírá žízeň a jde si do chladničky pro coca-colu.

(To ovšem nemůže Martina Lehotská vědět.)

•

Manželé Kratinovi a jejich dcera Jana Pelanová jdou spát až po tříhodinové debatě. Velice vzrušené debatě. Inženýr Kratina důsledně trvá na tom, aby se Jana rozvedla, čím dříve, tím lépe.

Paní Libuše Kratinová dost dlouho pouze opakuje: „Jenomže rozvod, jenomže rozvod…“

Jakožto letitá učitelka nadmíru dobře ví, co všechno se za tímto právním aktem skrývá…

Nakonec je však i ona přesvědčena.

„Tak tedy rozvod…“

A častěji než včera, častěji než předevčírem odchází z obýváku, aby se ujistila, že vnučka Veronika spí a že jí při tom spánku pranic neschází (robátko ubohé…).

____________________________________________________

Středa dne 14. února

Nový pracovní den začíná i v kanceláři vyšetřovatele násilných trestných činů majora JUDr. Zdeňka Kalaba.

Kontrola úkolů včerejších, stanovování úkolů dnešních, stav úkolů průběžných.

Tak se dostanou i na včerejší oznámení paní Marie Janáčkové.

Poručík JUDr. Ivana Olmerová referuje o svém informativním rozhovoru s uměleckým kovářem Robertem Pacákem.

„A závěr?“ ptá se major Kalab.

„To je těžký…,“ zklamává ho Ilona; ale vzápětí se přece jen k jasnějšímu resumé přinutí: „Snad bychom se přece jen do toho ateliéru podívat mohli…“

Poručík Petr Junek referuje o svém informativním rozhovoru s Martinou Lehotskou.

„A závěr?“ ptá se major Kalab.

„To je těžký.“ zklamává majora Kalaba i on; leč vzápětí se i on přinutí k jasnějšímu resumé: „Myslím, že bysme se neměli unáhlovat… Obývací volkswagen v garáži není… A pokud jsem si stačil všimnout, na nedostatek povinností si stěžovat nemůžeme…“

Ranní porada je ukončena.

Fakticky je ta těžký, přizná si – v tom nejdolnějším sklípku svého já – major Kalab.

Rozejdou se.

Ale po necelých patnácti minutách jsou opět svoláni.

Tentokráte referuje major JUDr. Zdeněk Kalab jim. O obsahu rozhovoru, který právě ukončil, o telefonátu Martiny Lehotské.

„A závěr?“ ptá se poručík Junek.

„Do toho ateliéru se podíváme. Abychom si nemuseli nic vyčítat… Snad se mi podaří přesvědčit i prokurátora…“

„Hele, Zdeňku, a seš vůbec přesvědčenej ty sám?“

Major Kalab se snaží vyhnout jeho pohledu. Zaznamenává při tom částečný úspěch. Pohledu Ilony Olmerové se mu však vyhnout nepodaří.

Chvíli váhá. Pak otevře svůj kufřík typu atašé. Bolestným pohybem sáhne dovnitř:

„Tady máte kafe, laskavě opusťte tuto místnost, uvelebte se někde poblíž, čekejte, a jestli vás nenapadne nic jinačího, tak si připomínejte, že jestli já budu skosen srdečním infarktem, přičinili jste se o něj vydatným podílem právě vy dva!“

„Zdeňku, já…,“ pokouší se protestovat Ilona Olmerová.

„Pozdní lítost, zbytečná lítost,“ konstatuje major Kalab.

•

V jedenáct hodin a čtyřicet dvě minuty stanou před ateliérem uměleckého fotografa Milana Lehotského major JUDr. Zdeněk Kalab, poručík Petr Junek, poručík JUDr. Ilona Olmerová, technik nadporučík Roman Petrášek, Martina Lehotská.

Major Kalab poučil Martinu Lehotskou o důvodech, kvůli nimž je nutno přikročit k násilnému vstupu, jakož i o dalších právních aspektech tohoto úkolu.

Martina Lehotská jenom netečně přikyvuje. Lze si snadno představit, co všechno v ní mohlo toto náhlé pozvání vyvolat. Co všechno se právě teď v ní odehrává.

Major Kalab pokyne technikovi. Nadporučík Petrášek si upraví polohu svých brejliček.

„Nevím, jestli se mi podaří odemknout… To je zámek zahraniční výroby… A jak od státního pokladu…“

„Neřečni a dej se do díla,“ doporučí mu poručík Junek.

Nadporučík Petrášek mávne rukou a poklekne. Ze zvláštního pouzdra vytáhne sadu planžet, zkouší tu nejvhodnější, vsune ji do zámku a začne s jejím vypodkládáním. Několikrát se pokusí – za pomoci kleštiček – otočit planžetou podél její osy. Stavítka stále nejsou patřičně vyhmátnuta. A budou?

Poručík Junek potěžkává masívní páčidlo. Pouze pro vážnost chvíle si odpustí i slovní komentář. A taky sleduje, jak se nadporučík Petrášek potí, ačkoliv na schodišti je spíše lezavo.

„Co aby sis odpočinul,“ navrhne poručík Junek. „Nezapomínej na to, že máš žaludeční vřed…“

Major Kalab jen slabě odkašle. Podívá se na Martinu Lehotskou. Ta naštěstí mnoho projevů svého okolí vůbec nevnímá. Nadporučík Petrášek vstane. Mne si prsty pravé ruky, jako by snad už do nich dostával křeč.

„Promiňte, potřebuju si zakouřit… Zapal mi jednu.“ obrací se na Junka.

Drobná pomstička.

Po sedmnácti minutách konečně dvě otočky planžetou, dvě cvaknutí zámku.

Perfektně utěsněné dveře se dají otevřít. Na schodiště se vyvalí teplo. Teplo a ještě něco. To ještě něco je zkušeným kriminalistům zřejmé od prvního nádechu.

Major Kalab pokyne Iloně Olmerové. Ta okamžitě pochopí. Vezme Martinu Lehotskou v podpaždí:

„My dvě počkáme tady.“

Pak major Kalab pokyne poručíku Junkovi a nadporučíku Petráškovi. Oba však jeví tendence připojit se k dámské dvojici.

„Tak aspoň dělej šatnáře,“ doporučí poručíku Junkovi a svléká si tříčtvrťák s kapucí. „A ty mi půjč baterku,“ požádá nadporučíka Petráška. „A oba dávejte pozor, ať se sem nenachomejtne nikdo cizí!“

Major Kalab – s gumovými chirurgickými rukavicemi na rukou a se zatajeným dechem – vstupuje do ateliéru. Rozsvěcuje. Nikde nic. Otevírá všechna dostupná okna. Průvan působí blahodárně. Major Kalab začíná se systematickou prohlídkou.

Až se dostane do koupelny.

Najednou je vyrušen. Martina Lehotská se zřejmě vytrhla Iloně Olmerové. Teď stojí vedle něho. Chvěje se, oční víčka má křečovitě stažená, silou vůle se je pokouší nadzvednout. Podaří se jí to.

Shlíží na ležícího muže s napuchlým obličejem.

„Kdo je to?“ zeptá se majora Kalaba.

Jaroslav Potůček, invalidní důchodce s písmáckými sklony, je opět u svého okna. Už polozapomenuté zážitky sobotního večera a noci na neděli jako by znova ožívaly. Dokonce i s tou vzrušenou atmosférou. Přijely dva automobily. Z nich postupně vystoupili tři muži a dvě ženy. Jaroslava Potůčka zaujalo zejména to, že jednou z těchto dvou žen je manželka toho fotografa. Je si jist, že to byla ona, ačkoliv ji s ním zahlédl jen několikrát ve městě. Manželku v ní poznal podle toho, že spolu nakládali do toho obývacího vozu koberec. Viděl ji někdy tady? Na to si ani nevzpomíná. A jeden z těch tří mužů nesl velkou brašnu. Skoro se prohýbal pod její tíhou. Pan Jaroslav Potůček je neúnavný divák televizních detektivek, moc by za to nedal, že tato brašna se podobá těm, ve kterých mají své potřeby kriminalističtí technici… Ten obsah vždycky pana Jaroslava Potůčka fascinoval: štětečky, nejrůznější lahvičky s chemikáliemi, pinzety, lupy, ale i nože, pilky, pilníky, diamant na řezání skla a mnoho, mnoho jiného.

Že by se v tom ateliéru doopravdy něco přihodilo?

Pochybnosti pana Jaroslava Potůčka vzrůstají; a úměrně s nimi narůstá i jeho vzrušení.

Po dvou hodinách se mu dostane odpovědi. Před domem číslo šestnáct zastaví pohřební furgon, dva zřízenci zvedají zadní dvířka a vytahují rakev. A nedlouho poté přijíždějí další automobily, z nich vystupují další muži. Až se zdá nepravděpodobné, že se mohou do tohoto ateliéru všichni vtěsnat. A ti s rakví stále nevycházejí. Jako by přijeli předčasně.

Pan Jaroslav Potůček se rozhoduje: musí si do zvláštního sešitu zaznamenat všechno, co zatím viděl. A pak zjišťovat co nejvíc nových podrobností. Že tam někdo nezemřel přirozeným způsobem, tím si může být už předem jist. Když zemřel jeho otec, stačil příjezd jednoho obvoďáka.

Život pana Jaroslava Potůčka dostává výrazný impuls.

•

Hrůzný nález samozřejmě vyvolává neprodlené důsledky, a to jak z hlediska právního, tak i z hlediska kriminalistického: už zevním ohledáním, a to ještě před příchodem soudního lékaře MUDr. Jiřího Wágnera, se může určit, že se jedná o smrt násilnou, přičemž sebevražda je prakticky vyloučena.

Technik nadporučík Roman Petrášek se svým pomocníkem poručíkem Emilem Řeřichou provádějí ohledání místa trestného činu. Vzhledem k povaze smrtelného zranění a k zaschlým krevním kalužím je možno mít za prokázané, že místo nálezu se kryje s místem trestného činu, čili že k vraždě (s největší pravděpodobností to bude vražda) došlo právě zde, že sem nebyla mrtvola odnikud přivezena… Nadporučík Roman Petrášek a poručík Emil Řeřicha snímají otisky prstů, sbírají nejen vlasy, ale i vzorky prachu, zajišťují písemnosti… Vyhotovují situační náčrty…

Znova a znova cvaká spoušť fotoaparátu, znova a znova vystřeluje ostré světlo fleše.

Ihned je informován i prokurátor a náčelník okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích. Ten vydává příkaz k vytvoření realizačního týmu. Do jeho čela je postaven major JUDr. Zdeněk Kalab. Určení členové realizačního týmu se budou nadále věnovat pouze tomuto případu. Ostatní kriminalisté se budou – na vyžádání – věnovat úkolům, jež s tímto případem bezprostředně souvisejí, přednostně. Realizačnímu týmu budou vyhrazeny zvláštní místnosti, a to včetně zasedačky pro pravidelné porady, místnosti pro občerstvení, pro odpočinek, pro výslechy svědků. Budou mít k dispozici vlastní telefonní linky, vlastní dopravní prostředky…

A také se jim dostane jednoho významného práva.

Práva věnovat této práci veškerý svůj čas.

Úkol číslo jedna: identifikace.

Splněn v šestnáct hodin a šest minut.

Definitivně potvrzeno obdukcí chrupu, porovnáním otisků prstů, krevní skupiny a zvláštních znamení, že to byl MILAN LEHOTSKÝ.

Nicméně paní Martině se nebylo možno divit.

(Ostatně zcela jist si nebyl ani otrlejší – Robert Pacák. Posmrtné procesy vykonají s našimi těly své…)

•

Důsledky z hlediska právního:

Jelikož zjištěné zkušenosti nasvědčují tomu, že byl spáchán trestný čin, vypracuje major JUDr. Zdeněk Kalab usnesení o zahájení trestního stíhání (chudinka čeština) neznámého pachatele pro trestný čin vraždy. Okresní prokurátor určí prokurátora, který bude dohlížet na to, že všechny prováděné úkony budou v souladu s československými zákony. Místo předcházejících informativních rozhovorů budou teď vyšetřovatelé oficiálně vyslýchat svědky – a svědkové mohou být stíháni pro křivou výpověď.

A hnací síla zákona: vyšetřování je třeba skončit zpravidla do dvou měsíců ode dne, kdy bylo zahájeno…

Důsledky z hlediska kriminalistického (ty bezprostředně následující):

Major JUDr. Zdeněk Kalab organizuje svůj realizační tým, určuje mu úkoly, vypracovává vyšetřovací verze. Realizační tým je živý organismus, může a musí být podle okamžité potřeby operativně upravován, pro začátek bude – podle rozhodnutí majora Kalaba – rozčleněn na čtyři skupiny.

První skupina pod vedením poručíka Petra Junka se soustředí na Hrubešovu ulici. Paní Martina Lehotská souhlasila s tím, aby se základnou této skupiny stal ateliér jejího zesnulého manžela (samozřejmě že všechny finanční výdaje s tím spojené jí budou hrazeny). Zásadní otázky, na něž je nutno hledat právě zde odpovědi: Kdo všechno ateliér Milana Lehotského navštěvoval? Je možno za pomoci svědeckých výpovědí upřesnit dobu Lehotského smrti? Je možné za pomoci svědeckých výpovědí rekonstruovat průběh kritického časového úseku? A samozřejmě je třeba získávat všechny dostupné poznatky o osobě Milana Lehotského a o provozu jeho ateliéru.

Druhá skupina pod vedením kapitána Michala Hrona bude shromažďovat, v úzké návaznosti na skupinu první, informace o osobě a stycích Milana Lehotského. Už předem je zřejmé, že činnost této skupiny se nebude soustřeďovat pouze na Klaštice.

Třetí skupina poď vedením nadporučíka Vladimíra Smolíka je tvořena z vyšetřovatelů. Ti si budou do budovy okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích předvolávat k výslechům svědky, popřípadě i obviněné. Podněty budou dostávat rovněž od předcházejících dvou skupin. Budou-li potřebovat výslech někoho mimo Klaštice, požádají o spolupráci – přes náčelníka vyšetřovacího týmu – příslušný útvar SNB.

Čtvrtá skupina pod vedením poručíka JUDr. Ilony Olmerové je skupina analytická. Lze předpokládat, že svědeckých výpovědí, operativních záznamů, protokolů o závěrech odborných expertiz a dalších materiálů budou stovky. K majoru Kalábovi se musí dostávat pouze to nejdůležitější. Koncentrát. A zpětnou vazbou se pak dostávají mnohé pokyny majora Kalaba předcházejícím třem skupinám: leckterou svědeckou výpověď je třeba doplnit, upřesnit, rozvinout svědeckou výpovědí jinou… Pochopitelně že všechny písemnosti musejí být řádně zakládány a evidovány…

Ne, tohle by se divákům na filmovém plátně či na televizní obrazovce nezamlouvalo. Zdá se jim, že k základním pravidlům hry patří, aby detektiv i pachatel měli stejné šance a aby se i spolu – tváří v tvář, pěst proti pěsti – utkali v závěrečné scéně. Spojí-li se množství hlav, množství techniky – a v závěrečné scéně i množství zbraní a psů – proti jedinci, připomíná to hon na člověka. A naše podvědomí je nakloněno tomu, aby stranilo slabšímu, bezmocnějšímu.

Jenomže rodiče, jejichž dcera byla znásilněna a sadisticky zohavena, nemají sebemenší zájem o hru. Nikdo, kdo přišel násilným trestným činem o blízkou osobu, nemá zájem o hru.

Vražda ostatně není nikdy hrou.

Vražda je předobrazem té nejodpornější stránky našich životů.

A její pachatel musí být vypátrán, usvědčen a odsouzen všemi zákonnými prostředky. Skutečný vrah není postavou z pohádky pro dospělé.

•

Dvacet hodin a devatenáct minut.

Major JUDr. Zdeněk Kalab zahajuje první poradu. Jsou na ní přítomni šéfové jednotlivých skupin a přizvaní specialisté.

Poručík JUDr. Ilona Olmerová vyzpovídala soudního lékaře MUDr. Jiřího Wágnera. Předběžná zjištění ještě před provedením soudní pitvy:

Jediný vbod – pod levou lopatkou. Hrot bodné zbraně zasáhl s největší pravděpodobností srdeční sval, to potvrzuje i intenzita krvácivosti. Na otázku, jestli se jednalo o útok cílený, o útok odborný, neodpověděl MUDr. Wágner jednoznačně. Z praxe i z literatury je známo, že i pachatel, který leccos ví o lidské anatomii nebo který dokonce absolvoval speciální vojenský výcvik, se může rozrušit, upadnout do zkratkového jednání z obavy, že svou oběť ještě neusmrtil, nebo z potřeby zbavit se vnitřního přetlaku, bodá, bodá, často tolikrát, až může vznikat v laicích dojem, že trestný čin je dílem nějakého šílence. Naproti tomu je zaznamenáno mnoho případů, kdy se pachatel spokojil jediným bodnutím, bodnutím přesně situovaným, přičemž to byl čin spontánní, bez jakékoliv předcházející průpravy. Asi jako zásah do spánku zbloudilou kulkou.

Na podkladě osobní znalosti místa trestného činu MUDr. Wágner usuzuje, že Milan Lehotský byl smrtelně zasažen v prostoru těsně před koupelnou, padl směrem ke koupelnovým dveřím – a kupředu se plazil v pudu sebezáchovy, což je počínání jen zřídka logické a rozumem vysvětlitelné. Trasa mezi místem, kam dopadl, a místem, kam se doplazil, nebyla dlouhá – to potvrzuje fakt, že krevní kaluž je jednolitá a nachází se přímo pod ležícím tělem. Kdyby se Milan Lehotský plazil na větší vzdálenost, zanechával by za sebou – vzhledem ke značné krvácivosti – krevní stopu. Lze předpokládat, že Milan Lehotský byl napaden buď osobou, kterou znal, a které proto důvěřoval natolik, že si ona mohla stoupnout za jeho záda, nebo osobou, o jejíž přítomnosti v ateliéru nevěděl. Tato osoba čekala ve skrytu (závěs před koupelnovými dveřmi by k tomu byl obzvláště vhodný), a když se naskytla vhodná příležitost, s nožem v ruce zaútočila. Aby Milan Lehotský padal na zem ve směru útoku, není nutné. Fyziologickou reakcí je spíše to, že se zasažený člověk vzepne a pudově otáčí k útočníkovi. Nicméně v obou diskutovaných eventualitách bylo dokonale využito momentu překvapení: Milan Lehotský neměl dostatek času – a posléze ani dostatek sil –, aby dokázal zaujmout alespoň reflexívní sebeobranu. Jestli na pachateli, respektive na jeho oděvu, ulpěla Lehotského krev, lze se pouze dohadovat. Stejně to platí o profilu ostří smrtící zbraně. Tvar rány nevypovídá nic o tvaru čepele. Je pravděpodobné, že čepel musela být dlouhá alespoň patnáct centimetrů. Dále není možné odpovědět s potřebnou přesností na otázky, jakou tělesnou silou musel pachatel vládnout a jaká byla jeho tělesná výška. U bodnořezných ran nelze určit dráhu nápřahu, z níž by se pak dala vyvodit tělesná výška pachatele. A o pachatelově tělesné síle by bylo možno účinně diskutovat, kdyby musela bodná zbraň překonávat v organismu tvrdší překážky, čili chrupavku, nebo dokonce kost. Každopádně byl pachatel pravák, zbraň byla jednostranně broušená a velice ostrá.

„Ale nad něčím se doktor Wágner pozastavuje, to jsem poznala.“ končí svou zprávu poručík Ilona Olmerová. „Na obličejové části hlavy a na krku jsou tmavé skvrny.“

„Ty snad mohly vzniknout nárazem na podlahu… Nebo nárazem na hranu toho praktikáblu…,“ namítne poručík Junek.

„Raději pokračujeme,“ doporučí major Kalab.

•

Technik nadporučík Roman Petrášek seznamuje s dosavadními výsledky ohledání místa trestného činu.

Nejprve upozorní, že na vyhodnocování zajištěného materiálu se pracuje (vyhodnocování materiálu u nadporučíka Romana Petráška leckdy nekončí ani s uzavřeným případem, stále má pocit, že se mnohé mohlo a mělo udělat jinak).

Pak nechává kolovat barevné polaroidové snímky.

A nakonec řekne to, co všechny přítomné doslova ohromí:

„Někdo se pokoušel odstraňovat stopy po své přítomnosti.“

Jako první se vzpamatuje major Kalab:

„Konkrétněji?“

Systematický nadporučík Petrášek si opět upraví své kulaté brejličky. A předloží další sérii snímků. První z nich vypadá až reklamně. Pohled do osvětlené skříňky s ušlechtilými láhvemi – a nepochybně i s ušlechtilým obsahem.

„To máš jenom fotky?“ neodpustí si kapitán Michal Hron.

Nadporučík Petrášek ukazuje další snímek. Celkový pohled do baru se smrskl na detail. Detail jedné láhve s etiketou Martell, pod ní dvě sklenky s napoleonským emblémem.

„Ani tady, ani tady,“ ukazuje jako učitel před tabulí, „není jediný otisk prstu… Předůkladně vyleštěno… Všechno ostatní ohmatané, povětšinou otisky Milana Lehotského…“

Pak je seznámí s dalšími plochami, které byly stírány. Týká se to i podlahy, plošných vypínačů, a dokonce i ovládacího panelu elektrického osvětlení, který je nainstalován v předsíni.

Do porady to vnese vzruch, jaký nikdo neočekával.

____________________________________________________

Čtvrtek dne 15. února

Zpráva o smrti uměleckého fotografa Milana Lehotského se šíří po Klašticích rychleji, než kdyby byla vysílána pouličním rozhlasem. (Kdo vůbec věnuje pozornost tomu chraplání?)

A na zprávu se nabalují další – zaručeně pravdivé – podrobnosti, takže mohutní jako sněhová koule, která se valí po prudkém svahu. Stěny ateliéru a podlaha jsou prý doslova zbrocené krví. Pachatelem byl žárlivý manžel – ovšem ne nikdo z Klaštic –, který přistihl svou manželku na válendě Lehotského. Pouze k otázce, kde je vrah nyní, se objevují odpovědi značně rozdílné; snad je to i důsledek faktu, že o závažných trestných činech a jejich vyšetřování není naše veřejnost průběžně a věrohodně informována… Už byl dopaden, stále ještě je na útěku, spáchal sebevraždu (oběšením, zastřelením, svítiplynem, skokem pod lokomotivu), dobrovolně se přihlásil.

Nicméně vedle sněhové koule, kterou by bylo možno označit jako Morytát o ztrestaném prasákovi, se paralelně valí koule druhá. Morytát o ztrestaném boháči. Vždyť on už nevěděl, co z rozmařilosti podnikat… Přímo se topil v penězích…

Ohledáním ateliéru a tělesných pozůstatků Milana Lehotského se dospělo – kromě jiného – k těmto poznatkům:

V místnosti, jež byla označena jako pracovna, viselo pánské sako, látka shodná s látkou kalhot, jež měl Milan Lehotský na sobě. V náprsní kapse saka se nacházela dokladová taška. V ní: občanský průkaz vystavený na jméno Milan Lehotský, dvě stodolarové a deset stomarkových bankovek, patnáct tisíc šest set forintů a osm tisíc pět set dvacet korun v různých bankovkách. Cestovní pas vystavený na jméno Milan Lehotský. Zlatý slitek v zapečetěné obálce s razítkem Státní zkušebna kovů, vyznačená hmotnost 39,8 gramu. Na psacím stole ležely – okamžitě viditelné už od dveří – luxusní náramkové hodinky značky Omega, vedle nich prsten ze žlutého kovu se zasazeným kamenem čiré barvy; pomine-li se tato zavedená protokolární stylizace, i znalosti technika nadporučíka Romana Petráška stačily ke spolehlivé diagnóze: briliant zasazený do osmnáctikarátového zlata.

To všechno by se dalo snadno odnést.

Kdyby to ovšem byla vražda loupežná.

Kdyby to mohlo být pravdivě nazváno Morytátem o ztrestaném bohatci.

A přece je tu cosi z materiální sféry, co irituje všechny členy realizačního týmu.

A nejen je…

•

Lucie Košíková z oddělení parfumerie ochotně (skoro až přeochotně) využije příležitosti, popadne jeden z dopisů, které se povalují na sekretářčině psacím stole, dočista zapomene, že právě chtěla požádat o slyšení u ředitele klaštického Tuzexu, a pádí po schodech do přízemí, doleva, ještě jednou doleva. Tam je dlouhý rohový pult, nejvyhledávanější úsek – průmyslové zboží, za pultem Ivan Haller. V decentním šedivém obleku a s hedvábnou kravatou nabízí osobní počítač značky Philips, ten pán před pultem rozhodně nevypadá na veksláka, spíše na zaníceného inženýra; za bezmála půlroční plat posháněl tuto podivnou měnu – a právě prožívá svůj velký životní okamžik. Ivan Haller sice nemůže koupi podpořit odborným argumentem, leč snaživě předkládá různé instrukční knihy a prospekty, dbá, aby manžety vyčnívaly z rukávu ne více než o dva centimetry, tak by si ostatně počínal i Alain Delon, jestliže by byl pověřen obdobnou rolí, trpělivost, chápavost, vtělená ochota, a tu ho Lucie Košíková vyruší, nešetrně natrhne to jemné předivo, to bezhlesé napětí, jež se už stačilo vytvořit mezi ním a mezi potenciálním zákazníkem, stálá, avšak stále a stále dráždivá sázka, skrytý duel kdo s koho, kdo s koho…

„Ivane, nesu vám dopis…“

Ivan Haller schovává dopis do postranní kapsy saka, jako by schovával cosi ohavného.

„Promiňte,“ omlouvá se snaživému inženýrovi.

Vyrušení je naštěstí jen krátké, pro něho nepodstatné, zase stírá špičkou nosu křídový papír.

Dopis? Od koho dopis? dumá Ivan Haller a pravá kapsa saka ho začíná pálit. Píšou mu rodiče, píše mu bratr, sem tam nějaká přítelkyně, občas se – bohužel – ozve i bývalá manželka, avšak ti všichni znají jeho soukromou adresu; zásadně si nepřeje, a to z důvodů snadno pochopitelných, aby mu někdo adresoval korespondenci do kšeftu, nepřál si to ani v době, kdy byl ještě ženatý…

Nakonec to nevydrží.

„Neruší vás moje přítomnost? Nedal byste přednost tomu, abych vás zde nechal chvilku o samotě?“ vnucuje se. „Chápu: číst odborný text v angličtině, to vyžaduje maximální soustředění.“

Snaživý inženýr sotva znatelně vzhlédne od odborného textu. Ivan Haller si to vysvětlí jako souhlas. Uhlazeně odcouvá za závěs oddělující prodejní prostor od prostoru skladového… Tenhle chlápek jako zloděj nevyhlíží, zkušený obchodník už má v sobě cosi jako radar, ostatně může ho nenápadně sledovat, a koneckonců počítač, to přece jen není holicí strojek… Ivan Haller vytáhne z kapsy svazek klíčů a jedním z nich nedočkavě rozhlodá obálku.

Vytáhne složený list. Tenhle papír není křídový. Místo oslnivého tisku nepravidelné typy starého psacího stroje. Text je v češtině. A pramálo odborný; zato skutečně ohavný:

„Viděl jsem tě. Viděl jsem i tu tvou děvku. A taky už vím, co se stalo a co bych měl já udělat. Jenomže jsme jenom lidi. On to byl vlastně neřád. A ty máš ještě život před sebou, tak proč bysme se nedohodli? Proto se připrav, brzy se ozvu. Zbavit se výčitek svědomí, to není snadný ani pro tebe, ani pro mě. Ty navíc budeš muset platit za dva. A tenhle dopis doufám zničíš i ve vlastním zájmu.“

Ivan Haller čte dvakrát, třikrát, čtyřikrát, zatmívá se mu před očima. To, čeho se nejvíc obával, to, kvůli čemu už čtyři noci pořádně nespal a po čtyři dny už se nedokáže pořádně na nic soustředit, je tady. Nejhorší předtucha se splnila.

Trhá dopis na drobounké kousíčky, trhá i obálku, vše balí do čistého kapesníku.

Doklopýtá ke snaživému inženýrovi.

Hledal útěchu a záchranu v jednoduché činnosti. I tohle se rozplynulo. Ani památky po jemném předivu.

Vůbec mu už nezáleží na tom, koupí-li si, či nekoupí-li si tenhle vašnosta osobní počítač značky Philips…

•

Úryvky z výslechového protokolu svědkyně Martiny Lehotské, osmadvacetileté, ovdovělé, povoláním úřednice Státní banky, bytem Edisonova 1456/11, Severní sídliště, Klaštice.

OTÁZKA: Cítíte se schopna vypovídat?

ODPOVĚĎ: Uvědomuji si, že můj psychický stav není dobrý, přesto chci ze všech svých sil přispět k objasnění tohoto případu. Více už nemohu pro svého nebohého manžela udělat.

OTÁZKA: Váš manžel prokazatelně na zamýšlenou cestu do Budapešti neodjel, nicméně jeho obývací vůz v garáži není. Půjčoval někdy váš manžel někomu svůj automobil?

ODPOVĚĎ: Zásadně ne. Pokud vím, nikdo se ani neodvážil takovouto prosbu vyslovit.

OTÁZKA: Vy sama jste při informativním výslechu vypověděla,

že klíč od této garáže nevlastníte. Nechcete toto tvrzení pozměnit?

ODPOVĚĎ: Ne.

OTÁZKA: Kromě obývacího vozu značky Volkswagen byl ve vašem manželském bezpodílovém spoluvlastnictví i osobní automobil značky Ford.

ODPOVĚĎ: Respektuji, že tento vůz patřil do bezpodílového spoluvlastnictví a že tedy bude nyní částečně náležet i do manželovy pozůstalosti, nicméně vůz jsem používala já.

OTÁZKA: Nikdy si ho od vás nepůjčoval?

ODPOVĚĎ: Jen zcela výjimečně, pokud si vzpomínám, tak jednou dvakrát. Ne že bych mu ho odmítala půjčit, on však dával přednost svému volkswagenu. Jednak měl rád s sebou svoje fotografické potřeby, jednak si s sebou rád vozil kousek svého domova. To jsou jeho vlastní slova. Ve volkswagenu jezdil i do Prahy. A jestliže měl mezi dvěma obchodními schůzkami hodinu času, šel se do něho prospat. Nebo se zastavil někde cestou, jenom odbočil několik desítek metrů od silnice…

OTÁZKA: Vy máte pro svůj vůz garáž?

ODPOVĚĎ: Ne. Nechávám ho stát na parkovišti před naším věžákem.

OTÁZKA: A nepoužila jste manželovy garáže ani v době, kdy on byl se svým volkswagenem mimo Klaštice a vy jste například letěla na dovolenou do Jugoslávie?

ODPOVĚĎ: Ne… V takovýchto případech, ve skutečnosti jich bylo velice málo, jsem si vůz nechávala u jedné své přítelkyně. Mají rodinný domek se širokým vjezdem do zahrady. Ford se tam dá postavit tak, že nebrání tomu, aby oni mohli bez omezení používat vlastní garáž.

OTÁZKA: A co když váš manžel musel jet s nějakým svým spolupracovníkem a jeho vozem? Tedy omezit jak své pohodlí, tak i množství svých fotografických potřeb?

ODPOVĚĎ: Nevzpomínám si, že by jel s někým jiným… Spíše opak byl pravdou. Pakliže některou práci nemohl zvládnout sám, jeho pomocníci nechávali své vozy v Klašticích nebo se pro ně manžel stavoval u jejich bytů.

OTÁZKA: Máte představu, jakou finanční hodnotu asi mohla představovat fotografická výbava vašeho manžela? Zmiňoval se někdy on o nějaké konkrétnější částce?

ODPOVĚĎ: Možná jsem se nad určitými skutečnostmi pozastavovala v samotných počátcích našeho vztahu. Bylo to zapříčiněno tím, že jsme ještě nebyli dostatečně zabezpečeni, tím, že jsem dostatečně nechápala, co profesionální fotografie obnáší, a svůj vliv snad prosazovalo i moje ekonomické vzdělání. Postupem času jsem poznávala, že špičková výbava je nejen horentně drahá, ale i bezpodmínečně nutná. A nemohu nepřiznat, že jsem poznávala i to, že se vynaložené náklady začínají rentovat. Takže dotaz, jestli měl manžel fotoaparátů pět nebo deset a objektivů deset nebo dvacet, nemohu zodpovědět. Co však vím: hodnota vyjádřená v penězích určitě zacházela do statisíců. A také i to, že zde byl ustavičný pohyb, kupoval nové, prodával to méně vyhovující… Mnozí kolegové ho doslova uprošovali, musela jsem vyslechnout několik takovýchto telefonických rozhovorů… A někteří z nich zacházeli tak daleko, že já jsem se měla stávat jejich přímluvcem.

OTÁZKA: Nechával někdy váš manžel svou drahou fotografickou výbavu ve svém voze, když byl tento vůz v garáži?

ODPOVĚĎ: Smyslu této formulace nerozumím.

OTÁZKA: Dobře, zeptám se jinak: Schovával si svou fotografickou výbavu ve vašem společném bytě?

ODPOVĚĎ: Ani této otázce nerozumím.

OTÁZKA: My jsme totiž v ateliéru nenalezli jediný fotoaparát, jediný objektiv…

•

Rozlišovat u invalidního důchodce Jaroslava Potůčka včerejšek od dneška by bylo nejen obtížné, ale i zbytečné. Ani nečekal, až ti, co rakev přivezli, s ní i odjedou, s ní a jejím obsahem. S obsahem, který si lze domyslet (sotva se objevila ta fotografova manželka).

Na oběd už neměl pan Jaroslav Potůček ani pomyšlení. Ano, jeho život dostává nečekaný impuls. Chvatně se převléknout – a ven. Mezi lidi, jak byl po celý život zvyklý, překonat bariéru, která stačila vyrůst v průběhu snad tří měsíců ode dne, kdy byl přeřazen do důchodu, jak by ne, když čtvrt roku předtím od něho odešla manželka. Pan Jaroslav Potůček si uvědomuje výlučnost svého postavení. Viděl někdo to, co on? Tajemství, jež v sobě nese, mu nedopřává klidu. Zastavuje i ty, které zná pouze od vidění.

„Copak se nám to v ulici přihodilo?“ začíná strojeně ležérním tónem.

Někdo neví dosud nic. S ním se pan Potůček nezdržuje. Jen jakoby lhostejně prohodí:

„Najednou tolik aut…“ A někdy i dodá: „To je asi náhoda…“

(Aby nemohl být podezírán, že něco tají.)

Škoda že v Hrubešově ulici není větší provoz, takhle aby si každého chodce doslova chytal. Nicméně je jich – navzdory únorovému chladu – více než jindy. A z logických důvodů jsou venku spíše ti, kteří už něco vědí a hlavně kteří se chtějí na této uliční burze ještě více dovědět. Nad jistými projevy lidové tvořivosti se musí zasvěcený pan Potůček v duchu zasmát, jiné ho však zaujmou. A po jedné z přijatých informací musí zůstat stát. Blesk z čistého nebe.

Vždyť si je téměř jist, že toho mladšího chlápka, který vystoupil z velkého černého automobilu (ale který už v tom velkém černém automobilu neodjížděl), si nestačil ani pořádně prohlídnout.

Nicméně zapamatovalo si ho to něco uvnitř, o čem nemá pan Potůček ani tušení (a tím více ho to děsí). Ten mladší chlápek byl už uvnitř patřičně zasunut do přihrádky.

Pan Potůček má rád pěkné věci. Alespoň si je prohlíží, když už se musí smířit s neměnnou skutečností, že do konce své pozemské pouti už si je bude moci pouze prohlížet.

Chtěl by je, někdy až zoufale by je chtěl, ačkoliv moc dobře ví, že by je k ničemu nevyužil. Chtěl by je už prostě proto, že jsou pěkné. A že tu jsou lidé, kteří si je mohou do konce svých životů pouze prohlížet. Přál by si ladně tvarovanou modročervenou sekačku na trávu s benzínovým motorem (přestože nemá zahradu), přál by si velký magnetofon s reproduktory jako botníky (přestože ho hudba nechává naprosto chladným), přál by si tu pícku, co se v ní za pár minut propeče kuře (přestože on sám si může jen ohřívat konzervy, popřípadě jihočeské uzenky) … Přál by si…

Přál by si toho hodně.

Nejvíc těch pěkných věciček mají v Tuzexu.

I v tom klaštickém.

Závist, to je saň. A nemá pouhých sedm hlav. Koho si vyhlédne, tomu už není pomoci…

•

Pracovní konzultace poručíka JUDr. Ilony Olmerové a majora JUDr. Zdeňka Kalaba.

KALAB: Nebudu číslovat, neboť těch prvořadých úkolů je tolik, že už se ani neodvažuju pomyslet, jestli je tu ještě něco druhořadého…

OLMEROVÁ: Píšu si. A spravedlivě rozdělím.

KALAB: Ten obývací volkswagen se přece nemohl vypařit… Silniční hlídky, celnice…

OLMEROVÁ: Celnice?

KALAB: To ještě nikoho nenapadlo? Přece víš, že technické osvědčení od toho vozu se nám nepodařilo nalézt… Někdo mohl bez obtíží přejet státní hranici.

OLMEROVÁ: Rozumím.

KALAB: Stále musím uvažovat o té vyleštěné láhvi martellu a dvou napoleonkách. Jestliže zahlazoval stopy pachatel, a nic zatím nenasvědčuje tomu, že by to měl být někdo jiný, pak bychom mohli usuzovat… Teď s číslováním… Za prvé: Byla to osoba, kterou Milan Lehotský dobře znal. Vpustil ji dovnitř a nabídl jí pohoštění. Za druhé: Ta osoba pravděpodobně nemusela vzápětí řídit motorové vozidlo.

OLMEROVÁ: Směla bych, Zdeňku, něco namítnout?

KALAB: Jsi tady přece i kvůli namítání.

OLMEROVÁ: Když používáš neutrálního termínu osoba, máš na mysli muže, nebo ženu?

KALAB. V tomto případě muže… Proč se ptáš?

OLMEROVÁ: Protože já taky uvažuju výhradně o muži.

KALAB: No a?

OLMEROVÁ: Jsem chlap, připusťme i tvůj kamarád, přicházím tě navštívit do ateliéru, ty seš grand, naleješ mi martell…

KALAB: Zadrž! Jestliže dovedu číst v tvých myšlenkách: Já vezmu z toho baru láhev, já odšroubuju uzávěr, já připravím dvě Sklenky, naleju do nich, popřípadě budu do nich v průběhu posezení dolívat…

OLMEROVÁ: Přesně tak.

KALAB. Pročež se objevuje zcela logická otázka, z jakého důvodu bys pak ty cídila tu láhev a jednu napoleonku, když na nich budou moje, ne tvoje otisky… Chytrá…

OLMEROVÁ: Ta osoba si počínala docela odborně…

KALAB: Bezesporu… Tuhle otázku zatím necháme viset ve vzduchu… Vrátím se k počítání. Za třetí: Nic nenasvědčuje, že mezi tou osobou a Milanem Lehotským došlo k hádce, která pak vyvrcholila vraždou… Nebo ublížením na zdraví s následkem smrti… Bodnutí do zad svědčí jednoznačně o momentu překvapení.

OLMEROVÁ: Čili od eventuality, že kdosi byl schován – například za závěsem před koupelnou –, ustupuješ?

KALAB: Zásadně neustupuju od ničeho, co mi není spolehlivě vyvráceno… Uvažujeme-li, že pachatel využil momentu překvapení, že Milan Lehotský byl napaden v těsné blízkosti koupelny… Útok ze zálohy se dá přijmout. Dokonce se dá přijmout velice snadno. Nicméně od samého počátku je zřejmé, že budeme-li mluvit o skrytém vetřelci, musíme současně mluvit o klíči od ateliéru. Paní Lehotská tvrdí, že ona tento klíč nikdy neměla…

OLMEROVÁ: A nikdo z domu si nevzpomněl, že by kdy zahlídl, jak si ona sama odemyká… Není důvod jejímu tvrzení nevěřit. KALAB: Prosím… Tedy pachatel byl do ateliéru dobrovolně vpuštěn, při útěku pak zamkl klíčem Milana Lehotského… Jinak než dveřmi by se do ateliéru nedostal ani Fantomas.

OLMEROVÁ: To je pravda.

KALAB: Skutečně si to myslíš?

OLMEROVÁ: Skutečně ne.

KALAB: To jsem mohl předpokládat… Poslouchám. OLMEROVÁ: Co když si onen, jak ty říkáš, vetřelec odemkl vlastním klíčem, při útěku pak odnesl i klíč Milana Lehotského… Abychom byli přesvědčeni, že Milan Lehotský k sobě pustil svého vraha dobrovolně.

KALAB: Tak, ti, Ilonko, děkuju… A ještě dodej, že vrah i úmyslně vyleštil láhev a dvě napoleonky, abychom byli přesvědčeni, že ho Milan Lehotský taky pohostil…

OLMEROVÁ: A proč ne?

•

Do budovy okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích se opět dostavila paní Marie Janáčková. Operačnímu důstojníkovi sdělila, že chce podat závažné svědectví v souvislosti s vraždou fotografa Milana Lehotského.

Je dovedena ke kapitánu Michalu Hronovi.

A tomu v samotném úvodu sdělí, že k těm, co se usídlili v jejich domě, nepociťuje dostatek důvěry (poručík Petr Junek přece neprojevil patřičnou trpělivost…).

Kapitán Michal Hron je o pouhé dva roky mladší než paní Janáčková, svou hodnost si poctivě vysloužil, nejprve jako hlídkař, později na malém obvodním oddělení – a to je škola praktické psychologie, jaké se vyrovná jen máloco. Paní Janáčkovou odhadne už po třech vteřinách, a zvláště po tom sdělení, že k někomu nepociťuje dostatek důvěry.

„Máme tu fofr, že ani nevím, kde mi hlava stojí,“ otírá si čelo kapesníkem, „právě jsem si chtěl vypít kafe… Co abysme si ho vypili spolu, než něco sepíšeme…“

Paní Janáčková ochotně souhlasí. Vždyť ten člověk je zhruba její vrstevník, rovněž prošedivělý, i na jeho postavě už se projevuje čas, ví o životě své, to se pozná, navzdory tomu, že je oblečen do obleku, vyzařuje z něho cosi dělného, snad až dělnického… Jdou si sednout do prázdné kanceláře, kapitán Hron kamsi zatelefonuje, za chvilku jsou tu dva šálky (voda se tu někde musí ustavičně vařit, napadne paní Janáčkovou).

„Víte, že už se na důchod taky těším,“ prozradí kapitán Hron. „Před pěti lety jsem si koupil zahradu, sliboval jsem si, co všechno tam vybuduju… Pořádnou chatku, pergolu, novej plot… Jenomže… Sama vidíte, co se nám tu děje… Ale osladíme si už oba dva, ne? Tyhlety diety…“

Paní Janáčková ochotně přikyvuje. Je jí, jako by znala tohohle člověka od mládí, je jí – odmyslet si tuto kancelář –, jako by přišel na návštěvu on k ní.

Záhy se paní Janáčková rozpovídá o nájemníkovi jménem Slavomil Popovský. Ne že by s ním byly problémy, nic špatného o něm nemůže říct, dokonce nemůže říct nic špatného ani o paní Popovské, žijou si pro sebe, na to mají právo, on však – jako elektrikář – ochotně leccos opraví, ale…

Kapitán Michal Hron upíjí kávu:

„Takže pan Popovský přiznal, že k němu dolehla z toho ateliéru hlasitá hádka.“

„Jo… On bydlí přesně nad ním… Určitě toho musel už vyslechnout hodně…“

„Kdy jste s ním mluvila?“

„V úterý… Dopoledne jsem byla tady u vás.“

„Vím… A pak jste si zřejmě potřebovala ověřit u svých spolubydlících, že jste se nezmýlila…“

Paní Janáčková se na něho podívá s neskrývanou vděčností za tuto pomoc.

„Ale moc to neštymovalo.“

„V čem?“

„Já taky slyšela křik… Určitě jeden a ten samej křik. Já říkám: Popovský, přece si musíte vzpomenout, že tam někdo hulákal později… On ne, zrovna koukal na ty hopsandy… To je jeho…“

„Na jaký hopsandy?“

„Ty holky v těch přiléhavejch trikotech… Lehají si na záda, všelijak se šponujou… Ten program nazývaj Cvičme v rytmu…“

Kapitán Michal Hron ví, že je vysílán od devatenácti hodin na druhém programu, nahlas to pro jistotu nepřizná, nerad by byl ztotožněn s panem Popovským.

„A shodli jste se na něčem?“ zeptá se.

„Copak je s ním nějaká kloudná řeč? Tak jo, ušklíbl se nakonec. Proč by se měl starat o nějakej randál, když se může dívat na pěkný ženský? Tedy dvakrát vychovanej není…“

Kapitán Michal Hron však myslí na něco jiného.

„Dobře že jste přišla… Důkladně se pana Popovského vyptáme…“

Paní Janáčková od sebe odsune prázdný šálek.

„To asi nebude snadný… Ve středu ráno si odjel někam na Moravu.“

Pronesla to tónem, jako by se jednalo o projev krajní nezodpovědnosti.

Major JUDr. Zdeněk Kalab studuje materiály, které mu byly postoupeny.

1. Rozpory mezi manžely Lehotskými nebyly zjištěny, zdá se, že zavedený modus vivendi vyhovoval jim oběma. Finančními problémy ani nedostatkem lukrativních zakázek Milan Lehotský netrpěl. Žádný větší prodej svého osobního majetku v poslední době neuskutečnil. Dojednával další spolupráci… Tato operativní šetření byla prováděna v souvislosti s vyšetřovací verzí, že Milan Lehotský se rozhodl k tomu, že se trvale etabluje na Západě – a že někdo se mu v tom buď snažil zabránit, nebo chtěl jet s ním, a byl odmítnut (v cestovním pase Milana Lehotského je platná výjezdní doložka a vstupní vízum do Německé spolkové republiky).

2. Milan Lehotský se dost často stýkal s jistým Ivanem Hallerem. Ivan Haller je zaměstnán jako prodavač v klaštické filiálce Tuzexu. Má velký zájem o fotografii – a to ho s Milanem Lehotským spojovalo. Ivan Haller by mohl mít přehled o fotografické výbavě Milana Lehotského, jakož i o dalších důležitých skutečnostech.

Major Kalab na hlášení poznamená:

Zatím v něm pouze posilovat přesvědčení, že je pro nás důležitým informátorem a znalcem. Ničím ho nevystrašit!

3. Ve dvoudílné skříni, která je umístěna v pracovně Milana Lehotského, se nachází zhruba sedmnáct tisíc negativních záběrů a diapozitivů. Materiál je sice opatřen archívními čísly a značkami, avšak rejstřík zde není. Nelze vyloučit, že mezi tímto materiálem je něco, co může s násilnou smrtí Milana Lehotského bezprostředně souviset.

Major Kalab na hlášení poznamená:

S vyhodnocováním zatím počkat. Zahltilo by nás to!

4. Navzdory oné systematické zahlazovací akci sňal nadporučík Petrášek celkem sedm sérií otisků prstů, včetně otisků prstů Milana Lehotského.

Major Kalab na hlášení poznamená:

Průběžně dodávat porovnávací vzorky. Zajímat se o modelky. Nebyly v ateliéru prováděny poslední dobou řemeslnické práce? Kdo uklízel?

5. Veškerá korespondence byla Milanu Lehotskému doručována na adresu do ateliéru. O tom svědčí i razítko, jehož Milan Lehotský používal. Lze předpokládat, že přinejmenším některé obchodní dopisy a smlouvy o dílo by Milan Lehotský uschovával. Nic z toho však nebylo nalezeno.

Major Kalab na hlášení poznamená:

Pokračovat! Jestliže – i s výhradami – předpokládáme, že fotografická výbava byla uložena do obývacího volkswagenu, je krajně nepravděpodobné, že by tam byly uloženy i písemnosti.

K pěkným věcem, které pan Jaroslav Potůček dílem obdivuje – a větším dílem závidí –, patří i psací stroje. Jednou měli v klaštickém Tuzexu dokonce i elektrický. Pan Jaroslav Potůček je přesvědčen, že na něm by musela kladívka jen vystřelovat…

Co kdyby se mohl právě teď dostat k takovéhle mašince?

Pan Jaroslav Potůček ťuká na archaické underwoodce. (Na poště ji měli úředně znehodnotit, on uprosil členy likvidační komise, aby přimhouřili oči…) Zapomíná na čas. Od rozhodnutí vzít si pro tuto příležitost nový školní sešit, ustoupil. Pokračuje na psacím stroji – když už na něm odpoledne psát začal. Není to sice rychlejší, leč přehlednější. A vyhovuje to lépe současným podmínkám: ještě není schopen dát svému výtvoru ucelenější tvar, ostatně je na to brzy, mnohé musí sám vypátrat, mnoho se musí dovědět, tedy zatím jen náčrty, pro ně jsou praktičtější volné papíry, v sešitě by to musela být samá mezera – a jak odhadnout jejich velikost? Pan Jaroslav Potůček se vžívá do některých zvláště atraktivních scén. Napětí je v nich vyhrocováno zejména kontrastem mezi tím, co on skutečně v sobě nese, a počínáním těch, kteří něco takového ani netuší, kteří v něm vidí pouze bezvýznamného a odepsaného jedince. To je ono: více být, než se zdát.

Škoda jen že nestačí zaznamenávat ani ty ustálenější, natožpak ty těkavé myšlenky a představy.

Výjevy – no, kam se hrabe televize.

Přijdou za ním, budou dva. Ano, dva. Jeden, to by bylo málo, tři zase moc.

„Jen pojďte dál, pánově,“ pokynul by jim.

Blahosklonně, ani náznak poníženosti. Oni něco potřebují od něho, ne on od nich. A on má co nabídnout.

„Posaďte se, pánové…“

Tupě uplatňovat svou převahu, to je snad jedna z nejprimitivnějších lidských činností vůbec, ale uplatňovat svou převahu tak, aby to mělo šmrnc…

„Čímpak vám mohu posloužit, pánové?“

Usnul jen na pět hodin. Ráno, sotva se nasnídal, oholil a umyl, dál rozvíjí ten včerejší dialog.

„Tak vy, pane Potůčku, nemůžete ničím prospět, promiňte, že jsme obtěžovali, ale kdybyste si na něco vzpomněl…“

„Ale pánové, kde jste přišli na to, že právě já nemůžu ničím prospět?“

Dovedou sice svůj údiv skrývat, jsou to profesionálové, tentokrát se jim to ale očividně nedaří. Uvědomují si, že natrefili na zlatou rybku. Dostanou ji, nebo jim unikne?

On se nejprve zmíní o automobilovém motoru, který děsně řval… A skromně dodat:

„To víte, pánové, šestadvacetiletá praxe poštovního doručovatele.“

A v lehkém podtextu:

Abyste si snad nemysleli, že postřehem a všímavosti musíte být vybaveni jenom vy…

Pan Jaroslav Potůček se snaží ťukat co nejrychleji, potřebuje toho zachytit co nejvíc, text je plný překlepů a prapodivných slov, na opravy teď není čas… Mnohokráte četl o inspiraci. Třeba se projevuje i takto.

Náhle je vyrušen.

Čímsi žalostně prozaickým: zvonkem u bytových dveří. Kdo to může otravovat? Listonoška přichází až kolem poledního, manželka asi odtáhla nadobro, sousedé se – naštěstí – jeho bytu vyhýbají…

Zvonění neustává.

Pan Jaroslav Potůček se lítostivě podívá na list papíru ve válci staré underwoodky a šourá se do předsíně.

Na chodbě stojí neznámý mladík. Spíše kluk.

„Co je?“ zavrčí pan Potůček.

„Kriminální služba, podporučík Bartoš… Pane Potůčku, přišel jsem se vás zeptat…“

A tu se v panu Jaroslavu Potůčkovi všechno zlomí. Snad i proto, že realita se tak krutě liší od snu, snad i proto, že ta nejvzrušivější dobrodružství asi můžeme prožívat jen ve svých představách…

Ani nenechá podporučíka Bartoše domluvit.

„Jestli jste tu kvůli tomu fotografovi, nic nevím!“ chrlí ze sebe. „Jsem v invalidním důchodu, kvůli nervům! Doktor mi nakázal, že se nesmím rozčilovat, že musím chodit brzy spát… O nikoho cizího se ze zásady nestarám, a taky si nepřeju, aby se někdo cizí staral o mě!“

„Promiňte,“ omlouvá se podporučík Vilém Bartoš.

A vydává se pokoušet štěstěnu o poschodí výš.

Pan Jaroslav Potůček si opět sedá k psacímu stroji. Cítí však, že inspirace je pryč, že jeho pocity jsou rozporuplné a že tohle se prostě nemělo stát.

Z kuchyňské kredence bere tubu s tabletami. Dvě si vyklepává do dlaně. Tuba ležela na papírku, na němž je rukou pana Jaroslava Potůčka napsáno: Jen při největším rozrušení – 1 ks.

•

Jelikož je reálný předpoklad, že svědectví pana Slavomila Popovského může mít zásadní význam, rozhodl major JUDr. Zdeněk Kalab, aby byl pan Slavomil Popovský neprodleně vyslechnut. A aby byl vyslechnut příslušníkem realizačního týmu. Pověřit výslechem jiný útvar Veřejné bezpečnosti by sice bylo levnější, bylo by to i rychlejší, nicméně mohlo by dojít k nežádoucímu zkreslení. A co když je možno dovědět se od Slavomila Popovského mnohem více?

V průběhu jedné hodiny se podařilo informaci paní Janáčkové poopravit. A to tak výrazně, až se objevila i úvaha, jestli by se nemělo o oznamovatelčině věrnosti zapochybovat: pan Slavomil Popovský nejel do Přerova, kde má své staré rodiče a odkud on sám pochází, ale do Plzně, kde má svého ženatého syna a svá dvě vnoučata. Aby říkal paní Janáčkové něco jiného, k tomu přece neměl žádný důvod. Paní Kateřina Popovská je v současné době hospitalizována v klaštické nemocnici, sama si přála, aby manžel navštívil „děti“. Ona má k manželovým rodičům ten nejlepší vztah, kdyby chtěl jet za nimi, nemusel by to před ní maskovat cestou do Plzně… A pravděpodobně by svůj skutečný cíl neprozrazoval právě paní Janáčkové.

Za Slavomilem Popovským byl vyslán poručík Artur Drábek ze skupiny kapitána Michala Hrona.

Dostal adresu Slavomila Popovského mladšího, seznam základních otázek, jež má položit Slavomilu Popovskému staršímu, a pokyn, aby se po skončení rozhovoru se Slavomilem Popovským spojil služební linkou se stálou službou operačního týmu. Po konzultaci dostane buď příkaz k návratu do Klaštic, nebo seznam doplňujících otázek, jež jsou ještě pro Slavomila Popovského uchystány. Rovněž se může stát, že Slavomil Popovský bude požádán, aby se v zájmu vyšetřování závažného trestného činu rozhodl k předčasnému ukončení dovolené.

Devětadvacetiletý poručík Artur Drábek vzal kufřík, v němž má potřeby pro případ, že by musel v Plzni přenocovat, a nasedl do škodovky s civilní státní poznávací značkou.

A jelikož netušil, co všechno ho čeká, byl docela rád, že vyslali právě jeho. Být svým pánem, to je něco úplně jiného než ten chvat a ty neustávající zmatky v budově…

•

Papíry, vyhlížené jako déšť v údobí sucha, jsou konečně na stole majora Kalaba: protokol o provedené soudní pitvě.

„Do odvolání nerušit!“

Stálá služba v předpokoji jeho pracovny to vezme na vědomí. A on se může pohroužit do studia.

Pitvu provedl MUDr. Jiří Wágner, CSc., asistoval mu MUDr. Jaromír Benešovský z krajského ústavu národního zdraví.

V pitevním protokolu jsou i odpovědi na otázky, které předem připravil major Kalab. Za realizační tým se pitvy zúčastnil nadporučík Ladislav Jelínek. Jeho úkol byl specifický: klást připravené otázky, popřípadě operativně chystat otázky doplňující.

… Bezprostřední příčinou smrti byla tamponáda srdečního svalu s následným zakrvácením celé hrudní dutiny a s náhlým přerušením krevního oběhu…

Ano, to se dalo předpokládat. Od okamžiku vbodnutí mohl udělat Milan Lehotský jen několik málo pohybů, poranění životně důležitého orgánu, zbytek jeho existence se odměřoval na sekundy.

Jednalo se s největší pravděpodobností o nůž s jednostranně broušenou čepelí, jejíž délka musela být minimálně šestnáct centimetrů…

Major Kalab si poznamenává: zjišťovat, jestli se podobný nůž nevyskytoval v ateliéru Milana Lehotského. Osobní svědectví těch, kteří do ateliéru přicházeli. Jak se Milan Lehotský stravoval? Neměl například lovecký tesák jako dekoraci?

… Ke smrti došlo zhruba od soboty dne 10. února do neděle dne 11. února, a to od poledních do poledních hodin. K přesnějšímu stanovení doby smrti je možno jako vodítka použít faktu, že v žaludku již nezůstala žádná natrávená kašovina, z čehož lze usuzovat, že Milan Lehotský nejedl později než šest hodin před svou smrtí. Co naposledy jedl, není možno spolehlivě stanovit…

Major Kalab si poznamená: jelikož nebyly v ateliéru nalezeny žádné obaly či pozůstatky potravin, dá se předpokládat, že Milan Lehotský naposledy jedl mimo svůj ateliér. Kdy a kde?

… Na otázku, jestli byl Milan Lehotský pod vlivem alkoholu či drog, odpovídáme: zkouška na alkohol podle Widmarka stanovila 1,2 promile těkavých látek v krvi, což odpovídá stupni mírné podnapilosti. Pozitivní reakce na psychomimetika…

Nad tímto sdělením se major Kalab pozastavuje. Psychomimetika jsou – laicky vyjádřeno – povzbuzující prostředky. Povzbuzovat by měly k duševní činnosti. V ateliéru Milana Lehotského jich bylo nalezeno množství, jaké by postačilo k zásobení menší veřejné lékárny: centedrin, ephedrin, sydnocarb, aponeuron plus další medikamenty, povětšinou zahraniční provenience. Všechny tyto látky mají jedno společné: nesnášejí se s alkoholem. Pak může docházet i k různým poruchám: snižují se základní obranné reflexy, ztrácejí se přirozené zábrany, pohyby začínají být nekoordinované… Chování Milana Lehotského mohlo být v kritické době takto ovlivněné. Major Kalab si poznamená: otočil by se zády i ke svému nepříteli?

Nicméně zatím vše vychází podle skrytého předpokladu. Vyšetřovatel násilných trestných činů, který již prostudoval desítky protokolů o provedené soudní pitvě, má svou konkrétní představivost, má i své odborné znalosti soudního lékařství.

Nyní však následuje něco, co zrychlí jeho srdeční tep a zvýší jeho krevní tlak.

Odpověď na otázku: Byla bodná rána pod levou lopatkou jediným zraněním na těle Milana Lehotského?

… Na těle Milana Lehotského byly nalezeny četné krevní podlitiny, a to zejména na hlavě, na prsou a na ramenou. Upozorňujeme na podlitinu nad levým ušním boltcem (viz detailní barevný snímek, příloha č. 2). Tento úder – zřejmě předmětem bez ostrých hran – musel být veden takovou silou, že mohlo dojít až k chvilkové ztrátě vědomí a k celkové otřesenosti, ztrátě orientace, snad i šoku a po jeho odeznění k několikaminutovému mrákotnému stavu…

Úder předmětem bez ostrých hran… Typicky opatrná formulace… Major Kalab se podívá na display svých digitálek: 19.03. Čím teď může být zaujat notorický televizní divák MUDr. Jiří Wágner? Že by byl i on fascinován těmi hopsandami?

No uvidíme…

Major Kalab sahá po telefonním sluchátku.

„Kalab.“

„Ani se představovat nemusíte,“ zachvěje se membrána hlubokým basem. „Kdo jinej v tuhle dobu? Tak rychle, ať se zase můžu dívat…“

„Ty předměty bez ostrých hran mohly být pěsti?“

„Pravděpodobně to pěsti byly… Solidní nakládačka.“

„Při prohlídce v ateliéru jste stanovil, že Milan Lehotský stál a byl bodnut zezadu…“

Obrovitý doktor Wágner nepochybně vytuší, k čemu tato dedukce směřuje.

„Heleďte, mejdžr, chcete spolupracovat s jedním starým patologem, nebo s Dědou Vševědem?“

„Raději s tím prvním.“

„Takže byste rád věděl, jestli se mohlo stát to, že knokautovanej Lehotský leží na břiše, obličej si kreje oběma pažema, avšak tomu bombarďákovi nestačí ani tohle, ještě ho bodne kudlou?“

„Souhlasí.“

„Víte, mejdžr, ono se děje leccos,“ ozve se až po chvíli. „A tamto první jsem nestanovil, to jste ze mě vy spíš vytáhnul!“ Nyní je doktor Wágner očividně opatrnější. A zřejmě bude opatrnější i v budoucnu, neboť on patří k těm, co snadno nezapomínají. Ovšem zmínku o tom, že se děje leccos, lze pokládat za polooficiální přitakání.

„Omlouvám se.“

„Všechno? Kafe už budu mít určitě vychladlý… Bez cukru, a ještě k tomu vychladlý…“

„Co když byli na Milana Lehotskýho dva?“

Doktor Wágner zapomene na vychladlou kávu. Protrhne se slupka hrané netečnosti, projeví se profesionální zájem:

„Jak jste na to přišel?“

„Jeden mu zezadu zkroutí ruce, druhý ho zepředu zpracovává. Aby si to Milan Lehotský i na těch posledních pár minut zapamatoval…“

„Než ten zadní bodne,“ doplní doktor Wágner. „Člověče…“

„I tohle se mohlo stát?“

Následuje další pauza. A po ní:

„Tedy, řeknu vám, televizní programy teď stojí, no snad si domyslíte, za co… Ale rozhovor s váma není o moc příjemnější…“

I toto lze pokládat za polooficiální přitakání.

Major Kalab s přezdvořilými díky zavěšuje.

•

Na příslušném pražském útvaru Sboru národní bezpečnosti je pověřen shromažďováním údajů o čtyřiatřicetiletém reklamním pracovníkovi výrobního družstva Vzlet Liboru Maškovi (bytem Českolipská 400, Praha-Prosek) poručík František Novák.

Muž stejně nenápadný, jako je nenápadné jeho občanské jméno: prořídlé vlasy, střední, nijak sportovní postava, permanentní potíže s chrupem. A co naprosto nevnímá: módní vlny oděvního průmyslu. Jeho manželka se už těchto modernizačních snah vzdala. Zvláště poté, co se přesvědčila, že i nenápadnost může být devízou, předpokladem pracovního úspěchu.

První úkol poručíka Františka Nováka zní: příprava výslechu svědka.

Postupuje svým navyklým a mnohokrát osvědčeným způsobem. Za pomoci svých četných známých a vlastními telefonickými hovory i osobní návštěvou v několika prodejnách a objednávkových kancelářích se seznámí s činností výrobního družstva Vzlet, posléze se kruh stahuje, až je vymezována činnost Libora Maška v tomto družstvu.

Paralelně se snaží poručík Novák i v místě Maškova bydliště. Vše si – což je rovněž jeho osvědčený způsob – zaznamenává na přesně nařezané kartičky tvrdšího papíru. Vrchní kapsička jeho konfekčního saka je jich ustavičně plná.

Teď právě sedí poručík František Novák ve své kanceláři. To není časté. A nejen proto, že ji musí sdílet ještě se dvěma kolegy. Místo pátrače je v terénu. Poručík Novák však své dva kolegy nevnímá. Probírá se svými kartičkami jako hracími kartami. Tu někde něco škrtne, tu někde něco připíše, tu obsah dvou kartiček zhustí na kartičku jedinou.

I na těchto kartičkách zvolna krystalizuje portrét Libora Maška. Člověka, o jehož existenci neměl poručík před týdnem sebemenší tušení. Za tři dny ho bude znát, jako by se spolu kamarádili od dětství.

A jak ho možná neznají mnozí z těch, kteří se s ním od dětství skutečně kamarádí.

Jedna z kartiček ho inspiruje k telefonátu do Klaštic. Naštěstí se mu podaří zastihnout přímo kapitána Michala Hrona.

„Už se Libor Mašek o smrti toho fotografa oficiálně dověděl?“

„Jak oficiálně?“ nechápe kapitán Michal Hron.

„Od někoho, s kým je v Klašticích ve styku.“

„To vám neřeknu,“ potěší ho kapitán Michal Hron. „Ale vy už si s tím poradíte… Slyšel jsem o vás jenom to nejlepší…“

„Hm…,“ zamumlá poručík František Novák.

A znova si uvědomí, co všechno vyplývá z faktu, je-li o někom slyšet jenom to nejlepší.

•

Ačkoliv Jana Pelanová sdělila svému manželu Bohumilovi podmínky, za jakých s ním setrvá (vlastně jen taktický tah, aby mohl být realizován plán sestavený jejím otcem), ačkoliv se jeden druhému pokud možno vyhýbají – a v domku je prostoru k vyhýbání poměrně dost –, napětí mezi nimi narůstá, atmosféra se stále zhušťuje.

A k explozi dojde, sotva uloží Veroniku do postýlky a podle zvyku setrvá až do jejího usnutí. Najednou bere zasvé i taktika vypracovaná s šachistickou precizností inženýrem Kratinou: nekřičet, nevyčítat, tvářit se, jako by dočista k ničemu nedošlo, buď na něj milá i v posteli, smeteme ho, až nebude pranic tušit…

Záhy Jana křičí – a při pomyšlení, že by měla být milá na tohohle nosatého primitiva i v posteli, se jí chce zvracet.

Nicméně – jak se ostatně dalo předpokládat – ani ten nosatý primitiv nezůstává pozadu.

„ Vychrápala ses s ním, ty děvko!“ koktá a rudne. „A naposledy v sobotu!“

„Ubožáčku… Nuličko,“ Jana ví, jak zasahovat nejcitlivější místa. „Přečetl sis někde, co je to žárlivost? Strach před srovnáním!“

Bohumil Pelan začíná fialovět:

„Děvko!“

Na víc jako by se nedokázal zmoct. Další slova ne a ne protlačit vadným hlasovým ústrojím.

„A proto sis to s ním musel vyřídit tou svou puberťáckou kudličkou, když jsi na něho nestačil jinak…,“ vše Jana doplní patřičně pohrdlivým úsměškem.

„Já tě…“

Přibližuje se k ní. Ona popadne broušenou vázu.

„Ty mě nic, hošíku… Všechno už jsem totiž sepsala a uložila v zapečetěný obálce na správnou adresu… Stačí, abych teď vytočila číslo, a za hodinu si pro tebe přijedou… Tak co mi…?“

Manžel Bohumil ustupuje. A ustupuje vyděšeně, v očích prosbu o milost.

Ano, plán inženýra Přemysla Kratiny byl narušen.

Avšak jeho dcera Jana cítí, že zvítězila. A to ji hřeje, to ji naplňuje zadostiučiněním úspěšného mstitele.

V jedenadvacet hodin se sešlo v ateliéru Milana Lehotského šest mladých mužů. První skupina – pod vedením poručíka Petra Junka. Porada na závěr pracovního dne. Po jedenadvacáté hodině už přece nelze zvonit u bytů a obtěžovat jejich obyvatele přívaly otázek.

„Kruci, copak to už nevydržíte?“ vzteká se poručík Junek.

Jeho spolupracovníci totiž mají sklon rozkládat po různých horizontálních plochách papíry s nakrájeným salámem a s nejroztodivnějšími saláty. Snad teprve dopolední svačiny. A když nezbyl čas na ně, nezbyl už čas na nic dalšího.

„Žebrák na koni, k smrti ho uštve,“ poznamená podporučík Knap.

„Co je to?“ otočí se k němu poručík Junek.

„Citát z jistého Shakespeara.“

Poručík Junek chvíli neví, jak zareagovat. Shakespeara sice zná, nedochází mu však žádná souvislost. Nakonec situaci vyřeší kompromisem:

„Tak se živte… Ale ať mi tu nikdo neklimbá… Vezmu to krátce…“

Snad se o to i snaží. Přesto v jedenadvacet čtyřicet ještě nejsou ani v polovině.

V jedenadvacet čtyřicet sedm se konečně osmělí podporučík Vilém Bartoš:

„Mluvil jsem s nějakým Jaroslavem Potůčkem…“

„No a?“

„Starší chlapík… V invalidním důchodu… Kvůli nervům… A choval se dost divně…“

„A jak se asi mají podle tebe chovat nerváci?“ vybuchne poručík Junek.

Podporučík Bartoš se však nevzdává – když už se konečně osmělil.

„Ani nevyslechl, na co se chci zeptat, a už mlel, že nic neví… Dveře mi zabouchnul těsně před nosem… Jasně přehrával. Takovýmhle stylem vždycky reagujou ti, co potřebujou něco skrývat… Jednou…“

Poručík Junek naznačí, že ono jednou už ho naprosto nezajímá.

Ostatně i on má podobné zkušenosti. Snad každý z nich už má podobné zkušenosti.

„Jaroslav Potůček… Ráno se na něho pořádně přeptejte,“ rozhoduje.

Udělají si poznámky do svých zápisníků.

Všichni – s výjimkou podporučíka Vildy Bartoše.

Ten si to bude pamatovat.

•

Necelých padesát kilometrů za Klašticemi zůstala škodovka stát. Musela zůstat stát. Pravá zadní pneumatika je zcela bez tlaku. Poručík Artur Drábek jen tiše zaklel. Na smůlu prý si člověk může zvyknout – asi jako na ischias. A smůla se na poručíka Artura Drábka přímo lepí. Před třemi nedělemi se mu narodila dcera – v pořadí již čtvrtá –, takže touha po synovi opět nesplněna, při svrchovaně nutné směně bytu narazil na uhlazeného podvodníka, takže přišel nejen o peníze, ale i o profesionální prestiž, přihlásil se k dálkovému studiu práv, hodiny a hodiny šprtal, potom však jedno ke druhému, tréma, jakou v životě nezažil, takže nakonec nepřijat (a s posměváčky se roztrhl pytel…).

Už se stmívá, mráz zalézá za nehty.

A poručík Drábek zjišťuje – snad i proto, aby ten řetězec pokračoval –, že prázdná je i rezerva, a pumpa nikde.

Čili mávat, škemrat o pomoc – a přesvědčovat se, že toho, kdo nemá ženské atributy, si žádný z řidičů ani nepovšimne. Navzdory všem rozhlasovým a televizním relacím plných patetických slov o srdcervoucí solidaritě.

Po hodině – to už byl zcela prokřehlý a schopný do služebního vozu i kopat – se mu podaří zastavit jinou škodovku. Ta ho provokativně minout nemohla, neboť je označena velkými písmeny VB. Podpraporčík a nadstrážmistr nadšeni nejsou. A ani se nesnaží nadšení předstírat.

Prokřehlý a vzteklý poručík Drábek je nutí, a to prostředky naprosto neslužebními, aby mu poskytli rezervu svou, jejich návrh, že oni pouze nahustí rezervu jeho, rezolutně odmítá. Stejně jako návrh, že mu vysílačkou přivolají pomoc z Klaštic.

Nakonec oba mládenci kapitulují.

Kdyby to nebyl jejich kolega, naplňovalo by to skutkovou podstatu trestného činu urážka veřejného činitele.

Do Plzně se – špinavý a stále ještě nezahřátý a neuklidněný – poručík Drábek dokodrcal před dvacátou hodinou (v posledních třiceti kilometrech jízdy se ozývají podezřelé výbuchy z výfuku; navíc si poručík Drábek povšiml, že ručička ukazatele množství pohonných hmot zůstává ve stále stejné poloze). Zklamaně, nebo spíše už jen otupěle, zjistil, že pod názvem Stará hospoda se neskrývá pohostinský podnik, nýbrž ztichlá a nyní již zcela temná čtvrť rodinných domků a vilek. Jako by vůbec nepatřily k velkoměstu. Ostatně od města je dělí rozsáhlá – a ve světlech reflektoru obzvláště nehostinná – pustina. Poručík Drábek musí zvonit u čtyř vchodů. Když si oživí své chování vůči těm dvěma mládencům, nutně nabývá dojmu, že lidi už na sebe dokážou jenom štěkat.

Pak se dověděl, kde je hledaná ulice, posléze našel i hledaný domek. A v něm paní Zinu Popovskou.

Ta mu sdělila, že Slavomil Popovský mladší a Slavomil Popovský starší odjeli k její sestře Beatě. A sestra Beata bydlí na Českomoravské vysočině, ve vesničce jako stvořené pro zabijačky a všechno, co se k této události váže.

Poručík Drábek poděkuje, ujistí, že se jedná o naprostou maličkost (aby snad do oné vísky nezamířil varovný telegram), a jede na městskou správu Veřejné bezpečnosti, aby odtud zatelefonoval do Klaštic.

V cípku své duše doufá, že dostane příkaz k návratu.

To by mohl přijet ke svému nevyhovujícímu bytu s naprosto nevyhovující sestavou potomstva ještě před půlnocí. V rozporu se zásadami zdravé výživy by se pořádně najedl, vyslechl manželčiny výtky, stesky, a snad i výhrůžky, avšak pět hodin by si mohl pospat.

Bohužel: smolný je i ten cípek jeho duše.

„Musíš se vydat na Českomoravskou vysočinu,“ řekne mu major Kalab; a pak - se snahou po útěšnosti - dodá: „Třeba budou mít nějakou tu jitrničku či jelítko i pro tebe…“

•

Ivan Haller opět nemůže usnout. Dnešní nespavost se však liší například od nespavosti nedělní. Dámskou návštěvu, kterou měl smluvenou na pondělí – a na kterou se doopravdy těšil celý minulý týden –, posunul na dnešek. A dnes ji, záhy po obdržení onoho anonymu, odvolal.

Teď leží Ivan Haller na své osobité válendě (tvořena pouze dřevěným rámem, který drží pohromadě celkem šest matrací), vzhlíží ke stropu, jenž je polepen obrazovými tapetami: moře, moře, na něm plachetnice, na něm bárky, na něm džunky, na něm škunery… Nepříliš vhodně zvolený motiv: stačí trochu víc alkoholu, rozkolíbaná hlava – a už je tu náběh na mořskou nemoc.

Teď se však poklidná hladina vzdouvá i po kelímku jogurtu, jediném jídle, které do sebe dokázal Ivan Haller od rána vpravit.

Hladina se vzdouvá – a on je zmítán dvěma základními otázkami: KDO a JAK?

KDO mu poslal ten dopis?

JAK tohle všechno skončí?

Bohužel ani na jedinou z těchto otázek nenachází přijatelnou (a hlavně uklidňující) odpověď.

KDO? Ať to Ivan Haller probírá ze všech stran a ze všech úhlů, stále a stále se mu před očima objevuje tvář požárníka Karáska. Už mnohokrát se přesvědčil, kolik svinstva je skryto právě v těchto ušlápnutých chudáčcích. Skuhrá, že ho obírají syn s dcerou, že už se v tomto podnikání zaučují i čtyři vnoučata… Že jenom kvůli nim se od něho vzdaluje vidina kvalitního foťáku. Kdoví jestli tomu není ve skutečnosti úplně jinak! Anebo: Nechce se dostat k prachům, o nichž by ty pijavice nevěděly ( pokud ho doopravdy vysávají…)? No, tohle koneckonců není podstatné. Podstatné je, že Pepa Karásek si mohl mnohé domyslet. Milana Lehotského osobně neznal, nicméně k němu vzhlížel. Obdiv diletanta vůči Mistrovi. Zato mu bylo dobře známo o přátelském vztahu Ivana Hallera a Milana Lehotského. Kdyby se on a Vlasta Remešová vrátili do divadla společně – a se spokojeným úsměvem na rtech –, Karásek by nezačal kombinovat. Jestliže se však do divadla doplahočí každý zvlášť a ona se sesype v tom jeho kutlochu, musel by se nad tím pozastavit i lékařsky uznaný pablb. A pak se k němu donese zpráva o vraždě Milana Lehotského… O vraždě, k níž mělo dojít právě v sobotu (což už probírá kdekdo).

Ivan Haller čím dál víc lituje, že podlehl neuróze a dopis okamžitě po několikerém přečtení roztrhal na kousíčky. Jednak není povznášející přiznání, že okamžitě poslechl už prvního příkazu, jednak se zbavil možnosti dopis důkladně prostudovat. Možná že by na něco přišel. Určitě by musel na něco přijít! Teď jenom marně pátrá v paměti.

Viděl jsem tě… Viděl jsem i tu tvou děvku… Ano, pěkně šťavnatý výraz. Ten by mu odpovídal. Mluví slušně, někdy až přeuctivě, Ivanovi však nemohlo uniknout, jak se ochomejtává po foyer a chlípně pokukuje po holkách, co se přezouvají u šaten: aby si neušpinily šaty, nepoklekávají, ale předklánějí se… Dostane se Karásek k psacímu stroji? Nepochybně. Teď možná datlují různá hlášení a různé výkazy i hasiči. A kdyby ne, může kontrolovat při nočních službách kanceláře… Dobře ví, že Ivan Haller prodává v Tuzexu… A že se píše se dvěma 1…

JAK tohle všechno skončí?

Na to raději nepomýšlet. Vyděrač vždy stupňuje své požadavky. A kdekdo je přesvědčen, že prodavači z Tuzexu jsou v balíku. Kdekdo si je tak trochu plete s veksláky.

A co když se nepodřídí? Jediná naděje.

Chtělo by to ovšem spolehlivě zjistit, čím vším může vyhrožovat.

Kdyby se jednalo jen o povyražení s jednou sexbombičkou…

Čert to vem. Že je vdaná? To je přece její věc, on ji nikam nevlíkl násilím.

Kdyby…

No jasně, ničeho jinýho se nemohl domáknout!

Ivan Haller cítí, že opět může být hrdý sám na sebe. Silou svého intelektu se dostává nad situaci. Jen nakrmit počítač správnými vstupními údaji.

Snad se mu podaří i usnout.

____________________________________________________

Pátek dne 16. února

Poručík Artur Drábek prožil jednu z nejhorších nocí svého života. V jednu hodinu musel zastavit. Jako by se proti němu napřela i veškerá únava z předcházejících dnů. Tolik si ještě stačil uvědomovat: stáváš se nebezpečným nejenom sobě. Na nejbližším odpočivadle zaparkoval. Vystoupil do mrazu. V paměti mu utkvělo, že v zavazadlovém prostoru jsou dvě deky. Tedy spíše něco, co původně dekou bylo, co se dlouho povaluje v zavazadlovém prostoru v těsném sousedství zašmírovaného nářadí. A není pochyb, že už posloužily nejen jako izolace při opravách spodku vozu, ale i k přikrývání mrtvol.

Poručík Drábek sklopil přední sedadla, zamkl všechna dvířka, zabalil se do těch nevábných tkanin.

Jediné, čím se dokázal utěšovat, byly vzpomínky na horolezce, kteří jsou nuceni bivakovat na zamrzlých stěnách. Těm je možná ještě hůř. Možná. Poručík Drábek se chvěje zimou. A do slastných představ se mu nedostává jenom vana plná horké vody, vidí však i péřové bundy a péřové spacáky… (Není těm horolezcům nakonec líp?)

Po třetí hodině už byl chlad nepřekonatelný.

Raději pokračuje v jízdě. Ten pohyb se vlastně podobá spíše motorizovanému šátrání slepce: v noci klesla mlha hustá jako mléko. Horkou vodou naplněná vana je vidinou tím toužebnější, čím vzdálenější. Prohřát se, smýt ze sebe všechnu tu opatlanost a špínu, oholit se, vyčistit si zuby – pachuť v ústech je poručíku Drábkovi vždycky protivná, namydlit si vlasy, i když již poněkud prořídlé…

Na místo určení se došátrá před desátou hodinou. Zvoní u domu, který by se hodil do Alp. To se pozná i v mlze. Kombinace kamene a dřeva s velkou sedlovou střechou a krbovým komínem. Záhy poručík Drábek poznává, že toto architektonické monstrum by se hodilo ještě i jinak. Ve zmodernizované verzi pohádky Šípkové Růžence by mohli právě tady všichni usnout. Třeba proto, že byli příliš nenasytní, holedbaví a hamižní. Že chtěli – právě i tady – zabíjet prase. Že matou, neboť pod názvem té vísky si každý představuje něco mnohem prostšího. Sídlo stojí osamoceně. Jako by se chtělo distancovat od okolí, nebo jako by se okolí chtělo distancovat od něho. Poručík Drábek obchází plot. Ze tří stran louka, nyní pokrytá rozbředlým čvachtavým sněhem. Polobotky poručíka Drábka jsou do tohoto terénu málo vhodnou obuví. Zděný altán za domem může být udírnou. A kdepak je tu nějaký chlívek? Poručík Drábek pokračuje v inspekci. U plotu je odstavena stará škodovka. První povzbuzující úspěch: klaštická státní poznávací značka. Zřejmě vůz Slavomila Popovského staršího. Poručík Drábek znova tiskne tlačítko zvonku. Spánek, při němž lze zkamenět, bohužel existuje jenom v pohádkách. Poručík Drábek obchází jednotlivá stavení.

A proklíná svou neprofesionálnost. Proč se nesnažil vydolovat ze Ziny Popovské víc? Vždyť se spokojil pouze s tím, že její sestra se provdala za jakéhosi Václava Manka.

Konečně poručík Drábek narazí na dědu, který vleče z polorozpadlé kůlny dva kbelíky s uhlím. Děda je sice lehce nahluchlý, ne však nevšímavý.

Tak poručík Drábek ke své libosti (že objevil zasvěceného informátora) i nelibosti (nad obsahem získávaných informací) postupně registruje, že Maříkovi někam odjeli, s nimi ještě jel její švagr, jejich dcerka a potom ten člověk, kterému patří ta škodovka za domem.

To už musí poručíku Drábkovi nutně připomínat morovou ránu. A dědovi jako by to nestačilo:

„Táhli vlečňák… Tak to určitě měli namířeno na Slovensko!“

„Proč?“

Děda zřejmě nemá možnost pořádně se vypovídat. A zřejmě milionářská vila, která se tyčí nad jejich vískou, má negativní vliv na něho.

„Maříková tam má tátu… Ten chlap se asi umí pěkně otáčet. Hospodářství, vinice… No znáte to, ne?“

„Trochu,“ přiznává poručík Drábek.

„K němu musejí přijíždět s vlečňákem,“ doplňuje děda. „Přivezou sem například celou zabijačku… Tady už se jenom udí…“ Opět popadne oba kbelíky s uhlím: „Udí a chlastá!“

„Kde pracuje paní Maříková?“ snaží se ho zadržet poručík Drábek.

„Jo, to nevím… Ale nějaká úřednice to určitě bude…“

„A pan Mařík?“

„Taky v Havlíčkově Brodě… Opravuje televizory… No, otáčet se umí i on… Proto asi má ten Slovák raději tuhle dceru… Majetek je zkrátka majetek.“

A po této filozofické sentenci zmizí i s oběma kbelíky v domku.

Opraváře televizorů Maříka snad budou znát už v prvním televizním servisu, na který narazím, utěšuje se poručík Drábek. A snad najdu spolupracovníka, který bude vědět, jak se jmenuje a kde bydlí otec paní Maříkové… Popřípadě se dostanu i na pracoviště paní Maříkové…

A snad…

Tohle přání je nejhlubší.

Snad se dovolá do Klaštic – a major Kalab ho vyzve k neprodlenému návratu…

•

Tuzex je osobitá instituce: v Československu, a přece oficiální československá měna zde nemá žádnou hodnotu. Po klaštické velkoprodejně se prochází mladá žena. Tiziánové vlasy, vypasovaný kabát s páskem zdůrazňuje to, co zdůrazněno být má. S ní se tu prochází mnoho jiných mužů a žen; ne každý je tu kvůli konkrétní koupi, ne každý má přístup k valutám či k poukázkám.

A přece se tato mladá žena od ostatních návštěvníků v čemsi liší: zatímco ostatní pokukují po zboží, ona pokukuje po jednom prodavači.

Čeká, až se muž uvolní. Pak přistoupí k pultu.

Ivan Haller poznává Vlastu Remešovou okamžitě.

„Co je?“ zasykne. „Dohodli jsme se přece, že se ozvu já, bude-li to zapotřebí…“

Na Vlastu však tyto výhrady nepůsobí.

„Hoď přede mě něco, ať vypadám koupěchtivě…“

Ivan Haller se zmateně podřídí. Záhy má Vlasta Remešová před sebou tolik fotoaparátů, jako by se chystala na profesionální dráhu. Bohužel, způsob, jakým se těchto jemných mechanismů chápe, svědčí o tom, že ani netuší, co všechno lze na nich nenapravitelně poničit. Nebo to tušit nechce. Ivan Haller tiše zaúpí. K hlasitému protestu však nenachází odvahu.

„Co je?“

Na víc než na opakování otázky se nezmůže.

„Tady ne… Přes poledne snad máš nějakou pauzu…“

Ivan Haller zvolna sbírá síly. Věčně ustupovat nesmí. Přízeň dam mu vždy lichotila, přízni dam vděčil i za mnohé své pracovní úspěchy. Nicméně přítomnost právě této dámy mu vadí. Vůbec není vhodné, aby je někdo viděl pohromadě. Kdo? Na to si Ivan Haller raději neodpovídá.

„Už jsem si něco smluvil…“

Vlasta jen mávne rukou. Jako by smetla se stolu naprosto bezvýznamný drobek. A jako by dávala najevo, že podobnými připomínkami by ji neměl napříště unavovat.

„Kde se sejdeme?“

„Možná by to byla nerozvážnost.“

„A to na plese bylo rozvážný?“

Ivan Haller se snaží se působit dojmem, že předvádí zákaznici fotoaparáty.

„V půl jedný tady na náměstí… Tady vpravo, kde má zastávku šestka do Doubí…“

Vlasta Remešová přitakává. Jakoby zaujata odbornou instruktáží o jednotlivých přístrojích.

„Do autobusu nastoupíme každý zvlášť,“ pokračuje Ivan Haller. „Až se přesvědčím, že se mi nikdo nepověsil na paty, dostanu se k tobě.“

„Vyznáš se,“ ohodnotí tento výkon Vlasta Remešová. „Tedy v něčem,“ neodpustí si ještě.

Pokračování jí zhatí blahobytný tlouštík. Určitě stačil nabobtnat i svým tuzexovým kontem. A určitě je více na jídlo než na průmyslové zboží. Vypasovaná Vlasta Remešová jako by vůbec neexistovala.

„Vezmu si jeden polaroid.“

V jeho provedení se to podobá nákupu jednoho kilogramu mrkve. Vlasta Remešová však neodpouští, je-li přehlížena. Úsměv hodný filmového plátna, tón hlasu dojímavý, v očích bezbranná odevzdanost:

„Bude lepší, vezmu-li s sebou manžela… Vždycky mu chci udělat radost, něco koupím, a pak poznávám, že by dal přednost něčemu jinému…“

Šutr by se nad tou chudinkou rozbrečel: manželovo zklamání místo vděku.

„Ano, zajisté, přijďte s manželem, taková věc se ostatně nekupuje každý měsíc…“

Pak se vlídně obrátí k tlouštíkovi:

„Co si přejete?“

„Neslyšel jste to snad?“ odfrkne nabobsky tlouštík. „Jeden polaroid… Nebo snad mám poslat písemnou objednávku?“

„Promiňte,“ omlouvá se Ivan Haller.

S nepříjemnými zákazníky ze zásady nekonverzuje. Má přece k dispozici jiné, inteligentnější metody. Přenese souboj do jiné roviny, než je ta, v níž by ho chtěl mít nějaký křikloun. Zeptá se, bude-li platba provedena v tuzexových poukázkách, nebo v některé valutě, vypíše paragon, a zatímco se tlouštík kolébá k pokladně, připraví mu polaroid, jehož plastiková skříňka je příčně prasklá.

(A jestliže se tlouštík přikolébá s reklamací, bude se smát Ivan Haller: záruka se bohužel nevztahuje na mechanická poškození, měl jste si, prosím, výrobek pečlivě překontrolovat při koupi…)

A tři stovky, jež má slíbené od předcházejícího zákazníka – který s polaroidem skutečně třískl – si strčí Ivan Haller do kapsy.

Mohl by opět být spokojen sám se sebou.

•

Nicméně ta pravá spokojenost se nedostavuje.

•

Poručík František Novák vystupuje z tramvaje. K cíli této jeho pochůzky – dámskému salónu Eva – zbývá ujít necelých sto metrů. Chvíle pro poslední korektury a pro generálku pečlivě připraveného scénáře (i ten je bodově zachycen na jedné z kartiček v horní kapse saka).

Stiskne kliku.

Hluk rušné pražské třídy zůstává za dveřmi. Zde má každý detail jediný účel: utvrzovat vcházející dívky a ženy, že zanedlouho budou stoupat až do oblak.

S vcházejícími pány se zde však příliš nepočítá.

To poručík Novák vycítí už z prvního pohledu reklamně udržované blondýny za nízkým pultíkem přímo proti vchodu. Na pultíku rozměrná objednávková kniha a dva telefonní přístroje v odstínu slonové kosti.

„Dobrý den,“ pozdraví poručík Novák.

„Dobrý den,“ odpoví blondýna.

Pěstěnými prsty s množstvím zlata listuje v popsaných stránkách. Brýle od Diora umocňují dojem úpravnosti a kultivovanosti. Zdá se, že by mohla řídit chod transplantačního střediska v Houstonu, že pro provozovnu s patnácti kadeřnickými křesly a třemi kosmetickými kamrlíky je jí škoda. A že ona sama si tohle všechno uvědomuje.

Poručík Novák trpělivě čeká, až blondýna ještě něco připíše, až si nasadí profesionální úsměv a odloží propisku zlatisté barvy.

„Potřeboval bych mluvit s paní Maškovou.“

Blondýna decentně přikývne. A tipuje si: Co mohou mít společného právě tihle dva?

„S Mirkou?“ hledá odpověď na svůj tip.

Poručík Novák vytáhne jednu ze svých kartiček:

„Ano, Miroslava,“ odsouhlasí, ačkoliv tato kartička je zatím čistá. „Víte, já jim mám udělat něco v bytě, tak bych se rád domluvil… Jestli právě nemá paní Mašková čas, klidně počkám nebo přijdu později…“

Blondýna za pultíkem se teď usměje trochu jinak. Nepochybně má smysl pro hru a je ráda, že se předpoklad splnil: řemeslníček. A navíc z oboru, kde ještě nabídka převyšuje poptávku. Proč jinak by on přicházel za zákazníkem, když většinou je nutné, aby zákazníci poníženě klečeli před rozmařilými meloucháři?

„Zavolám ji,“ slituje se blondýna.

Sáhne po sluchátku. Její alt je melodický a spisovné koncovky přídavných jmen zní v jejím podání naprosto přirozeně.

„Paní Mašková tu bude do pěti minut… Posaďte se,“ ukáže na oázu tří křesílek v rohu.

Poručík Novák si sedne tak, aby musela Miroslava Mašková dojít až k němu a teprve pak jí zbyl čas na případný údiv. Je pravděpodobné, že blondýna dá navzdory své decentnosti přednost tomuto setkání před záznamy v objednávkové knize. A je rovněž pravděpodobné, že Miroslava Mašková se k němu bude záhy chovat trochu jinak než k někomu, kdo si přivydělává po bytech.

Miroslava Mašková přichází. Její postava už je poněkud kypřejší, nicméně pod pracovním pláštěm volného střihu působí stále ještě mile. Dojde až k poručíku Novákovi. Ten jí nenápadně ukáže svůj služební průkaz a představí se.

„Nesmíte se zlobit,“ omlouvá se. „Vpadnout k vám do bytu, to bych nerad, předvolávat si vás k nám, to jednak vystraší, jednak vám to zabere spoustu času…“

Miroslava Mašková si sedá – dost znepokojeně.

„Stalo se něco manželovi?“

„To bychom určitě postupovali jinak,“ ujišťuje ji. „Říká vám něco jméno Milan Lehotský?“

„Samozřejmě… Manželův kamarád… Dvakrát u nás i přespal, společně jsme si zašli na večeři…“

Poručík Novák mimoděk sleduje výraz její tváře. Ví, co se stalo? Mluvila by takhle o mrtvém?

Těžko odhadnout.

„Vy se s ním tedy znáte dobře?“

„Dobře…,“ zarazí se. „Dobře, to snad ne… Ale tykáme si… On se umí chovat velkoryse. A to se mi líbí…“

Že by se dokázala takto ovládnout?

„Váš manžel s ním udržoval i obchodní kontakty, ne?“

Poručík Novák opatrně použil minulého času. Kdo už je o něčem zpraven, leč snaží se předstírat opak, nad prvním minulým časem se zpravidla pozastaví.

Miroslava Mašková však překonává i tuto nástrahu:

„Teď se snad chystali do Budapešti… To se smíte vyptávat, a nesdělit mi důvod?“

Poručík Novák si uvědomí, že tahle žena se dokáže chovat v případě potřeby setsakramentsky nepříjemně.

„Vlastně nesmím… Ale dělal jsem to s ohledem na vás.“

„S ohledem na mě?“

„Poznáte to sama… Co vám říkal manžel o té cestě?“

„Neříkal nic… Já si domyslela, že z ní sešlo,“ odpovídá už dosti netrpělivě.

Poručík Novák je inspirován popelníkem na stolku.

„Kouříte?“

Miroslava Mašková přikývne, přijme nabízenou cigaretu a nechá si zapálit. Pohyby velice svátečního kuřáka. Možná že neodmítla jen proto, aby se něčím zaměstnala. Občas jí dost podezřele zacuká v levém koutku úst. Poručík Novák má své zkušenosti: té ženě něco schází. Že by brala nějaké zaručeně účinné prostředky na hubnutí? (Sexuálního strádání se tento test netýká.)

„Kdy měli odjet?“ troufá si poručík Novák na další otázku.

Bohužel cigareta nebyla dostatečným úplatkem.

„Ráda bych věděla, proč se na tohle všechno vyptáváte.“

„Milan Lehotský je mrtev.“

„Cože?“ prudce zamačkává cigaretu.

Ne, o té smrti nevěděla. Poručík Novák si je téměř jist. Téměř. Stoprocentním jistotám už dávno odvykl.

„Mrtev,“ opakuje.

„Co se mu stalo?“

„Zavražděn.“

„Cože?“ opakuje se i ona.

„Paní Mašková, mohla byste se přece jen uvolnit a přijít ještě dneska k nám… Řekněme v patnáct hodin? Jsem přesvědčen, že chcete být nápomocna při vyšetřování… A k tomu je třeba řádné svědecké výpovědi…“

„Ano, ano,“ nepřítomně mumlá Miroslava Mašková – a v levém koutku jí škube častěji a intenzivněji. „Jenomže dnes… Dnes se mi to nehodí, spěchám domů…“

„Víte co, tak pojeďte rovnou se mnou… No jo, to bude nejlepší, nebudete muset nic hledat, postarám se, abyste ztratila co nejméně času…“

Určitě to bude nejlepší: do zítřka by se s manželem domluvili osobně, do patnácté hodiny asi telefonicky…

•

Major JUDr. Zdeněk Kalab zjistil, že Martina Lehotská si vzala dovolenou – s odůvodněním, že by se nemohla na svou práci v bance soustředit a že chce být sama.

Proto zavolal do bytu.

„Paní Lehotská, moc mě mrzí, že vás musíme obtěžovat… Právě jsem mluvil s prokurátorem. Je ochoten vystavit příkaz k prohlídce. Týkala by se té části vašeho společného bytu, v níž měl váš manžel své osobní předměty, hlavně písemnosti…“

„Můžete přijet, pane majore, kdykoliv. A žádný papír nepotřebujete. Bude tu však jeden problém.“

„Jaký?“ znepokojí se major Kalab.

„Asi budete mít hlavní zájem o sekretář, psací stůl a dvě skříně v manželově pracovně… Všechno to je bohužel zamčené. A já nemám od těchto zámků klíče.“

„S tím už si poradíme, a to s minimálními následky… Za váš přístup upřímně děkuju.“

Praporčík Evžen Kazda vchází do zelinářství v Hrubešově ulici číslo čtrnáct. Uvnitř je pouze prodavačka, vychrtlá padesátnice, určitě dobré doporučení pro nízkokalorickou stravu. Praporčík Kazda se rozhlíží po bednách a příhradách. Je patrno, že oproti svým sestřičkám ve frekventovanějších částech města je tato prodejna nejen macešsky zásobována, ale i zanedbávána, co se týče údržby: strop i stěny promáčené, zařízení jako by zde ještě zbylo po hokynářském kvelbu.

Důsledkem jednoho s druhým je zřejmě i to, že uvnitř se nachází pouze prodavačka.

„Čím posloužím, mladý pane?“

Praporčík Kazda je tím nečekaným zájmem o zákazníka tak překvapen, až zapomene, že původně se přišel jenom vyptávat.

„Třešňový kompot,“ vyhrkne, neboť na ně se právě díval.

Vzápětí se však vzpamatovává, a mění taktiku, když už se musel prezentovat coby řadový kupující.

„Promiňte, že obtěžuju, znáte to tady?“

Prodavačka nepochybně proti hovoru nic nenamítá.

„Dá se říct, že docela dobře… Rád byste slyšel něco o tom fotografovi, nemám pravdu?“

„To mě nezajímá,“ lže praporčík Kazda. „Tady někde bydlí jeden pán, se kterým jsme kdysi bydleli ve stejném domě… Potůček… Jaroslav Potůček…“

Prodavačka si ho několik dlouhých vteřin pouze prohlíží.

„Nic vám to neříká,“ připravuje si praporčík Kazda důstojný ústup. „Tak pardon…“

„Počkejte, kde jste sebral, že mi to nic neříká? Člověk prostě musí bejt opatrnej.“

„Proč opatrnej?“ nechápe praporčík Kazda.

Prodavačka ho opět několik vteřin jenom zkoumá. Nakonec dá přednost pohovoru před možnými komplikacemi.

„Byli za mnou dva od nich… No, víte, od koho, ne?“ šeptá.

„Tuším.“

„Chytaj se každýho vašeho slova, jako by vás ustavičně chtěli usvědčovat ze lži, až jsem se jich musela zeptat, jestli mě náhodou nepodezíraj…“

„To chápu.“

Prodavačka z ničeho nic vyjde před pult, zastaví se až u proskleného vchodu. Sehne se a kouká vzhůru.

„No, pojďte sem… Rychle!“

Udivený praporčík Kazda uposlechne. A nechává se stlačit kostnatou rukou do předklonu.

„Támhle!“ směruje mu prodavačka hlavu: „Třetí okno odshora, druhý odleva… Pořád nic?“

„Ne,“ zklame ji praporčík Kazda.

„Dívejte se pozornějc… Přece ještě nemusíte nosit brejle.“

„Tam bydlí pan Potůček?“

„Snažte se!“ nutí ho prodavačka.

A praporčíku Kazdovi je, jako by prožíval jednu z těžkých zkoušek svého života.

„Že by stál za záclonou?“

Vyzáblá prodavačka se uspokojeně narovná:

„Jistě… Tohle u vás v domě nedělal?“

„To nemůžu vědět…,“ ale pak neopomene dodat: „Tedy vy máte oči jako ostříž!“

Ten obdiv je naprosto upřímný. Kdo jiný by si tohohle povšiml? „Někdy kouká i dalekohledem… Už jsem taky uvažovala, že za ním zajdu. Ne že bych byla nějaká fiflena a vadilo by mi tohle šmírování, ale našinec si musí dávat bacha… Víte, na co, ne?“

„Ne,“ znovu ji zklamává praporčík Kazda.

Prodavačka se však už rozjela, drobné zádrhele ji nemohou zbrzdit. Snad přijímá možnost rozhovoru jakožto kompenzaci za nedostatečné dodávky zboží – a z nich i vyvěrající nedostatečný plat.

„Kdoví co uvidí, a pak může vykřikovat, že já pro někoho zezadu tahám mandarinky či banány…“

„Aha.“

„Ženská od něho utekla. Vůbec se jí nedivím…,“ zvolna se vrací za pult, to pro případ, že by přece jen někdo přišel; a najednou diametrálně mění své stanovisko: „Vlastně to je i její vina. Chlap má bejt zapřeženej od rána do noci, pak se jen doploužit k posteli… A kdyby mu snad v tý posteli ještě krapet síly zbejvalo, tak… Víte, co mám na mysli, ne?“

„Jistě.“

Prodavačka se poprvé usměje:

„Na vystávání u okna ani nepomyslí…“

Praporčík Kazda cítí, jak mu po těle naskakuje husí kůže. Chystá se k odchodu.

„Ten kompot,“ upozorní ho prodavačka. „Devět padesát… A nevezmete si raději dva?“

„Stačí jeden.“

Praporčík Kazda zaplatí a schová do aktovky naprosto zbytečný tovar. Jeho tchán má totiž dvacetiarovou zahradu se šestnácti stromy kanadských chrupek a jeho tchyně je postižena kompotovací mánií.

•

S pocity silně rozporuplnými přistoupil poručík Artur Drábek ke služebnímu telefonu. Zdálo se mu, že jeho neoholená tvář, neumyté oči a tělo, jež se stále ne a ne zahřát, jsou středem všeobecné pozornosti. A sotva se dostal do tepla, chce se mu spát.

V Klašticích ho spojili s majorem Kalabem.

„Už znám jméno tý…,“ v posledním okamžiku se však ovládne, „toho místa, kde se nyní má údajně zdržovat Slavomil Popovský. Je to až za Prešovem!“

Poslední větu pronese maximálně zoufalým tónem. To ve zbožné víře, že bude vzat na milost a vyzván k návratu.

Bohužel, major Kalab ho však pouze pochválí:

„Výborně, Arťo… Ale pro jistotu požádej o spolupráci. A na Slovensko se vydej, teprve až budeš mít jistotu, že pan Slavomil Popovský vyčká na tvůj příjezd, že se neminete… A jestli už náhodou odjel, tak se s ním setkáš v Plzni.“

„Rozumím,“ sotva slyšitelně hlesne poručík Artur Drábek.

Pak oficiálně sdělí, co by od svých havlíčkobrodských kolegů potřeboval.

„Za jak dlouho si mám přijít pro odpověď?“

Když ho nepotěšil major Kalab, potěší ho aspoň oni:

„Dvě a půl hodinky?“

Poručík Drábek výjimečně netrvá na zkrácení termínu. Naopak: tvář se mu sotva znatelně rozjasní.

Odjede ke kryté plovárně. Oholit se, rozehřát se pod sprchou, v bazénu pak dostat ze svalů nahromaděnou únavu.

A zcivilizovaný, v čistém prádle se zašel najíst. Něco mezi snídaní, obědem a předčasnou večeří.

Jeho štěstí kalila snad jenom skutečnost, že jídlo nemohl zušlechtit ani jednou jedinou dvanáctečkou…

•

„Jé, vy tu taky ještě jste?“ diví se Lucie Košíková z oddělení parfumerie.

A diví se, ačkoliv Ivana Hallera sleduje už dvacet minut před začátkem polední pauzy.

„No jo,“ vzdychne Ivan Haller.

„Než jsem se vrátila ze šatny, ty potvory mi stačily utéct…“

Potvorami jsou míněny její dvě kolegyně.

(Právě ty, kterým ona sama před necelými pěti minutami doporučila, ať jdou na oběd samy).

„Nějak mi není dobře,“ vymlouvá se Ivan Haller. „K svačině jsem si koupil dva chlebíčky… Ten salát na nich se mi od samotnýho počátku nezdál.“

„Co abychom si tedy zašli jenom na kafe?“ navrhuje Lucie Košíková. „Stejně jsem se rozhodla, že přestanu obědvat i večeřet…“

„Tak zítra,“ snaží se ji setřást.

Z kýženého odkopu se stal kop do vlastní branky. Plochoučká a nepříliš vzhledná Lucie Košíková najednou zkrásní tou poctou:

„Vy se se mnou chcete sejít i v sobotu?“

Kruci! zanadává si v duchu Ivan Haller.

Vezme Lucii Kosíkovou kolem úzkých ramínek a přitáhne si ji k sobě. Mix z francouzských parfémů, které si ona na sebe stačí v nestřežených okamžicích naplácat, působí téměř narkotizačně.

„Co příští týden?“ šeptá.

A pokouší se šeptat co nejsmyslněji.

Naštěstí to zabírá.

„Hodila by se mi středa… To už jistě budete mít žaludek v pořádku, abych se vám mohla pochlubit svou kuchyní…“

„Počítám se středou…“

Líbne ji lehce na šíji. Coby důkaz, že vteřiny, jež ho od setkání dělí, přečká jen s největším sebezapřením…

•

Zaměstnanci klaštického Tuzexu vesměs obědvají v restauraci hotelu Avon. I toto patří k posilování stavovské cti.

Teď sedí dvě kolegyně Lucie Kosíkové a další dvě prodavačky z oddělení potravin u rezervovaného stolu. Tématem hovoru není tentokráte ani obligátní zákaznická tupost, ani neschopnost ředitele Semráda, ani ignorance těch, co by měli zajišťovat zboží, ani odporná záludnost kontrolních orgánů.

Mluví o nepřítomné Lucii Kosíkové.

A nemluví o ní jenom proto, že je právě nepřítomna.

Milada Štěrbová se snaží napodobovat i Luciinu zpěvavou výslovnost:

„Holky, běžte napřed, já musím ještě do šatny, asi se tam zdržím…“

„A zatím hupky dupky utěšovat Ivánka,“ doplňuje Zuzana Pilařová, s ústy plnými štěpánské pečeně.

„Proč utěšovat?“ diví se Hana Sádková.

„Nejvyšší čas, abys už vypadla z toho vašeho Balíkova,“ neovládne se Věra Koutná.

To, že v klaštickém Tuzexu může prodávat i Hana Šádková, zase stavovskou čest snižuje. Vlastně se vůbec neví, kdo ji sem dostal; předtím se motala v Kovomatu mezi hrnci, motykami a klozetovými mísami.

„No jo, Ivánek teď má hlavu v pejru,“ soudí Zuzana Pilařová a vpravuje si do úst půl kolečka knedlíku. „Ten zamordovanej fotograf byl jeho kámoš.“

Hana Šádková se nenechává odradit. Pokud má nějaké přednosti, patří k nim zejména to, že i ty urážky, kterým ona dokáže porozumět, se od ní odrážejí. A že – s pravou venkovanskou zarputilostí – jde za svým.

„On ho měl tak rád?“

Zuzana Pilařová mávla vidličkou – na znamení beznadějnosti.

„Rád nerad, na tom přece teď vůbec nezáleží. Kdyby ten fotograf umřel normální smrtí, nic se neděje. Takhle se esenbáci začnou ve všem šťourat. A snadno můžou přijít na to, jak spolu Ivan a ten fotograf čachrovali.“

„A jak ten fotograf poslední dobou běsnil, když jim poslední dobou ty čachry jaksi nevycházely,“ přisadí si Milada Štěrbová.

„Copak s Ivanem může někomu kšeft vycházet?“ nezůstává pozadu Věra Koutná. „Zpočátku je všechno světový… Ale ty konce…“

(Důkazem toho byl i jejich utajovaný milostný vztah; zlikvidován zanedlouho poté, co ona se rozhodla pro jeho legalizaci, tedy pro vlastní rozvod…)

„To je od Lucky hezký, že ho utěšuje,“ chválí Hana Šádková.

Kolektivní zděšení nad takovýmto primitivismem už však propuknout nemůže.

„Pozor!“ špitne Zuzana Pilařová. Ve vchodu se totiž objevuje Lucie Košíková.

Vítají ji jako toužebně očekávaného státníka – div jim přitom oči nevlhnou.

„Pospěš si, Lucinko, dokud ještě na jídelníčku něco zůstalo… Po celou dobu jsme se strachovaly, kam ses nám to ztratila…“

•

Úryvky z výslechového protokolu svědka Roberta Pacáka, třiačtyřicetiletého, rozvedeného, uměleckého kováře, bytem v Klašticích, Fráni Šrámka 14.

OTÁZKA: Jaký byl váš osobní vztah k Milanu Lehotskému? ODPOVĚĎ: Myslím, že jsme byli přátelé a že jsme si rozuměli i profesionálně. Ačkoliv každý z nás se realizoval v jiné disciplíně, mnohé problémy jsou společné. A protože Milan Lehotský studoval historii umění na filozofické fakultě, jeho fundovaných estetických názorů jsem si velice vážil, pomáhaly mi.

OTÁZKA: Stýkali jste se spolu často?

ODPOVĚĎ: Často ne. Oba jsme vždy měli hodně práce, ani jeden z nás dvou nebyl na dlouhá vysedávání. Navíc Milan Lehotský trávil mnoho měsíců v každém roce na cestách.

OTÁZKA: Patřil jste k těm, kteří mohli přicházet do ateliéru Milana Lehotského bez předcházejícího ohlášení?

ODPOVĚĎ: Jelikož sám nemám neohlášené návštěvy rád, zásadně nikam na neohlášené návštěvy nechodím. A Milanu Lehotskému se takováto praxe rovněž příčila, přičemž pro fotografa jsou takovéto neplánované vpády ještě nepříjemnější: pracuje s modely, pracuje v temné komoře.

OTÁZKA: Stávalo se, že někteří lidé do ateliéru Milana Lehotského přicházeli bez ohlášení?

ODPOVĚĎ: Takoví jedinci se bohužel vyskytují.

OTÁZKA: Jak se k nim choval Milan Lehotský? Otevíral jim? ODPOVĚĎ: Ano, otevíral. Navzdory tomu, že se asi před pěti roky rozhodl, že nikomu neočekávanému otevírat nebude. Dokonce si nechal vyhotovit tabulku s tímto oznámením a nainstalovat ji na dveře. Potom se mu však přihodilo, že nevpustil dovnitř ty, kteří přicházeli v důležitých záležitostech, tabulku odmontoval a od svého záměru zcela ustoupil. A také zde měla svůj význam jeho zvědavost.

OTÁZKA: Zmiňoval se vám Milan Lehotský o konkrétní osobě, respektive o konkrétních osobách, které k němu takto přicházely? ODPOVĚĎ: Ne, pokud si vzpomínám, žádné konkrétní jméno přede mnou nevyslovil.

OTÁZKA: Ve své výpovědi tedy vycházíte pouze z jeho všeobecných konstatování?

ODPOVĚĎ: Dvakrát jsem byl v ateliéru, když se ozvalo zvonění od dveří. Milan Lehotský dal zřetelně najevo, že právě nikoho neočekává. Přesto šel otevřít.

OTÁZKA: Na dveřích není průhled, kterým by bylo možno pozorovat toho, kdo stojí na schodišti. Chtěl Milan Lehotský znát předem návštěvníkovo jméno, nebo otevíral okamžitě, beze všech zábran?

ODPOVĚĎ: Otevíral okamžitě. Jednou dokonce tak, že dveře otevřel prudce, jako by se snažil postrašit. Odpovídalo to jeho způsobu humoru.

OTÁZKA. Když jste vy byl v ateliéru, kdo to přicházel? ODPOVĚĎ: Vždy jedna z modelek.

OTÁZKA: Modelky, či přítelkyně?

ODPOVĚĎ: To nemohu ani posoudit, ani rozlišit.

•

Vlasta Remešová už na stanici autobusu městské dopravy přešlapuje. Ivan Haller ji mine – s rutinou protřelého špióna. Obava z toho, že by mohl být sledován, není zcela neopodstatněná. Znovu a znovu si v duchu přehrává dialog s Lucií Kosíkovou. Jistou nechuť neodstraňuje ani fakt, že do středy je ještě daleko. A že stát se může ještě leccos. Bohužel, jako by dočista přestával věřit, že se kdy může přihodit i něco povznášejícího. Vlasta Remešová neúspěšně skrývá svou netrpělivost, snad i nervozitu. Levou dlaní si svírá límec, který vůbec nejeví tendence rozvírat se (tvaru mohutného poprsí je totiž rafinovaně uzpůsobený), pohled upřený doleva. Tam odtud autobus číslo šest přijede. Jenomže přijede až za šestnáct minut. Spoj ve dvanáct třicet dva musela nechat ujet: Ivan Haller tu ještě nebyl… Dělá to schválně? Vlasta Remešová v sobě jen s vypětím sil udržovala ten přetlak. Už dokonce začínala pochybovat, jestli ten frajírek přijde. Za všechno se platí, za všechno se platí…, uklidňovala se tou opakovanou sentencí. Měla jsem být opatrnější…

A uklidňuje se její pomocí stále.

Do Doubí je možno se dostat i autobusem číslo osm. Ten by se mohl objevit už za čtyři minuty. Ale copak se s Ivanem Hallerem může domluvit? A tohle kodrcání… Že by ani neměl auto? Nebylo by jednodušší, kdyby ona na nějakém zastrčeném místě přisedla…?

Za těchto úvah musela nechat ujet i osmičku.

Konečně šestka. Konečně i Ivan Haller. Cestující se pěchují dovnitř. Vlasta Remešová rozmrzele sleduje, že v její těsné blízkosti se vyskytují pouze muži – a ti se pěchují mnohem více, než vyžaduje bezprostřední zájem přepravy. Vlasta Remešová se drsně vyprostí, jako boxer zatlačený do rohu ringu. Autobus zastavuje, zastavuje, pasažéři vystupují, přistoupí jen tu a tam někdo. Kdo by teď jezdil do Doubí? Pracovní směna ještě není skončena, lázeňští hosté tu ještě nejsou, obce, kterými projíždějí, působí opuštěně.

V autobusu už je pouhých sedm cestujících. Ivan Haller si pátravě prohlíží těch pět. Nikdo z nich nebudí podezření. Ale je možné spolehnout se na pocity? Přesto riskuje: sedá si za Vlastu Remešovou. Nikdo z těch pěti to ani nezaregistroval. Dva pánové starších ročníků dávají dohromady jakýsi vzdálený příběh, k Vlastě Remešové se už neotáčejí, příroda již zřejmě vykonala s jejich organismy své, jedna starší paní klimbá, dvě ženy středních let, snad čerstvé babičky, komentují své nákupní úspěchy i neúspěchy, zaujatě roztahují dětské prádýlko, ohmatávají capáčky.

Jestliže začne Ivan Haller s Vlastou Remešovou mluvit, je to, jako by se jí ptal, kde má vystoupit. Co na tom, že jemu záleží na něčem úplně jiném?

„Proč jsi za mnou přišla?“

„Už za tebou byli?“

„Ne… Dnes se tam chystám.“

Poprvé se k němu otočí. Ivan Haller znepokojeně sleduje její kruhy pod očima, nervózní vibraci prstů na opěradle.

„Takže už máš předvolánku?“

„Ne… Takových, jako jsem já, znal Milan desítky… Do prvního seznamu jsem se asi nedostal… Ohlásím se sám.“

„Blázníš?“

„Vůbec ne… O smrti svého kamaráda jsem se pochopitelně dověděl, otřáslo to mnou, čekal jsem, že budu pozván ke svědecké výpovědi jako jeden z prvních, a když se tak nestalo…“ Odstředivá síla přerušila jeho repliku. Vlasta Remešová skoro vykřikne:

„To nesmíš!“

Ačkoliv motor autobusu burácí, dolehne ten výkřik až ke klimbající starší paní; ta se prudce narovná.

„Přestaň!“ doporučí Ivan Haller Vlastě Remešové. „Jinak jsme si mohli klidně dřepnout do Avonu…“

„Budou se tě ptát, cos dělal v sobotu!“

„Můžou… Byl jsem na plese. Na rozdíl od ostatních mám alibi naprosto neprůstřelný.“

„Až na toho hasiče.“

„Prosím tě…,“ chce se přezíravě ušklíbnout. Moc se mu to však nevydaří. „Pepa Karásek…“

Jako by už samotné jméno bylo důkazem bezvýznamnosti. „Může se přihlásit ten taxíkář!“

„Aby ho lízli za to, že rejžuje načerno?“

„Když jim dodá důležitou informaci, můžou oni na oplátku přimhouřit oči… Beztak mu bylo nápadný, že odjíždím sama.“ Tohle na Ivana Hallera zapůsobí:

„Jak to?“

„Neříkals mu náhodou: Přijeďte pro nás o půlnoci?“

„Neboj se,“ přikrývá svou dlaní její vibrující prsty. „I Pepa Karásek bude zticha… Copak je v divadle požárník proto, aby někoho cizího bral do inspekční místnosti a pak ho vypouštěl ven zadním vchodem? Na příští zastávce laskavě vystup a vrať se do Klaštic… Já dojedu až na konečnou.“

Motor burácí čím dál víc, čím dál namáhavěji stoupají. Ivanu Hallerovi se zdá, že rušivé extempore je ukončeno, královna takticky zablokována, zabráněno jí v dalším postupu. Snad i v pokusech o další postup.

Leč není tomu tak. Vlasta Remešová je mnohem energičtější, než jí přisuzoval.

„Zůstaneš!“

To už je přímo povel.

„Proč?“

„Protože já se netrmácím špinavým autobusem proto, abych poslouchala tohle. Kde je jistota, že se nikde neobjeví i moje jméno? Mám holku z prvního manželství… Můj nynější manžel ji chce adoptovat.“

„Na tebe si nikdo ani nevzpomene.“

„Tancovali jsme spolu, bavili jsme se spolu… Když už neuvažuju o tom hasiči a taxíkáři.“

„Neboj se,“ opakuje Ivan Haller.

Teď už naprosto nepřesvědčivě.

„Já se nebojím… Teď už ne.“

„To je dobře,“ chytá se.

„Dva dny jsem vegetovala jen na práškách… A to není pro zubní instrumentářku žádná legrace. Šéf tě ustavičně zkoumá, ustavičně tě zkoumají i pacouši, a někomu špatně vyplnit kartu, to je průšvih na padáka… Pak mi svitlo.“

„Co ti svitlo?“ neklidní Ivan Haller.

„Že všechno mohlo být úplně jinak.“

„Nerozumím ti.“

„Porozumíš snadno… Jestliže ovšem budeš chtít… Podívej, já asistuju přímo šéfovi…“

Silnice už nestoupá, motor slyšitelně ztichl.

„Ano, ano,“ přikyvuje Ivan Haller.

Za jiných okolností by neopomněl dodat něco v tom smyslu, že šéfův výběr naprosto chápe a oceňuje. Teď však ty jiné okolnosti nejsou.

„Šéf má styky s esenbákama, potřebujou od něho obdukce chrupu u mrtvol… A opravovat zuby vlastní…“

„Ano, ano,“ přikyvuje Ivan Haller, přestože pod pojmem obdukce si toho moc představit nedokáže.

Naštěstí tohle Vlastu Remešovou nezbrzdí.

„Šéfovi často prozradí i to, co by možná prozrazovat neměli… Věříš, že k té vraždě vůbec nemuselo dojít v době, kdy jsme my plesali?“

Teď se pro změnu začíná chvět Ivan Haller. Svoje vibrující prsty tiskne do klína.

„Proč… Proč mi právě tohle vykládáš?“

„Protože mi svitlo… jsem jenom ženská, pro tebe asi jenom ženská do postele, ale já si určitý věci složila…“

„Například?“

„Například, že to se mnou byla finta. Odporná finta!“

V jejích očích je najednou nenávist. Nenávist rozlícené šelmy. „Jaká finta?“

Ivan Haller by rád byl nad situací. Je už však dole, příliš hluboko dole.

„Tys byl v tom ateliéru v průběhu večera dvakrát!“

„Nerozumím ti,“ blekotá Ivan Haller, ačkoliv všechno nasvědčuje tomu, že rozumí až nápadně dobře.

„Tys totiž Milana Lehotskýho zavraždil!“

„Blázníš?“

Do hlasu Ivana Hallera se dostává ryzí zoufalost.

„Ani trochu… Jenom jsem si určitý věci složila… A víš, podle čeho jsem to poznala?“

„Ne…,“ tlačí se do kouta, jako by se chtěl úplně vytratit. „Když jsi začal uklízet… Tys totiž začal stírat ty plochy, kterých ses se mnou vůbec nemohl dotknout!“

S Ivanem Hallerem se všechno točí.

„Co to blábolíš?“ pokouší se o odpor.

„Zavraždil jsi Milana Lehotskýho, zašel sis domů, je možný, žes měl šaty od krve, tak ses převlíknul a vyrazil jsi na ples. Tam sis mohl zajistit alibi, tam jsi mohl uskutečnit svůj plán…“

„O jakým plánu to mluvíš?“ děsí se Ivan Haller.

„Ty ses nutně potřeboval dostat do ateliéru znova. Odstranit stopy… No, úplně hloupý to nebylo… Sám jsi tam jít nemohl, na to bys určitě, jak tě už znám, neměl odvahu, tak je nejlepší vzít s sebou nějakou kočku… Nejraději vdanou. Ta pak bude ve vlastním zájmu mlčet – stejně jako ten hasič, stejně jako ten taxíkář.“

„Nesmysl…“

Vlasta Remešová si toho však složila víc:

„Myslíš si, že jsem si nevšimla, jak seš vystrašenej… Že jsem nepoznala, jak seš chladnej… Už jsem taky pár chlapů poznala… U tebe jsem se musela snažit já…“

„Nesmysl…“

Ničeho jiného už není Ivan Haller schopen. Nicméně frontální útok neslábne, spíše naopak, chystá se ta nejtěžší artilérie:

„A nebudu zapírat, že jsem se ještě nikdy neoctla s chlapem v cizím bytě. Když jsem se zeptala, kde je koupelna, všichni, dočista všichni mi ji šli ukázat, rozsvítili mi, připravili čistý ručník… Tys potřeboval, abych tu mrtvolu odhalila já!“ Autobus zastavuje.

„Takhle to bylo! Takhle!“ sykne Vlasta Remešová.

A urychleně vystoupí.

Rozlícená šelma nemusí vždy svou oběť rozsápat.

Rozlícená šelma může někdy jen syknout.

Přičemž účinek nemusí být ani o trochu mírnější.

•

Výsledek prohlídky části bytu v Edisonově ulici 1456/11, Severní sídliště, Klaštice, který spoluobýval umělecký fotograf Milan Lehotský:

Jinak než původními klíči bylo odemčeno celkem devět zámků (psací stůl, sekretář, dvě skříně a prosklená knihovna).

Obsah skříně označené pořadovým číslem 1:

Šestnáct pořadačů s pečlivě evidovanou korespondencí (výhradně pracovní), a to včetně průklepů odpovědí Milana Lehotského, jakož i osobní poznámky k jednotlivé korespondenci; smlouvy o dílo, výkazy ze zúčtovacího střediska, pozvánky na schůze výtvarnického svazu (omluvné dopisy pro ty, kterých se Milan Lehotský nemohl nebo nehodlal zúčastnit, poznámky z těch, kterých se zúčastnil), záznamy o telefonických rozhovorech, záznamy o jednáních, faktury, účty, účtenky, pojistky, doklady týkající se nemovitostí, to jest rekreační chalupy a garáže, dále doklady týkající se družstevního bytu a ateliéru.

Obsah skříně označené pořadovým číslem 2:

Výhradně fotografická literatura: publikace, teoretické články, strojopisné úvahy, pravděpodobně díla Milana Lehotského. Záznamy ryze praktického rázu, například údaje o jednotlivých druzích negativního i pozitivního materiálu, skici záběrů (pravděpodobně cizí snímky, které Milana Lehotského zaujaly – a z jejichž kompozice se buď poučuje, nebo ji chce přímo napodobovat).

V knihovně byly pouze knihy, beletrie a próza, a to v jazyce českém a v jazyce anglickém.

Obsah sekretáře a sedmi zásuvek psacího stolu obdobný. Sotva se major Kalab seznámí se zhuštěným obsahem z rozsáhlého protokolu, chvíli váhá, potom sáhne po telefonním sluchátku a vytočí číslo Martiny Lehotské.

„Paní Lehotská, moc se omlouvám…“

„Nemusíte… Vaši spolupracovníci se chovali v bytě ohleduplně, při odemykání zámků nic nepoškodili…“

„Omlouvám se za to, že k té vaší svědecké výpovědi připojuju další dotazy… Ty bohužel vyplývají ze situace…“

„To naprosto chápu… Klidně se ptejte.“

„Pokud jsem byl informován, ve vašem obývacím pokoji je hodně knih…“

„Ano, na knihách jsme nikdy nešetřili.“

„Knihovna je i v pracovně vašeho manžela.“

„Jistě,“ a po pauze: „Na tom snad není nic překvapujícího.“

„Není… Jen si nedovedu vysvětlit, proč byla ta knihovna v pracovně zamčená.“

Nová pauza, tentokráte delší.

„Myslíte, že záleží na takovéto maličkosti?“

„Jedna ze zásad naší profese: nikdy nesmíme předem rozhodovat, co je a co není maličkost… Někdy pak vypadáme jako šťouralové, ale to se nedá nic dělat.“

„Spokojíte se s vysvětlením, že to jsou knihy, které manžel nechtěl nikomu půjčit?“

„To znamená, že se obával i toho, že byste je mohla někomu půjčit vy?“

Ještě delší pauza.

„Zrovna fér to nebylo.“

„Promiňte, nechtěl jsem se vás dotknout, pouze naznačit, že s navrhovaným vysvětlením bych se spokojoval nerad.“

„Dobře, pak musím prozradit to, co prozrazuju skutečně jen s výčitkami svědomí a skutečně jen proto, abyste neměl pocit, že se za tím skrývá bůhvíco.“

„Děkuju předem.“

„Už jsem naznačila, že pro soužití s určitými lidmi je zapotřebí poněkud větší dávky tolerance.“

„Slyšel jsem.“

„Ne že bych chtěla naznačit, že by bylo manželství s Milanem bůhvíjak tristní… Každý prostě máme svoje… Málokdo tuší, jaký byl ve skutečnosti náš vztah, s čím vším se mi Milan svěřoval, jaká byla ta jeho odvrácená, před ostatními skrývaná tvář…“

„Chápu.“

Hovory s pozůstalými – jedna z nejtemnějších stránek profese. Naštěstí je tu najednou zcela jiný tón, dokonce i pokus o úsměv, i když úsměv trpký:

„A dělám přesně to, co jsem si dělat zakázala… Tak poslouchejte: Milan si – kromě jiného – zakládal na samostatnosti a originalitě svého myšlení… Dokonce mu lichotila sebemenší narážka na to, že je obdařen nejen talentem výtvarným, ale i talentem literárním…“

„Takže v té knihovně byl utajovaný poklad…“

„Utajovaný i přede mnou… Ačkoliv anglicky čtu jen uboze. A na různé polozapomenuté básníky jsem nikdy neměla dost trpělivosti…“

Hovor telefonický záhy vystřídá major Kalab hovorem osobním. S poručíkem JUDr. Ilonou Olmerovou.

Po této prohlídce se mnohonásobně zvětšily otazníky za některými již položenými otázkami:

1. Je pravděpodobné, že ten, kdo až s puntičkářskou svědomitostí eviduje korespondenci obchodní, nebude přistupovat jinak ke korespondenci soukromé nebo alespoň k určité její části. Už nyní je známo, že Milan Lehotský se stýkal s mnoha prokazatelně významnými lidmi. Kde jsou tyto dopisy?

2. Stále ještě nenalezen jediný fotoaparát, jediný objektiv. Kde jsou?

3. Milan Lehotský musel mít i jiné doklady než jen ty, jež byly uloženy v náprsní kapse jeho saka, musel mít i rodný list, školní vysvědčení, vojenskou knížku, vysokoškolský diplom plus mnoho a mnoho dalších. Kde jsou?

4. Z výkazů o oficiálních příjmech, jež vystavuje zúčtovací středisko (a jež jsou archivovány ve skříni číslo 1), je patrno, že Milan Lehotský sice nepobíral touto cestou honoráře tak horentní, jak si leckdo představoval a představuje, nicméně průměrný výdělek to překračovalo několikanásobně. Kde jsou tyto peníze, respektive spořitelní knížky či sporožirové šeky?

Suma sumárum:

Že by chtěl vézt s sebou vysvědčení ze třetí třídy devítiletky nebo spořitelní knížku evidovanou u klaštického peněžního ústavu, je představa naivní, avšak nepodnikl již Milan Lehotský patřičná opatření k tomu, aby mohl nově vystartovat třeba v některé blízké západní zemi? Kontakty měl, předpoklady k uplatnění rovněž.

Tedy verze, v níž se uvažuje s plánovaným odchodem?

„Petr je přesvědčen, že hlavní pozornost by se měla věnovat té brašně, co si brával Milan Lehotský na cesty,“ končí svůj závěrečný referát poručík Olmerová.

„Copak náš Petr,“ povzdechne major Kalab.

Dobře ví, že přesvědčení poručíka Junka se často proměňuje v buldočí zarputilost. A z této buldočí zatvrzelosti už vzniklo mnoho škod.

Dobře však ví i to, že slavila až překvapivé úspěchy.

•

Finis coronat opus.

Závěr korunuje dílo. Aneb známý pohádkový princip: konec dobrý, všechno dobré. V životě se však cosi podobného vždy nepodaří.

Poručík Artur Drábek si nyní jako v pohádce připadá. Je šestnáct hodin a dvacet minut. Právě podal zprávu do Klaštic. Zprávu o svém rozhovoru s šestapadesátiletým Slavomilem Popovským.

A major JUDr. Zdeněk Kalab řekl:

„Arťo, vynikající, můžeš se vrátit, jen tě ještě prosím o jednu maličkost.“

V poručíku Drábkovi hrklo:

„O jakou?“

„Nevracej se na noc, zkus si tam někde zajistit nocleh… Mohl bys usnout za volantem – a já tě nechci mít na svědomí…“

„Pokusím se,“ slibuje poručík Drábek.

Samozřejmě neprozradí, že u Kociánových byl už nejméně hodinu přemlouván k tomu, aby zůstal přes noc, hlavně pak přes večer. Přemlouvání bylo rafinované: obsahovalo nejen exkurzi do podkrovního pokojíku, který by byl poručíku Drábkovi k dispozici, ale i exkurzi do vinného sklepa a do spíže (jitrničky a jelítka vyrovnány jak vojenský přehlídkový útvar, k tomu hrnce s ovarem, zabijačkovým gulášem, pekáček plný prejtu…).

Poručík Drábek je totiž vzdálen veškerému frajeření, umí navazovat nefalšované kontakty s lidmi, je osobitým vypravěčem s obzvláště vyvinutým smyslem pro humor.

Ostatně: u otce čtyř dcer je nutno smysl pro humor předpokládat – chce-li zdárně přežít a musí-li navíc přežívat v nevyhovujícím bytě…

Zanedlouho poté, co major Kalab skončil telefonický hovor s poručíkem Drábkem, a poté, co si dvakrát přehrál jeho magnetofonový záznam, nechává svolat štáb realizačního týmu.

Informace od Slavomila Popovského jsou tak závažné, že mohou změnit průběh celého vyšetřování. Je na ně třeba reagovat s minimální časovou prodlevou.

Tedy za prvé:

V sobotu dopoledne, nemůže být mýlky, že to bylo v sobotu dopoledne, si šel pan Slavomil Popovský koupit noviny. S výjimkou sobot, které tráví mimo Klaštice, je to jeho pravidelný sobotní rituál. Na schodech se potkal s Milanem Lehotským. Ten právě nesl jakousi krabici. Slavomil Popovský a Milan Lehotský se pouze pozdravili, ostatně hovor spolu zaváděli jen zřídkakdy. Před domem parkoval Lehotského obývací volkswagen. U volkswagenu stál vyšší muž, věk kolem čtyřicítky. Podrobnější popis tohoto muže není schopen Slavomil Popovský poskytnout, bezpečně však ví, že v domě ho ještě nikdy neviděl. Tento muž stál u otevřených dveří obývacího prostoru, krabici od Milana Lehotského vzal, načež se Milan Lehotský opět vracel do domu. Z toho Slavomil Popovský usoudil, že tou krabicí, kterou zahlédl v náručí Milana Lehotského, nakládání ani nezačalo, ani neskončilo, že oba muži si své úlohy rozdělili, ten dole urovnával bagáž do volkswagenu a hlídal. Před volkswagenem stál automobil tmavšího odstínu, snad renault, snad peugeot. Ačkoliv je Slavomil Popovský sám motorista, tento vůz ho prostě nezaujal, nepovšiml si ani jeho státní poznávací značky. K tomu vyčouhlému muži patřit mohl, ale také nemusel. Pro variantu, že k němu nepatří, svědčila skutečnost, že byl postaven nejméně dvacet metrů od volkswagenu; pro variantu, že k němu patřil, svědčila skutečnost, že při návratu Slavomila Popovského – asi kolem jedenácté hodiny – už před domem nestál žádný z těchto dvou vozů.

Tedy za druhé:

Na svém tvrzení, že z ateliéru Milana Lehotského se ozýval lomoz kolem devatenácté hodiny, Slavomil Popovský trvá. Bohužel byl ve svém bytě sám, takže dosvědčit mu to nikdo nemůže. Ze zkušenosti je poučen, že hluk z ateliéru se buď šíří výhradně směrem nahoru, nebo Tycháčkovi (kteří bydlí pod ateliérem) nic neslyší, respektive snaží se nedávat najevo, že něco slyšeli. V minulosti už se nejméně pětkrát dožadoval jejich souhlasu, sám stížnost ohledně rušení nočního klidu podávat nechtěl. V devatenáct patnáct, možná v devatenáct třicet, slyšel hluk automobilového motoru. Jestli ten vůz startoval přímo před jejich domem, nemůže potvrdit, ovšem jisté je, že ten automobil Hrubešovou ulicí neprojížděl. Tímto vozem byl zaujat zejména proto, že jeho rozjíždění bezprostředně navazovalo na ten hluk z ateliéru. Později slyšel přijíždět a odjíždět ještě několik automobilů. Ty už vnímal jen bezděčně, je možné, že poslední z nich tu někde v okolí byl o půlnoci. To šel Slavomil Popovský po skončení televizního programu spát. Na otázku, jestli byl takovýto provoz v souvislosti s ateliérem Milana Lehotského obvyklý, odpověděl Slavomil Popovský zhruba takto: Nejsem si jist, že tyto automobily měly s ateliérem Milana Lehotského přímou souvislost. Nedíval jsem se z okna, ani jsem nesledoval, jestli se rozsvěcovalo na schodišti světlo. Jestliže by za Milanem Lehotským přicházelo tolik lidí, bylo by to neobvyklé.

Z čehož vyplývá:

Opatření k bodu číslo jedna: Výpověď Slavomila Popovského, týkající se těch dvou parkujících automobilů, je třeba buď vyvrátit, anebo ji – a to s maximálním úsilím – nadále rozpracovávat. Je nutno se soustředit i na samotného Slavomila Popovského. Je věrohodný? V případě, že se jeho výpověď potvrdí – kdo byl onen muž vyšší postavy? Byl by ho schopen Slavomil Popovský identifikovat podle předložených fotografií? Lze přece přepokládat, že ten, kdo pomáhá s přípravami na odjezd, už patří do ranku důvěrnějších přátel; možná lze předpokládat i to, že dokonce měl s Milanem Lehotským sám odjet. Bude třeba pátrat po automobilistech a chodcích, kteří se v sobotu před desátou hodinou pohybovali po Hrubešově ulici. Mohla by napomoci výjimečnost obývacího volkswagenu stříbřité barvy; svou přízeň by mu mohl věnovat i ten, pro něhož je postarší renault či peugeot jen nevýraznou pouliční kulisou.

Opatření k bodu číslo dvě: Znova vyslechnout manžele Tycháčkovy. Ano, v tomhle má Slavomil Popovský pravdu: oni ustavičně zdůrazňují, že kdysi žili ve vlastním rodinném domku, což je naučilo, aby se starali pouze o sebe. A vyslechnout jako svědka – samozřejmě po důkladné přípravě – i invalidního důchodce Jaroslava Potůčka. Vymezit okruh těch, kteří za Milanem Lehotským přijížděli osobními vozy.

A to nejdůležitější:

Do souboru vyšetřovacích verzí se dostala další: Milan Lehotský plus kdosi neznámý plánovali společnou cestu. Není vyloučeno, že cestu do zahraničí, a to za účelem trvalého pobytu v některé západní zemi. Odjel však pouze onen neznámý. Samozřejmě s majetkem Milana Lehotského. A z bezpečnostních důvodů použil vlastního, nenápadného vozu.

„Anebo vůbec nikam odjet nechtěl,“ řekne poručík Junek. „Jak to – nechtěl odjet?“ dožaduje se vysvětlení Ilona Olmerová.

Poručík Junek totiž má vzácný – a obecně známý – dar všechno zkomplikovat.

„S československými korunami je mu v Československu líp,“ pokračuje Petr. „A koneckonců je mu v Československu líp i se západoněmeckými markami či s americkými dolárky.“

„Trochu podrobněji,“ požádá major Kalab.

„V týhle sféře se vyznám jen trochu, ale bezpečně vím, že jak se hraje tady, tak se snad nehraje nikde jinde.“

Kapitán Michal Hron netrpělivě poklepává propiskou: „Laskavě neodbočuj…“

„Hned to bude,“ slibuje poručík Junek. „Snažil jsem se jen naznačit, že někdo prostě bohémem buď je, nebo není. A pakliže není, avšak chtěl by být, je z toho křeč.“

Teď už začíná být netrpělivý i major Kalab:

„Rád by ses s námi podělil o své přesvědčení, že Milan Lehotský ve skutečnosti bohémem nebyl?“

„Nebyl… Jak si očísloval každej papírek, to je dílo rodilýho byrokrata…“

Major Kalab očividně zpozorní. Na jeho tváři je patrno, že již tuší, kam poručík Junek směřuje.

„Čili chceš naznačit, že ten, kdo si očísluje každý papírek, může být opatrný na svůj osobní majetek?“

„Ne může, ale musí být! A já nenaznačuju, já jsem o tom přesvědčenej!“

„Trochu podrobněji,“ požádá teď nadporučík Vladimír Smolík. Major Kalab pokyne poručíku Junkovi. Ten si dramaticky zapálí novou cigaretu.

„Když se někdo chystá k pololegálnímu opuštění republiky, postará se o to, aby si s sebou mohl vzít to nejcennější, co má.“

„To nejcennější a současně to nejskladnější, respektive převedené do nejskladnější podoby,“ chytá se již i poručík Olmerová. Poručík Junek přikývne:

„A musí otevřít svou jeskyni s nasyslovaným pokladem.“

„Aha,“ přikývne kapitán Michal Hron, který má rád jasné formulace: „Milan Lehotský se rozhodne, že opustí Československo.“

„Nebo je k tomu zagitován či donucen,“ doplní poručík Olmerová, která vždy dbá na to, aby jasné formulace nekolidovaly s právnickou logikou.

„Dobře,“ přijímá kapitán Michal Hron. „Společníka přijme z důvodů nám zatím neznámých, můžeme se pouze dohadovat: lepší konexe, jazykové předpoklady, organizační schopnosti.“

Nadporučík Vladimír Smolík si hladí unavené čelo:

„A ve skutečnosti ten partner čeká jen na to, jak řekl Petr, až Milan Lehotský otevře svou jeskyni a začne odtud lifrovat nasyslenej poklad.“

„Přesně tak,“ souhlasí poručík JUDr. Ilona Olmerová. „Odtahají všechno do obývacího volkswagenu, potom oba vozy zavezou někam do ústraní…“

„Dovolil bych si poznamenat,“ přeruší ji nadporučík Smolík, „že teď by se dalo vysvětlit i to, čím byl zmaten pan Popovský: vzdálenost zaparkovaného renaultu či peugeotu od zaparkovaného volkswagenu. Tomu partnerovi by samozřejmě nejvíce vyhovovalo, aby se neobjevil se svým vozem v Hrubešově ulici vůbec. To však nebylo možné, Milan Lehotský nesměl pojmout sebemenší podezření. Proto náš potenciální neznámý postavil svůj vůz od volkswagenu tak daleko, jak to bylo v dané situaci únosné. Kdo by nebyl poučenější, snad by ho ani nenapadlo, že ty dva vozy něco spojuje.“

„Večer pak tráví v ateliéru,“ navazuje opět JUDr. Olmerová. „Popijou spolu martell, pak dojde mezi nimi k hádce, nepochybně k hádce vyprovokované, účelové, Milan Lehotský je zraněn nejprve pěstmi, poté smrtelně zasažen nožem. Partner odstraní část stop po své přítomnosti, zamkne ateliér, přemístí Lehotského poklad do svého vozu – a volkswagen někam uklidí.“

Poručík Junek je doopravdy obdařen darem všechno zkomplikovat. A právě nyní se mu to podařilo přímo ukázkově.

•

Úryvky z výslechového protokolu svědka Ivana Hallera. Sedmadvacetiletého, rozvedeného, zaměstnance prodejny PZO Tuzex, pobočka Klaštice, bytem v Klašticích, Hrázní 286.

OTÁZKA: Jaký byl váš vztah k zavražděnému Milanu Lehotskému?

ODPOVĚĎ: Předpokládám, že jsme byli dobří známí, já se také věnuju fotografii, i když nedosahuju takové úrovně, jaké dosahoval Milan Lehotský. Některý fotografický materiál, zvláště ten pro špičkovou profesionální práci, je bohužel nedostatkový. Naštěstí mám určité kontakty, tak jsem pomáhal Milanu Lehotskému s jeho sháněním, i když připouštím, že většinu materiálu si on nakupoval při svých pracovních cestách na západ.

OTÁZKA: Jaké umělecké úrovně dosahoval podle vašeho názoru Milan Lehotský?

ODPOVĚD: Nemám ve zvyku vyjadřovat se o nepřítomných, natožpak o mrtvém.

OTÁZKA: V samotném úvodu jste dal najevo, že chcete přispět maximální možnou měrou ke zdárnému průběhu vyšetřování. Pokud jsou vám kladeny otázky týkající se vašeho názoru, jsou vám kladeny opodstatněně a záměrně. Dále bylo jinými svědeckými výpověďmi potvrzeno, že vy jste se o umělecké úrovni Milana Lehotského vyjadřoval poměrně často. A jelikož jsou k dispozici svědecké výpovědi, lze mít za prokázané, že jste se vyjadřoval veřejně.

ODPOVĚĎ: Říkal jsem pouze to, o čem jsem byl přesvědčen: že Milan Lehotský určitou úroveň má, že perfektně ovládá jak techniku vlastního fotografování, tak i práci ve fotolaboratoři. Přidá-li se k tomu perfektní vybavení, nemůže vznikat nic podřadného.

OTÁZKA: Podle očitých svědků jste tvrdíval i něco jiného. ODPOVĚĎ: Podle mého osobního názoru však vyžaduje skutečně umělecká fotografie víc: originalitu, invenci, nápady… Možná se to ani nedá vyjádřit slovy… Podíváte se na snímek Josefa Sudka, Jaromíra Funkeho, Karla Hájka, Pepy Sekala… Mohl bych jmenovat i celou řadu dalších… V nich to prostě je…

OTÁZKA: A v Milanu Lehotském ono něco, co se podle vás ani nedá vyjádřit slovy, nebylo?

ODPOVĚĎ: Podle mého osobního názoru ne. Ale to není žádná hanba, žádné snižování památky. Těch shora posvěcených je jen pár. A Milan Lehotský na rozdíl od ostatních byl natolik inteligentní, aby věděl, jak se s těmito nedostatky vyrovnat.

OTÁZKA: Například?

ODPOVĚĎ: Například měl k dispozici i těžko dostupnou odbornou literaturu, hlavně fotografické publikace a katalogy, udržoval rozsáhlou korespondenci i s fotografy zvučných jmen, mohl navštěvovat zahraniční výstavy… To, co vypovím nyní, bych ale nemohl dokázat.

OTÁZKA: Nebudete muset nic dokazovat.

ODPOVĚĎ: Několikrát jsem nabyl dojmu, že Milan Lehotský doslova kopíruje cizí nápad, vypůjčuje si cizí kompozici obrazu, cizí nasvětlení… V úvahách, které publikoval v československém odborném tisku, pak vydával za své cizí myšlenky i jejich stylizaci.

OTÁZKA: Vy jste údajně tvrdil o Milanu Lehotském a o klíči k jeho úspěšnosti i něco jiného.

ODPOVĚĎ: Jsem přesvědčen, že bez své manželky Martiny, respektive bez jejího bratra Jindřicha, by Milan Lehotský zdaleka nemohl být tím, čím byl… Nepodnikal by zahraniční cesty, nevlastnil by tu nejmodernější fotografickou techniku, všechny ty publikace, nedostal by se na výstavy… Ovšem musím konstatovat, že i tyto optimální podmínky si vytvořil on sám, byly tedy svědectvím o jeho schopnostech.

OTÁZKA: Můžete uvést jména modelek Milana Lehotského, která jsou vám známa?

ODPOVĚĎ: O tom bych mluvil nerad.

OTÁZKA: Ve smyslu poučení, jež vám bylo před započetím výslechu poskytnuto, smíte odepřít svou výpověď pouze v případě, že byste tím způsobil trestní stíhání sobě nebo osobě vám blízké. Již jsme zjistili, že s mnohými z těchto mladých žen jste seznámil Milana Lehotského právě vy.

POZNÁMKA: Seznam vlastnoručně vyhotovený Ivanem Hallerem je přílohou výslechového protokolu a má pořadové číslo 1.

•

Ačkoli je Bohumil Pelan víceméně abstinentně založený (navíc se několikrát bolestně přesvědčil o tom, že medikamenty, které mu předepsali na psychiatrii, se doopravdy s alkoholem nesnášejí, už od šestnácté hodiny se podnapíjí v Rakovnické pivnici. Rakovnická pivnice je třetí cenová skupina. Náhodný návštěvník by si zřejmě musel položit otázku, jak asi by ještě mohla vypadat cenová skupina čtvrtá? A možná se i sám sebe zeptá, jak je možné, že mnohé jiné třetí cenovky vyhlížejí úplně jinak. Tady jsou promáčené stropy, promáčené zdi, stoly se zašmírovanými ubrusy z voskovaného plátna, na stěně jelení parohy (bůhvíproč), vzduch hustý cigaretovým dýmem, dva číšníci, kteří sem zapadají jak zjevem, tak i vystupováním. Ostatně sem zapadá i Bohumil Pelan. Jak svou ošuntělou nádražáckou uniformou, tak i rozpoložením.

Za společníky má dva zarostlé chlápky v montérkách. Podle stupně jejich alkoholizace je možno předpokládat, že tu oba dřepí už od svačiny. Bohumil Pelan se pokoušel navázat s nimi konverzaci. Ta nejdůvěrnější tajemství můžeme prozrazovat buď osvědčenému příteli (takového Bohumil Pelan nemá), nebo úplně cizím lidem; zvláště pak těm, u nichž máme jistotu, že už se nikdy nepřipletou do našich životů. Vzápětí však pozná, že oni ho vůbec nevnímají. A že by se jim snad nedokázal připomenout, i kdyby je ťukal do hlav tímhle těžkým popelníkem.

Bohumil Pelan není ani intelektuálně založený – natožpak aby byl založený filozoficky –, ve škole toho k němu nedolehlo mnoho, nicméně i z toho mála už stačil většinu zapomenout, jeho obzor je vymezen jednoduchým zaměstnáním, strachem o manželku, ale také i strachem z ní (vzala si ho, ačkoliv věděla o všech jeho nedostatcích, o celé jeho mizérii), vztahem k dceři Veronice (možná že ona by měla stát na prvním místě), péčí o domek, o auto, o provoz domácnosti; je jasné, že Janina práce je náročnější, zodpovědnější, což se projevuje také vyšším finančním ohodnocením, proto nelze vyžadovat, aby se vláčela s nákupy, aby prala, aby myla okna a podlahy, nebo aby dokonce pracovala na zahrádce, co by tomu koneckonců řekli lidé…

To je obzor Bohumila Pelana, uvědomuje si ho navzdory pěti velkým rumům a pěti dvanáctkám.

Uvědomuje si však i tu strašnou sílu, která se v něm ozve, kdykoliv se v jeho zorném poli objeví něco, respektive někdo, kdo by ho chtěl pustošit.

Najednou se zdá, že prolité krve není nikdy dost. Nikdy!

Bohumil Pelan není schopen logické analýzy. Své manželce sice nadává – a posiluje se tím, vyhrožuje jí, ale v hloubi duše je přesvědčený, že ona sama nemůže být nikdy ničím vinna. Nikdy!

Prostě se tu najednou vyskytne někdo, kdo žmoulá v kapse pětistovky a tisícovky, kdo pěkně vypadá, protože může spát, do kolika se mu uráčí, kdo umí mluvit jen o samých zajímavostech, kdo může jen tak házet nákladnými dárky (co je proti tomu bonboniéra nebo kytice karafiátů?), kdo může slibovat, přičemž těmto slibům je možno docela dobře věřit…

Bohumil Pelan mává na sveřepě se tvářícího číšníka. Nejvyšší čas objednat si další pivo a další rum.

Otupit drápky otázce, jak žít dál s vědomím toho, co se stalo. Podaří se to? Nepodaří se to?

Bohumil Pelan není filozoficky založený. Neuvažuje, co bude za měsíc. Teď to začíná být lepší, teď se před ním začíná všechno rozmazávat… A to mu stačí…

•

Robert Pacák se vrátil ze své kovárny do bytu už po sedmnácté hodině. To nemívá ve zvyku. Důvod je jednoznačný: potřebuje si promluvit se svou dcerou Šárkou. Promluvit si o tom nejbolestivějším, co stojí mezi nimi – a co jako by každou hodinou ještě narůstalo.

Šárka je ve svém pokoji. Vyšla do předsíně, pozdravila – a opět se za ní zavřely dveře. Robert se přezouvá, svléká si kabát. Má za Šárkou zajít okamžitě? Asi ne… Učí se, to by ji nerad vyrušoval, možná už by se pak na studium patřičně nesoustředila, bylo by to od něho bezohledné, uvědomuje si.

A uvědomuje si to docela rád. Odklad je mu milý. Jde se osprchovat, oblékne si pyžamo, přes něj svůj oblíbený – a proto již značně ošuntělý – koupací plášť, s tužkou a se skicákem si sedne ke kuchyňskému stolu. To je jeho oblíbené místo. Pokouší kreslit další růžičky pro renesanční mříž, kterou právě rekonstruuje. Tato práce pro něho není jen běžnou zakázkou. Zakázka, to nyní zní příliš obchodnicky, kšeftařsky. Bere ji jako poctu. Kolika uměleckým kovářům ji mohli zadat? I těm s vysokoškolským vzděláním, s praxí u zahraničních mistrů, těm, kteří svá díla veřejnosti předváděli na samostatných výstavách. A zadali ji jemu. Bez sebemenší protekce, bez sebemenšího úplatku.

Právě teď by se měl na své dílo nejvíce soustředit, právě teď by potřeboval být nejtvořivější.

Z každé rekonstrukce na Roberta Pacáka přechází cosi mystického. Nikdo už nezná jméno toho dávného kolegy. Zil v šestnáctém, možná na počátku sedmnáctého století – a uměl. Uměl tolik, že jeho – o nějakých čtyři sta let pozdějšímu – kolegovi dělá starost, aby dostál tomuto odkazu… Robert Pacák pociťuje osudovou spřízněnost, snad i příbuzenský vztah. Už rozliší, co bylo dílem tvůrce a co na mříž přidali jeho méně zdatní pokračovatelé. Robert to nedokáže vysvětlit slovy, nepřesvědčil by žádnou odbornou komisi, že zrovna tento květ, zrovna tato rozvilina sem nepatří, že by bylo neuctivé a nekolegiální je tu nadále nechávat… Robert Pacák není teoretik, kovář se má podle jeho přesvědčení vyjadřovat kladivem a upínkami, ne hovory o ztvárňovaném železe, také ví, že práci si je třeba raději ztížit, ne si ji usnadňovat. Co na tom, že tuto tendenci a její výsledky ocení jen málokdo. Proto všechny ty nepůvodní listy, plody, květy a rozviliny odstraní a znovu vyková, voluty znovu stočí, kulaté tyče vybaví novými odštěpnými ornamenty… A růžičky nebude vykovávat ze tří kuliček na stopce, jako to činili ti po něm, ale z jednoho celistvého kusu materiálu, jako to svedl On.

Robert Pacák skicuje, už se zná, čím důkladnější příprava na papíře, tím méně námahy u kovadliny, tím optimálnější výsledek. Možná je to náhražka za poněkud oslabenou tvůrčí fantazii, nicméně poznat sebe sama a vyvodit z toho naprosto objektivní důsledky, i to už je předpokladem úspěchu.

Tužka se nemíhá, Robert Pacák není uvolněným kreslířem, pohrává si s každou čárečkou…

„Dobrou noc, tatínku,“ vyruší ho Šárka.

I ona už je převlečena do pyžama. Robert Pacák se mrkne na ciferník elektrických hodin vedle dveří. Čtvrt na jedenáct. Teď už je na rozhovor pozdě. Odklad byl milý, ale nevysvětlené mezi nimi ještě naroste.

A taky by mohlo být definitivně pozdě.

Chtěl by pokračovat ve skicování, záhy však poznává, že nyní toho již nebude schopen. Bývalá manželka… čeká na sebemenší selhání. Všudypřítomná hrozba.

•

Invalidní důchodce Jaroslav Potůček je – a to od samotného rána – v jednom kole. Sbírá informace, tu a tam, když jinak nelze, i sám nějakou informaci utrousí a hlavně – ťuká na své letité underwoodce.

Pocit, že ještě nikdy nebylo štěstí tak blizoučko, skutečně jen na dosah ruky, sílí.

Štěstí v podobě pěkných věciček.

Už po něm sahá.

Ne, nesmí se vysmeknout!

Najednou se zúročí i to, že Jaroslav Potůček je zaníceným milovníkem televizních detektivek a kriminálek. Nedopustí se tedy žádné školácké chyby… Nesmí!

•

Libor Mašek zavolal domů po osmnácté hodině. Manželka Miroslava, posilněna čtyřmi vydatnými loky brandy, už měla vypracovaný plán. Sice plán, v němž se kalkulovalo s osobním stykem (do něhož tedy byly zahrnuty i různé pohledy a různá gesta), avšak operativně se přizpůsobuje.

„Ještě se tady musím dvě tři hodiny zdržet,“ unaveně vzdychne manžel Libor. „Doufám, že ti to nevadí…“

„Ani ne,“ odpovídá Miroslava – s důrazem na onom mnohovýznamném ani.

A důraz zabírá.

„Stalo se snad něco?“

„Jenom to, že mě zavezli na Bezpečnost.“ nyní se Miroslava pokusí o nadlehčený tón: „Dokonce pro mě přijelo zvláštní auto.“

Manžel Libor se snaží ovládnout své rozechvění:

„Na Bezpečnost? A proč? Kvůli mně?“ a najednou jako by povolily veškeré zábrany: „Hned jedu domů! Čekej!“

„Nemusíš spěchat,“ ujišťuje ho Miroslava. „Já už se tady zabavím, ostatně na to jsem zvyklá… Copak to máme v televizi?“ shání se po vystřiženém programu.

„Hned jedu domů!“ trvá na svém manžel Libor.

„Doopravdy nemusíš spěchat… Beztak ti nesmím prozradit nic z toho, na co se mě tam vyptávali… Slíbila jsem, že budu mlčet…“

Zavěsí. A jde si dát pátý lok.

Manžel Libor dorazí tak brzy, až je zřejmé, že netelefonoval ze své kanceláře.

Naléhá, naléhá, leč Miroslava je neobměkčitelná. A každou Liborovou větou se utvrzuje v tom, že zvolila tu nejsprávnější taktiku.

•

„Že bysme, mladej, taky vystoupili?“ řidič autobusu se otočí od volantu.

Potřebuje zavřít dveře, potřebuje si zapálit cigaretu, potřebuje být těch kýžených – a svrchovaně zasloužených – deset minut ve voze sám.

„Seš snad nalitej?“

A zase nic. Řidiči nezbývá, než vstát. Teprve přímý dotyk cizí paže na Ivana Hallera zapůsobí. Trhne sebou. A postupně mu dochází, že motor už je vypnutý, že jsou na konečné zastávce v Doubí a že on už zůstal ve voze sám.

„Promiňte…“

Klopýtá ven. Chladný vzduch je naštěstí osvěžující. Ivan Haller začíná uvažovat. Ne ovšem tak chladně, aby to bylo v souladu se vzduchem.

Co teď?

Zamíří k nejbližší lesní cestě. Jako by záchrana na něho čekala mezi stromy. Podrážky se boří do rozbředlého sněhu. Všechno měl tak dobře promyšlené, stoupal, stoupal, a najednou tak otřesný pád. Pád do nejzazší hlubiny zoufalství. Zkratkou se zvolna přibližuje k hotelu Sport. Podívá se na hodinky. Polední pauza končí. Trochu se dá natáhnout, paní Jeřábková, která s ním sdílí jeden prodejní pult, je sice obětavá (jak by nebyla, když si doposud plete videorekordéry s osobními počítači), ale před všemocným šéfem by ho ochránit nedokázala. Tato úvaha je však pouze mikroskopická. Všemocný, a z tohoto důvodu i samozřejmě neschopný, ředitel klaštické pobočky Tuzexu Vojtěch Semrád mu je v tuto chvíli naprosto lhostejný. Opodstatněnost své existence by mohl prokázat snad jenom tím, kdyby mu poskytl na dnešní odpoledne volno. Ale obracet se přímo na něho? To ne. Ivanu Hallerovi se hnusí ta jeho protektorská blahosklonnost… Zase by musel zaslechnout ono „synu“, popřípadě „chlapče“… Nakonec se Ivan Haller rozhoduje pro řešení oklikou. Z hotelu Sport telefonuje Lucii Kosíkové. Mohly by to být koneckonců dvě mouchy jednou ranou.

„Na nikoho jiného než na vás se, Lucie, nemůžu obrátit.“

Myslel si, že to přejde, ale udělalo se mu doopravdy špatně… Do kšeftu nemůže jít, všichni by to na něm poznali, a on si nepřeje, aby ho někdo litoval… Žaludeční křeče…

Lucie Košíková znepokojeně slíbí, že zajde za panem ředitelem, pochopitelně se o tom nezmíní před nikým jiným…

(A snad si současně uvědomí, že je to i omluva pro příští středu…)

Ivan Haller si klade otázku: jak se mu asi vymstí to, že Vlastě Remešové znova zalhal? Mluvil o tom, že se na esenbé dobrovolně přihlásí, ačkoliv oni už ho včera vyslýchali… A co jestli oni už vyslýchali i ji?

To je to nejhorší: s lidmi se pohybuje jako s figurkami, jeden přestává věřit druhému, jeden podezírá druhého, stačí jedna jediná neuvážená věta – a všechno se zbortí jako ten příslovečný domeček z karet…

•

Závěrečná pracovní porada v ateliéru, který patřil Milanu Lehotskému.

Nálada neveselá. A není to způsobeno jen únavou. I z vyčerpaných tváří přece může vyzařovat radost.

Poznatky, jež získal poručík Artur Drábek od pana Slavomila Popovského, se zatím nepodařilo ani potvrdit, ani vyvrátit. Zatím. Jenomže tentokrát jako by se v tomto příslovci neskrývala naděje. Promluvili znova se všemi dospělými lidmi z domu. Nikdo z nich svou původní výpověď nepozměnil, nedoplnil. Paní Janáčková sice projevila spokojenost nad tím, že její oznámení jsou přijímána vážně (vždyť se taky prokázalo, jaký dosah měl její postřeh o stálém odběru svítiplynu!), nicméně tvrzením pana Slavomila Popovského odporuje. Oni mají okna i do ulice, ona se často dívá, ten obývací volkswagen tam v sobotu dopoledne určitě nestál. A ten hluk se z ateliéru Milana Lehotského ozýval mnohem později než v sedm hodin večer.

„Možná ten Potůček,“ hledá alespoň jediný světlý bod poručík Junek.

To je pokyn pro praporčíka Evžena Kazdu. Už z jeho prvního slova se však dá usoudit, že ani tady svítat nebude:

„Že pan Potůček postává před svým oknem hodiny a hodiny, se v okolí ví… Vyhledal jsem i polobývalou paní Potůčkovou.“

„Polobývalou… Co je to za nesmysl?“ zavrčí poručík Junek.

„Už žije u svého druha, s panem Potůčkem se ještě nerozvedli.“

„Tedy předpoklad, aby na něho nakydala kdeco,“ soudí poručík Junek.

„Taky jo,“ přikyvuje praporčík Kazda. „Manželství s panem Potůčkem pro ni bylo peklem… Hnusil se jí prej i tím, že s oblibou rozesílal anonymní dopisy.“

„To nám pomůže,“ zamumlá poručík Junek. „Pro dnešek balíme…“

Robert Pacák přece jen do pokoje své dcerky zašel. Ne proto, aby uskutečnil svůj záměr. Prostě zvyk ještě z doby, kdy Šárka usínala s dudlíčkem. Přesvědčit se, je-li vše v pořádku. Ta chvíle byla vždy magická, léčivá, posilovala i dávala zapomenout.

Tentokrát je bohužel jeho pocit jiný. Šárka neleží na válendě, ale na kožešince pod ní. Kolem krku svírá uhlově černého Alánka. Jako by to byl ten nejcennější, a snad i jediný, tvor, jehož na tomto světě má. Roberta Pacáka až zamrazí. Sehne se, aby Šárku nadzvedl, položil na válendu a řádně přikryl prošívanou dekou. „Nech mě!“

Šárka od sebe vzdorovitě odstrčí jeho ruce. A pevněji si k sobě přitáhne Alánkovu hlavu.

Ten jenom slastně přede.

•

Major JUDr. Zdeněk Kalab ve své kanceláři zůstává. Vrací se k písemnostem, jež dříve musel z nedostatku času pouze přelétnout.

Úryvky z výslechového protokolu svědka Ivana Hallera: OTÁZKA: Zjistili jsme, že vás s Milanem Lehotským nepojil jen společný zájem o fotografii, že jste pro něho zajišťoval i jisté praktické služby. O získávání modelek jsme se již zmiňovali. Můžete specifikovat, čím vším jste mu ještě byl užitečný?

ODPOVĚĎ: Protestuji proti tomu, aby se tato moje činnost jakýmkoliv způsobem snižovala. Milan Lehotský trpěl nedostatkem času, a já jsem jakožto jeho přítel a obdivovatel respektoval, že je obecně prospěšnější, aby se on mohl věnovat tvůrčí činnosti. To znamená, aby nebyl zatěžován a zdržován různými banalitami.

OTÁZKA: Například?

ODPOVĚĎ: Například jsem mu zajišťoval různé řemeslnické práce a opravy v ateliéru. Sháněl jsem mu různé nedostatkové zboží, neboť mám jisté známosti i v jiných prodejnách, a to včetně jiných prodejen Tuzexu, několikrát jsem v rámci své dovolené Milana Lehotského i doprovázel na jeho pracovních cestách, jestliže při nich byl nutný asistent.

OTÁZKA: Milán Lehotský se vám za tuto pomoc odměňoval?

ODPOVĚĎ: Ne, z mé strany to byla pomoc ryze přátelská. A spokojoval jsem se s tím, že se mohu od Milana Lehotského mnohému přiučit.

OTÁZKA: Předpokládám, že jste měl alespoň částečný přehled o fotografické výbavě Milana Lehotského?

POZNÁMKA: Seznam vlastnoručně vyhotovený Ivanem Hallerem je přílohou výslechového protokolu a má pořadové číslo 2.

•

Informace, které mu – s pečlivostí sobě vlastní – vybrala a uspořádala poručík JUDr. Ilona Olmerová:

Pátrání po obývacím volkswagenu, jenž byl majetkem Milana Lehotského, stále bezvýsledné. Československé hranice prokazatelně nepřejel. Žádost o spolupráci při pátrání po něm předána všem útvarům VB.

Časový snímek posledního dne Milana Lehotského zatím nemůže být sestaven, a to ani zhruba. Prověřováni uživatelé blokových garáží v Okružní ulici, v místě stálého bydliště. Jediný záchytný bod: nepotvrzené svědectví Slavomila Popovského.

Restaurační podniky, ve kterých se Milán Lehotský s oblibou stravoval: Stadion, Pikant, Grill-bar, Výsluní. V časové tísni – bufet v gastronomu. V ateliéru si vařil – kromě kávy – jen výjimečně. To vaření pak spočívalo zejména v ohřívání konzerv a uzenin, ve smažení řízků, karbanátků a obalovaného sýra z prodejny polotovarů. V lahůdkářství – asi tři sta metrů od ateliéru – si Milan Lehotský často kupoval šunku či šunkový salám, ementál, pomazánkové máslo a meruňkový džem. To byla jeho oblíbená strava. Dá se předpokládat, že některé dny nejedl nic jiného.

Jestliže je svědectví pana Slavomila Popovského pravdivé, a vzhledem k tomu, že v ateliéru Milana Lehotského nezůstaly žádné potraviny ani jejich zbytky, lze počítat s tím, že ti dva muži spolu někde poobědvali. Šetření ve všech klaštických restauracích zatím bezvýsledné. Kdyby spolu obědvali mimo Klaštice, vyvstala by otázka, jak se opět dostal Milan Lehotský do svého ateliéru?

Prověrka žen, jež byly označeny jako modelky Milana Lehotského, doposud bezvýsledná. Všechny setrvávají na stanovisku, že se jednalo o výlučně profesionální záležitost. Milan Lehotský předem dohodl honorář, ten pak korektně vyplatil; navíc přidával zdarma zhotovené fotografie, popřípadě studie portrétů. Všechny tyto ženy prohlašují, že přicházely pouze na předem sjednaná sezení, po skončení pak odcházely. Pohoštěny bývaly pouze kávou či alkoholem.

Odpověď na otázku, jestli měl Milan Lehotský ve svém ateliéru větší nůž, stále negativní.

Získán poznatek, že občan Antonín Machouzek, známý pod jménem Tony, nabízel v poslední době špičkový fotoaparát japonské provenience značky Branica. Dle osobních svědectví byl majitelem fotoaparátu této značky i Milan Lehotský.

Martina Lehotská má stále ještě dovolenou.

K přítelkyním Milana Lehotského patřila i jistá Jana Pelanová, devětadvacetiletá zaměstnankyně Státní pojišťovny, pobočka Klaštice, bytem Stará Ves 147. Od doby, kdy se Jana Pelanová sblížila s Milanem Lehotským, se rapidně zhoršilo její manželství s Bohumilem Pelanem, dělníkem zaměstnaným u ČSD. Dle svědectví sousedů se ozývá už delší dobu z domku manželů Pelanových křik, z něhož bylo několikráte možno identifikovat slova Lehotský a ten fotograf. Šestiletá dcerka Veronika se tak ocitá v prostředí, jež rozhodně nepůsobí pozitivně na její duševní vývoj. Jana Pelanová se jedné své kolegyni pochlubila svým atraktivním přítelem. Nicméně poznamenala, že vztah je tak výjimečný, že by ho nikdy neznehodnotili manželstvím. Naproti tomu se Jana Pelanová obecně netají s tím, že manželství s Bohumilem Pelanem bylo mesaliancí a že je zlikviduje, jen co se jí naskytne vhodná příležitost. Překážkou je však až chorobná žárlivost manžela Bohumila. Ten je znám svou násilnickou povahou, dvakrát již byl soudně trestán pro ublížení na zdraví, z toho jedenkrát použil ve rvačce loveckého tesáku.

Dotazem u poštovní doručovatelky, jež má ve svém roznášecím obvodu i Hrubešovu ulici, bylo zjištěno, že Milan Lehotský dostával množství korespondence, kterou by bylo možno považovat za soukromou (adresy psané rukou, obálky bez hlaviček).

V některých klaštických obchodech (prodejna elektrospotřebičů, prodejna koberců, prodejna nábytku) personál potvrdil, že Milan Lehotský své nákupy uhrazoval sporožirovými šeky.

Zmínka Martiny Lehotské, že mezi Milanem Lehotským a paní Marií Janáčkovou panovalo napětí, je zřejmě opodstatněná. Marie Janáčková vítala možnost přivydělat si u Milana Lehotského úklidem a různými obstarávkami, často pro Milana Lehotského i vařila, jídlo mu pak donášela a servírovala v ateliéru. Ačkoliv se k ní choval po finanční stránce Milan Lehotský skutečně velkoryse, začínalo docházet mezi nimi zanedlouho k vážným rozporům, neboť paní Janáčková šířila po svém okolí různé pikantnosti a zvěsti, z nichž mnohé se nezakládaly na pravdě, a některé dokonce obviňovaly Milana Lehotského z trestné činnosti, například že si Milan Lehotský zve do svého ateliéru nezletilá děvčata – a tam pak dochází k jejich pohlavnímu zneužívání.

____________________________________________________

Sobota dne 17. února

Začátek víkendu. Někteří příslušníci realizačního týmu mohou odpočívat po oba dny, někteří jeden den – a někteří vůbec. Nicméně i ti šťastnější se nesmějí příliš vzdalovat ze svých domovů, odvolání je může postihnout kdykoliv.

Úryvky z výslechového protokolu svědkyně Miroslavy Maškové, dvaatřicetileté, vdané, povoláním kadeřnice, bytem Českolipská 400, sídliště Prosek, Praha.

OTÁZKA: Hodláte vypovídat o svém manželovi Liborovi, nebo využijete svého zákonného práva takovouto výpověď odepřít?

ODPOVĚĎ: Jelikož jsem přesvědčena, že se můj manžel nedopouští ničeho nečestného, výpověď neodmítám. A pakliže je z něčeho podezírán, jedná se určitě o nedorozumění, takže bych mu mohla svým svědectvím jen pomoci.

OTÁZKA: Vzpomínáte si, co se u vás odehrávalo v sobotu dne 10, února?

ODPOVĚĎ: Ano. Já jsem vstávala po sedmé hodině, manžel před devátou, společně jsme se nasnídali, on si pak vyřizoval telefonáty, mezitím cosi psal na stroji a také se díval na televizi.

OTÁZKA: Víte, čeho se týkaly ty telefonáty?

ODPOVĚĎ: Bohužel ne, neboť my máme telefonní přístroj v předsíni, já jsem pobývala většinou v kuchyni. Z toho, co se ke mně tu a tam doneslo, jsem usoudila, že můj manžel někoho shání, mám pocit, že některé z těchto telefonátů byly meziměstské, s automatickou volbou.

OTÁZKA: Zaslechla jste nějaké jméno?

ODPOVĚĎ: Ne, žádné jméno jsem nezaslechla… Podle zvuku vracejícího se číselníku telefonního přístroje jsem usoudila, že několikrát po sobě vytáčel stejné číslo.

OTÁZKA: Ve vaší společnosti strávil i večer?

ODPOVĚĎ: Ne, po osmnácté hodině odešel z domova.

OTÁZKA: Odešel, nebo odjel?

ODPOVĚĎ: To nevím. Neptala jsem se. Ani jsem se nedívala u okna na parkoviště… Spíše bych se klonila k tomu, že manžel použil nějakého veřejného dopravního prostředku, neboť k obědu vypil dvě dvanáctistupňová piva. A pokud já vím, nikdy neřídil, byl-li pod sebemenším vlivem alkoholu.

OTÁZKA: Kdy se váš manžel vrátil domů?

ODPOVĚĎ: Asi ve dvaadvacet hodin.

OTÁZKA: Potom už zůstal doma?

ODPOVĚĎ: Ano… Ještě jsme se chvíli bavili a před třiadvacátou hodinou už jsme byli oba umyti a šli jsme si lehnout.

OTÁZKA: Vysvětlil vám manžel důvod svého náhlého odchodu?

ODPOVĚĎ: Ne. A já jsem se ho ani neptala. Jeho povolání reklamního pracovníka se nedá vykonávat pouze v průběhu oficiální pracovní doby, takže na podobné chování už jsem si musela zvyknout. Kdyby mi manžel vysvětloval, kam jde nebo kde byl, stejně by to bylo vyprávění o lidech, které neznám, a o věcech, kterým nerozumím.

OTÁZKA: Přiznala jste, že vás manžel informoval o tom, že má jet v nejbližších dnech s klaštickým fotografem Milanem Lehotským na pracovní cestu do Budapešti.

ODPOVĚĎ: Ano, jestliže se měl vzdálit na delší dobu, to jsem se od něho pochopitelně dověděla. Nevyptávala jsem se ho na nějaký dvouhodinový odskok.

OTÁZKA: Mohla jste předpokládat, že ty telefonáty a ten, jak vy se vyjadřujete, odskok, jsou v souvislosti s nadcházející cestou. To by snad měnilo situaci.

ODPOVĚĎ: To mě nenapadlo. Byla jsem přesvědčena, že s tou cestou je vše v pořádku.

OTÁZKA: Nicméně cesta se prokazatelně neuskutečnila. Váš manžel údajně odjel, následujícího dne, to je v neděli jedenáctého února, z Prahy do Klaštic. Můžete se k tomu vyjádřit?

ODPOVĚĎ: Ne, v neděli jedenáctého února byl se mnou doma, mohu dosvědčit, že vůbec nevyšel z bytu.

OTÁZKA: Telefonoval nebo telegrafoval mu někdo, že se cesta neuskuteční?

ODPOVĚĎ: To nevím.

OTÁZKA: Zdůvodňoval vám manžel nějak tu skutečnost, že do Budapešti s Milanem Lehotským neodjíždí?

POZNÁMKA: Po této otázce svědkyně Miroslava Mašková prohlásila, že chce opožděně využít svého práva nevypovídat, a výslech byl proto ukončen. Výslechový protokol nemá právní platnost, neboť není svědkyní podepsán.

•

K tomuto neoficiálnímu dokumentu připojili – pražský vyšetřovatel a pražský operativec – své doplňky.

Vyšetřovatel nadporučík JUDr. Erich Beneš:

Svědkyně působila sebejistým dojmem, dokud jsme spolu mluvili o osobě Milana Lehotského všeobecně. Jako by vůbec nepředpokládala, že o něm začneme mluvit jakožto o blízkém spolupracovníkovi jejího manžela, respektive že jejího manžela uvedeme do souvislosti s násilnou smrtí Milana Lehotského. Už při prvním náznaku se svědkynino chování nápadně změnilo, před odmítnutím výpovědi už byla rozechvělá. Musel jsem uvažovat i o tom, jestli není zvyklá na pravidelné užívání nějakých uklidňujících prostředků či drog. Manželovi by ráda pomohla, uvědomila si však, že její projev nemůže být věrohodný a že ona není schopna přesvědčovat a přesvědčit, neodpovídá-li její účelová verze skutečnosti. Mám za to, že v sobotu dne 10. února se zdržoval Libor Mašek mimo vlastní byt. Manželé Maškovi si nejsou vzájemně tak lhostejní, aby manželka Miroslava nebyla důkladněji informována o zamýšlené pracovní cestě do Budapešti, jistě by chystala manželovi prádlo a jiné potřeby. Na otázku, kdy měl její manžel odjet, odpovídala naprosto mlhavě, což je nejen neuspokojující, ale i podezřelé.

Kladně hodnotím, že Miroslava Mašková byla předvedena k výslechu vzápětí poté, co se dověděla o násilné smrti Milana Lehotského, a že se nemohla domluvit se svým manželem. Pokud dostala od svého manžela rámcové instrukce předem, byly tyto instrukce zřejmě nedostatečné, nebo je možné, že ona se jimi neřídila, popřípadě nechtěla se jimi řídit, snad v přesvědčení, že v jejích možnostech je řešení účinnější.

Operativní pracovník poručík František Novák:

Osobním pátráním v místě bydliště manželů Maškových jsem zjistil, že (pravděpodobně) Libor Mašek přijel se svou dacií na parkoviště před domem až před třiadvacátou hodinou, nedlouho po svědkovi, který se vracel od své vdané dcery. Svědek předpokládá, že to byl Libor Mašek, znají se podle vidění, hlavně ze zmíněného parkoviště. Co však je zajímavější: svědkova manželka asi kolem půlnoci zjistila, že svědek nepřinesl do bytu jednu tašku. Svědkovi nakonec nezbylo než se jít podívat, jestli zmíněnou tašku nezapomněl ve voze. A při té příležitosti musel konstatovat, že místo, kde podle jeho předpokladu stála dacie Libora Maška, je prázdné.

Mluvil jsem celkem se sedmi motoristy, kteří nechávají stát své vozy právě na tomto parkovišti. Dva z nich prováděli – navzdory chladu – v sobotu dopoledne údržbu svých automobilů, oba tvrdí, že dacie Libora Maška zde nebyla, tři jsou toho názoru, že zde asi nebyla, zbývajícím dvěma se zdá, že Libor Mašek sem přivezl svou dacii asi ve čtrnáct hodin, avšak zanedlouho opět odjel, pouze si přinesl z bytu nějakou větší tašku. Jeden z těchto dvou motoristů potřeboval seřídit světlomety, druhý, jeho kolega ze zaměstnání, mu při tom pomáhal.

Šetřením v okruhu Miroslavy Maškové jsem dospěl k závěru, že Libor Mašek podniká cosi, co nedokáže jeho manželka od něho vyzvědět, a co ji proto znepokojuje. Dříve nikdy, nebo téměř nikdy, nevolala na pracoviště svého manžela. Teď mu i nechává vzkazy v sekretariátu.

Každopádně je ověřitelné, že se poslední dobou výrazně změnila finanční situace Libora Maška. Splatil mnohé dluhy, stravuje se v dobrých restauracích, jedná o koupi buď nového západního vozu, nebo tuzexového konta na jeho nákup.

To, co spojovalo Libora Maška s Milanem Lehotským, je zatím nevysvětleno. Zakázky, jež mohl Libor Mašek v zastoupení výrobního družstva Vzlet zadávat, určitě byly pro Milana Lehotského pouze okrajovou záležitostí.

Jestli některá pražská kompetentní instituce vystavila smlouvu nebo alespoň projevila zájem o to, aby Libor Mašek, respektive Milan Lehotský, pro ni fotografovali v Budapešti, se mi zatím nepodařilo zjistit.

Závěrem dávám na uváženou, jestli by nebylo v zájmu vyšetřování účelné, aby byl do Prahy vyslán ke stálejší spolupráci člen vašeho realizačního týmu, který je více zasvěcený do tohoto případu…

Major JUDr. Zdeněk Kalab si několikráte přečetl jak neúplný výslechový protokol Miroslavy Maškové, tak i dovětky obou pražských kriminalistů. Upíjí svou první dopolední kávu a dumá. A protože je zvyklý dumat systematicky, píše si:

1. Miroslava Mašková neodmítá vypovídat o svém manželu Liborovi s odůvodněním: „… pakliže je z něčeho podezírán, jedná se určitě o nedorozumění…“ Neznamená to, že se více obávala onoho cosi, co ji – podle poznatků poručíka Nováka – poslední dobou znepokojuje? A že ono cosi nedávala do souvislosti s násilnou smrtí Milana Lehotského, o níž se nedlouho předtím dověděla? A jestliže byla Miroslava Mašková přesvědčena, že se jedná pouze o nedorozumění, a jestliže byla ochotna učinit vše pro to, aby se údajné nedorozumění vysvětlilo… Lze z toho vyvodit, že je do této manželovy činnosti přece jen zasvěcena? Pravděpodobně ano. A pravděpodobně se mohlo dosáhnout cennějšího výsledku, jestliže by se výslech orientoval zpočátku výhradně tímto směrem. Na Milana Lehotského se měla upřít pozornost až později, jaksi ve druhém plánu. POUČENÍ.

2. Miroslava Mašková se údajně dověděla o smrti Milana Lehotského až od poručíka Nováka. Poručík Novák ji seznámil s tím, že Milan Lehotský byl zavražděn, ne však s tím, kdy se to asi mohlo přihodit. Nicméně Miroslava Mašková se snaží zajišťovat svému manželovi alibi právě na dobu, kdy skutečně k vraždě došlo, tedy na dobu od sobotního odpoledne do pozdního sobotního večera.

3. Vzhledem k bodu 1 je naprosto nevěrohodné tvrzení Miroslavy Maškové, jak pramálo se starala o život svého manžela, zvláště pokud se týká jeho proponované cesty do Budapešti.

4. Užívání nějakých uklidňujících prostředků či drog… To by přece mohly osoby z okruhu Miroslavy Maškové vědět… PROVĚŘIT.

5. Získat podrobnější informace o vztahu manželů Maškových.

6. Slavomil Popovský vypověděl, že v sobotu dopoledne stál před domem číslo 16 v Hrubešově ulici obývací volkswagen Milana Lehotského a ve větší vzdálenosti před ním automobil tmavšího odstínu, snad renault, snad peugeot, a že muž vyšší postavy, ve věku kolem čtyřicítky, pomáhal Milanu Lehotskému nakládat bagáž do volkswagenu. Co jestli tím automobilem byla ve skutečnosti dacie a co jestli tím mužem byl ve skutečnosti Libor Mašek? PŘIPRAVIT VÝSLECH SLAVOMILA POPOVSKÉHO, V PŘÍPADĚ POTŘEBY KONFRONTACI!

7. Jako styčného důstojníka vyslat do Prahy nadporučíka Otu Varvažovského.

Jestli má naťuknout i osmičku, nebo už vytáhnout papír z válce psacího stroje, nad tím major Kalab váhá. Něco by přece mělo zůstávat toliko zbožným přáním, člověk se musí smiřovat s realitou života…

„Ale co, vždyť je to jen pro mou potřebu.“ utěší se i posílí zároveň.

A tu osmičku naťukne:

8. Za jakých podmínek a předpokladů by bylo možno získat poručíka Františka Nováka?

(Ačkoliv ho nikdy neviděl, ani neslyšel promluvit…)

•

Přestože už je paní Marie Janáčková v důchodu, určité návyky z dob, kdy byla zaměstnaná, dodržuje. A z určitých radůstek se těší i nadále. Od pondělí do pátku vstává před šestou, v sobotu a v neděli si poleží. Ne snad do samého poledne, to ne, to by neodpovídalo její povaze, ovšem taková hodinka, hodinka a půl. A poležet si, to v žádném případě neznamená probudit se o tu hodinu, hodinu a půl později. Poležet si, znamená probudit se jako jindy, uvědomit si, že je sobota, že je neděle, a vychutnávat, co tento fakt znamená. Například rozsvítit si lampičku na svém nočním stolku, sáhnout po ilustrovaném časopise (ty patří k oněm radůstkám) a pěkně v teplíčku a v klidu si prohlížet obrázky a číst články o zajímavých událostech a věcech; přenášet se v duchu do exotických krajin, ale i do milionářských sídel, setkávat se se slavnými lidmi…

Tak si počíná paní Marie Janáčková i dnešního rána. Zatímco její manžel vedle ní spokojeně oddechuje, ona sahá po čtrnáctideníku Kino.

Listuje, listuje, a najednou listovat přestane. Je zaujata. Paní Janáčková neví, co to jsou asociace, sdružené představy, v jejím oblíbeném čtivu se mnoho nepíše o zákonitostech a zapeklitostech lidské psychiky, nicméně ty obecně platné zákonitosti na jedince doléhají, ať o nich ví, či neví… Paní Marie Janáčková je zaujata snímkem příjemné plavovlásky s tmavohnědýma očima, s geometricky pravidelným chrupem a s broskvovou pletí… Paní Marie Janáčková slabikuje: Francouzská herečka Mireille Dareová… No a? pokládá si základní otázku. Chlapům se určitě líbí. Vyzařuje z ní bezbrannost, ale současně i ujištění, že každý, kdo přispěchá na pomoc, bude štědře odměněn… Dobře, jenomže proč by se měla líbit jí? Chystá se otočit stránku, leč nejde to. Ta fotografie jako by magnetizovala.

A tu paní Marie Janáčková zatřese svým spokojeně pochrupujícím manželem.

Pan Boleslav Janáček se prudce posadí. Nemůže z toho náhlého probuzení popadnout dech.

„Co je? Co se stalo?“

Se zbytečkem trčících vlasů připomíná dikobraza. Manželka mu ukazuje snímek.

„Co je?“ úlek je vystřídáván nakvašenosti.

„Právě jsem si na něco důležitýho vzpomněla… Vstávej!“ Nakvašenost je vystřídávána averzí:

„Proč bych měl já vstávat jenom kvůli tomu, že ty sis na něco vzpomněla?“

Rád by si znova lehl. Je mu v tom však zabráněno.

„Vstávej, jdeme!“

„Kam?“

„Za esenbákama… Sama už za nima nechci… Jakmile je ženská sama, neberou ji tak vážně, jak se patří!“

Averze pana Boleslava Janáčka opadává. Už má své zkušenosti, ví, že by to neskončilo dobře, že by z toho mohla vzejít dvoudenní ostrá hádka a po ní následující tichá domácnost.

„Na co sis vzpomněla?“

„V sobotu jsi šel do sklepa pro uhlí.“

„Pro uhlí do sklepa teď chodím denně.“

„V sobotu jsem šla s tebou… Kvůli tomu černýmu hrnci… Bylo to v sobotu, ne?“

„Jo… V sobotu… Po obědě… Měli jsme španělský ptáčky. A já si musel jít pro pivo až na Skalák, protože každou sobotu mají ti chytráci U labutě zavříno… Kruci, a kvůli čemu tohle všechno?“ rozčilí se.

A snad právem: za okny lepkavá únorová tma, ložnice prochladlá, osvětlená pouze malou lampičkou, to je nevlídnost sama… Kdo může, měl by ještě spát.

„Holku, která je strašně podobná týhle herečce, jsme přece potkali na schodech… Určitě šla k tomu fotografovi!“

„Nevzpomínám si.“

„Nevzpomínáš? Otáčel ses jako lačnej kocour…“

„Fakticky si nevzpomínám… A i kdyby snad…,“ slevuje, „přece nepřipustím, aby esenbáci podezírali z vraždy někoho jenom proto, že já jsem ho možná zahlídl na schodech – a koho jsem vůbec neviděl vstupovat do toho ateliéru…“

„Tu holku jsem tady přece viděla už několikrát… A kam jinam by šla?“

„Nevím.“

„A netvrdím, že Lehotskýho zavraždila… Prostě by jenom poznali, že někdy v šest hodin večer ještě žil… A to je pro ně taky cenný.“

Panu Boleslavu Janáčkovi se zavírají oči:

„A kde je, prosím tě, jistota, že se vůbec do toho ateliéru dozvonila, když už ty tvrdíš, že musela chodit jedině tam? My šli dolů, ona nahoru.“ pan Janáček si kupodivu vzpomíná.

„Stála snad u dveří při našem návratu? Ne! Byla už vevnitř!“

„Nebo taky stačila odejít! Tys ten kastrol hledala nejmíň pět minut!“

„Zase tam budu muset jít sama!“ rozhoduje se paní Janáčková. „Ostatně, co od tebe můžu očekávat…“

Chvatně se myje, chvatně se obléká. V ateliéru Milana Lehotského je dnes zavřeno.

A tak – zatímco pan Janáček opět spokojeně oddechuje – míří jeho neúnavná manželka k budově Okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích.

•

Jak major JUDr. Zdeněk Kalab v zaslepené chvilce přislíbil, že invalidního důchodce Jaroslava Potůčka vyslechne osobně, tak musí i konat. Už je od samého počátku je zřejmé, že tady se nevystačí ani s oficiální předvolánkou k oficiálnímu výslechu, ani s nějakým štěknutím u bytových dveří.

Už u těch dveří se na to musí jinak.

Je jedenáct hodin dopoledne. Major Kalab tiskne tlačítko zvonku. Zevnitř se dlouho nic neozývá, potom šouravé kroky, pak se nadzvedne krytka dveřního průhledu, konečně se dveře pootvírají. Úplnému otevření však stále ještě brání masívní řetěz. Ve škvíře se tísní tvář pana Jaroslava Potůčka.

„Co si přejete?“

A tón hlasu napovídá, že by byl nejraději, kdyby si návštěvník nepřál nic.

Ale ten už je uctivost sama:

„Dobrý den, pane Potůčku, já se jmenuju Kalab, jsem příslušníkem Veřejné bezpečnosti a přišel jsem vás poprosit, jestli byste nám nepomohl…“

„Poprosit? A mě?“

„Ano, vás, pane Potůčku.“

Teprve nyní se dveře otevírají úplně. Major Kalab ukazuje svůj služební průkaz. A všímá si, že se pan Potůček chová přinejmenším rozpačitě. Očima jako by hledal záchranný bod, nohy ve vyšlapaných pantoflích přešlapují na místě.

„Pojďte… Pojďte dál… Musím trochu uklidit,“ spěchá do pokoje.

Zavřít za sebou, to už by bylo přespříliš. Major Kalab může z předsíně pozorovat, v čem spočívá onen proklamovaný úklid: pan Potůček bere ze stolu starý kancelářský psací stroj, zmateně se otáčí, jako by ne a ne připadnout na to, kam ho co nejspolehlivěji ukrýt. Přestože u toho jídelního stolu jim vůbec nemusel vadit. To se potvrdilo o několik vteřin později.

„Posaďte se prosím…,“ pan Potůček ukazuje na jedno ze dvou křesílek u konferenčního stolku. „Uvařím kafe, ne?“

„Není třeba… A děkuju, nebudu vás dlouho zdržovat, to víte, máme s tím hodně práce… O vás jsem slyšel, pane Potůčku, jenom to nejlepší… Když jste ještě pracoval jako poštovní doručovatel, pamatoval jste si prý všechny lidi ze svého obvodu… Takový postřeh, to je výjimečná vlastnost… S tou se už zkrátka musí člověk narodit, nemám pravdu?“

Pan Potůček doslova roste. Jeho oči už nehledají záchranný bod. Našly ho. Dívá se zpříma. A nutí se ke skromnosti:

„To jo,“ přikyvuje. „Prostě se na někoho mrknu a už je tady uloženej,“ poklepává si na své hodně hodně vysoké čelo.

„Věřím… Ale to musí být nepříjemně prudký přechod: pořád mezi tolika lidmi, a najednou konec, stěny bytu… řeknu vám – na vašem místě bych aspoň postávaval u okna a díval se dolů na ulici, až někdo půjde…“

„To jo,“ přikyvuje opět pan Potůček. „Málokdo si to dokáže představit, pane…“

„Kalab… Kalab, ne Kaláb… Tady máte mou vizitku do práce… Kdybyste si ještě po skončení našeho rozhovoru na něco v souvislosti s tímto případem vzpomněl, můžete zatelefonovat, nebo přijít…“

Pan Potůček si nasazuje brýle. A výraz jeho obličeje se změní nejen touto optickou pomůckou:

„Vy jste major?“

Tohle už začíná být podle jeho gusta, v souladu s těmi vyfabulovanými scénami.

„S tím vám, pane Potůčku, přibývají hlavně starosti…“

Pak se spolu baví o všem možném. Pan Potůček přinese fotografii z doby, kdy závodně běhal: lehce přihrblý mladík s úzkými ramínky se opírá o jakési zábradlíčko, na sobě má bílé plandavé trenýrky a tmavší tričko s přišpendleným startovním číslem: kolena na tenoučkých a dosti křivých nožkách připomínají dva otoky.

„To jste vy?“ žasne major Kalab. „Přímo ukázková postava pro delší tratě!“ Pan Potůček se svěří, kolik už měl nabídek na směnu tohoto bytu. „Kdepak sídliště, pane Potůčku, tam byste byl nešťastnej,“ utvrzuje ho major Kalab. „Mně můžete věřit, já tam bydlím…“

A jen občas – a takřka mimochodem – se přiblíží k tomu, co pan Jaroslav Potůček viděl v sobotu večer (a to z důvodů veskrze pochopitelných) ze svého okna.

Pak se major Kalab podívá na své digitálky. A skoro trne; teď již naprosto nefalšovaně:

„Jedna hodina… To nám to, pane Potůčku, uběhlo… Vy jste si chtěl určitě něco přichystat k obědu… Moc mě to mrzí…“

„Ale to já si ještě stačím uvařit,“ uklidňuje ho pan Jaroslav Potůček. „Když si můžu s někým takhle pěkně popovídat…“

„A co byste tedy, pane Potůčku, soudil o tomhle? Mně se s vámi taky pěkně povídá, cítím však výčitky, že jsem vás zdržel, a od první věty si uvědomuju, že právě vy jste člověk, který nám může obzvláště pomoct… Čili sečteme-li tohle všechno, musíme z toho vyvodit jediný závěr: vy si ještě chcete se mnou povídat, já si ještě chci s vámi povídat, ale naproti tomu já nechci mít ty výčitky, že jsem vás zdržel… Tak se oblíkněte, dole mám vůz, zajedeme si někam na oběd, protože jsem vás zdržel, jste můj host, popovídáme si i tam… A potom všechno to důležitý, co jste mi řekl, u nás sepíšeme… Co vy na to?“

Pan Potůček se šel urychleně převléknout…

•

Na Okresní správě Sboru národní bezpečnosti v Klašticích byla paní Marie Janáčková přijata kapitánem Michalem Hronem. Ukazuje mu snímek z časopisu Kino, vypráví, na co si při pohledu na něj vzpomněla, co se jí neočekávaně vybavilo.

Vypráví uvolněně, neboť kapitána Michala Hrona považuje už od posledního setkání za svého starého známého; že se jí ujal právě on, považuje od samého počátku za dobré znamení.

A snad má i pravdu. Kapitán Hron se k ní nechová tak pochybovačně, jako se k ní choval její manžel, nehledá v jejím líčení událostí rozpory, jen jí předloží kolekci portrétů mladých žen.

„Byla to některá z nich?“

Paní Janáčková si obřadně nasadí brýle a zkoumá jednu fotografii po druhé. Pak prohlásí:

„Tahle!“

A z jejího hlasu nezaznívá ani špetka pochybnosti. Kapitán Hron jí upřímně poděkuje. Doprovází ji k východu z budovy, snaží se mluvit o odtažitých tématech, hlavou mu však víří vzrušené úvahy. Je toto svědectví věrohodné? Lze jeho věrohodnost ověřit? A jestliže se potvrdí, co s tím dál?

Paní Marie Janáčková totiž označila portrét devětadvacetileté Jany Pelanové. A o té už se k nim leccos doneslo…

Major JUDr. Zdeněk Kalab zadokumentoval svědeckou výpověď osmapadesátiletého invalidního důchodce Jaroslava Potůčka.

Bohužel, tato výpověď je již účelově zkreslená. A upravená.

Zřejmě důsledek osobité literární tvorby.

•

Osmačtyřicetiletý Tomáš Zemek má za sebou pohnuté, nezáviděníhodné životní údobí. Vychován k samostatnosti, k pracovitosti, k překonávání překážek vlastními silami. A snad právě tyto tři vlastnosti se mu zle vymstily. Vyučil se elektromechanikem, vystudoval průmyslovou školu téhož oboru, oženil se, spolupočal dceru. Ve čtyřiačtyřiceti letech se stal vedoucím opravny elektrospotřebičů okresního podniku služeb. Skomírající provozovna – při životě udržovaná víceméně jen proto, že její existenci vyžadovalo zákonné ustanovení – začínala být čím dál vyhledávanější, posléze i rentabilní. Bohužel (někde však i naštěstí) poptávka čím dál více převyšovala kapacitní možnosti. Proto se vedoucí Zemek pustil do opravdového boje: místo nevyužité nádvorní stavby postavit novou budovu. Dopodrobna už věděl, co kde umístit, jak podnikat. Pracovní doba pro něho nikdy neplatila. V prvním kole se mu podařilo zdolat tuhou byrokracii, opatřil všechna potřebná povolení, získal potřebné finanční prostředky. Ve druhém kole navázal kontakty s přidruženou výrobou jednoho jednotného zemědělského družstva (když pro desítky odborných firem byla tato zakázka naprosto neatraktivní). Stavební četa si kladla mnoho podmínek. Ta nejzákladnější: starou nádvorní stavbu musí zlikvidovat někdo jiný; bourat, to by bylo pod jejich stavovskou čest. Tomáš Zemek se tedy pustil – spolu s několika svými kamarády – do bourání sám.

A hned třetího dne se zřítil do hloubky sedmi metrů. Jeho stav byl zpočátku beznadějný, pak kritický, nakonec vážný. Ležel pod infúzemi, analgetika už nezabírala, lékaři ho povzbuzovali ujištěními, že i na invalidním vozíku lze – téměř plnohodnotně – prožít zbytek života. Navíc k němu, s ubohou bezohledností, pronikaly komplikace rodinné i pracovní. Manželka si domyslela, co by asi obnášel život s životní troskou, a vyřešila situaci po svém. Kompetentní činitelé, ti, kteří předtím vyzdvihovali pracovní iniciativu Tomáše Zemka a podepisovali četné diplomy s tímto jménem, najednou mluvili o pracovní nekázni… Co má co pohledávat vedoucí opravny elektrospotřebičů na střeše? Odsouzeníhodná nezodpovědnost. A tohle se snad má odškodňovat z celospolečenských prostředků? Tomáš Zemek ležel, s vypětím sil se pokoušel pohybovat alespoň tak, aby na stykových plochách nevznikaly dekubity, a uvažoval o jediném: mít jistotu, že byt se zařízením a auto připadne jeho dceři, nezaváhá už ani minutu – a tu hadičku s umělou výživou odtrhne od jehly… Jenomže mít jistotu… Kdo mu takovouto jistotu poskytne? Neposkytl mu ji nikdo.

Možná ku prospěchu věci.

Uplynuly celé tři roky. Tomáš Zemek sice ještě není rozvedený, nicméně náporům manželky, která by se k němu chtěla vrátit, úspěšně odolává, našel si malý byt, na poloviční úvazek vykonává své původní řemeslo, a teď právě – navzdory nevlídnému únorovému dopoledni – dojel ve své škodovce k lesu za obcí Milíšov asi šestnáct kilometrů jižně od Klaštic.

Ne, nevytahuje z vozu skládací invalidní vozík a nesouká se na něj složitým manévrem, nevytahuje ani berle, či v lepším případě francouzské hole: vystupuje po svých. Sice trochu kulhavě, leč po svých. A další překvapení: na vlhkou zem se zbytky rozbředlého sněhu pokládá gumovou podlážku z vozu, zouvá si zimní boty s vlněnou vložkou, svléká si teplou bundu, svléká si termo-kalhoty – a nyní tu stojí v lehkém tréninkovém úboru ostře červené barvy, obouvá si ještě maratonky, nasadí si pletenou čepici (v průběhu nemocničního pobytu přišel o drtivou většinu svých vlasů), do kapsy opatřené zipem schovává klíčky od vozu. Rozbíhá se. Stále ještě to není odlehčený styl běžce dlouhých tratí, avšak je to již více než poloviční vítězství. A další krůček k metě, kterou si Tomáš Zemek vytyčil: oslavit své padesáté narozeniny maratónským během, a to v čase pod čtyři a půl hodiny. Všechno si ovšem musí natrénovat mimo zrak veřejnosti. Ti s vyvalenými pupky se stávají nejškodolibějšími kritiky. Tady u Milíšova je jeho oblíbený okruh. Pro jistotu se i při něm vyhýbá hlavním lesním cestám, i na venkově jsou přece posměváčkové. Má zde své kontrolní body, takže stačí stisknout stopky na digitálních hodinkách – a už jen porovnávat: kolik vteřin mu trval ten který úsek posledně, si pamatuje. Musí si pamatovat. Po tom karambolu nedává do pořádku pouze své tělo. S úsekem číslo jedna – od kraje lesa ke třem břízkám – může být spokojen: navzdory kluzkému terénu snížil čas z minulého týdne o šest sekund. Usek číslo dvě – od tří břízek ke spodní části lomu – patří k nejobtížnějším. Povrch je kamenitý, nepružný krok se mu těžko přizpůsobuje. Tomáš Zemek běží s hlavou skloněnou.

Zvedne ji až těsně před kolmou stěnou bývalého žulového lomu. To, co vidí, mu připadá neskutečné. Snad výjev z moderní pohádky. Třicet metrů před ním stojí stříbřitý kamiónek. Obývací volkswagen.

Tomáš Zemek zůstane stát. Teď mu na měřeném čase přestává záležet. Že někdo táboří právě zde? Nějaký nimrod? Dost nepravděpodobné. Kdo sem zajel, se musel nepochybně pořádně zapotit.

Tomáš Zemek není zbabělý; přistoupí blíž. Nahlédne zadním okýnkem do obývacího prostoru. Nikdo tam není. Ani v kabině. Tomáš Zemek se rozhlédne – a pak provede něco, co by provádět neměl: stiskne kliku dveří. Odemčeno.

Člověk nemusí být motoristou, aby poznal, že tady něco není v pořádku.

Tomáš Zemek zkrátí svou tréninkovou trasu. Cestou do Klaštic zastaví u telefonní budky a použije čísla tísňového volání. Reakcí důstojníka z operačního střediska je překvapen.

Tomáš Zemek má pocit, že nalezl něco, po čem pátrají snad všichni klaštičtí příslušníci Veřejné bezpečnosti. A možná že nejenom oni.

Ochotně přislíbí, že počká na výjezdovou skupinu. Les u Milíšova zná, ukáže jim nejen místo nálezu, ale i pravděpodobnou přístupovou cestu.

•

Úryvky z výslechového protokolu svědka Jaroslava Potůčka, osmapadesátiletého, ženatého, invalidního důchodce, bytem Klaštice, Hrubešova 13.

OTÁZKA: Popište, čeho jste byl svědkem ve večerních hodinách dne 10, února tohoto roku.

ODPOVĚĎ: Jelikož mi v důsledku mého nervového onemocnění lékaři doporučují hodně klidu a hodně spánku a jelikož jsem se chtěl dívat na pozdní televizní program, šel jsem si po večeři lehnout. Byl jsem však probuzen silně hřmotícím automobilovým motorem. Upozorňuji, že naše ulice je poměrně tichá a průměrně hlučné motory mě neprobouzejí.

OTÁZKA: Co jste udělal po tomto vyrušení?

ODPOVĚĎ: Přistoupil jsem k oknu svého pokoje. Viděl jsem, že řidič dojel až skoro na samotný konec Hrubešovy ulice, tam prudce zastavil – a ještě prudčeji začal couvat. Bylo to nebezpečné počínání, osvětlení je v těchto místech nedostatečné, kdyby se někdo dostal před jeho zadní kola, mohlo dojít k tragédii. Před domem číslo šestnáct zastavil.

OTÁZKA: Jak jste si toto couvání vysvětloval? Tato otázka nesouvisí s přímou svědeckou výpovědí, týká se vašeho dohadu, proto na ni nemusíte odpovídat.

ODPOVĚĎ: Nabyl jsem dojmu, že za volantem sedí krajně rozrušený člověk. To se mi potvrzovalo i vzápětí: z vozu přímo vyskočil, rozběhl se k domovním dveřím, od nich se však vrátil. Jako by zapomněl v kabině nějaký předmět… A taky zřejmě zapomněl zamknout.

OTÁZKA: Jaký to byl předmět?

ODPOVĚĎ: To jsem bohužel nedokázal od svého okna rozeznat. Vím jen, že si ho chvatně schovával do náprsní kapsy.

OTÁZKA: Co měl na sobě?

ODPOVĚĎ: To jsem taky nestačil určit. Všiml jsem si pouze, že to byl ten typický pohyb pravé ruky, jímž se něco schovává do náprsní kapsy.

OTÁZKA: Můžete tohoto muže popsat?

ODPOVĚĎ: Sledoval jsem ho jen po dobu dvou nebo tří vteřin, navíc shora… Určitě to byl člověk mladší, pohyblivý… Snad měl na hlavě čepici se štítkem, ale ty se teď nosí…

OTÁZKA: Co následovalo?

ODPOVĚĎ: Já jsem zůstal u okna. Uvědomil jsem si totiž, že je tu cosi zarážejícího a záhadného: jak to, že dům číslo šestnáct přejel a musel se vracet, když v domě se orientoval jako někdo, kdo už tam určitě byl?

OTÁZKA: Podle čeho tak usuzujete?

ODPOVĚĎ: Dům číslo šestnáct kdysi patřil do mého roznáškového obvodu, spínač schodišťového osvětlení je poněkud skrytý za dveřmi, které vedou ze vstupní chodby. A rozsvítilo se záhy po jeho vpádu do domu.

OTÁZKA: Dovedl byste určit značku a model tohoto automobilu?

ODPOVĚĎ: V automobilech se vyznám jen málo… Vím jen, že to byl vůz střední kategorie, světlejší barvy a žádný, jak se teď říká, veterán.

OTÁZKA: Můžete něčím potvrdit, že tento muž měl namířeno do ateliéru fotografa Milana Lehotského, respektive že do tohoto ateliéru vstoupil?

ODPOVĚĎ: Ne, to potvrdit nemohu. Vím jen, že asi po patnácti minutách stejně rozrušeně z domu vyběhl, odemkl vůz a prudce odjel.

OTÁZKA: Kolik asi bylo hodin?

ODPOVĚĎ: Odhaduji, že asi jedenadvacet patnáct až jedenadvacet třicet.

OTÁZKA: Lze z vašeho bytu poznat, jestli se v ateliéru, který patřil Milanu Lehotskému, svítí?

ODPOVĚĎ: V tom ateliéru jsem nikdy nebyl; když jsem se díval do jeho oken při denním světle, měl jsem dojem, že za okny jsou závěsy či rolety tmavohnědé barvy. Asi dvakrát jsem mohl pozorovat matné světlo, jinak bývaly ty závěsy či rolety zataženy. Několikrát, a to už za šera, jsem zahlédl, jak Milan Lehotský vstupuje do domu, že jde do svého ateliéru a že tam bude svítit, se dalo předpokládat, já to však nepoznal.

OTÁZKA: Zpozoroval jste toho večera ještě něco?

ODPOVĚĎ: Protože jsem si nedokázal to, čeho jsem byl svědkem, vysvětlit, musel jsem na to ustavičně myslet, a proto jsem věnoval protějšímu domu zcela mimořádnou pozornost, a to i na úkor pozdního televizního programu, na který jsem se předtím těšil. Asi ve dvaadvacet hodin a pětačtyřicet minut stál před domem číslo šestnáct větší tmavý vůz. Takový, jaké používají taxíkáři, ale to světelné označení Taxi neměl.

OTÁZKA: Kdo vystoupil z tohoto automobilu?

ODPOVĚĎ: To nevím. Tento automobil neměl tak výrazně hlučný motor, já jsem nemohl stát u okna ustavičně, přistupoval jsem k němu v nepravidelných intervalech. Ten větší tmavý vůz tam stál, v jeho kabině se svítilo. Asi po pěti vteřinách se v kabině zhaslo a vůz se rozjel. A v té době se svítilo i na schodišti domu číslo šestnáct. Snadno jsem si tedy domyslel, že někdo se nechal přivézt.

OTÁZKA: Pak jste byl svědkem ještě něčeho dalšího? ODPOVĚĎ: Už ne. Vzal jsem si léky, které musím denně užívat, a šel jsem si lehnout.

OTÁZKA: Pane Potůčku, od jednoho svědka jsme se dověděli, že jste se mu zmiňoval i o automobilu, který měl přijet k domu číslo šestnáct kolem devatenácté hodiny.

ODPOVĚĎ: Já? Aha, už si vzpomínám, ale vy jste mě upozornili, že mám mluvit pouze o tom, čeho jsem byl očitým svědkem. Tam o tom jsem slyšel, je pochopitelné, že se o vraždě Milana Lehotského hodně mluví, zvláště tady v bezprostředním okolí.

OTÁZKA: Od koho jste o tom automobilu, který sem měl přijet kolem devatenácté hodiny, slyšel?

ODPOVĚĎ: Nemám důvod tuto informaci tajit, avšak už si to nedokážu srovnat, jako bývalý listonoš znám hodně lidí, snadno se s nimi dávám do hovoru. Nerad bych někoho křivě nařknul. A i kdybych přece jen tušil, kdo to byl, dotyčný by mi to stejně do očí zapřel…

•

Navzdory nevlídnému únorovému počasí bylo nutno provést mnoho kriminalistických úkonů přímo na místě nálezu, to znamená u milíšovského opuštěného lomu. Prozkoumat předpokládanou příjezdovou trasu a prokázat, jestli skutečně příjezdovou cestou je, v záporném případě pak hledat a prokazovat jinde. Je třeba odebrat potřebné vzorky zeminy z té cesty – a vzorky toho, co ulpělo v dezénu plášťů volkswagenu, sejmout otisky prstů v kabině (které by mohly být setřeny, až bude volkswagen transportován), ale i na povrchu karosérie, zajímat se o další stopy a mikrostopy, jako jsou spadané vlasy, vždyť se může nalézt utržený knoflík, odpadlá spona, prach, skvrny…

Major JUDr. Zdeněk Kalab, poručík JUDr. Ilona Olmerová a poručík Petr Junek se přijeli podívat na místo nálezu v době, kdy už se povážlivě stmívalo – a stříbřitý kamiónek byl nasvětlován přenosnými reflektory. Připomínalo to přípravu pro filmový záběr, nutno uznat, že záběr docela působivý: v pozadí kolmá stěna lomu…

Technik nadporučík Roman Petrášek je seznamuje s prvními poznatky, vznesenými většinou formou otázek.

„Co si nedovedu vysvětlit: ten kdosi startoval za pomoci originálního klíčku. To by mohlo vylučovat možnost, že se jednalo o běžnou krádež vozu. Ale kdo má klíček od zapalování, mívá zpravidla i klíček od dveří, jinak by se přece dovnitř bez poškození zámku nebo skla nedostal… Jak to, že nakonec nechal odemčeno?“

„Třeba si myslel, že právě na tohle nepřijdeme,“ soudí poručík Junek.

Mnohdy na něm nelze poznat, kdy vtipkuje – a kdy je to naopak míněno vážně.

•

Jana Pelanová a její šestiletá dcera Veronika tráví víkend na chalupě svých rodičů v Jizerských horách. Dříve na pozvání svého otce nereflektovala, tentokráte se přímo zeptala:

„Jedete do Jizerek?“

A inženýr Přemysl Kratina byl očividně potěšen. Jednak ví, co jeho dcera prožívá, a bude-li ji mít dva dny u sebe, bude klidnější, jednak si přeje, aby jeho vnučka trávila co nejvíce času v méně toxickém prostředí.

Ráda je i paní Libuše Kratinová.

Ta touží ještě po něčem dalším: dopodrobna s dcerou prohovořit otázku rozvodu. A jak co nejexemplárněji rozdupat netvora jménem Bohumil Pelan. Když už se rozhodla i ona…

•

Pan Jaroslav Potůček zcela zapomíná na to, že je invalidním důchodcem, má tak dobrou náladu a tak povznesené sebevědomí, jaké nepoznal již dlouho, na jaké už dokonce zapomněl. Kdyby mu někdy chutnal alkohol, zastavil by se cestou domů v restauraci… Co, zastavil by se cestou…! Zajel by si do vnitřního města, a třeba i do vinárny Marica!

Když u jeho bytu neočekávaně zazvonil ten mladík, pan Jaroslav Potůček situaci nezvládl, pečlivě připravovaná koncepce se žalostně rozsypala. Bylo to depresivní, skoro začal pochybovat o sobě samém.

Teď už o sobě pochybovat nemusí. Uklidnil se, promyslel si každou větičku, a hlavně: řekl pouze to, co říct potřeboval.

Jediný zádrhel: ten automobil kolem devatenácté hodiny. Ale i z toho se nakonec vysekal. A jak elegantně!

Budoucnost Jaroslava Potůčka je čím dál smysluplnější.

•

Do myšlení pražské kadeřnice Miroslavy Maškové pronikl zásadní rozpor. Jeho ostré hrany neobrušují ani časté hlty utajovaného brandy.

Že byl fotograf Milan Lehotský zavražděn, je tragické. Jí to však pomohlo. Manžel Libor je najednou vůči ní jako proměněný, po předcházejícím nezájmu nezbylo zhola nic. Ustavičně se snaží sdělovat něco zajímavého, ustavičně něco slibuje, ustavičně se snaží něčím posloužit…

A ustavičně vyzvídá, na co se Miroslavy ptali při tom výslechu. Chtěl by znát detaily, chtěl by se domlouvat…

Jenomže Miroslava poznává, jak je prospěšné mlčet, odvolávat se na pomyslný slib, který musela vyšetřovateli dát. Miroslava Mašková má stále před očima ty svazky bankovek, které tehdy manžel přepočítával, musí myslet na jeho časté – a několikadenní – cesty, údajně služební, a hlavně na jeho nezájem o ni jakožto o ženu… Miroslava netouží po těch penězích, nechce k sobě manžela připoutávat násilím, přeje si jediné: aby opět všechno bylo mezi nimi jako kdysi… Když šetřili a osm roků čekali na tento byt, když se pak radovali z každé vázičky, kterou si mohli společně koupit…

Jen trochu štěstí – copak je to moc?

Na to nejhorší však nedokáže Miroslava Mašková ani pomyslet; namlouvá si, že je to absurdní: nemá s tou násilnou smrtí její manžel něco společného?

Čím si ale kdo může být jist?

•

Rodiče Martiny Lehotské bydlí v Poděbradech. Jakmile jim v úterý večer Martina zatelefonovala, co se stalo jejímu manželovi, začali naléhat, ať okamžitě přijede. Martina se vymluvila na to, že musí být nápomocna vyšetřování a že je zapotřebí řešit záležitosti praktického rázu. Ve skutečnosti chtěla být sama; s nikým nemluvit, nikoho ani nepotkával. Odolávala i dalším telefonátům z Poděbrad. V pátek už pro ni byla ta samota nesnesitelná. V pátek odpoledne zavolala majoru Kalábovi a zeptala se, jestli se smí na víkend vzdálit, od pondělí už bude na svém pracovišti v bance. Major Kalab s jejím odjezdem samozřejmě souhlasil, plně chápal její situaci. Martina Lehotská mu – sama od sebe sdělila, že má namířeno ke své kamarádce do Českých Budějovic. Kamarádka ji k sobě stále zve – a v tomto případě nehrozí nebezpečí, že by bylo třeba mluvit o vraždě, kamarádce se se vším svěří až někdy v budoucnu, na přesném datu přece nezáleží. Ještě ovšem musí kamarádce zatelefonovat. Pokud by ale ona měla jiný program, návštěva se pochopitelně neuskuteční. To by Martina Lehotská ještě oznámila. Major Kalab ujišťoval, že to není třeba, kamarádčinu adresu si však přesto zaznamenal.

A jelikož se už v pátek Martina Lehotská neozvala, dá se předpokládat, že tráví víkend v Českých Budějovicích.

Ostatně: její přítomnost v Klašticích není urgentní ani po nálezu obývacího volkswagenu.

•

Robertu Pacákovi se sobotní ráno docela vydařilo. Se Šárkou se setkali až u snídaně. Tu připravil on sám: vejce na anglické slanině, rozpečené rohlíky, tvarohový dezert, pomeranče (ta stálá snaha, aby se dcerce dostávalo alespoň všech potřebných živin, když už se on musí smiřovat s tím, že všechno, co by si zasluhovala, jí zajistit nedokáže…).

Mluvili spolu pouze o všedních věcech. Robert odmítl, aby mu Šárka přinášela do kovárny oběd, ohřeje si guláš z konzervy, to naprosto stačí. Šárka zase odmítla, aby právě na dnešek otec pozval paní Škeříkovou, která jim pomáhá s úklidem bytu, jsou to vyhozené peníze. Pak Robert Pacák přemlouvá svou dceru, nemůže přece pořád jenom sedět doma a učit se, ať si zajde na diskotéku nebo do kina… Nakonec položí na stůl stokorunu, kterou si Šárka po jistém zdráhání vezme.

(Jako by se tu něco kupovalo a něco prodávalo…)

Takže Robert Pacák si zhluboka oddechne, sotva se za ním zavřou bytové dveře. No, žádný div. To ožehavé téma se připomínalo každou vteřinou, mohutný balón, který klesal stále níž a níž, už už se dotýkal jich obou.

A Robert ví, že Šárka nikdy nedokáže své otázky dlouho skrývat, vlastně nejen otázky.

Což je znepokojující. Vzdálit se, to tedy znamená pouze oddálené nebezpečí.

Ale on má přece jenom ji!

•

Devatenáct nula šest.

Major JUDr. Zdeněk Kalab bere stohy papírů ze svého psacího stolu a ukládá je do trezoru. Pro dnešek by to mohlo stačit. Myšlenky se však do trezoru nezamknou a v klidu tam do zítřejšího rána nepřečkají. Jsou ovládány značnou setrvačnou silou… A zdá se, že silou čím dál mohutnější…

Obývací automobil značky Volkswagen byl již dopraven do garáže Okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích, s důkladnou prohlídkou se začne v neděli. Před dvěma hodinami byl získán zajímavý poznatek; poznatek, který měl být získán – podle zákona logiky – v samotném počátku; bohužel logika neplatí v praktickém životě, natožpak aby měla své pevné místo ve vyšetřování: někteří návštěvníci ateliéru Milana Lehotského, ale někdy i sám Milan Lehotský, nevcházeli do domu přímo z Hrubešovy ulice, nýbrž z ulice Mrázkovy. To je ulice rovnoběžná s ulicí Hrubešovou. Hrubešova a Mrázkova, plus dvě ulice příčné, vytvářejí jeden blok obdélníkového půdorysu. Uvnitř jsou dvory. Čili lze vstoupit do domu číslo třináct v Mrázkově ulici (vchodové dveře se nikdy nezamykají), projít vetchými vrátky mezi dvorem tohoto domu a domem dvoru, v němž je ateliér Milana Lehotského. V Mrázkově ulici je zastávka trolejbusů a autobusů městské dopravy. Kdo jde od zastávky do ateliéru a vyzná se, ušetří si touto zkratkou nejméně sto metrů chůze. A také samozřejmě může této zkratky používat ten, kdo si nepřeje, aby byl viděn v Hrubešově ulici…

Může mít tato skutečnost nějaký praktický význam, tedy význam pro vyřešení případu násilné smrti Milana Lehotského?

Z úvah je major Kalab vyrušen zaklepáním na dveře.

„Dále.“

Vstoupí poručík Petr Junek. A v závěsu poručík JUDr. Ilona Olmerová.

„ Prosím.“

„Chystám se s Ilonou na večeři… Těch obložených chlebíčků už je i na mě moc… Tak nás napadlo, jestli nechceš jít, Zdeňku, s námi… Byli bysme docela rádi…“

Major Kalab mlčí. Snad i z profesionální deformace si analyzuje tento slovní projev. On se chystá, ale oni by byli rádi. Dokonce i docela rádi. A výsledek první analýzy: Petr s největší pravděpodobností Ilonu pozval, nebo ona navodila – díky svému diplomatickému taktu – takovou situaci, v níž jemu nezbylo nic jiného než ji pozvat. Vzápětí si zřejmě uvědomil, že večeři ve dvou by paní Junková přijala dost nevraživě, kdyby se k ní ta zpráva donesla (a k ní se bohužel donáší leccos), kdežto večeři ve třech by mohl vydávat za večeři pracovní – a v případě potřeby dokazovat, že požadavky majora Kalaba bývají dosti svérázné. A pak je tu ještě jeden důležitý moment: tu společnou večeři by měl někdo zaplatit, ukázat se jako grand…

„Říkala jsem ti přece, že nebude mít zájem,“ vměšuje se Ilona, nepochybně v souladu s připraveným scénářem. „On má ty obložený chlebíčky rád.“

Major Kalab zamyká trezor. Promluví až po pauze:

„Pod jednou podmínkou.“

Poručík Junek mu podává kabát.

„Posloucháme.“

„Nebude se mluvit o práci.“

„S tím lze souhlasit,“ slibuje Ilona Olmerová.

Před budovou nasedají do lady majora Kalaba.

„Kam to bude, panstvo?“

„Můžeš si vybrat,“ předstírá velkorysost poručík JUDr. Olmerová. „My se podřídíme.“

„Už jsme na to zvyklí,“ dodává poručík Junek.

„Luna,“ rozhoduje major Kalab.

A nenápadně se mrkne na tváře svých dvou spolupracovníků. Je vidět, že ta předcházející velkorysost se poněkud vytrácí. Nahlas to dá najevo poručík Junek:

„Proč právě Luna?“

Major Kalab startuje.

„Z vrozené pohodlnosti a z vrozené škodolibosti.“

Nechápou. A tohle dá nahlas najevo poručík JUDr. Olmerová: „Jak to?“

„Předpokládám, že vůz zůstane do rána před hospodou. A z Luny to mám já domů nejblíž – a vy dva nejdál.“

Večeře vydatná a chutná, zábava příjemná, podmínka je dodržována. Pouze v jednu chvíli hrozí nebezpečí jejího porušení: poručík Junek ustavičně pokukuje ke skupince u vedlejšího stolu. „Co je?“ odvrací ho major Kalab.

„Ale nic.“ sahá po sklenici s prazdrojem.

„Tohle je jeho specialitka,“ stěžuje si Ilona Olmerová. „Něco nakousnout… Marně mu vtloukám do hlavy, že slušnej člověk se nevyjadřuje v hádánkách.“

„Když to chcete mermomocí vědět, tak jsem se právě naštval. A kdybych neseděl u bílýho ubrusu, vyjádřil bych se jinak, výstižnějc.“

„I tohle je jeho specialitka,“ neopomene připomenout Ilona Olmerová.

„Fakticky přestaň s těma hádankama,“ prosí už i major Kalab. „Možná je to ze závisti,“ mírní se poručík Junek. „Našinec sotva plete nohama – a ti vedle si jdou na ples… Tady se zastaví na podklad, aby se jim dobře pilo…“

„Aha,“ oddechne si major Kalab.

„Kde je tady ples?“ vyzvídá Ilona Olmerová.

„Hned za rohem, v kulturním středisku,“ vysvětluje poručík Junek, bezkonkurenční znalec nejenom klaštického podsvětí.

V jedenadvacet třicet jim dá personál důrazně najevo, že sice vítáni byli, ale od tohoto okamžiku dochází k radikální změně.

Kladný vliv na ni nemá ani výše spropitného, kterým major Kalab obdaruje pana vrchního.

Vycházejí. Major Kalab váhá. Myšlení je doopravdy hnáno značnou setrvačnou silou. A člověk je někdy proti ní bezmocný.

„Petře, prosím tě.“ major Kalab využívá chvilky, kdy se ocitají o samotě. „Já vím, že jsem stanovil podmínku.“

„Klidně mluv, podmínka byla dodržena… A navečeřeli jsme se docela dobře…“

„Jak ses zmiňoval o těch, co jdou na ples…“

„Já je neznám,“ přeruší ho poručík Junek.

„To není třeba… Ale v souvislosti s nimi mě cosi napadlo. A taky v souvislosti s panem Potůčkem.“

„Tak rychle, než se nám Ilonka vrátí z toalety.“

„Pan Potůček se zmínil o tom, že ve dvaadvacet hodin a čtyřicet pět minut stál před domem číslo šestnáct větší tmavý vůz, takový, jaké používají taxíkáři, ale to světelné označení Taxi neměl.“

„Četl jsem. A dál?“

„Mohl to být černý taxíkář.“

„Klidně… A dál?“

Teď už to pronese poručík Junek mnohem netrpělivěji, Ilona se může objevit každou vteřinu.

„Co je největším kšeftem černých taxíkářů?“ pokračuje major Kalab.

„Koukám, že na ty hádanky nemám monopol pouze já… V sobotu desátého února to asi byly plesy… A dál?“

„Jestli se někdo nevracel z plesu.“

Nastane ticho. Neklamné znamení, že rozluštění hádanky nijak neoslnilo.

„Tak za prvé,“ poručík Junek vztyčí palec pravé ruky: „Znáš lidi z toho domu? Ne. Já je znám. Na plese si nedokážu představit ani jednoho z nich. Za druhý,“ k palci se vztyčí i ukazovák. „I kdyby někdo z nich na ples navzdory mýmu odhadu šel, určitě se nenechá dopravit domů taxíkem. Za třetí,“ k palci a ukazováku se vztyčí i prostředník. „Kdo se vrací z plesu ve tři čtvrtě na jedenáct?“

„Tak za prvé,“ napodobuje ho major Kalab. „Já nemám na mysli lidi z toho domu. Za druhé: o žádných konkrétních pasažérech nechci zatím uvažovat…“

„A za třetí?“

„Za třetí bych ti byl vděčen, kdyby ses podíval k divadlu, tam mají určitě nejtučnější rita… Černý taxíkáře znáš.“

„A co Ilona?“

„Právě přichází… Zavolej si mým jménem pro vůz, doprav ji domů.“

„No, ty seš, Zdeňku, fantastickej!“ zajásala JUDr. Olmerová. Zaslechla totiž pouze to, že nebude muset čekat na autobus, nebo se dokonce vláčet pěšky.

„To je,“ souhlasí trpce poručík Junek.

Už od sedmnácté hodiny se potuluje Bohumil Pelan po městě. Hlava ho sice po bouřlivém včerejšku ještě trochu bolí, žaludek má jako na vodě, avšak cítí, že by si rád zase někam zašel. Jenomže to by musel mít v peněžence víc než jednu desetikorunu a pár drobných. Tak to ostatně dopadá, spojí-li se v manželství měkkouš a bankovní úřednice. Odevzdat výplatu i s dokladem, zpět dostat na obědy v závodce, na autobusovou jízdenku – a stovku měsíčního kapesného. A s ním jedno odpoledne a jeden večer v Rakovnické pivnici setsakramentsky zamává… A dokud toho ještě byl schopen, sledoval včera ty chlapy kolem. Mnozí v montérkách, jak tam zapadli v poledne, možná i dřív. Instalatéři, plynaři a topenáři od Domovní správy. Padesátikoruny a storuny měli zmuchlané do ruliček, dvacetikoruny a desetikoruny, to je pro ně zřejmě smetí. Ty už se jim nikdo neodvažuje podstrčit. Svinstvo! A potom že jsme si všichni rovni! Manželka sebere dceru, s milovaným dědečkem a s milovanou babičkou si odjedou na chaloupku, tam se bude debužírovat (a taky připravovat tažení proti tomu ubožáčkovi z děcáku, cvokovi s papírama), a co zůstalo doma pro něho? Půl veky chleba, kupované škvarkové sádlo, jeden lančmít – a nakládané zelí od milované babičky (snad na padesát způsobů). Hajzlové!

Ale s ním nezamávají tak snadno, jak si představujou. Už proto ne, že Veronika není jenom jejich. A takovejch frajírků, jako je pan inženýr, milovanej dědeček, už zkrotil… Co na tom, že on je o hlavu vyšší a že se celý léto prohání s tenisovou raketou… Bohumil Pelan sáhne do náprsní kapsy kabátu, pravou dlaní sevře střenku loveckého tesáku. To mu dodá jistoty… K čemu nějaká plácačka? Bohumil Pelan se tomu chtěl původně vyhnout, tělo jako by však jednalo samo o své vůli, kroky míří k Hrubešově ulici.

Naproti domu číslo šestnáct zůstane stát.

A cítí, že je mu tak dobře, jak by mu nemohlo být ani po půllitrovce Jelínkovy slivovice…

•

Poručík Petr Junek doprovodil Ilonu Olmerovou až před vchod věžáku (tady se už nemusí žádného nebezpečného pohledu obávat), pak se nechává zavézt ze sídliště do vnitřního města. Vystoupí nedaleko divadla. Budova opět slavnostně osvětlena, dnes ten jas patří plesu zdravotníků. Před hlavním vchodem parkuje černá mercedeska. Jsou dvacet dvě hodiny a čtyřicet minut, o její služby tedy ještě není velký zájem. Poručík Junek už už míří k řidiči, který poklimbává nad volantem, v posledním okamžiku si to však rozmyslí. Tohle by přece byl ryzí amatérismus. Asi deset minut čeká v ústraní. Pak vykročí směrem k hotelu Avon, pokračuje podél banky. Provoz na hlavní klaštické třídě je minimální. Sem tam trolejbus či autobus městské hromadné dopravy, sem tam nějaká škodovka či Wartburg. Konečně! Tmavošedá volha se světlým označením Taxi. A bez pasažérů. Poručík Junek se vrhne do jízdní dráhy a mává. Taxíkář zkušeně sešlápne brzdu a manévruje k pravému chodníku. Poručík Junek k němu urychleně přeběhne. Jako by měl strach, aby se vůz nerozjel předčasně. Sune se k řidiči. A hned je patrno, že ten strach nebyl opodstatněný.

„No ne,“ uleví si plešatý čtyřicátník v kožené bundě. Nadšením rozhodně nepřekypuje. Zato poručík Junek se o nadšení pokouší; alespoň o to vnějškové:

„Nazdar, Stanislave… Jak jdou kšefty?“

„Kam to bude?“ zeptá se Stanislav Budínský.

Před čtyřmi roky se namočil do rozprodeje starožitností nekalého původu. Poručík Petr Junek, který se právě tímto případem zabýval, tedy rozhodně nepatří k jeho osobním oblíbencům.

„Uvítal bych, kdybys zabočil tady na náměstí, zaparkovat můžeš před barem Felix.“

„Čili grátis.“

„Můžu se ti odvděčit jinak.“

„Tohle bych radši slyšel od někoho jinýho.“

Přesto vyhověl. Před Felixem vypnul motor.

„Bohužel se musím živit, tak tu nemůžu trčet do rána… Co sis zase vymyslel?“

„Jezdil jsi i minulou sobotu?“

„Alibi?“ Stanislav Budínský si zapaluje cigaretu.

Že by nabídl poručíku Junkovi, ho ani nenapadne.

„Ne… Kšefty byly dobrý, ne? Ples Filmovýho klubu, to je přece událost…“

Stanislava Budínského už neuklidňuje ani cigareta:

„Kruci, co se pořád zajímáš o moje kšefty?“ vybuchne. „Řečičky, jak se napakujeme… A vidíš to sám: z tý nouze o kunčafta už je našinec tak zblblej, že zastaví kdekomu…“

„A ještě se vám plete do cesty nějakej meďour,“ pronese účastně poručík Junek.

Ta slova mají účinek téměř zázračný: Stanislav Budínský prudce zamáčkne nedokouřenou cigaretu. A ničí ji v popelníku, jako by si potřeboval právě na ní vylít svůj vztek.

„Na toho dacana byste si měli šáhnout, když už chcete mermomocí dělat něco užitečnýho… My nemůžeme!“

„Co nemůžete?“

„Kluci už ho několikrát zamejšleli přitlačit někam k ohradě a tam si s ním popovídat… Abys věděl, zrovna já jsem jim to rozmluvil!“

„Proč?“

„Protože je mi známo, jak se po nás šlape. A já jsem navíc v podmínce… Jenomže vám je tohle jedno,“ znovu se vrhl na ubohé trosky cigarety. „Podrazák jeden… Bodejť by nemohl bejt lacinej, když nám předepsali tyhle nesmyslný odvody.“

„Minulou sobotu jezdil taky?“

„Samozřejmě, tohle si nenechal ujít… Pro nás dva, co jsme sloužili, divadlo jako by vůbec neexistovalo… Ještě se tam ochomejtával jeden bílej fiátek…“

„Víš, jak se ten mercedesák jmenuje?“

„Fakt do toho chcete jít?“

„To bych se jinak neptal.“

„Jo… A tentokrát dokonce s váma budu docela rád spolupracovat… A oželím i tuhle ztrátu…,“ zapaluje si novou cigaretu.

A nabídne i poručíku Petru Junkovi. Ten si do krabičky pelmelek hrábne bez výčitek svědomí. Celou hrstí.

„Když už ses, Stanouši, tak prásknul přes kapsu.“

Jedenačtyřicetiletý Otakar Rubeš už dělal ve svém životě leccos. Ne však ve smyslu nerudovského „vším jsem byl rád“. Rád byl pouze tím, co proměňovalo minimální námahu v maximální zisk. Přičemž toto své krédo musel realizovat ve sféře dosti omezené; ve sféře, pro niž jsou hlavními kvalifikačními předpoklady bezohlednost, hamižnost a rvavá drzost. Ničím jiným bohužel posloužit nemohl: nedoučený lakýrník, po pěti letech skončila i jeho vojenská kariéra délesloužícího rotmistra, pak se zapojil – s padělaným výučním listem pro obor automechanik a s padělaným dokladem o složení maturitní zkoušky střední průmyslové školy téhož zaměření. Naštěstí byl z pracovního poměru uvolněn pro neplnění úkolů a přestupky proti pracovní kázni dříve, než někdo kompetentní začal otázku vzdělání Otakara Rubeše zkoumat pečlivěji, takže on mohl na tyto své osobité dokumenty co nejrychleji zapomenout – a blahořečit osudu za to, že ho nepostavil před trestní senát. Pak už se – pro jistotu – zajímal výhradně o zaměstnání nenáročná, stačilo, zajišťovala-li mu razítko v občance a pokud možno co nejnižší základ pro stanovení výše výživného na tři nezletilé děti.

Nicméně každý, kdo se k Otakaru Rubešovi přiblížil, musel záhy poznat, že nedostatkem finančních prostředků netrpí. Otakar Rubeš se prostě vyzná. Kdekdo by se divil, jaké má tento pomocník z nemocniční prádelny styky. Sežene televizor na barevný příjem, sežene tuzexové bony, sežene západoněmecké marky, zajistí stavební parcelu na garáž, zprostředkuje koupi rodinné vily. Odpočat ze svého řádného pracovního poměru, se teprve Otakar Rubeš vrhá do svého skutečného života. A v něm je až čítankově pilný a neúnavný. Nezná odpočinku. Nejdůležitějším předmětem v jeho dvoupokojovém bytě je telefon. A jeho měsíční hovorné se někdy téměř rovná jeho měsíčnímu platu.

Proč by tedy měl trávit sobotní večer – zvláště pak v plesové sezóně – u televizoru nebo někde tlachat se sklenicí v ruce? To je přece pro hlupáky (i když jsou někdy samá škola), to je přece pro lenochy (i když svou pohodlnost zakrývají nejrůznějšími učenými tlachy, jako například nutná obnova sil, péče o rodinu – a kdovíco všechno). Otakar Rubeš nezná myšlenku Henryho Forda, že peníze se válejí na ulici, pro Otakara Rubeše je jejich sběr prostě genetickou přirozeností, jako je asi pro ty druhé přirozené být hlupáky a lenochy.

Mercedeska v garáži nevydělává.

A desítky vkladních knížek, které má Otakar Rubeš založené u desítek peněžních ústavů v desítkách měst (a na desítky jmen), je třeba ustavičně přikrmovat…

U vozu se zastaví mladý muž v khaki kabátku s množstvím nejroztodivnějších přezek, zdrhovadel a knoflíků. Zkušené oko Otakara Rubeše okamžitě zaregistruje, že to není návštěvník plesu, obchodnický mozek okamžitě zvažuje: návštěvníci plesu jsou výhodnější – čili štědřejší, ale na druhé straně návštěvníci plesu se zatím nehrnou, takže tohle by mohla být vhodná výplň… Pokud by si ovšem nepředstavoval, že pojede padesát kilometrů za stovku.

Otakar Rubeš ochotně otevírá dvířka (ochota a zdvořilost, to je mu vždycky vlastní).

„Prosím… Nebo raději dozadu?“ otáčí se a natahuje pravou ruku.

Mladý muž přisedá. Dopředu.

„Dobrý večer, pane Rubeš.“

Prohlídne si mladého muže:

„My se známe?“

„Já vás ano… Ale vy mě asi ještě ne… Tak promiňte, poručík Junek.“

A v matném světle se objeví emailovaný odznak kriminální služby. Otakar Rubeš se však vyzná, nenechá se vyvést z míry, připravit se o ochotný a zdvořilý úsměv. Sáhne pro náprsní tašku:

„Kolik?“ a urychleně dodává: „Pochopitelně oficiálně, na úplatek jsem ani nepomyslel…“

Poručík Junek ho zarazí:

„Taková věc se nemůže řešit v kabině, to přece víte sám… Nedovolené podnikání, krácení daní…“

„Občanská výpomoc,“ připomene Otakar Rubeš. „Zásadně se nikomu nevnucuju, prostě si tady parkuju… Nebo je to snad zakázaný?“

„V žádném případě, pane Rubeš.“

„Někdo přijde, začne mě uprošovat… Městská hromadná doprava je mizerná, co si budeme namlouvat, na plese je hezky, plno zážitků, ale i únava – a vláčet se v tomhle marastu tři kilometry pěšky…“

„Jezdil jste i minulou sobotu?“

„Kdepak jste na tohle přišel, pane poručíku? Nejezdil bych ani dnes, vezl jsem domů kamaráda, který byl u mě na návštěvě, zastavila mě jedna paní, stará, kulhavá… Proč by nepomohl člověk člověku? Dala mi, chudinka, desetikorunu… A já projel nejmíň čtyři litry benzínu …“

„Hrubešova ulice… Říká vám to něco?“

S Otakarem Rubešem to ani nepohne:

„Hrubešova?“ vzpomíná. „Hlavní ulice v Klašticích znám, to víte, patnáct roků je patnáct roků, jenomže Hrubešova?“ už se zklidnil natolik, že se může i smát: „Ta stará kulhavá paní chtěla, počkejte, Sládkovu, Nerudovu, Smetanovu, zkrátka nějakýho spisovatele, už se mi to vykouřilo z hlavy… A musela mi, chudinka, ukazovat cestu… Nejsem žádnej taxíkář…“

Poručík Junek si uvědomí, že takhle se ke kladnému výsledku nedostane. Nenarazil na jelimánka. Výjimečně zablufuje.

„V tý Hrubešově ulici vás viděli… Tak ve tři čtvrtě na jedenáct…“

„Nesmysl… Hrubešova… To bych si přece musel pamatovat už i proto, že sám jsem Rubeš, ne?“

Poručík Junek si uvědomuje i to, že tento hovor není účelné protahovat. Na lístek z bloku načmárne své jméno a telefonní číslo.

„No, snad si vzpomenete…“

Vystupuje. Předstoupí před vůz a zaznamenává si státní poznávací značku. Očekává, že bude každou vteřinu povolán zpět.

Nestane se tak.

I Otakar Rubeš si totiž leccos uvědomí. A jeho obchodnický mozek vyhodnocuje jednotlivá rizika.

Ta akce se mu od samého počátku nezdála.

Tedy zatloukat, zatloukat, zatloukat. A přinejhorším: mezi jeho rozsáhlými konexemi jsou i právníci.

Poručík Petr Junek se vzdaluje. Je rozmrzelý. Zkazil to, nebo šlápl vedle?

Věří spíše tomu druhému. A upravuje stylizaci: byl donucen šlápnout vedle. Měl být důraznější: kdo se vrací z plesu před jedenáctou hodinou? A i kdyby se koneckonců někdo vracel a nechal se zavézt taxíkem, kde je tu souvislost s ateliérem Milana Lehotského?

Kruci – a tak pěkně ten večer začal, tak pěkně probíhal… (Myslí přitom i na Ilonu Olmerovou.)

____________________________________________________

Neděle dne 18. února

Poručík Petr Junek si nenechal ujít vzácnou příležitost – a svého šéfa zprávou o rozhovoru s Otakarem Rubešem budí.

„No jo,“ major Kalab se tře o sluchátko neodpočatou tváří, „něco na těch tvých argumentech bude… Ale stejně je to divný.“ neodpouští si. „Škoda že jsi u mého rozhovoru s panem Potůčkem nebyl… Vždyť on o tom auťáku, co parkoval před šestnáctkou ve tři čtvrtě na jedenáct, ani nechtěl mluvit…“

„Jak to – nechtěl?“

„Těžko popsat… Já se ptal: Pane Potůčku, a už doopravdy nic jiného? On koukal, jako by se chtěl přesvědčit, jestli ho nezkouším, jestli už nemáme informace odjinud, pak to ze sebe soukal… Když si někdo něco vymyslí, tak to spíš chrlí, ne?“ Poručík Junek cítí, že jeho původní rozkoš se jaksi vytrácí. Dokonce se tu objevuje zcela výjimečný sklon ke smířlivosti:

„Třeba to nebyl černej taxíkář a třeba to nemělo nic společnýho s plesem…“

„Prostě nápad okamžiku.“

„Člověka toho napadá.“

„Každopádně bych byl rád, kdybyste se na ten vůz zaměřili.“

„Cože?“

„Pokud se ke mně dostávají vaše hlášení, musím konstatovat, že vás nepoměrně víc zajímá, co se dělo v ateliéru, než co se dělo před domem… K panu Potůčkovi jste se nedopracovali, to je deus ex machina.“

„Jak, prosím?“

„Až se budeš nudit, najdi si to ve slovníku… A děkuju za probuzení… Večer jsem byl tak vyřízenej, že jsem si zapomněl nařídit budík…“

„Není zač,“ hlesne poručík Junek. „Takže já si jdu zase lehnout, hlášení jsem podal.“

„Lehnout? Kamaráde, na to, abyste se vyptávali lidí z ulice, je přece neděle jako stvořená.“

A poručík Petr Junek si s hrůzou uvědomí, že vedle šlápl již podruhé. A to v povážlivě krátkém časovém rozmezí…

Nadporučík Roman Petrášek a jeho dva pomocníci se dostavili do zaměstnání už před sedmou hodinou. Nadporučík Petrášek patří k těm vzácným lidem, kteří dokážou překvapovat, tedy příjemně překvapovat, své bližní, aniž by o tento efekt záměrně usilovali. Vždy je to tedy jaksi samovolné, přirozené, bez křečovitostí, nepotřebuje aranžovat dramatické situace s pomlkami a eskamotérskými triky.

Teď si jenom otře své zamlžené kulaté brejličky a vytahuje ze své staré aktovky prešpánové desky.

„Co je to?“ ptá se podporučík Sládek.

Ten sbírá své první praktické zkušenosti z kriminalistické techniky – a hned se mu poštěstilo natolik, že je může sbírat právě u nadporučíka Petráška.

„Opatřil jsem si nákresy týhle maringotky,“ vysvětluje nadporučík Petrášek, jako by se jednalo o naprostou maličkost. „Bohužel, je to ale pro předcházející model… Snad toho tolik nezměnili…“

Dále má v prešpánových deskách čtyři strojem hustě popsané listy papíru. Co je třeba připravit a provést, než se vůbec k prohlídce vozu přistoupí, jak je třeba postupovat při prohlídce samotné, jak zaznamenávat a vyhodnocovat její výsledky.

„Spal jsi vůbec?“ zajímá se poručík Řeřicha.

Nadporučík Petrášek jen cvrnkne svým baculatým ukazovákem do desek.

„Zatím je to můj první obývací volkswagen… Třetí zvládnu už poslepu…“

Oba pomocníci poslouchají, oba sledují, jak se nadporučík Petrášek chystá. A oba vědí, že on má ještě i jednu, víceméně permanentní, motivaci: všechny přesvědčovat o své samostatnosti a soběstačnosti. Ani trochu by si nepřál, aby mu sem poslali někoho z dopravního inspektorátu, nebo dokonce civilního experta. Někdy se totiž pouští do konkurenčního boje i s Kriminalistickým ústavem.

•

V povaze poručíka Petra Junka jsou výrazné cholerické rysy: prudké vzněty, stejně prudké útlumy. Sotva odeznělo rozhořčení nad tím, že už si asi nepůjde lehnout a že si to zavinil z větší části sám, ozývá se chladný rozum. Něco na tom je: o obyvatelích domu už mají tolik materiálu, že televiznímu scénáristovi by to stačilo na třináctidílný seriál. Prostě se nechali příliš strhnout faktem, že k trestnému činu došlo právě zde… Bohužel, od té události již uplynul zhruba jeden týden a jedna polovina dne. Jediné štěstí: mnozí lidé si více pamatují to, co se odehrálo v době jejich volna, tedy v sobotu a v neděli, pracovní dny žalostně splývají, zvláště pak úterý, středa a čtvrtek. Ovšem ani na tohle nelze příliš spoléhat. Petr Junek se šourá do koupelny. Všechno mu jde poslední dobou nějak šejdrem. I to pozdní odhalení, že mnozí obyvatelé a návštěvníci domu číslo šestnáct používají zkratky z Mrázkovy ulice, si musí klást za osobní vinu. Ještě aby teď musel něco vykládat manželce… Poručík Junek se oholí, vyčistí si zuby, stále bez vnější otázky, která by ho musela rozčilit; otázky vnitřní, ty se dají zvládat snadněji.

Znova pochodovat od dveří ke dveřím, přesvědčovat obyvatele Hrubešovy ulice, že určitě na něco zapomněli, popřípadě něco z bůhvíjakých důvodů tají? Tohle rozhodně není nic, co by vnášelo do života harmonii a uspokojení.

A tu poručíka Petra Junka napadne, že tentokráte šlápl vedle i sám pan doktor Kalab. Chvatně se doobléká. Problém totiž není v tom, že se soustředili přespříliš na dům číslo šestnáct, a to na úkor domů sousedních a protilehlých.

Z úvahy je vyrušen telefonním zvonkem. Okamžitě poznává hlas majora Kalaba.

„Petře, za pět minut vyrazím, mám tě dovézt do Hrubešovky?“

„Zastavit se, Zdeňku, můžeš,“ pronese poručík Junek s neskrývanou blahosklonností, „ale pojedu s tebou na okresní správu.“

„A pak se budeš vracet?“

„Když dovolíš a když to nebudeš považovat za nesplnění příkazu, pak se nebudu vracet.“

„Proč ne?“

„Protože se mi, Zdeňku, z ničeho nic oživil jeden moudrej výrok starýho kasaře Krále.“

„Nechápu, leč poslouchám. O těch perlách jeho ducha už se ke mně leccos doneslo.“

„Možná taky neví, co je to deus…“

„Deus ex machina.“

„Deus ex machina, ale nepodceňoval bych ho,“ pronese poručík Junek; a pronese to dost vyčítavě.

„Nepodceňuju ho. Dokonce mu přeju co nejpříjemnější zbytek života v domově důchodců… A až ho zase půjdeš navštívit, pošlu mu lahvinku rumu… Co řekl?“

„Vždycky jsem se raději obracel na ty, co něco vědět museli, než na ty, co to něco vědět mohli.“

„Petře, věříš, že Ilona nad tím tvým tajnůstkářstvím běsní právem?“

„Budeme s klukama potit krev a shánět někoho, kdo může, místo abychom si vyhmátli toho, kdo musí…“

„Nechtěl by ses přece jen chovat dospěleji?“

„Jistě. Prostě jsem se rozhodl, že na to půjdu z druhý strany. Budu vycházet z předpokladu číslo jedna: z vozů, které případně přijely v sobotu dne desátého února k domu číslo šestnáct, nás zajímají pouze ty, které měly bezprostřední souvislost s Milanem Lehotským nebo s jeho ateliérem.“

„Trochu rozvleklý, nicméně souhlasím.“

„Předpoklad číslo dvě: kdo má souvislost s ateliérem a s osobou Milana Lehotského? Ten, kdo patří do okruhu jeho přátel a jeho známých.“

„Souhlasím… A co vyplývá z tohohle?“

„Že se spojím s Míšou Hronem… Ten přece eviduje všechny, kteří se dostali s Milanem Lehotským do těsnějšího styku…“

„Takže se soustředit na všechny motorizované,“ dovtípí se major Kalab.

„Přesně… A jakmile se jim drobátko naznačí, že je v kritickou dobu v Hrubešově ulici někdo zahlídl, oni začnou dokazovat svoje alibi…“

„Petře, já nevím, čím to je, ale sotva začneš mluvit o nějakým vyšetřovacím úskoku, já přestávám slyšet…“

„Já zase neslyším, že by to měl bejt úskok… Ale vymyšlený je to chytře, co?“

„Mám pocit, že to za tebe vymyslel starej Král… No, jestli se to povede, aspoň něco dobrýho na tomto světě vykoná… A teď už se připravuj, za čtyři minuty vyrážím…“

•

Oba pomocníci – podporučík Mojmír Sládek a poručík Emil Řeřicha – už jsou nedočkaví, chtěli by se pustit do prohlídky obývacího volkswagenu, jejich šéf, nadporučík Roman Petrášek, však stále ještě není spokojen s výsledkem etapy číslo jedna, s přípravou.

„Až začneme, nebudeme se moct k ničemu vracet…,“ opakuje jim.

Do rozměrného a vytápěného garážového boxu přivlekl tři stoly, pokryl je čistým balicím papírem. A s pečlivostí sobě vlastní na ně srovnal nástroje a pomůcky, od těch nejšpinavějších až po nejčistší, tedy od šroubováků a matkových klíčů až po fotoaparát, magnetofon, náčrtníky, poznámkové bloky. Nicméně třetí stůl zůstává volný. To jaksi neodpovídá smyslu pro symetrii poručíka Emila Řeřichy. Chystá se poopravovat rozmístění jednotlivých předmětů.

„Přestaň,“ zarazí ho nadporučík Petrášek.

„Co přijde sem,“ nechápe podporučík Sládek.

„Snad něco najdeme, ne?“

Nadporučík Roman Petrášek si skutečně nikdy nemusí své dramatické situace připravovat.

Vycházejí mu naprosto bezděčně.

„Konečně jednou něco chytrýho,“ konstatuje kapitán Michal Hron, sotva mu poručík Junek vysvětlil svůj záměr. „Všechno, co zužuje okruh podezřelých, vítám… Skoro jako zprávu, že jsem vyhrál druhou ve sportce… Víš, kolik položek zpracováváme?“

„Ne.“

„Tři stovky – a ještě tři kousky k tomu.“

Není to sice povzbuzující, nicméně na položku se člověk nescvrkává toliko při vyšetřování případů násilné smrti.

„Kolik jich bude takhle?“

„I když tamty ostatní nepustíme úplně ze zřetele, tedy dvacet třicet…“

„Hlavně nepouštějte ze zřetele jednoho z těch, co nemají auťák.“

„Kdo je to?“

„Ivan Haller.“

„Něco novýho?“

„Zatím bez důkazů… Ten podnikavej prodavač z Tuzexu utrpěl menší finanční karambol v podobě rozvodu a vyživovací povinnosti na dvě děti. Dere se nahoru, už i proto, že si nedovede představit svůj život bez odpovídajícího vozu a že se dostal z bytu první kategorie do krcálku… A od koho si sliboval při tý cestě vzhůru pomoc, byl právě Milan Lehotský.“

„To přece víme,“ přerušuje ho netrpělivě kapitán Michal Hron. „Už prověřujeme signály, že Ivan Haller asistoval při prodejích a koupích fotoaparátů a objektivů, a to buď od Milana Lehotského, nebo i pro něho… Když byl Milan Lehotský delší dobu na cestě, stával se Ivan Haller něčím jako jeho sekretářem…“

A pohled kapitána Michala Hrona k tomu dodává: A ty se, chlapče, nahoru nedereš? Ještě, že já už mám své roky…

„Jenomže poslední dobou mezi nimi docházelo k čím dál větším rozporům. Pravděpodobně Ivanu Hallerovi zůstávalo za nehty víc, než odpovídalo představám Lehotského…“

„Jak to víš?“

„Jedna paní z domu slyšela hádku na schodišti. Lehotský křičel cosi v tom smyslu, že tohle si nedojednali, že pitomečka nikomu dělat nebude, ať kouká navalit, co dluží – a konec.“

Kapitán Michal Hron zapomene na své roky, na zdůrazňovanou shovívavost.

„A to si necháváš jen pro sebe?“ zvyšuje hlas. „Tohle už ti vytýkal kdekdo!“

„Hlásil bych to,“ háji se poručík Junek. „Že Lehotský hulákal na Ivana Hallera, si myslím jenom já… Ta svědkyně si není jista…“

„Proč si to myslíš?“

„Protože by to odpovídalo právě vztahu Milana Lehotského k Ivanu Hallerovi.“

„Dost málo,“ zklidňuje se kapitán Michal Hron.

„A jaký má vůbec Ivan Haller na sobotní večer alibi?“

„Sám víš, co bylo dohodnuto: zatím ho pouze utvrzovat v tom, že on je mimo veškeré podezření, hladit jeho ješitnost, průběžně od něho získávat co nejvíce informací o Milanu Lehotském… Mluvil jsem s několika lidmi, kteří ho docela dobře znají. V tom, že je náš postup opodstatněnej, se každým z těchto hovorů ujišťuju.“

„Možná,“ připouští poručík Junek.

„Určitě!“ zdůrazňuje kapitán Hron. „Jenom mu naznačit, že do okruhu podezřelých budeme muset zahrnout i jeho, začne střečkovat…“

„Zatím nestřečkuje?“

„Drtivou většinu toho, co vypověděl, jsme si mohli ověřit.“

„Ale neříkej, že to jeho alibi nepruhujete jinak…“

„No osobně si o tom taky něco myslím,“ parafrázuje kapitán Hron repliku poručíka Junka.

„Co si myslíš?“

„Že byl na plese Filmového klubu.“

„Doprdele,“ neovládne se poručík Junek.

•

Nadporučík Roman Petrášek, poručík Emil Řeřicha a podporučík Mojmír Sládek pokračují v prohlídce, odbornějším termínem – v ohledávání obývacího volkswagenu z pozůstalosti Milana Lehotského. Spodek vozu vypadá, jako by právě opustil výrobní linku: zbaven nánosu bláta, zbaven nánosu agresivních posypových solí, omyt perchlorem, vytřen dosucha. Nadporučík Petrášek s podporučíkem Sládkem teď v šachtě pod vozem připomínají dva permoníky. Proklepávají všechny dutiny – jestli znějí náležitě dutě –, za pomoci silných svítilen a silných zvětšovacích skel kontrolují hlavy všech šroubů a nýtů; decimetr po decimetru. A těch decimetrů je víc než dost. Krční obratle už se vzpírají tomu nepřirozenému zaklánění.

Vzpírá se i podporučík Sládek:

„Tohle je nesmysl…“

Ačkoliv od samého počátku sbírá zkušenosti velice poslušně a obětavě. Nadporučík Petrášek využije pauzy k tomu, aby podřepl, promasíroval si bolavý zátylek a vycídil své kulaté brejličky. Pak řekne:

„Za prvé, to si pamatuj, lidi jsou mnohem podnikavější, než se ti vůbec zdá.“

„A za druhý?“ vkládá se do hovoru poručík Řeřicha, neboť nadporučík Petrášek se nepřirozeně odmlčel.

„Za druhý.“ nadporučík Petrášek se opět chápe své baterky a své lupy, „bejvaj někteří z nich přesvědčení, že pobrali veškerou moudrost tohohle světa… A před takovejma se musí lidstvo chránit. Narušovalo by to potřebnou rovnováhu.“

„Aha,“ souhlasí poručík Emil Řeřicha, ačkoliv si pod tou rovnováhou dokáže představit jen málo.

„Nic,“ konstatuje podporučík Sládek, když se dostali každý od svého začátku ke konci – a od konce opět na začátek; tedy každý čtverečný centimetr zkontrolován celkem čtyřikrát.

Převlékli se a umyli. Podle plánu je nyní na programu řidičská kabina. Vyjímají sedadla, odšroubovávají kryty z vnitřních stran dveří, prohlížejí prostor za přístrojovou deskou.

„Nic,“ konstatuje opět podporučík Sládek.

To už je na nadporučíka Petráška moc.

„Nemáš z toho náhodou radost?“ oboří se na svého žáka.

A ten si vštípí do paměti další důležitý poznatek: v přítomnosti nadporučíka Petráška je vhodnější mlčet než mluvit. Pokud je zapotřebí něco pronést, obstará to on sám…

•

Přestože paní Libuše Kratinová ani trochu nepřipomíná babičku, jaké si stále představují autoři televizních inscenací ze žhavé současnosti, dbá v mnoha ohledech na to, co je těmto babičkám staré školy vlastní. Například neuznává, že by se mělo vařit na chalupě jinak než v městském bytě; že by se dokonce mohlo užívat konzerv. Omezenější možnosti se prostě vykompenzují zvýšeným úsilím, kuchařským fortelem.

Podle toho vypadá i nedělní oběd: hovězí polévka, svíčková na smetaně s houskovým knedlíkem a s brusinkami, čerstvě upečený jablkový koláč. Největší – a zcela dostatečnou – odměnou je paní Kratinové to, jak chutná vnučce Veronice. (Chudinka: od pondělí do pátku školní družina; soboty a neděle, na ně teď raději ani nemyslet…)

Po obědě si musí jít Veronička lehnout. Paní učitelka Kratinová je přesvědčena, že tohle neprospívá pouze dětem věku předškolního…

A Kratinovi se mohou věnovat opět tomu nejožehavějšímu. Opět k pramalé radosti dcery Jany.

Ta již očividně lituje, že se pro víkend v Jizerských horách dobrovolně rozhodla. Stále dokola, stále dokola: musíš, musíš, pomůžeme ti, nezapomínej na dítě, kvůli tomuhle jsme vám přece dům nedávali, kdekdo se nás ptá, kdo se jednou léčil na psychiatrii, od toho radši dál, to je cejch, nikdo mu nebere právo na život, ale v první řadě on sám si musí uvědomovat, a jestliže si to neuvědomuje on, je to trestuhodná nezodpovědnost ošetřujících lékařů… Et da capo: musíš, musíš, pomůžeme ti…

Musím, musím, opakuje si Jana Pelanová, musím tohle všechno vydržet… Za dvě tři hodiny se vydáme na zpáteční cestu do Klaštic, ve voze už na tohle téma mluvit nebudou, před Veroničkou si dávají pozor.

Stane se však něco, s čím Jana přece jen nepočítala. Rodiče se zřejmě domluvili.

Inženýr Přemysl Kratina je najednou kategorický, jako by ani neseděl v kruhu rodinném, ale vedl mezipodnikové jednání:

„Než odjedeme, chci znát tvé rozhodnutí: rozvedeš se, nebo ne?“

Jana mlčí. Připadá jí to jako podraz. Rodičům v pátek řekla, že se potřebuje uklidnit, přijít na jiné myšlenky, oni účastně – u telefonu se vystřídali oba dva – dokazovali, že chápou… Ona také chápala, že nějaké zmínce, nějakému povzdechu se nebude možno vyhnout, mají jenom ji, udělali pro ni moc a moc.

„Kdy?“ zeptá se.

„Dnes máme osmnáctýho… Tedy žalobu podat do konce měsíce. Deset dnů, to je dost času… Advokáta zajistím… Souhlasíš?“

„Ne.“

Janina odpověď zapůsobí jako výstřel z pistole.

„Co to povídáš?“

Paní Kratinová prudce odloží kávovou lžičku.

„Tak to jsme se bavili po všechny ty hodiny naprosto zbytečně?“ vzkypí inženýr Kratina.

„Když se trochu počká, všechno proběhne snadněji… I bez tvého advokáta,“ řekne Jana.

„Můžeš mi to vysvětlit?“ požádá inženýr Kratina. „Mám rád jasnou řeč.“

„Tohle mi zní příliš záhadně.“

„Když se trochu počká, všechno proběhne snadněji,“ zopakuje Jana.

A víc už z ní rodiče nedostanou. Po chvilce se o to i přestanou pokoušet, o její umíněnosti vědí své.

V inženýru Kratinovi se utvrzuje nebezpečné podezření: nemá to něco společného s vraždou toho fotografa?

Že do jeho ateliéru Jana dochází, mu nezůstalo utajeno, stejně jako mu nezůstala utajena žárlivost nevítaného zetě. Po jistou dobu se jí přímo kochal, avšak… Cítí, že všechno je možná mnohem mnohem horší. Ten jeho lovecký tesák…

Zeptat se dcery? Ne, k tomu již nenalezl dostatek odvahy.

A – koneckonců – stejně by to bylo zbytečné…

Po bezvýsledné prohlídce kabiny kempinkového volkswagenu se přesouvají nadporučík Roman Petrášek, poručík Emil Řeřicha a podporučík Mojmír Sládek do jeho obývacího prostoru. Opět vynést vše, co se volně vynést dá, potom demontovat šroubek po šroubku: obložení stěn, stropu, podlážku. Atraktivní interiér se mění v žalostnou kostru.

„Co takhle pauzička?“ skoro zaškemrá poručík Řeřicha.

A nadzvedne litrovou termosku s černou kávou.

„Pak nám to půjde líp,“ přidává se ochotně podporučík Sládek.

„Nejlepší je zmáknout to na jeden zápřah,“ nesouhlasí nadporučík Petrášek.

V termosce vidí jen nástroj ďábla pokušitele.

„Chceš to snad odstonat?“ naléhá poručík Řeřicha. „Kolik je tady stupňů? S bídou šestnáct… Jestli sis toho vůbec stačil všimnout…“

Nadporučík Petrášek neodpovídá, vidí pouze vypůjčený nákres – a realitu. Vlastně dvě reality, neboť jeden volkswagen vyrůstá v technické představivosti z nákresu.

Poručík Řeřicha odloží termosku. A pokračuje v rozhovoru s podporučíkem Sládkem:

„Je to, kamaráde, vykoumaný,“ tím má na mysli prohlížený automobil. „A mít tenhle šnečí domeček, vůbec bych se nezlobil. Zachce se ti hor, doplníš si vodu v zásobníku, naplníš chladničku, natankuješ… A ráno už seš pod Tatrama… Znelíbí-li se ti hory, trávíš příští večer v Bratislavě…“

„A na tu rozloženou postel se klidně vejdete dva,“ podotkne podporučík Sládek.

Zdá se, že tato představa je pro poručíka Řeřichu ještě hřejivější než velehorské štíty či vinárna U Františkánů.

„Co ty na to, Romane?“ obrací se na nadporučíka Petráška.

Ten neslyší. Jako by se ty jeho dvě představy dostávaly do čím dál dramatičtějšího vztahu. Najednou odloží plánek a souká se do obývacího prostoru.

„Co tu dělá tohle?“ ukazuje na dva výčnělky pod podlahou, jeden vpravo, druhý vlevo, oba jsou ve velikosti krabice od pánských polobotek, symetricky rozmístěny.

„Nevím,“ znejistí podporučík Sládek. „Prostě další kryty… Odšroubovat se nedají.“

Nadporučík Petrášek si leští zapocené brejličky.

„Tady přece nemají co krejt.“

Klepe na ně kladívkem. Klepe na okolní kov. Zvuk se neliší.

Podporučík Sládek je tím povzbuzen:

„Kryty,“ zdůrazňuje. „Kdyby to bylo přišroubovaný, přinejtovaný, kdyby se to dalo zašupovat, neřeknu… Víš, co je podle mýho nejhorší?“ odváží se k přímé otázce svému mistrovi – a sám okamžitě odpoví: „Začít blbnout!“

Jeho mistr však neposlouchá.

„Šroubovák!“ zavelí.

„Držíš ho v pravý ruce,“ upozorní poručík Řeřicha.

„Když řeknu šroubovák, zřejmě potřebuju ještě jeden!“ poučí Roman Petrášek.

Poklekne, dříky obou nástrojů zatlačuje mezi povrch šasi a spodní základnu onoho krytu.

„Kruci,“ hlesne podporučík Sládek. „Jako by to nebylo přivařený…“

„Taky že není!“ mumlá nadporučík Petrášek.

Dříky šroubováků pronikají pod spodní základnu krytu. Pravděpodobně do pevného tmelu. Poručík Řeřicha přispěchá na pomoc s dalším šroubovákem. Otáčejí jimi kolem jejich podélných os. Kryt se nadzvedává.

Vevnitř jsou balíčky v těsných obalech z tmavého, neprůhledného igelitu.

Podporučík Sládek vzrušeně – a nedočkavě – sáhne po jednom z nich. Nadporučík Petrášek mu srazí v posledním okamžiku ruku.

„Musíme pořizovat dokumentaci… Na co jsme si asi připravili foťák?“

Je čtrnáct hodin a sedm minut.

•

Major JUDr. Zdeněk Kalab se vrátil z oběda do své kanceláře a k přerušené práci: připravuje program příštího dne. Až se vypořádá se všemi těmito papíry, snad bude moci odejít domů. Zachránit alespoň zbyteček svátečního dne… Největší akce: tříčlenná skupina vyrazí hned ráno do jižních Čech. Konečně byly vybaveny všechny náležitosti, takže může být uskutečněna prohlídka chalupy v obci Staškov. Martina Lehotská přislíbila svou osobní účast, přislíbila i klíče. Co by se tam mohlo nalézt? Že by si Milan Lehotský schovával něco důležitého právě tam? No, raději nepředbíhat. (Už pro tu nepřiznávanou, leč existující, pověrčivost.)

V Praze by se již mohlo začít s výslechem Libora Maška. Výslechový plán – před závěrečnou redakcí a před přepsáním načisto – připomíná apendixy: samé vpisy, samé vsuvky; stále se objevují nové a nové otázky, jež je třeba, patřičně rafinovanou formou a na patřičném místě, položit. A samozřejmě je třeba dodat i příslušný materiál, aby se vyšetřovatel nemusel spokojovat pouze s tím, co se vyslýchanému uráčí či neuráčí vypovědět.

Hromadí se poznatky o přítelkyni Milana Lehotského Janě Pelanové, a hlavně o jejím manželovi Bohumilu Pelanovi. Ten je znám nejen svou až patologickou žárlivostí, ale i brutální povahou. V současné době pracuje na úpravě kolejových svršků. Pracovní poměr s ním nebyl rozvázán pouze proto, že zde poptávka mnohonásobně převyšuje nabídku.

Stále je málo známo o pracovních vztazích Milana Lehotského. Situaci ztěžuje, že nejsou k dispozici jeho nejaktuálnější písemnosti, dále skutečnost, že Milan Lehotský měl v Klašticích pouze svou základnu, středem jeho obchodních zájmů však byla Praha… Snad nadporučík Ota Varvažovský… Hned ráno je třeba se s ním spojit na důkladnou konzultaci.

Stále není zodpovězena důležitá otázka, jestli si pachatel přinesl vražednou zbraň s sebou – a tedy se na svůj čin připravoval –, nebo použil zbraně, které se zmocnil až na poslední chvíli v ateliéru. Žádný z návštěvníků si ne a ne vzpomenout, že by zde byl nějaký větší nůž… Odpověď se očekávala hlavně od těch modelek, které přiznaly, že je Milan Lehotský žádal o přípravu kávy, mohly se tedy zorientovat v kuchyňce a jejím vybavení… Co dál?

Major Kalab přičiní k tomuto bodu tři další otazníky. Chce je ještě podtrhnout. Je však vyrušen telefonním zvonkem.

Ženský hlas zní vyčítavě. A ozve se i poukaz na „zcela výjimečnou příležitost“.

Major Kalab mlčí, poslouchá a čeká na závěr onoho sladkobolného výlevu. Pak řekne:

„Budeš se možná divit, ale já přijdu.“

„To myslíš vážně?“

Ženský hlas se nediví, ženský hlas je doslova ohromen.

„Přijdu,“ zopakuje major Kalab. „A nejpozději v šest… Ještě se musím zastavit doma.“

„Musíš?“

„Zcivilizovat se.“

„Civilizovat se můžeš i tady… A mělo by to dvě výhody…“

„Jaké?“

„Za prvé bys tady byl dřív, za druhé: doma by tě mohli chytnout…“

„Bez obav,“ ujistí ji major Kalab.

Zavěšuje a vrací se ke svým papírům. Ne nadlouho. Znova musí sáhnout po sluchátku.

„Nadporučík Petrášek.“

„Co je, Romane?“

„Tak jsme zabodovali… Ve dvou úkrytech celkem šestnáct videokazet a čtyři krabice diapozitivů… Na diapozitivech je pornografie… A setsakramentsky tvrdá… Čili lze předpokládat, že videokazety budou obdobného obsahu…“

„Hned jsem u vás!“ slíbí major Kalab.

A současně si uvědomuje, že o večerní program už má postaráno. Ale jinak, než si představoval ještě před dvaceti minutami…

____________________________________________________

Pondělí dne 19. února

Lucie Košíková z oddělení parfumerie opět využívá vzácné příležitosti, jak se nenásilně přiblížit k Ivanu Hallerovi.

„Ivane, zase tu pro vás něco mám.“ podává mu dopis. „Nějaká neodbytná, co?“

Ivan Haller si oddechne. Za dodatek je vděčný. Že by bývalá manželka? Všechno lepší než… Vzápětí však strne. A má co dělat, aby se před Lucií Kosíkovou alespoň částečně ovládl. Zase ta samá obálka jako ve čtvrtek. A pravděpodobně ten samý psací stroj… (Ta husička Lucie!)

„Dík,“ zasouvá dopis, pokud možno co nejledabyleji do pravé kapsy pracovního pláště.

A chce se věnovat jediné zákaznici, která se právě potuluje po oddělení s průmyslovými výrobky.

„Žaludek už vás nebolí?“

Lucii Kosíkové nemůže uniknout, že ta nafintěná dáma zatím prodavače vůbec nepotřebuje. A kdoví zda ho potřebovat bude, jestli po obhlídce zboží ve vitrínách nezamíří bez jediného slova k východu.

„Už ne,“ lže Ivan Haller. Opět ho cítí až těsně pod krkem.

„Tak se středou můžu počítat?“

Ivan Haller přikývne a mizí ze závěsem, jenž visí mezi prostorem prodejny a skladem. Tentokráte se Ivan Haller přemůže a dojde si pro nůž. To odpovídá jeho smyslu pro pořádek: tento dopis už nesmí zničit. Co kdyby mohl na něco přijít jeho opakovaným čtením? Čím mu bude nyní ten darebák vyhrožovat? Ví snad víc než to, že zahlédl, jak on a Vlasta Remešová vcházejí do domu? (Nebo snad, jak jednotlivě z domu vycházejí?)

Vytáhne složený list. Ten samý papír.

Text opět ustálený. A nezabírá ani celé tři řádky:

„Tak si to vyzkoušíme v praxi. Připrav si pět tisíc korun, a to v různých, nejvýše však stokorunových bankovkách… Co s nimi, se dovíš včas.“

I ty tři řádky stojí za to.

„Haló, prodává tu někdo?“ dolehne z prodejny.

To se stává: sotva ta nafintěná dáma otevře ústa, je patrno, že to žádná dáma není. Ivan Haller se mátožně sune k pultu. Levou kapsu s dopisem si tiskne tak, jako by v ní měl odjištěný granát.

Od půl deváté probíhá porada rozšířeného vedení realizačního týmu.

Nález nadporučíka Romana Petráška, poručíka Emila Řeřichy a podporučíka Mojmíra Sládka je natolik závažný, že by mohl odhalit skutečný motiv vraždy Milana Lehotského a tím změnit dosavadní průběh vyšetřování.

Je třeba zejména:

1. Neprodleně přizvat ke spolupráci experty, kteří by – a to co nejdříve – stanovili, jedná-li se u diapozitivů a u videokazet o originály, či o kopie.

2. V případě, že se jedná o originály, snažit se prokázat – na podkladě použitého materiálu, vyvolávacích procesů a podobně –, zda to jsou práce přímo Milana Lehotského.

3. V případě, že se jedná o originály (dokonce i o díla Milana Lehotského), je třeba sestavit zvláštní skupinu, která by se zabývala vyhodnocováním těchto osobitých kreací. To znamená: pokoušet se o identifikaci mladých žen a mladých pánů, kteří zde stavějí na obdiv svůj herecký talent, hlavně však své tělesné proporce a sexuální odolnost. Následně pak pátrat po dalších spolutvůrcích, dekoratérech, maskérech a dalších, kteří se podíleli na vzniku. Taktéž by mohlo být prospěšné, podařilo-li by se odhalit, kde byly tyto souložící dvojice a skupinky fotografovány, respektive snímány…

(Je totiž docela dobře možné, že Milana Lehotského zavraždil někdo, kdo si s ním potřeboval vyrovnat dluh právě z této činnosti.)

4. Spojit se s příslušnými orgány a zjišťovat, jestli už náhodou není mezi pornografickou produkcí, jež byla v posledních letech zajištěna při nelegálním vývozu z ČSSR, některý z těchto výtvorů, respektive nepůsobí-li na nich někteří z těchto aktérů, neodehrávají-li se scény v některém z těchto prostředí… To ovšem za předpokladu, prokáže-li se, že máme co činit s tuzemským artiklem.

5. Bude-li se vycházet z hypotézy, že Milan Lehotský měl skutečně odjet do Budapešti, je třeba se intenzívně zaměřit na jeho maďarské styky, neboť lze předpokládat, že toto zboží bylo určeno jim.

6. Zpracování otisků prstů, které byly sňaty z diapozitivových rámečků a z videokazet.

7. Pátrat, jestli už není toto zboží, respektive diapozitivy, fotografie či videokazety, na nichž působí někteří z těchto aktérů, rozmnožováno a šířeno v ČSSR. I toto by mohla být jedna z cest, jak se dostat ke zdrojům.

8. Nepochybně se změnilo postavení Libora Maška. Jestliže měl Milana Lehotského při cestě do Budapešti doprovázet, je pravděpodobné, že věděl, jaký kontraband ve volkswagenu povezou… Výslech odložit!

Bodů, které si major Kalab na mimořádnou poradu připravil, bylo sedmnáct.

O tvořivém průběhu porady svědčí i to, že v jejím průběhu se tento počet zvýšil o dalších devět.

O nezničitelném humoru poručíka Petra Junka pak svědčilo to, že do čela skupiny, která se možná bude zabývat vyhodnocováním pornografických diapozitivů a videokazet, navrhl Ilonu Olmerovou.

A major JUDr. Zdeněk Kalab nevěděl v té chvíli kam s očima; přičemž oficiálnost situace mu nedovolovala, aby veřejně prohlásil, co si jak o tomto návrhu, tak o jeho autorovi myslí.

•

Uvnitř však poručíku Junkovi do vtipkování není. Neprožil právě nejklidnější noc. Někdy se to prostě na člověka nahrne. Syn se pochlubil – skutečně až na poslední chvíli – s poznámkou v žákovské knížce: Ustavičně si povídá se svou sousedkou. Otec Junek začal rozvíjet mravoučnou přednášku na téma, jak je třeba žít a jak často v pozdějším věku dopadají ti, kteří dávají přednost povídání se sousedkou před sledováním výkladu. A jelikož se vždycky snažil působit na svého potomka pedagogicky, to jest konkrétně, uvedl odstrašující příklad. Příklad, z něhož paní Junková nemohla nevycítit narážku na svého bratra Lubomíra. Načež se manželé Junkovi pohádali tak, že dítě jenom zíralo.

Leč to nejdůležitější: když se major Kalab zmínil o možnosti, že ten velký tmavý vůz, který přijel do Hrubešovy ulice kolem dvaadvacáté hodiny a pětačtyřiceti minut, mohl být černý taxík, považoval to poručík Junek za ztřeštěnost. Navzdory tomu, že ztřeštěně se podle jeho názoru projevoval major Kalab zatím pouze ve svém soukromí. Vysvětlení černého taxíkáře Otakara Rubeše tedy poručík Junek přijal. Jenomže podezření kapitána Michala Hrona, že Ivan Haller trávil kritický sobotní večer na plese Filmového klubu, nepříjemně míchá karty… Co s tím? Zajít za majorem Kalabem a přiznat, že ten nápad z Luny podcenil? Ne, to od něho nemůže nikdo chtít, tak si může počínat školáček, ne profík. Na druhé straně nemůže poručík Junek připustit, aby tuto skutečnost – je-li podezření kapitána Hrona opodstatněné – odhalil někdo jiný. S osobní prestiží by to setsakramentsky zacloumalo. Trochu se na Ivana Hallera podívat? Je to svůdné, poručík Junek už provedl mnoho akcí, jimž major Kalab říká partyzánština, avšak tohle je moc, tohle zavání.

Poručík Junek se vrátil z porady do Hrubešovy ulice. A tady všechno ty nepříjemné myšlenky ještě posiluje. Leč konstrukce dostává logiku, nebo alespoň – jak zase říká poručík Junek – polologiku: Ivan Haller si zajišťuje jedno z nejpevnějších alibi. Je poměrně známou klaštickou postavou, zvláště mezi těmi, kteří tvoří jádro návštěvníků plesu Filmového klubu. Kolik lidí mu může – v případě potřeby – potvrdit přítomnost: Dvacet? Třicet? A poručík Junek zná to hemžení a stěhování národů při plesech v objektu klaštického divadla. Kdo by mohl postřehnout, že se na půlhodinu či hodinu vzdálil? Vlastně jediná šance: černý taxíkář. Jenomže ten bude zatloukat, a to ve svém nejvlastnějším zájmu. Zvláště doví-li se, k čemu v ateliéru Milana Lehotského došlo. To už by nemusel mít na krku pouze nedovolené podnikání a krácení daní. Jestliže měl Ivan Haller možnost výběru mezi taxíkářem legálním a nelegálním, určitě si vybral toho s máslem na hlavě záměrně.

Co s tím? opakuje si poručík Junek.

Najít někoho, kdo na plese Filmového klubu byl, a nenápadně naťuknout jméno Ivan Haller? To není problém, to se zvládne pátračskou rutinou. Ověří si, že Ivan Haller skutečně na plese byl. Čili to samé, co odpoví sám Ivan Haller, až se ho na to vyšetřovatelé zeptají. A dál? Přitlačit ke zdi toho vykuka Rubeše? To by samo o sobě nepomohlo. On setrvá na svém původním tvrzení, dokud neuvidí, že je tu proti němu nezvratný důkaz. Nezvratný důkaz… Stačilo by svědectví pana Potůčka? Tomu by se mohl Otakar Rubeš jenom uchichtávat. Svědectví pořadatele, který měl službu u východu z budovy divadla? To už spíš. Poručík Junek si oživuje vlastní zkušenost: zhruba od půlnoci je již východ nestřežený, už se nepředpokládá, že by ho někdo použil i jako vchodu, aby se dostal na zábavu bez placení. V půl jedenácté však takové nebezpečí ještě hrozí, v deset hodin se zavírají prakticky všechny klaštické restaurace, takže by se sem mohli nahrnout i ti nejméně vhodní. Pořadatele u východu tedy musí návštěvník, který se chce ještě vrátit, předem informovat.

Poručík Junek míchá svou druhou dnešní kávu. Lžička strne uprostřed hladiny: toto že by Ivan Haller riskoval? Teorie o konspiraci by se ocitla vzhůru nohama.

Je možné opustit budovu divadla i jinudy?

Ano, je. I tentokráte posloužila osobní zkušenost.

Poručík Junek je právě v bývalém ateliéru Milana Lehotského sám; jakožto správný šéf rozehnal všechny své podřízené do terénu. Sáhne po telefonním sluchátku a po telefonním seznamu. Vytočí číslo hospodářské správy klaštického divadla.

„Říkáte v sobotu desátého února? Hned se podívám do výkazu. Okamžik, prosím…,“ omlouvá se ženský hlas.

A omlouvá se tak zdvořile, až poručík Junek dostane strach, jestli od něho nebude požadována protislužba v podobě nějakého žehlení na dopravním inspektorátu.

„Tak to sloužil Josef Karásek,“ ozve se po krátkém zašustění papíru.

„Jestliže bych si s ním potřeboval promluvit, kde bych ho našel?“

„Horova dvacet.“

„Horova dvacet.“ čmárá si poručík Junek. „Děkuju.“

„Ale mohl byste přijít i sem… On totiž slouží i dneska,“ ozve se ještě ve sluchátku.

Poručík Junek mlaskne a zmuchlá to, co právě načmáral.

Tobě bych tak něco žehlil… uleví si.

•

Invalidní důchodce Jaroslav Potůček sedí od časného rána u svého muzeálního psacího stroje. Mrzí ho, že ukládal své dosavadní výtvory převážně jen do těch školních sešitů; měl psát na stroji, prsty by ho teď mnohem lépe poslouchaly, stačil by zachytit mnohem více z toho, co se mu prohání hlavou. Množství matérie se zbůhdarma ztrácí… A mít tak pořádný psací stroj…, opět se vrací ke své zhmotnělé touze; snad by podávaly několikanásobný výkon i ty ztvrdlé a neohebné klouby, vždyť se stačí klávesy jen dotknout, o ostatní už se postará motorek, no, marný sen to být nemusí… Pan Potůček dál ťuká, dál se potýká nejen se zastaralým mechanismem, ale i se základními spisovatelskými problémy. Například: otázka autenticity. Spisovatel má před sebou stálé dilema – pokud ovšem není jeho román situován do doby před naším letopočtem –, nakolik smí nechávat nahlédnout do soukromí svého a do soukromí lidí blízkých, jak dalece mohou být tito lidé poznatelní, jak zareagují, až je někdo pozná, popřípadě až se oni sami poznají, navíc literatura není obtiskem skutečnosti, takže mnohé musí být stylizováno, mnoha těm známým přibudou vlastnosti, které nemají, mnozí vstoupí do příběhů, jejichž existenci nemohou ani tušit…

A právě v tomto ohledu je pan Jaroslav Potůček ještě více znevýhodněn. Aniž si uvědomuje obecnost této otázky, co chvíli přestává klovat a dumá nad jednotlivými detaily. Vždyť je to pro něho až nebezpečné! Samozřejmě že neřekl tomu majorovi všechno, co sám viděl, všechno, co chytrými dotazy a předhůzkami z lidí vytáhl. Zaznamenat by si to však chtěl. Ale co kdyby u něho tyto papíry nalezli? Schovávat je může pod kobercem, může je nosit do sklepa, nicméně ty papíry tu budou, a už pouhé toto pomyšlení znepokojuje… I kdyby měly být objeveny až po jeho smrti… Zatracená situace. A jestliže si například nezapíše, že kromě těch dvou automobilů, o nichž vypovídal, si dobře všiml i jiných dvou, k čemu potom celá tato práce?

A proč se nezmínil o automobilech, které před domem číslo šestnáct parkovaly dřív? Důvod jednoduchý, a snad i lehce pochopitelný. Pan Jaroslav Potůček oba jejich majitele dobře zná. Ostatně je zná v ulici leckdo. Kdyby o nich býval ten major promluvil, prosím, to by bylo něco jiného, pan Potůček by neměl důvod zapírat. Avšak takhle? Zřejmě by se stal jediným svědkem. Dokazoval by do očí těm dvěma, že zde byli (nic jiného by mu nezbývalo), oni by se určitě vykroutili – a z něho by se stal zavrženíhodný padouch… Všichni by najednou schvalovali, že od něho manželka utekla…

Z Hrubešovy ulice by se mohl rovnou vystěhovat.

Běda, do čeho se to vlastně pustil?

Není koneckonců lepší oddávat se jen vzrušujícím a barvitým představám? A dokazovat sám sobě, že kdyby chtěl a rozhodl se – kde by byli všichni ti sebevědomí pisálkové?

•

Po půlhodinové pauze, kterou velkoryse poskytl svým podřízeným na oběd, to už poručík Petr Junek v Hrubešově ulici nevydržel. Partyzánština nepartyzánština. Oznámil, že bude v terénu (magický termín, pod nějž lze skrýt leccos), přikázal, ať se stále někdo zdržuje v ateliéru (co kdyby se přece jen objevil nějaký pohádkový dědeček s pohádkově důležitým oznámením?), zopakoval, že na flákání není čas, a vyrazil.

V klaštickém divadle byl častěji služebně než neslužebně, bez vyptávání zamířil ke vchodu pro personál.

„Potřebuju mluvit s požárníkem Karáskem,“ řekl starší paní ve vrátnici.

„ A co jako?“ zeptala se, aniž přestala sledovat jedním okem své pletací jehlice.

Poručík Junek váhá. I partyzánština musí mít své meze. Odznak kriminální služby nechá v kapse.

„Je to vzdálenej strejda.“

„Tahle chodba a třetí dveře vpravo,“ ukáže žena – spíše jen ramenem – a vrací se k šále.

Třetí dveře vpravo byly zamčené. K mýlce nemohlo dojít, emailovaný štítek s nápisem Požární inspekce. Poručík Junek zaklepe. Nic divného. Představa inspektora jakéhokoli druhu nesplývá s přesezeným zadkem. Po chvilce se však ozvou zevnitř skřípavé zvuky, po nich šouravé kroky a v zámku zaharaší.

Je nepochybné, že oplešatělý chlapík, který stanul před poručíkem Junkem, ještě před minutou spal a ty skřípavé zvuky vydávala pera pohovky.

„Přejete si?“ dívá se na poručíka Junka s těžko skrývanými obavami.

A obavy přerostou ve strach, když poručík Junek sahá pro svůj služební průkaz. Strach z toho, že inspektor vyšší právě zastihl inspektora nižšího při činnosti ryze neinspekční.

„Poručík Junek, Veřejná bezpečnost…“

Ani toto však preventistu Karáska příliš neuklidňuje. Naštěstí si poručík Junek nelibuje v komisnosti. Jednak mu není vlastní, jednak ví, že s její pomocí se uspěje jen u málokoho.

„Pan Karásek?“ Když oplešatělý chlapík přikývne, poručík Junek okázale zajásá: „To jsem rád, určitě mi pomůžete… Nebojte se, nebudu vás dlouho zdržovat…“

Preventista Karásek zmateně ustupuje, poručík Junek vchází dovnitř. Sedá si na židli před panel plný kontrolek. Z letitého návyku se rozhlédne. Kromě jedné skříně a zmíněné pohovky, jednoho stolu a jedné skříně už tu není nic jiného… Vlastně tu ještě něco je: sbírka amatérských fotografií na všech čtyřech stěnách (ty ovšem do inventáře prokazatelně nepatří).

„Pane Karásku, obracím se na vás jako na úřední osobu, tedy zatím všechno jen mezi námi.“

Ve skutečnosti se mu jedná i o to, že provádí akci, jež náleží do kompetence skupiny kapitána Michala Hrona. A že by mu tudíž nebylo ani trochu milé, kdyby například telefonoval preventista Karásek na okresní správu a pídil se po nějakých podrobnostech nebo chtěl nějaké další podrobnosti poskytnout.

„Spolehněte se,“ ujišťuje oplešatělý chlapík. „Víte, kolik já sestavuju důvěrných hlášení? A kolik dostávám pokynů, který si musím nechávat jen pro sebe?“

„Fajn… Předpokládám, že znáte tenhle objekt tak dobře jako málokdo.“

„Jak ho asi nezná nikdo,“ důležitě vypíchne svou osobu preventista Karásek.

„Věřím, slyšel jsem to už z několika stran,“ vymýšlí si poručík Junek. „Jste znám tím, že provádíte inspekční dohlídky skutečně důkladně… Pane Karásku, v době konání plesů, kdy se propojí jednotlivé prostory, kolik je z tohoto objektu východů, a tedy i vchodů. Rozumíte mé otázce?“

Preventista si očividně oddechne. Přikyvuje. Chystá se odpočítávat na prstech pravé ruky, vzápětí však jako by poznal, že tato pomůcka je zbytečná:

„Kolik by jich bylo? Jeden… Hlavní vchod do divadla… Vchod, kterým se normálně vchází z ulice do divadelní kavárny, do divadelní restaurace, do vinárny a do pivnice, ten je v době konání plesů zamčenej… Vchod z divadelní kavárny na divadelní terasu, ten je odemčenej jenom v létě, když se obsluhuje i na divadelní terase.“

„A potom by se dalo vyjít ven a vejít dovnitř tudy, ne?“ přeruší ho poručík Junek.

Oddech preventisty Karáska je ten tam. Ne tak znatelně, jako se objevil, leč poručíku Junkovi to nemůže uniknout.

„Tudy, to myslíte touhle chodbou? Tak to ne!“

„Proč ne?“

„Je to přísně zakázaný…,“ vzápětí si uvědomí, že tohle přece jen není ten nejpádnější argument, proto urychleně dodá: „A ani to nejde. U vrátnice se zamyká, sotva vypadne poslední kulisák… A v době konání plesů se tam neodemyká vůbec.“ Poručík Junek mlčí. Preventista Karásek si hladí čelo:

„Moc jsem vám nepomohl, co?“

„Moc ne,“ přiznává poručík Junek. „Nesloužil jste náhodou, když byl ten ples Filmovýho klubu?“

„Jo…,“ přikývne, načež se pokusí o vtip: „Lidi trdlujou, popíjej – a našinec je tady jako pes u boudy… A mezi ně se dostanete jenom, abyste ohlídal ty neukázněný dýmáky…“

„Znáte nějakého Ivana Hallera?“

„Haller?“ vzpomíná preventista Karásek. „Kdo je to?“

„Jeden prodavač z Tuzexu.“

„Tuzex – a já!“ vybuchne preventista Karásek.

Zdá se, že tentokráte se o vtip pokoušet nemusí, v jeho podání to jako vtip vyznívá. A dokonce jako vtip povedený.

Poručík Junek zrozpačití:

„Promiňte,“ chystá se k odchodu. „Tak jak jsme se domluvili, nikde ani slovo… A té paní ve vrátnici jsem řekl, že jste můj strejda…“

Preventista Karásek mu podává ruku.

„Já a Tuzex, já a Tuzex,“ opakuje přitom. „Kdybych vám prozradil, kolik mi tady dávaj na hodinu, určitě byste si pomyslel, že mám zajít k psychiatrovi, jestliže jsem u něho ještě nebyl…“ Poručík Junek se sune na náměstí. Škaredé únorové počasí zhruba odpovídá jeho náladě. Utěšovat ho může pouze to, že i partyzánština má své výhody: vše se odehrálo beze svědků a nikomu nebude muset referovat. Čeká na trolejbus. Konečně. Dveře se hrkavě otevírají. Poručík Junek už je na prvním schůdku. A v tom se otočí a začne couvat. K nelibosti pasažérů za ním – a k neskrývaným projevům nevole netrpělivého řidiče: výrazně si poklepává na čelo.

Poručík Junek pádí zpět k divadlu. Proběhne vrátnicí, opět vstoupí do inspekční místnosti.

„Nezlobte se, ale na něco jsem zapomněl,“ omlouvá se.

Preventista Karásek předstírá klid:

„Na co?“

„Pochválit tady ty fotky… Kdo je dělal?“ prohlíží si snímek za snímkem, jako by byl na výstavě.

„Já,“ přiznává preventista Karásek.

A je to projev člověka, který si není jist, je-li to pro něho dobré, či špatné.

„Gratuluju, pane Karásku!“

A nyní tiskne ruku on jemu. Nepodařil se mu sice vtip, nicméně poznává, že akce nebyla zcela neúspěšná. I to je důvodem k radosti.

Cesta na náměstí se vůbec nepodobá té předcházející. A nemíří přímo k trolejbusové zastávce, prosklená telefonní budka ho přitahuje víc. Ochotně oželí korunovou minci ze svých soukromých finančních prostředků. Nechá se spojit s kapitánem Michalem Hronem.

„Potřeboval bych zjistit, a to urychleně, jestli se zná Ivan Haller s divadelním hasičem Josefem Karáskem… Josef Karásek. Zapsal sis to?“

„Zapsal… Ale co je to, prosím tě, za kombinaci?“

„Oba fotografujou,“ vysvětlí poručík Junek.

Zavěsí sluchátko – a s pocitem dobře vykonané práce jde čekat na trolejbus.

Ostatně: ona ani ta partyzánština není zcela k zahození… Takže příště…

•

Ve čtrnáct hodin a šestnáct minut volá z Prahy nadporučík Ota Varvažovský. Jeho hlas zní vzrušeně. Vyžaduje, aby byl přepojen na majora Kalaba.

Z ústředí výrobního družstva Vzlet mu sdělili – v souladu s uzavřenou důvěrnou dohodou –, že Libor Mašek právě požádal o třídenní dovolenou.

Major Kalab se snaží své vzrušení tlumit:

„A oni?“

„Zachovali se správně: pádnými argumenty podpořili závěr, že tentokráte se musejí poradit.“

„Dík že mi to oznamuješ, bohužel se však obávám, že on by už zítra nepřišel, i kdyby mu dnes dovolenou neschválili.“

„Myslím si to taky… Dnes přijel do práce vozem. To se děje jen zcela výjimečně.“

„Vycházejí ti tam natolik vstříc, aby se dalo zajistit sledování?“

„To víš, Pražáci jsou Pražáci, ale tu a tam se s nima pohnout dá… Maškovu dacii střežíme.“

„Výborně… Jakmile by se objevilo něco, co by bylo možno považovat za pokus o útěk, je nutno Libora Maška zajistit. A vyžádat si od prokurátora souhlas i k tomu, aby byl neprodleně eskortován do Klaštic.“

„To bych udělal rád… Mohl bych se snad vrátit i já.“

„No ne,“ žasne major Kalab.

•

Zatímco nadporučík Ota Varvažovský telefonuje se svou mateřskou základnou (a jako by si překvapivě uvědomoval, že je skutečně mateřská), poručík František Novák sedí v hospodě; u okna. S číšníkem provozují osobitou hru: on si otipnul poručíka Nováka jakožto pijáka piva – což ostatně odpovídá skutečnosti –, kdykoliv se kolem hrne s naloženým platem, zastaví se, poručík Novák k té nádheře vzhlíží pohledem neskrytelně bolestným, načež omluvně zavrtí hlavou. A když do sebe vpraví sklenici nevábně vyhlížející a ještě nevábněji chutnající žluté limonády, objedná si další. Nicméně číšník sází na svůj profesionální instinkt, a proto se nevzdává; navíc nechápe, proč ten nenápadný chlápek trvá na tom, aby mohl zaplatit každou dávku ihned po jejím obdržení. A proč pořád kouká z okna?

Avšak odpovědi se mu nedostane ani poté, kdy poručík Novák nechá nedopitou třetinku stát a odchází – zdánlivě naprosto netečně. Teprve v průjezdu, kterým se do restaurace vstupuje, zrychlí krok. Naproti je malé nehlídané parkoviště a na něm dacie s pražskou státní poznávací značkou. Dvířka vozu právě odemyká vyčouhlý třicátník v kožené bundě. Poručík Novák přejde ulici. Zpola na chodníku, asi třicet metrů od parkovišťátka, je odložena škodovka; tak omšelého zevnějšku, že vždy působí odloženě. Do ní poručík Novák nastoupí. Avšak dříve, než nastartuje, se předkloní a řekne do mluvítka krátkovlnné vysílačky:

„Odjíždí, tak se na něho lepím, připravte se na střídání. Polohu budu hlásit průběžně… A né aby mě střídal někdo, kdo se třese na to, aby byl co nejdřív doma!“

Zařadí se za dacii. Může si být jist: i kdyby Miroslava Mašková byla nadána geniální schopností pozorovat – a to, co si uloží do své optické paměti i kongeniálně popsat –, poručíka Františka Nováka nikomu dostatečně plasticky nevylíčí. Směřují do středu města. Poručík Novák postupně hlásí své centrále:

„Kodaňská… Estonská… Francouzská… náměstí Míru… Italská… Vinohradská… Kruci, tohle je taxikařina… Washingtonova… Politických vězňů… Opletalova… Jeruzalémská… Zastavuje, vystupuje… Předjíždím… Definitivně už si ho musí převzít někdo jinej…“

„Doufám, že je tam jenom jedna dacie,“ ozve se z centrály. „Do týhle uličky by se jich víc nevešlo,“ ujišťuje poručík Novák. „Vchází do domu… Číslo nevím.“

„Pak se vrať a přepiš jména všech nájemníků,“ přikáže centrála.

„To vím i bez tebe,“ zabrumlá poručík Novák. „Šašku počmáraná…“

Je to zkrátka samorost.

A za filmového detektiva by se nehodil.

•

Kapitán Michal Hron vytočí číslo, které ještě před devíti dny patřilo uměleckému fotografovi Milanu Lehotskému.

„Je tam ta vaše drbna?“ ptá se rozšafně praporčíka Kazdy.

Praporčík Kazda předá automaticky sluchátko poručíku Junkovi.

„Tak ti dva se znají,“ sděluje kapitán Michal Hron. „Dokonce by se dalo usuzovat, že dost dobře. Karásek chodí za Hallerem do Tuzexu!“

„Dík!“ poručík Junek se chystá zavěsit.

„Počkej!“ zarazí ho kapitán Michal Hron. „Od jedné prodavačky jsme se dověděli, že několikrát nepřišel sám… Hádej, kdo byl s ním!“

„Milan Lehotský,“ odpoví ležérně poručík Junek. „Přesně tohle jsem si potřeboval ověřit.“

Byl to výstřel naslepo. Nicméně kapitán Michal Hron se ne a ne odlepit od telefonního přístroje, ačkoliv hovor už dávno skončil.

Rozšafnost je ta tam. Místo ní se vtírají leptavé myšlenky: neklesl už přece jen příliš hluboko pod svůj zenit? Nepatří už tenhle svět jiným – inteligentnějším a mladším? (A hlavně drzejším?)

•

Poručík František Novák popojel až k náměstí Maxima Gorkého. Pro všechny případy škodovku opouští. Zaujme stanoviště u vchodu do domu. Sleduje dacii. Šestnáct hodin a tři minuty. Je znepokojen: stykům Libora Maška se věnoval intenzívně. Věří si. Shromáždil více než třicet jmen, a tudíž i třicet adres. Žádná z nich však nemá nic společného s Jeruzalémskou ulicí. Že by tam měl něco schovaného? I to je možné. Půdy, sklepy… O tom vědí své i kriminalisté. Po devíti minutách se objeví na začátku Jeruzalémské ulice známý wartburg – známý poručíku Novákovi. Řidič zastavuje, vystoupí a hadrem leští přední sklo. Jako by pro něho neexistovalo nic důležitějšího, pohrává si se stěrači. Přesto zahlédne poručíka Nováka. Pokývnutím stvrdí, že od této chvíle zodpovídá za sledování dacie on. Libor Mašek vyjde z domu za necelou minutu. Vleče dvě rozměrná – a nepochybně i těžká – zavazadla: kožený kufr a kostkovanou brašnu. Odemyká levá přední dvířka dacie, svou bagáž hází na zadní sedadlo, nastartuje, odjíždí.

Poručík Novák se urychleně dostane ke své škodovce a podá hlášení centrále. Od podezření, že Libor Mašek by měl v tomto domě nějakou mrtvou skrýš, ustupuje.

„Hned se tam vydám!“ těžko skrývá svou nedočkavost.

Bohužel centrála nemá pro jeho nedočkavost porozumění:

„Až do příští předávky buď v záloze.“

Pro sledování se používá nejčastěji ojetin. Ty sice nevzbuzují pozornost, avšak ošuntělé zpravidla nemívají jen karosérie. Dacie se dostává opět na Washingtonovu, je nutno konstatovat, že Libor Mašek si počíná i v rušném provozu velice zručně, před semafory a přechody pro chodce brzdí skutečně na doraz, snadný partner to asi nebude, vjíždí na třídu Vítězného února, odbočuje do Ječné, přes Resslovu a Engelsovu na Palackého most, poté Lidická… A sotva se octne na táhlé Plzeňské, už se dá opodstatněně předpokládat, že má v úmyslu opustit Prahu.

A že sledování bude tím pádem mnohem obtížnější; centrála musí neprodleně navázat kontakt s jinými útvary Veřejné bezpečnosti: není přece moudré, aby se na dacii zavěšovala jen vozidla s pražskými státními poznávacími značkami.

Sotva dacie opustí Háje a dostane se na silnici E 12, povolí centrála poručíku Novákovi návrat.

„To jsem rád,“ konstatuje – bez ohledu na pravidla fénického spojení. „Ten dům si musím pořádně procvaknout.“

Div nechce posílat do éteru i své úvahy o tom, jak mu mohlo právě tohle uniknout.

„Jeruzalémská ulice zatím počká!“ rozhoduje centrála. „Urychleně navštívit paní Maškovou v salónu Eva. Třeba ví, nebo alespoň tuší, kam může mít její manžel namířeno!“

„Rozumím,“ přitaká poručík Novák.

Nepřiznává se mu to snadno, leč tohle není nejhloupější nápad…

(Jen aby někoho nenapadlo, že s paní Maškovou si měl promluvit, jakmile se dověděl, že její manžel požádal o dovolenou; dacii už mohl špehovat někdo jiný…)

A zatímco se poručík František Novák vrací do vnitřního města, nahrává se v operačním středisku na magnetofonový pásek záznam telefonického hovoru z tísňové linky.

„Tady je… Vlastně na tom nezáleží… Posloucháte mě?“

„Ano, slečno… Nebo mladá paní,“ operační důstojník se snaží mluvit tím nejkonejšivějším hlasem; už má své zkušenosti, i na dálku pozná, že tato žena je silně rozrušena. „Můžete mluvit… A klidně… Máme čas…“

To ovšem není zcela pravda, nicméně on už dobře ví, že obětuje-li se v samotném počátku minuta, může to znamenat záchranu mnoha a mnoha pozdějších hodin.

„Libor Mašek… Libor Mašek… Říká vám to něco?“

„Můžete mluvit,“ opakuje operační důstojník. „Jak jste říkala, že se jmenujete? Moc se omlouvám, ale nestačil jsem si to zapsat…“

Oznamovatelka se však nenechává chytit:

„Na tom nezáleží, Libor Mašek je můj… Respektive byl můj přítel… Občas za mnou přicházel, já jsem rozvedená, mám vlastní byt, vyprávěli jsme si, schovaní před celým světem.“

Operační důstojník má své zkušenosti; leč začíná pochybovat, nepatří-li tento telefonát k těm, které se dostávají do operačního střediska Veřejné bezpečnosti jen nějakým politováníhodným omylem.

„Pokračujte prosím… Moc mě to zajímá,“ přetvařuje se. „A pokud vám můžeme poskytnout pomoc…“

„Dal si ke mně do úschovy kufr a tašku.“

„Ano, ano,“ přitakává operační důstojník. „A co bylo dál?“

„Asi před půlhodinou si pro ně z ničeho nic přišel… Z ničeho nic!“

„Chápu… Předem nezavolal.“

„Samozřejmě mě ani nenapadlo, že bych se mohla podívat, co v těch zavazadlech je…“

„Z toho bych vás nepodezíral ani ve snu… Můžete si být jista, mně stačí, abych slyšel člověka promluvit…“

Neztrácí se už pouze minuta… Ovšem: je to ve skutečnosti ztráta? Jedná se vůbec o něco závažného?

„Koneckonců, podívat bych se bývala mohla jenom do tašky, kufr byl zamčenej.“

„Rozumím.“

„Jakmile se ke mně Libor před půlhodinou vřítil, hned jsem poznala, že se něco děje… Ptala jsem se, nic mi nehodlal vysvětlovat… Ten kufr a tu tašku měl v peřiňáku, pod prošívanejma dekama… Ty v rychlosti vyházel… Když jsem zaprotestovala, protože já si potrpím na pořádek, sprostě se na mě rozkřikl… Nikdy dřív jsem ho neslyšela nadávat, nehodilo se mi to k němu…“

„Zvláštní,“ podotkne operační důstojník – a snaží se, aby byl tento dialog co nejrychleji u konce.

„Doslova mě vyhodil z pokoje… Vyhodil mě z mýho vlastního pokoje!“

Operační důstojník vzdychne. No, má své zkušenosti. Lidé sem volají i kvůli trapnějším prkotinám. Ostatně: ti, kteří se spokojují s pouhým voláním, jsou ještě přijatelní, ať už se jejich stesky týkají čehokoliv. Horší je parta, co vyhlašuje plané poplachy. Vozidla zbůhdarma vyrážejí. A taky se může stát, že nejsou k dispozici, je-li jich pak skutečně zapotřebí.

„Ale už je snad pryč, ne?“ předbíhá událostem.

„Je,“ souhlasí ženský hlas. „Ale já jsem stejně do pokoje nakoukla, ačkoliv mě násilím vystrčil… A víte, co jsem viděla?“

„Ne.“

„Právě vytahoval z toho kufru velkou pistoli.“

Dozorčí důstojník se rázem probere z útlumu.

„Řekněte to ještě jednou!“

„Velkou pistoli… A dal si ji do náprsní kapsy kabátu. S tímhle já nechci nic mít!“

„Musíte mi říct své jméno! Pravděpodobně vám hrozí nebezpečí… Slečno, či mladá paní…“

Ve sluchátku však cvakne.

A kotouče magnetofonu se samočinně zastaví.

•

Nadporučík Ota Varvažovský opět volá do Klaštic. Hlášení už obsahuje informace o tom, že Libor Mašek je s největší pravděpodobností ozbrojený, že v Jeruzalémské ulici naložil do své dacie dvě objemná zavazadla, vyjel z Prahy, nyní se nachází u obce Rudná na komunikaci E12…

Major Kalab požádá, aby byl na centrálu napojen i on. Centrála projevuje souhlas:

„Budeš mít volací znak šest.“

„Rozumím, tady šestka… Centrálo?“

„Můžeš mluvit, Šestko.“

„Vypravili jsme skupinu, v níž je i civilní osoba, na prohlídku chalupy, která patřila Milanu Lehotskému. S touto skupinou nemáme spojení, takže nevíme, jestli už s prohlídkou skončila, respektive jestli ještě je, nebo už není na chalupě…“

„Nerozumím ti, Šestko.“

„V případě, že sledovaný vůz odbočí ve Zdicích směrem na Příbram, mohl by mít namířeno do Staškova, kde se nachází zmíněná chalupa.“

„Dobře, šestko, pakliže sledovaný vůz ve Zdicích odbočí, požádám o součinnost, k chalupě bude vyslán zásahový vůz… Ještě něco, Šestko?“

„Konec, zůstávám na příjmu.“

Major Kalab nechává urychleně přivolat do své kanceláře poručíka JUDr. Ilonu Olmerovou, poručíka Petra Junka a kapitána Michala Hrona. Z reproduktoru konferenčního telefonu se ozývá chraplavý a pískavý fónický provoz. Snadno lze dešifrovat, že volací znaky jedna až pět patří stanicím ve vozech. Jednička předala Maškovu dacii dvojce před Loděnicemi. Upozorňuje na slabou dopravní frekvenci, střídání proto musí být častější. Trojka je připravena před Žebrákem, čtyřka před Lochovicemi (kdyby sledovaný vůz přece jen odbočil ve Zdicích směrem na Příbram). Pětka by se zapojila v Rokycanech. Ovšem jen v případě – jak se major Kalab a jeho spolupracovníci dovídají –, že bude muset být odvolán záměr zastavit a odzbrojit Libora Maška ještě před Rokycany. To by měl provést hlídkový vůz z rokycanského útvaru Veřejné bezpečnosti za pomoci vozu číslo tři, ve kterém jsou dva příslušníci.

Taky se ozve z reproduktoru:

„Centrála Novákovi!“

(Jemu zřejmě volací znak v podobě čísla nepřidělili; a zřejmě k tomu byl důvod).

„Centrála Novákovi!“ opakuje se v nepravidelných intervalech.

Čtvrtý pokus je úspěšný:

„Jo, tady Novák… Právě jsem se dohadoval s jedním frajerem, chtěl mi dát pokutu za špatný parkování… Vůbec nic na něj neplatilo. Bude si na mě stěžovat… Asi jsem se dopustil urážky veřejnýho činitele…“

„To teď nech,“ radí centrála. „Jestliže Mašek ve Zdicích neodbočí, můžeme předpokládat, že by pokračoval přes Plzeň, Stříbro a Bor na Rozvadov… Tedy kdybychom ho nezastavili… Má snad platné výjezdní povolení a vstupní vízum do NSR?“

„Určitě nemá, osobně jsem to prověřoval,“ ujišťuje vzdálený a nepříliš kvalitně přenášený hlas poručíka Františka Nováka.

„Že by se tam chtěl prostřílet nebo dostat s rukojmím?“ kombinuje centrála. „To by mohlo být ještě nebezpečnější…“

„Copak si myslí, že Němci čekají na nějakýho gangstera?“

„Třeba mu to někdo nakukal,“ klesá i centrála k neslužební polemice. „Haló, dvojko!“

„Tady dvojka… Všechno v pořádku… Máme za sebou Beroun i Králův Dvůr… Rychlost devadesát, mezi Maškem a mnou jsou dva auťáky… Teď právě míjím ukazatel: Zdice – devět kilometrů… Mašek stoprocentně nic netuší.“

„Dík… Až budeš ve Zdicích, tak se ozvi!“

Poručík Junek si zapaluje jednu cigaretu od druhé.

„Zdeňku, já bych pro něho dojel… Posloucháš mě vůbec?“ Už je to totiž několikátá nabídka.

„Poslouchám… I když už tě skoro nevidím… Nemůžeš s tím dýmáním přestat?“

„Je to lepší, než se nechat sklátit z těchhle nerváků infarktem!“

„Jen aby tě nesklátil infarkt právě z toho dýmání.“

„Že bych tedy vyrazil?“ nevzdává se poručík Junek.

„Ještě ho nemají.“

„Ani mě nenapadlo, že všechno skončí zrovna takhle,“ posteskne si Ilona Olmerová. „Vrah se prozradí tím, že se dá na útěk.“

„Není to od něho fér,“ snaží se ji utěšit kapitán Hron.

A všichni dohromady se pak snaží setřást napětí hovorem. Všichni vědí, na co se čeká v první etapě. Stát se může leccos, i mistr tesař se někdy utne: ve staškovské chalupě se stále ještě mohou činit paní Lehotská a jejich tři kamarádi, všichni v civilu, kdoví jestli někdo z nich má vůbec s sebou zbraň, a i kdyby měl – šelma, před níž nebyli varováni a která háji už jen svůj holý život, dokáže za sebou nechávat dílo zkázy a zmaru.

„Tady dvojka… Dvojka!“ zachrchlá z reproduktoru.

Hlas rušený hlukem automobilového motoru. Rázem ztichnou.

„Centrála slyší. Dvojko, mluv!“

„Projeli jsme Zdicemi, pokračujeme směrem na Žebrák…“

Rázem si oddechnou. První etapa snad dopadla dobře. Snad. Taky to ale může být ono nešťastné první vyhrání… Nic víc…

„Dvojko, nevšiml si tě ještě?“

„Určitě ne. Dal jsem mu fóra pět set metrů, stáhnul jsem ho teprve před městem… A pořád se mezi náma motá jedna kočka v trabantu…“

„Dobře… Za Holoubkovem se zařaď těsně za dacii. Ostatní už vyplyne ze situace… Připravte si zbraně!“

•

Náčelníkem hlídkového vozu značky Volha s výraznými černými písmeny VB je podporučík Hynek Klánský, členem posádky praporčík Jan Kotyza. Úkol, který dostali, není ničím výjimečný, patří k běžným služebním povinnostem: zadržet osobní automobil dacie, státní poznávací značky ABE 66-84. Jediná odchylka od standardu: řidič je pravděpodobně ozbrojen. Nikdo už nemusí vymýšlet podrobný plán – stejně jako nemusí nikdo detailně radit dobrému řemeslníkovi. O pohybu dacie dostávají průběžně hlášení ze své řídící centrály. Na přípravu měli zhruba třicet minut, tedy dobu dostatečně dlouhou. Dostatečně dlouhou i na ostřejší výměnu názorů. Ta nejen patří k soužití dvou lidí ve stísněném prostoru automobilové kabiny, ta prospívá i věci. Nakonec podporučík Hynek Klánský ustoupil od svého prvotního rozhodnutí: zaparkovat a provádět běžnou kontrolu řidičských průkazů, technických osvědčení vozidel, popřípadě nějaký ten reflektor či funkce brzdových světel.

„Má to svý výhody,“ připouštěl praporčík Kotyza, „ale zeptej se Jindry Fafejty… Takhle jsme se zmocňovali toho budějovického chmatáka… Jindra pořád: normální kontrola, to je nejlepší, všechno v pohodě… Jenomže za tím machrem se udělala fronta nejmíň patnácti kár, a když jsme mu nasazovali klepeta, bylo z toho menší pozdvižení, jedna hysterka hulákala, že ubližujeme nějakýmu chudáčkovi, protože ten parazit vypadal jako učiněný neviňátko.“

„No jo,“ začínal být nahlodaný podporučík Hynek Klánský.

Nikdy nemiloval davové scény; jeho cílem je dostat se ke kriminálce, bez stejnokroje by byl ještě nenápadnější. Praporčík Kotyza se však nespokojuje pouhým nahlodáním.

„A co jestli je to cvok, kterej by chtěl na nás najíždět?“ sahá po důraznější argumentaci. „Víš, jak to dopadlo se Slávkem Jelínkem, ne?“ hned má po ruce další vhodný příklad. „Devatenáctiletá holka bez řidičáku – a napálila to do něho, že strávil sedum měsíců v sádrovým krunýři… A kdybys ji viděl, myslel by sis, že si ještě hraje s panenkou, takovej diblíček, vepředu nic, vzadu nic…“

„Asi máš pravdu,“ přistoupil podporučík Hynek Klánský na návrh praporčíka Jana Kotyzy. Teď sedí oba ve voze, vůz je zaparkovaný na odbočce k Oseku. Strategicky výhodné místo. Navzdory tomu, že už se povážlivě stmívá, mohou pozorovat dostatečně dlouhý úsek silnice E 12. Podporučík Klánský se dívá na hodinky: zhruba dva vozy za minutu. To představuje minimální hodnotu. Ostatně: pondělky bývají nejslabší; po víkendu většina plechových miláčků odpočívá, na služební cesty se nechce.

„Teď,“ upozorňuje praporčík Kotyza.

Podporučík Klánský nastartuje. Praporčík Kotyza vytáhne z pouzdra služební pistoli, zasune náboj do hlavně, zajistí…

„Přece si nebudeme hrát na Divokej západ…,“ durdí se podporučík Klánský, zatímco zařazuje rychlost. „Jsme snad sehraná dvojka… Já ho na příhodným místě předjedu, ty začneš ukazovat na jeho zadní kolo, starostlivě, ne výstražně, naznačíš, že by měl zastavit, začneme se strachovat, že nemá dotažený matky, a když vystoupí i on, aby se podíval, já ho drobátko přimáčknu na karosérii, drobátko mu zkroutím pracky, ty ho zezadu secvakneš – a je po ftákách…“

Mezitím se přibližují k dacii, dostávají se na její úroveň, praporčík Kotyza stahuje okýnko:

„Zadní kolo!“ křičí a ukazuje. „Zastav!“

Jako by to byl kolegiální hovor řidiče s řidičem. Vyčouhlý chlapík za volantem dacie však předstírá, že je svrchovaně soustředěn pouze na to, co se odehrává na vozovce před ním.

„Je snad ruplej?“ uleví si praporčík Kotyza.

Podporučík Klánský zapne sirénu. Její řezavý zvuk spolehlivě doléhá i do kabin dvanáctitunek s vymlácenými čepy.

„Nechce,“ konstatuje podporučík Klánský. „Musíme jinak.“

Sešlápne pedál plynu. To je i povel pro praporčíka Kotyzu. Vysune z okýnka červenou signálku. Oficiální příkaz. Řidiči vzniká zákonná povinnost. A příslušníci Veřejné bezpečnosti musejí zásah dokončit. Podporučík Klánský zařadí čtyřku – a chystá se sešlápnout plyn ještě razantněji. Bohužel vývoj situace v příštím zlomku sekundy způsobí, že musí provést pravý opak: dupnout na brzdu. Řidič dacie totiž strhne volant doleva, neurvale, bez sebemenšího ohledu na možné důsledky. Jen tak tak nedošlo ke karambolu. Na čele podporučíka Klánského vyrazily krůpěje potu, praporčík Kotyza oddechuje jako někdo, kdo právě unikl vážnému zranění – a teď se to v něm začíná rozkládat. Dvě nešťastné vteřiny by zcela stačily k tomu, aby i jeho stihl osud Slávka Jelínka; jestli by to nedopadlo ještě hůř, jestli by vůbec ještě bylo sádrového krunýře třeba.

A dacie se vzdaluje. Jako by snad měla pod kapotou motor z formule jedna.

Za volhou se ozve trojí zahoukání a zablikání reflektorů.

„Naši kluci,“ konstatuje podporučík Klánský.

Přímé spojení však spolu nemají.

„Kopni do koní!“ vyzývá praporčík Kotyza.

„To by byl Divokej západ,“ překřikuje burácející motor podporučík Klánský. „Někdo se kvůli tomu vybourá – a my jdeme před prokouše… Vlastně já.“

„Myslíš, že se zastaví, když se zastavíme my?“

To zapůsobí. S vřeštící sirénou se vydávají za dacií. Vzdálenost se zkrátí na dvacet metrů. Podporučík Klánský se chystá k dalšímu manévru. Silnice je stále přímá, dostatečný prostor, nikoho nezúčastněného neohrožují. A zase musí provést pravý opak svého původního záměru: místo doleva najíždí doprava. Až k samotnému okraji vozovky.

„Co je?“ už se děsí praporčík Kotyza.

„Vystrčil ven bouchačku!“

Vzápětí šlehnou dva výstřely. Ačkoliv se snaží podporučík Klánský držet volhu co nejvíce vpravo, je zřejmé, že projektil se zasekl do přední masky.

„Střílej!“ velí podporučík Klánský. „Nebo tu budou jatka!“

Praporčík Kotyza zamíří na pravou zadní pneumatiku dacie. Stisknout spoušť už nestačí. Výstražná dopravní značka avizuje levotočivou zatáčku. Řidič dacie se připravuje k nové salvě. Oznamovanou změnu směru zřejmě nepostřehl. Dacie naráží pravým bokem do ocelového svodidla; od něho je katapultována – přímo na neméně tvrdý nárazník protijedoucího chladírenského kamionu. Ohlušující rána, rachot deformovaného plechu. Tirák zběsile brzdí, kolos však má značnou setrvačnou sílu, hrne dacii před sebou. A ta je každým metrem pomuchlanější. Podporučík Klánský se otočil na silnici. Oba vyskakují z vozu.

„Couvej! Couvej!“ gestikuluje na rakouského tiráka podporučík Klánský.

A sotva je mercedes od dacie deset metrů, ozve se ještě mohutnější detonace, než byly ty dvě předcházející. Současně vyšlehnou plameny. Naráz musely vzplanout nejméně tři desítky litrů benzínu. Ohnivé fakule se rozlétávají do všech stran.

Praporčík Kotyza drží v ruce hasicí přístroj; reflexívně ho vytrhl z držáků, reflexívně ho vzal s sebou.

Ale teď už ví, že to bylo zbytečné. Už je po všem, definitivně po všem.

Jediné, co mohou: zabraňovat vjezdu dalších vozidel. A hlásit centrále, že z toho slisovaného materiálu nikoho vytáhnout nemohou. A i kdyby snad vytáhnout mohli, určitě by nevytáhli nic, co by se příliš podobalo člověku…

„My za to přece nemůžeme!“ řekl praporčík Kotyza, když se po několika minutách – a na několik vteřin – sešli.

Řekl to tak naléhavě, až bylo zřejmé, že potřebuje přesvědčit v první řadě sebe samotného.

Podporučík Klánský si chvíli jen roztíral saze z dlaní po obličeji a po čele. Pak si povzdychl:

„Můžeme nemůžeme… Každopádně se připrav na to, že po bitvě je každej frajtr generálem… Ale za něco ti, Honzo, děkuju.“

„Zač?“

„Žes nesouhlasil s mým návrhem dělat normální kontrolu. Při ní by asi ten gumák rozšmelcoval nás… Ať dopadne řízení jakkoliv, důležitý je, že žijeme! A večer si zajdem na panáka!“

Načež si vyměnili dva chlapské direkty…

•

Z kapitána Michala Hrona promluvil člověk.

„Tohle si kluk nezasloužil.“

(Proti němu Libor Mašek klukem byl.)

Z poručíka Petra Junka promluvil praktik; praktik, a trochu i cynik; obou těchto póz používá často k tomu, aby nemusel říkat to, co ve skutečnosti cítí:

„Ještě dobře, že jsem tam nejel… Krematorium na silnici, to se mi prostě nelíbí…“

Z poručíka JUDr. Ilony Olmerové promluvila právnička (i proto, aby z ní nemuselo promlouvat nic jiného):

„Ale teď se nám ty karty zamíchaly… Trestní řád, paragraf jedenáct, písmeno e… Trestní stíhání nelze zahájit, a bylo-li již zahájeno, nelze v něm pokračovat a musí být zastaveno, proti tomu, kdo zemřel…“

Zřejmě se jí podařilo nalistovat v paměti patřičnou stránku.

Pouze právník a náčelník vyšetřovacího týmu promluvil i z majora JUDr. Zdeňka Kalaba: „Prokonzultuju celou záležitost s prokurátorem. Karty se nám sice zamíchaly, vinu Libora už prokazovat nemůžeme, musíme tedy prokazovat nevinu ostatních.“

„Co to povídáš?“ otočí se od okna poručík Junek.

Formulace mu připadá příliš složitá.

Nikdo mu už však neodpoví. Nikomu se nechce do hovoru.

•

Obsah videokazety, jež byla – pro potřeby vyšetřování – označena pořadovým číslem tři (ukázka):

Záběr na obřadní síň vybudovanou v renesančním zámku. Okázalá svatba. Poté záběr na hosty v zámecké vinárny. Chovají se úměrně k důstojnosti prostředí. Na mnohých je patrno, že se zde příliš necítí. Společnost očividně různorodá, většinou na okázalý přepych nezvyklá. Jeden ke druhému se chová zdvořile, nicméně s poznatelným ostychem, upjatě. Dalším dějovým skokem se dostáváme k večeru. Novomanželé, jejich rodiče a podstatná část hostů již odjeli. Sedmičlennou, rovněž nesourodou, skupinu (ti jsou zřejmě zdaleka) ubytoval podnikavý kastelán v místnosti, kterou si zřejmě k obdobným účelům zřídil. Lepší noclehárna s několika skříněmi, s umyvadlem za textilním závěsem, hlavně však s čistě povlečenými matracemi na podlaze. Svatebčané se stydlivě převlékají ze svátečních úborů, ukládají se ke spánku v tomto provizóriu. Záhy se však ukazuje, že toliko spánku se asi věnovat nebudou. Nejprve se k sobě dostane jeden pár, útlá ženuška a atleticky vyhlížející blonďák. Ona je výbojnější, ačkoliv se všechno zatím musí odehrávat skrytě, v přítmí, bez zvukových efektů, pod pokrývkou. A přece to upoutá pozornost ukázkově vyvinuté sexbomby. Zřejmě pociťuje to, co se děje, jako osobní úhonu: na blonďákovo přátelství si činila při té zdrženlivé oslavě nárok ona; nárok na přátelství, ne na tohle. Tohle ji ani nenapadlo (což se z jejího hereckého projevu pozná). Odhrne z těch dvou pokrývku… V jiném koutě se vyvíjí vztah mezi ženou tetičkovského typu a mladíčkem, jemuž začíná pučet pod nosem první chmýří. Ona ho původně vzala pouze pod svou mateřskou ochranu, aby si nepřipadal opuštěně, daleko od maminky… A najednou ona překvapivě poznává, že už nemá vedle sebe dítě, detailně to samozřejmě poznávají i diváci. Ačkoliv chlapec je stydlivý, brání se nezvyklým dotekům ženských rukou, brání se dotekům ženských úst, brání se svlékání. Ta paní je však neoblomná, nepochybně ji vzrušuje i to, že hošík by mohl být jejím synem. A že je očividně naprosto nezkušený, vysvětluje mu názornými posunky, jak si má počínat, koriguje jeho pohyby, předvádí mu, jak nejúčinněji lze vydráždit ženský organismus. Vzdechy, sténáním a rytmicky se opakujícími zvuky je probuzen postarší chlapík v koutě. Nejprve si nedovede vysvětlit, cože se to v místnosti odehrává, pak nemůže uvěřit svým očím: ta útlá ženuška směřuje k umyvadlu za závěsem a je úplně nahá, ta paní, co se s ní bavil při svatební hostině, leží na zádech, nohy zdvižené, proč, o tom nemůže být nejmenších pochyb. A kdo je to na ní? No, tohle už je příliš. Budí se i mladičká dívenka s dlouhými vlasy, typ umělecké gymnastky, ta přijela na svatbu s tou paní, co se právě vášnivě oddává snaživému a rychle chápajícímu chlapci. Ani dívenka nemůže uvěřit svým očím, ale to už je u ní atletický blonďák, jenž si zřejmě uvědomuje, jaký půvab může přinášet změna, dívka vzdoruje, zanedlouho je však její odpor překonán. A vzápětí po překonání odporu však začíná projevovat za blonďákův zájem až ohromující vděk. Je vynalézavá, počíná si, jako by se i zde jednalo o sportovní výkon. To už postarší chlapík nevydrží. Vstává. Zajde za závěs, kde se upravuje ta útlá ženuška. Snaží se postaršího chlapíka vystrčit, on se zřejmě poučil u neoblomného blonďáka, obnaží se – a útlá ženuška je ohromena jeho proporcemi. A tak se děj odvíjí podle hracího systému každý s každým, pánové jsou nezničitelní, z blonďáka se vyklube rafinovaný režisér této osobité společenské zábavy… Divácky nejvděčnější asi jsou všechna setkání toho postaršího chlapíka s onou mladou dívenkou… Nakonec přece jen všeobecné uspokojení, všeobecné vysílení. Všichni opět uléhají ke spánku. Jako by se nic nedělo. A zvolna svítá…

•

Poručík JUDr. Ilona Olmerová se pro bezpečnostní práci hodí. Ne pro tu, při níž se běhá po hřebenáčích střech, při níž se čelí střelbě rozlícených zabijáků či krotí krvavé hospodské řeže s břitvami, střepy půllitrů, olověnými trubkami a motocyklovými řetězy; té je naštěstí v našich podmínkách jen omezené množství. Většina vyžaduje systematičnost, získávání a vyhodnocování správných údajů, kombinační schopnosti. A tohle všechno je doménou této nenápadné sedmadvacetileté tmavovlásky. Systematicky si rovnala své hračky, systematicky si zakládala své poznámkové sešity, systematicky si dodnes vede osobní deník a přehled přečtených knih…

Teď sedí poručík JUDr. Ilona Olmerová v místnosti, jež jí byla pro přechodnou funkci šéfa analytické skupiny přidělena, a zpracovává stoh papírů, které se nahromadily na jejím psacím stole. Každý výslechový protokol musí dostat své pořadové číslo – a také svou kartičku do lístkovnice. Na té kartičce bude kromě základních údajů i stručný obsah, budou zde i nejdůležitější fakta, jakož i odkazy na jiné listiny. Ze všech podkladů pak vyhotovuje koncentráty pro náčelníka realizačního týmu majora JUDr. Zdeňka Kalaba… Kdyby musel major Kalab přečíst tohle všechno v nezhuštěné podobě, už by mu nezbýval čas na nic jiného. Činnost Ilony Olmerové tedy nevyžaduje pouhou systematičnost; ve svrchované míře totiž záleží na tom, co bude právě ona považovat za právě nejdůležitější.

Dnes ji zaujal zejména poznatek od skupiny poručíka Junka: jeden svědek trvá na tom, že v sobotu dne desátého února parkoval v Mrázkově ulici „jakýsi lepší vůz, určitě zahraniční výroby“ – doslovná citace. Automobil parkoval v blízkosti domu, jehož průchodem se lze dostat do ateliéru Milana Lehotského. Svědek tam údajně viděl tento automobil kolem dvacáté hodiny, kdy šel věnčit svého psa. Bližší údaje o tomto vozu není schopen poskytnout, bezpečně však ví, že tentýž vůz parkoval na tomtéž místě již několikrát… Poznatek se zatím nepodařilo žádnými dalšími svědeckými výpověďmi potvrdit. Nicméně prověrkou nájemníků ve dvou sousedních domech se již prokázalo, že takový vůz nepatří nikomu z nich, ani žádnému jejich návštěvníkovi.

Jeden ze stanovených úkolů, v jehož plnění se opět pokročilo: upřesňovat fotografickou výbavu Milana Lehotského. Seznam už se podobá inventárnímu soupisu exkluzivní fotoprodejny. Z odhadních cen se točí hlava. Avšak stále není k dispozici jediný přístroj. Skutečně byly v těch odnášených krabicích? Napjaté očekávání: objeví se některý z těch aparátů na trhu? Rázem by tu byla naděje. Odbornou hantýrkou se tomu říká dostat se k pachateli přes věc. Popisy jsou průběžně rozesílány do obchodů s použitým zbožím, jsou informováni i profesionálové a představitelé různých fotografických klubů… To se vychází z předpokladu, že se za a) tohoto majetku někdo zmocnil, za b) zmocnil se ho ne proto, aby si ho celý ponechal jen pro svou osobní potřebu, respektive aby ho celý někde uschoval, takže za c) ho bude nabízet k prodeji – a to těm, kteří ho dovedou ocenit a kteří jsou schopni zaplatit kvalitu.

Poručík JUDr. Ilona Olmerová připravuje výpisy pro majora JUDr. Zdeňka Kalaba.

Kromě těchto materiálů oficiálních rozebírá poručík JUDr. Ilona Olmerová i materiály neoficiální. Ty jsou většinou nepsané, ty nosí jen ve své hlavě. Koneckonců má na to právo, naštěstí se ještě nezměnila v samočinný počítač – a navíc je žena. Rozvedená, bezdětná… Kovář Robert Pacák ji zaujal od prvního setkání. Záhy odhalila kontrast mezi jeho citovostí a mezi jeho robustním zevnějškem. Zejména k tomu dopomohla chvilka, v níž se bavil se svou dcerou Šárkou. Pak navštívila Roberta Pacáka ještě jednou. Mělo to v sobě cosi z partyzánštiny poručíka Junka. Bohužel, došlo k čemusi nečekanému: místo aby se Ilona Olmerová znova potěšila tou harmonií, její ženský instinkt zasignalizoval, že tady něco skřípe. Robert Pacák ji zval k další návštěvě… Zval k návštěvě Ilonu Olmerovou, ne poručíka kriminální služby (ty zpravidla k návštěvě nezveme). Už nešla. Kvůli zachování iluze z prvního setkání.

Člověk není samočinný počítač. Naštěstí i naneštěstí.

(Dokonale vyhodnotit například jen ty poznatky dnešního dne, byl by k závěrečnému výsledku už jenom krůček…)

•

Vita somnium breve. Život je krátký sen. Libor Mašek svůj život dosnil. Živí musejí pokračovat. Pokračuje i pražský pátrač poručík František Novák. Jako má svou stavovskou čest kvalitní instalatér, tak ji má i kvalitní kriminalista. Stavovskou čest – a z ní vyplývající časové normy. Proto poručíku Novákovi nesmělo trvat déle než půl hodiny, aby se nechal zevrubně informovat o šestnácti partajích z domu v Jeruzalémské ulici, aby vylučovací metodou odškrtl čtrnáct naprosto nevhodných, posléze vyloučil vdovu s dospívajícími dvojčaty.

Nakonec musela zbýt devětatřicetiletá Dana Kulhánková, rozvedená, matka osmnáctileté dcery, ta však ilegálně opustila se svým otcem před čtyřmi roky republiku.

A Dana Kulhánková byla příchodem poručíka Františka Nováka tak konsternována, že ani nezačala zapírat.

(Pochopitelně nemohla tušit, že Bezpečnost už několik dnů Libora Maška sledovala a že sám poručík Novák pozoroval, jak Libor Mašek vynáší právě z tohoto domu kufr a brašnu…)

Dana Kulhánková má vlasy obarvené na zeleno, fialovo, oranžovo a modro, na nehtech tmavohnědý lak, a pakliže byla některá ze základních barev opomenuta, pravděpodobně se vyskytuje na jejím oblečení a na jejích doplňcích. Sedící impresionistická paleta. Kouří cigaretu za cigaretou. A opakuje:

„Vždyť jsem ho prakticky neznala… Jednou jsme si zašly s kamarádkou do Lucerna-baru, on tam byl s nějakou partou… Nechcete kafe?“ vzpomene si.

„Děkuju ne… Ale já vás, paní Kulhánková, ani nepodezírám, ani z vás nehodlám páčit důvěrnosti…“

„Ale ne abyste si myslel, že šel ke mně hned tu noc,“ pokračuje, jako by ho vůbec neposlouchala.

„Nemyslím si to,“ snaží se ji ujistit poručík Novák.

„Vyměnili jsme si telefonní čísla… No, víte, jak se to dělá.“

„Slyšel jsem o tom… Pak si u vás schoval ten kufr a tu tašku?“

„Asi až po dvou měsících… Přiznal se, že mu to doma nehraje… Ale zase mu bylo manželky líto, nemohla mít děti, tak ji potřeboval na rozvod, jak se říká, připravit, nemohl se ke mně přestěhovat naráz… Přespával u mě jen občas, většinou se vracel na noc domů… Nebo jsme spolu strávili dvě tři hodinky odpoledne… Jenomže teď se všechno změnilo!“ vytahuje z krabičky novou cigaretu, přestože tu předcházející ani nestačila dokouřit. „Že byla v tom kufru pistole, jsem přece nemohla tušit!“

„Nepodezírám vás.“

Neuroticky škrtá kolečkem zapalovače:

„Pistole… Manžel s dcerou mi zdrhli do Kanady… Jakoby to nestačilo… Copak nechápete, že usiluju o to, aby se holka vrátila? Nebo aby sem aspoň mohla jezdit?“

Poručík Novák začíná chápat:

„Co se odehrávalo dneska? Měli jste smluveno, že za vámi Libor Mašek přijde?“

„Vůbec… Včera dokonce volal, ať se nezlobím, musí odjet, ohlásí se až příští týden… A najednou se vřítí jako velká voda, hned do peřiňáku, kde schovával ty svoje věci…“

„Nemusela jste přece být doma.“

„Von… No, půjčila jsem mu klíč od bytu… Byla to vážná známost… Ale teď je po všem!“ opakuje.

„Kdy si k vám dal do úschovy kufr a tašku?“ ptá se znova poručík Novák.

A nedívá se přitom na Dánu Kulhánkovou, nýbrž do svých pověstných kartiček. Ty jsou mnohoúčelové. V leckom například vzbuzují dojem, že je v nich víc, než odpovídá skutečnosti.

„No, minulý pondělí…,“ mění svou nedávnou výpověď Dana Kulhánková.

„To už zní líp,“ konstatuje poručík Novák. „Přinesl si k vám ještě něco?“

„Ne, jenom ten kufr a tu tašku… Tvrdí snad, že toho bylo víc?“ leká se.

„Netvrdí.“

„A kdyby tvrdil, tak mu nevěřte!“ rozmačkává další nedokouřenou cigaretu.

„Nebude to tvrdit,“ poručík Novák si skládá své kartičky. „Můžete se spolehnout. Před necelými dvěma hodinami totiž uhořel…“

•

Poručík Petr Junek se navečeřel.

„Jdu do divadla,“ oznamuje manželce.

Paní Junková počká, až syn Martínek zmizí v koupelně. „Když chceš vypadnout z domova, nemůžeš to říct na rovinu?“

„Proč bych chtěl vypadávat z domova? Jdu do divadla. Služebně. Stačí?“ zvedá se.

„V Luně jsi byl taky služebně, co?“

Poručík Junek tupě dosedne:

„Já v Luně? A kdypak?“

„V sobotu večer… Tedy předevčírem.“

„Předevčírem – a to už se to k tobě stačilo donést?“ děsí se – naprosto netakticky. „Ty bys měla jít k nám!“

„A ty bys přišel o svůj primát.“

„Primát v čem? Jen to dopověz! Snad nechceš naznačit, že jsem drbna?“ jeho hlas zní až výhrůžně.

„Tos řekl ty… A dokonce vím, žes tam byl s nějakou ženskou… Taky služebně, nemám pravdu?“

„Prosím tě, vždyť jsem tam byl se Zdeňkem a Ilonou… A projednávali jsme pracovní záležitosti.“

„Jo, nad svíčkovými řezy s velkou oblohou… To se to mluví o práci… Taky bych se dala zlákat…“

„Kruci, ty už víš i to, že jsme měli svíčkový řezy s velkou oblohou?“ neovládne se poručík Junek. „Tak by ti mohl ten tvůj čmuchal vyslepičit, o čem jsme se bavili!“

„Tys například – a nevím už pokolikátý – barvitě líčil, jak se mí rodiče ustavičně stěhovali, takže tvoje maminka uvěřila tvýmu blábolu, že my jsme vlastnili kolotoč… Jestli si potřebuješ osvěžit ještě něco: Zdeněk odcházel domů sám, bez vás dvou. Odcházel před desátou, kdežto ty ses objevil doma až o půlnoci!“

„Tohle fakticky nemá cenu!“ poručík Junek odsune židli a ráznými kroky se dostává do předsíně.

„Do divadla – a ve svetru!“ dolehne k němu z kuchyně.

Ale to už se snaží nevnímat. Poručík Junek totiž skutečně ke klaštickému divadlu směřuje. Už je tma, chladný únorový večer. A povrchové doly, plynárna, elektrárna, chemička a desítky dalších podniků, v jejichž palebné zóně se město nachází, usilují o to, aby se na ně nezapomínalo, aby si snad někdo nemohl myslet, že produkce upadá. Pořadateli u hlavního vchodu se vykáže poručík Junek svým služebním průkazem. Je krátce před dvacátou hodinou, do vestibulu doléhá přes široké schodiště zpěv Veselé vdovy. Šatnářky sedí ve svých kójích, luští křížovky, pletou, jedna se snaží přehlušit Veselou vdovu kazetovým magnetofonem s nahrávkou Beatles.

Poručík Junek pokračuje ve své soukromé – a ne zcela posvěcené – iniciativě. Jeho úvaha je logická, otázky, které klade jedné šatnářce po druhé, jsou pak jednoznačné. Za prvé: Působila jste zde i při plese Filmového klubu? A potom: Jestliže jste zde při plese Filmového klubu působila, vzpomínáte si na ty, kteří si odebírali své uschované svršky kolem dvaadvacáté hodiny a třicáté minuty, tedy značně předčasně? A nebyl náhodou mezi nimi někdo, kdo si ty svršky předčasně vyzvedl – a po určité době opět uložil?

Nejprve poručík Junek absolvuje tři kóje po levé straně vestibulu. Šatnářky se snaží, je na nich patrno, že tohle je pro ně zajímavější a přitažlivější než pletení, než luštění křížovek, a dokonce i Žlutá ponorka od Brouků, žádná se však nemůže požadovanou informací zavděčit. „Hosti začínají odcházet až tak k půlnoci.“ vysvětlují nezávisle na sobě. „O půl jedenáctý je přece zábava v plným proudu. Vstupný máte čtyřicet korun za osobu, a když někdo vynechá filmový představení, tak to by zaplatil skoro dvacku za hodinu,“ ozvala se z jedné z nich hospodyňka.

Leč v prostřední koji na pravé straně vestibulu poručík Junek uspěl. Okamžiky, kdy veškerá únava je rázem ta tam, nebe se rozjasní (snad i v noci) – a jisté porušení subordinace se mění v přímo geniální tah… Žena se mu představila jako Růžena Ptáčková, je jí dvaašedesát roků – tento údaj uvedla sama od sebe proto, aby snad nemohla být podezírána ze stařeckého fantazírování – a vymiňuje si dvě podmínky: teď se nesmějí nic dovědět její kolegyně, později se nic nesmí dovědět ten, o kom bude řeč.

„Dobře,“ překonává svou zvědavost a své rozechvění poručík Junek. „Já teď zajdu k poslední šatně, pak se vrátím, všem vám jednotlivě poděkuju, přičemž se zmíním, že jsem se asi mýlil, ale co se dá dělat, zkusit se musí leccos… Můžete se vzdálit od těch věšáků?“

„V tuhle dobu mě nikdo potřebovat nebude, čekejte asi za deset minut nahoře před dámskýma toaletama… Požádám Marušku odvedle, vzájemně si vycházíme vstříc, je na ni spolehnutí.“

Jejich rozhovor pokračuje po deseti minutách. Podmalován podstatně hlasitějšími projevy Veselé vdovy. Avšak na paní Ptáčkové je znát zřetelná proměna. Poručík Junek se znepokojí. Už má své zkušenosti. Snaží se o ten nejpřesvědčivější tón:

„Nemusíte se sebemíň obávat, nic neprozradím!“

Jiné vysvětlení, než že si paní Ptáčková svou sdílnost rozmyslela, ho nenapadá.

„Já vám věřím… Ale stejně už jsem stará bába…“

„Nesmysl!“

„Jsem!“ trvá na svém paní Ptáčková. „Vy jste se mě ptal, jestli jsem vydávala kabáty někomu, kdo odcházel v půl jedenáctý z plesu, já samozřejmě přikejvnu… A teprve s křížkem po funuse mi dojde, že to vlastně není pravda.“

„Říkáte kabáty.“ nevzdává se poručík Junek. „Žádné jste tedy v půl jedenácté nevydávala?“

„Ale to jo.“

„Potom vám bohužel, paní Ptáčková, nerozumím“

„Vy jste přece mluvil o tom, jestli jsem nevydávala kabáty někomu, kdo odcházel z plesu… A kdo se pak na ples ještě vracel… A nikdo takovej u mě nebyl… Nezlobte se, prosím vás…“

„Komu jste kabáty vydávala?“

„Hasičovi Karáskovi,“ špitne paní Ptáčková.

„Pojďte si sednout…“

Poručík Junek ukazuje na sofa v odpočinkovém koutu. Jinak by se asi musel přidržet stěny.

„Ale já nemám moc času,“ omlouvá se paní Ptáčková, neboť jí není znám skutečný důvod návrhu poručíka Junka. „A taky bych si nepřála, aby mě tu někdo zahlídnul… Buď bych z toho měla průšvih, nebo by se nadělaly zbytečný řeči…“ Tak se poručík Junek opřel o stěnu.

„Jaký kabáty jste hasiči Karáskovi vydávala?“

„Pánskej a dámskej… Naštěstí obě moje čísla, žádná z kolegyň tedy o tom nemůže vědět.“

„Čili ty kabáty nepatřily k sobě?“

„Ne… Ten pánskej byl na háčku sám, ten dámskej ještě s jedním pánským.“

„To se stávalo často, že hasič Karásek přišel pro nějaký kabát?“

„Mně se to ještě nestalo nikdy.“

„Vysvětlovala jste si to nějak?“

„Znáte Karáska?“

„Zatím jsem ho neviděl,“ lže poručík Junek.

„Škoda… Poznal byste, že u něho si nic moc vysvětlovat nemůžete… Pořád se tváří důležitě… Jako by si od vás nebral kus hadru, ale třeba bombu… A šeptá: Nikomu ani muk… Nikomu ani muk,“ zarazí se. „Ale co má co hasič někomu vyzvedávat kabáty… Nakonec z toho můžu mít nepříjemnost… Nebo už mám?“

„Určitě ne, počínala jste si v souladu s předpisy, kdyby někdo něco namítal, obraťte se na mě,“ podává jí svou navštívenku. „A co bylo pak?“

„Znova se objevil hasič Karásek, to už po půlnoci… Jenomže přinesl jen tu dámskou nádheru.“

Poručík Junek se odlepí od stěny. S tím, co se dověděl, potřebuje být co nejdřív sám.

„Moc jste mi pomohla, paní Ptáčková… Teď odejděte sama, aby nás nikdo neviděl pohromadě.“

Paní Ptáčková však stále neodchází.

„Ti dva si jeli spolu někam užít, viďte? A ona asi je vdaná.“

Poručík Junek se musí znova přidržet stěny. Kruci, vždyť je to tak snadné… Jako to Kolumbovo vejce.

•

V čele tříčlenné skupiny, která byla vyslána na prohlídku chalupy v jihočeském Staškově, stanul přímo nadporučík Vladimír Smolík, šéf vyšetřovací skupiny; členy pak jsou technik nadporučík Roman Petrášek a podporučík Vilém Bartoš.

Podle úmluvy se sešli před budovou Okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích už před šestou hodinou. I s paní Martinou Lehotskou. Všichni tři se tohoto setkání – a pak hodin bezprostředně následujících – trochu báli. Přinejmenším pro tu stísněnou atmosféru v omezeném prostoru kabiny lady.

Martina Lehotská je kupodivu těchto obav zbavila už úvodními větami.

„Můžu jet vlastním vozem?“

„V ladě je pro vás místo,“ upozorňuje nadporučík Smolík. „My jsme jenom tři, řídit si budeme sami…“

„Máte snad obavy, že vám ujedu?“ pokouší se o úsměv.

Stále se však k ní jaksi nehodí.

„To ne… Ale tu cestu vám nemůže nikdo proplatit…“

A ona se najednou změní, už se o úsměv ani nepokouší:

„Podívejte se, čtyři hodiny se budeme vláčet tam, čtyři hodiny zpátky. Vy byste se rádi bavili o svých věcech, na mě byste museli brát ohledy… A já, když dovolíte, se nechci bavit o ničem…“

Už po prvních kilometrech jízdy její návrh hlasitě ocenili… Chalupa na ně zapůsobila velkolepým dojmem. Žádná kutilská snaživost, nábytek speciální, ne červotočem rozvrtaná veteš či to, co dosloužilo v městském bytě; žádná kola od žebřiňáků, koňské chomouty a páchnoucí kolébky.

Nad vším jistojistě bděl ambiciózní architekt. A jeho ambiciózní koncepce byla beze zbytku vyplněna. Na tisícovky se nekoukalo.

O to méně bohužel získali poznatků kriminalistických; poznatků, s jejichž pomocí by se pokročilo při objasňování násilné smrti uměleckého fotografa Milana Lehotského.

Vracejí se domů. Už se setmělo. Nemlčí ve svém voze jen Martina Lehotská. O čem taky mluvit? Že se akce nevydařila, to přece všichni tři vědí.

Jednotvárné, otupující – a uspávající – hučení nepříliš namáhaného motoru. Za volantem podporučík Bartoš, vedle něho nadporučík Smolík, vzadu technik Román Petrášek. Ti dva vepředu jsou přesvědčeni, že ten vzadu spí. On však – zabořený do pravého kouta – myslí na jediné: na skrýš Milana Lehotského. To je nyní v jeho pracovním životě nejdůležitější. Nález dvou tajných schránek v obývacím volkswagenu, to byl podnět, to soustředilo jeho myšlenky, prohlídka chalupy, to byl naproti tomu krach. A nadporučík Petrášek je přesvědčen, že osobní předměty a profesionální výbava Milana Lehotského musejí být někde ukryty. Nebo alespoň – to už ve svých úvahách slevuje – někde ukryty byly, než je někdo po smrti Lehotského z úkrytu vybral. Hypotéze, že všechno se nacházelo v těch krabicích, jež údajně Milan Lehotský se svým společníkem (pravděpodobně Liborem Maškem) stěhovali z ateliéru do volkswagenu, nadporučík Petrášek nevěří. Zvláště ne po dnešku. Ta hypotéza totiž kalkuluje s opuštěním republiky. Děje se samozřejmě leccos, pocity nemohou být směrodatné, ale že by se bez skutečně závažných důvodů odcházelo od takovéto chalupy? Nadporučík Petrášek si všímá, i když si leckterý z postřehů nechává jen pro sebe… Například ta mikrovlnná trouba v kuchyni, nainstalovaná zcela nedávno. Cena kolem osmi tisíc korun. Provádí takové investice ten, kdo plánuje odchod? Určitě ne. Kdyby třeba nechával opravovat střechu, to je něco jiného. To by byl taktický tah, to by pro veřejnost znamenalo, že se zabydluje. Do kuchyně se však veřejnost nedostává… Navíc s tak rozsáhlou fotografickou výbavou by Milan Lehotský stěží přejel přes hranice, aniž by to vzbudilo pozornost celníků (kteří se dovedou divit, že někdo vyváží z NDR, tedy dováží do ČSSR, dvě flašky vodky…). A taky: že by si s sebou do ciziny nevzal přinejmenším část svých negativů?

Nadporučík Petrášek se snaží pokračovat v tom logickém řetězci. Také si je třeba vyjasnit pojem skrýše. Kdo je potřebuje, kdo je buduje? Vynecháme-li osobnosti patologické, kterým se stalo ustavičné ukrývání všeho možného životní náplní, potom zůstávají ti, kteří co skrývat mají. Mezi ně Milan Lehotský nepochybně náležel. Dveře jeho ateliéru sice byly dobře jištěny, avšak dovnitř přicházelo dost lidí. Už teď je zřejmé, že mnohé z modelek mohly působit pouze svým zevnějškem, posuzoval-li by je někdo nezaujatý podle jejich minulosti i podle současnosti, nepochybně by hořce zaplakal. A volně položenou desetidolarovkou by je nepokoušel. Natožpak dvacetitisícovým aparátem, pro nějž by si přišel – i navzdory těm dobře jištěným dveřím – některý jejich osobitý přítel. Svědkové rovněž potvrdili, že na své časté – a převážně mnohadenní – pracovní cesty si Milan Lehotský vozil ve svém obývacím voze pouze část fotografické výbavy (na záběry plenéru přece nepotřeboval sadu reportážních fotoaparátů…). Těm dvěma schránkám ve volkswagenu nelze upřít nápaditost. Zřejmě už posloužily mnohokráte. Jaký je jejich princip? Milan Lehotský, respektive ten, kdo je – s největší pravděpodobností na jeho popud – instaloval, musel vytvořit umělé dutiny. Je možno vytvořit umělou dutinu v ateliéru, když všechny dutiny přirozené už jsou coby skrýše vyloučeny?

Nadporučík Petrášek namáhá svou optickou paměť, snaží si přehrávat na sítnici zavřených očí jednotlivé detaily ateliéru, který patřil Milanu Lehotskému. Čtverečný decimetr po decimetru. Začíná v předsíni… Daleko se však nedostane.

Že by? – tep se mu zrychlí. Napřímí se na zadním sedadle celým trupem tak prudce, že to ti dva vepředu musejí zaregistrovat.

„Nezdálo se ti náhodou o tchyni?“ otočil se k němu nadporučík Smolík.

To nebyl pokus o abstraktní vtip, letitý svár mezi nimi dvěma je znám nejen v okolí paní Havelkové, ale i v okolí zetě Petráška.

Teď však zeť Petrášek neposlouchá.

Že by? – dolehne k němu ještě naléhavěji.

A pochopitelně ho nenapadne, že přibližně ve stejném čase si uvědomuje cosi podobného jeho kolega poručík Petr Junek.

•

Invalidní důchodce Jaroslav Potůček je stále zaujat svým sepisováním. Zaujat může být i proto, že se nemusí zatěžovat jeho formou; jako každý začátečník je přesvědčen o dokonalosti svého stylu. Jediné, co pana Jaroslava Potůčka trápí, je vrtkavý psací stroj. Ovšem: i to se může změnit, dopadne-li všechno tak, jak si předsevzal. (Ten elektrický zázrak z klaštického Tuzexu dostává stále konkrétnější a konkrétnější podobu.)

Dopoledne se Jaroslav Potůček zastavil s paní Marií Janáčkovou. Pár vhodně – tedy jen tak ledabyle – prohozených otázek, připomínek a ejhle: úloveček, který uvolnil celou lavinu zasutých vzpomínek. K Milanu Lehotskému přicházelo množství mladých žen, které pan Jaroslav Potůček zahrnuje pod zobecňující termín holky. Kolik jim mohlo být, to není možno v dnešní době plné kosmetických přípravků, diet, cvičení a rafinovaných výrobků textilního průmyslu spolehlivě odhadnout. Dvacet? Třicet? Nicméně pan Jaroslav Potůček sledoval jednu, kterou nemohl zahrnout ani pod ten vágní termín holky. Ta se od těch ostatních lišila. To byla holčička, skoro ještě dítě. A měl Milan Lehotský nějakého potomka? Ne. A neměla ho ani jeho manželka. Že by tohle dítě fotil? Jediné vysvětlení. Čím déle však o této eventualitě uvažuje, tím mu připadá nepravděpodobnější. Pan Jaroslav Potůček ví, jaké ženy se objevují na nejrůznějších reklamách, ale na aktech… Prostě musejí mít všechno, co k nim patří.

Pan Jaroslav Potůček popouští uzdu své tvůrčí fantazie.

Odpoledne zakoupil major JUDr. Zdeněk Kalab láhev španělského sektu plus další odpustkové pozornůstky. Večer se pak snaží napravovat to, co zanedbal v sobotu večer.

Dlužno podotknout, že uspěl.

Přece jen se tu a tam vyskytují vzácné ženy, které ještě dokážou brát muže takové, jací jsou…

•

Jana Pelanová telefonuje ve dvacet hodin a třicet šest minut svým rodičům.

Manžel Bohumil se dosud doma neobjevil, ačkoliv podle kalendáře, do něhož musí zaznamenávat své předpokládané příchody, tu měl být nejpozději v patnáct patnáct.

„Však mu to spočítáme!“ uklidňuje ji inženýr Přemysl Kratina. „Už jsem získal svědky na to, že ti nedává od července peníze na Veroniku a na domácnost.“

„Ale tak to, tati, není.“ snaží se protestovat dcera Jana.

„Tak to je!“ řekne stroze inženýr Kratina. „Když jsi nás nehodlala poslechnout tenkrát, laskavě nás poslouchej aspoň teď!“

„Ano,“ přitakává dcera Jana.

Je si totiž vědoma, že v blízké budoucnosti bude své rodiče potřebovat více než kdy jindy.

•

Už se setmělo. Ivan Haller se prochází po klaštických ulicích. Původně se chtěl jít – po uzavření prodejny – navečeřet do restaurace hotelu Avon, vždyť od rána snědl pouze dvě housky a deset deka nevalného salámu, záhy však poznal, že to nebude možné. Jednak by do sebe nevpravil jediné sousto, jednak by nedokázal nikde sedět. Musí chodit. To alespoň částečně uklidňuje. Neodvažuje se však do postranních, opuštěných ulic. Zneklidňující pocit, že je stále sledován. Pět tisíc korun. Je možné, že by tuto částku dohromady dal. Setsakramentsky drahý večer. Jenomže vyděrači své požadavky stupňují. To je jim společné. Proč by měl být tenhle výjimkou? Za týden už může požadovat dvojnásobek. To by pak dohromady nedal. Tedy v případě, že by nesáhl do skladu. Před očima se mu zjevují ty staré kuchyňské váhy. Ke které straně se bude klonit jejich jazýček, když na jednu misku položí první požadované výkupné, na druhou misku potenciální nebezpečí? Viděl jsem tě, viděl jsem i tu tvou děvku… Až ničivě konkrétní. Kdo je mohl vidět? Někdo z Hrubešovy ulice, přesněji někdo z protějších domů? Možná. V tom Zapadákově je stále příjezd automobilu událostí. I ve dne. Natožpak v půl jedenácté večer. Současně to ale musel být někdo, kdo ho zná natolik, aby věděl, že on do ateliéru Milana Lehotského čas od času přicházel a že je zaměstnán v klaštickém Tuzexu. Kolik je takových lidí? Zbytečná úvaha. Už mnohokrát se Ivan Haller přesvědčil, že podrobnosti z jeho života znali lidé, o jejichž existenci neměl ani tušení.

Náhle se musí zastavit. A vůbec ne kvůli papírnickému zboží v osvětlené výloze. Myšlenka, zpočátku ztřeštěná, nabývá čím dál konkrétnější podoby. Požárník Karásek! Chorobný hamoun a ještě chorobnější závistivec. V přítomnosti Milana Lehotského se mu samými rozpaky a samým štěstím potily dlaně, rozklepávala se mu kolena a hlas mu zadrhával. Jakmile se dověděl o Milanově smrti, mohl si ji dát do souvislosti s tím podivným odchodem – a ještě podivnějším návratem… Copak se ta husa nemohla ovládnout, dovede si to představit, div se v jeho kamrlíku nesložila… Vlastně by si to musel dát do souvislosti i kretén. Ivan Haller se ne a ne odtrhnout z místa. Tak tohle už by byl vrchol! Vzpomíná si na poslední rozhovor, jako by se odehrál před půlhodinou… „Věřím, že bych to stáhnul na pět klacků… Pepo, za pět klacků Asahi Pentax, tři objektivy, rozšířený příslušenství…,“ šplhal tehdy u něho. A pět tisíc ten grázl nyní požaduje. Přesně pět tisíc. Proč ne například tři? A proč ne například šest? Takže vysnívaného japončíka by dostal zadarmo. V první várce. Druhá várka už by mohla být na materiál a na poplatky za jeho zpracování… Chytře vykoumáno, to je nutno přiznat. Kdyby se vyděrač přece jen mýlil – a Ivan Haller by se neměl čeho bát, prostě se nic neděje.

Konečně se Ivan Haller přinutí k další chůzi. Snad mu i svitla naděje. Kdyby na výzvy nereagoval, co vyděrač udělá? Ustoupí od dalšího naléhání? Vyvodí si z Ivanova nezájmu, že to asi byl krok vedle? Možná. Každopádně však bude mít vztek. A ten zážitek ze sobotního večera si nenechá pouze pro sebe. I on může mít před sebou ty pomyslné váhy. Na jedné misce drobný přestupek (a proč by koneckonců někdo nemohl odejít z plesu a zase se na ples vrátit?), na druhé misce významná pomoc při vyšetřování závažného trestného činu. Když se v někom pohne svědomí, to se obecně cení. To svědčí o charakteru. A Karáskovi moc a moc záleží na tom, aby si ho v divadle nechali, aby se nezačali poohlížet po někom mladším a schopnějším.

Ivan Haller si je jist, že jeho zatím policajti nepodezírají. Při obou dosavadních výsleších ho považovali za znalce života Milana Lehotského – a vůbec místní fotografické sféry.

A co ten jazýček symbolických vah? Vlastně to nejhorší: nepřiklání se ani nalevo, ani napravo.

Skupina expertů, jež byla pověřena vyhodnocováním videokazet a diapozitivů, postoupila realizačnímu týmu několik prozatímních závěrů a informací:

1. Je-li prováděno kopírování videových záznamů odborně a nedochází-li při něm například k dabingu –, lze odlišit originály od prvních kopií jen velice obtížně. Teprve při dalších kopiích se může objevovat zrnění, snížená ostrost kontur a nerovnoměrnější rozložení barev. U diapozitivů lze usuzovat, že se jedná o originál, podle toho, že byly pořízeny na značkovém filmu pro denní světlo, s černými okraji u perforace. Přesto znalci zastávají názor, že videové záznamy jsou stejné provenience jako diapozitivy, neboť se na obou kreacích objevují stejní aktéři, stejná prostředí, v několika případech jsou dokonce záběry z diapozitivů shodné se záběry z videových záznamů. A diapozitivy je nutno za originály považovat.

2. Znalci porovnali předložené diapozitivy s diapozitivy i s negativy z archívu Milana Lehotského. Použitý materiál – povětšinou agfa-color z produkce NDR –, způsob nasvětlování a laboratorního zpracování nesou nesporné společné rysy.

3. Žádný aktér není doposud znám, ani se zatím nepodařilo zjistit, jestli se některý z nich neangažoval na jiných zajištěných pornografických výtvorech. Na videových záznamech a na diapozitivech účinkuje celkem osmnáct žen nižšího a středního věku, protějšek jim tvoří celkem dvanáct mužů středního věku. Zpočátku se zdálo, že ženských aktérek je víc; tohoto dojmu autoři dosahovali líčením a parukami. Byl vypracován výčet jednotlivých prostředí, respektive jednotlivých kulis, aby se mohlo přikročit v případě potřeby – k jejich identifikaci. Jsou to zejména hotelové pokoje, zámecký interiér, byty, chata, a dokonce i sborovna a přírodopisný kabinet střední školy.

4. Při posuzování výkonů scénáristy, či scénáristů, režiséra, či režisérů, jakož i štábu potřebných spolupracovníků, se shodujeme v resumé, že jejich úroveň je veskrze profesionální (čímž je okruh těch, kteří by mohli přicházet v úvahu, podstatně zúžen). Zvláště si je nutno povšimnout kvalit hlavního organizátora, tedy produkčního, jenž dokázal zainteresovat pro tuto činnost mladé ženy a muže coby aktéry, dále zmiňované odborníky, ale i zajistit přístup k oněm exkluzivním interiérům. Kromě sítě styků musel vládnout i značným provozním kapitálem. O jeho nesporných schopnostech svědčí i to, že celá akce zůstala utajena, přičemž lze usuzovat, že předložené videové záznamy a diapozitivy nejsou prvními pracemi onoho týmu.

5. Prodejní úspěch je možno předpokládat, a to i navzdory ostré konkurenci a přesycenosti trhu, jež v jistých, zvláště pak skandinávských zemích existují. Autoři totiž postupují spíše cestou rafinované smyslnosti a podněcování fantazie, nestupňují obscenitu až k ponižující živočišnosti. Ženy se zde chovají aktivně,

plnoprávně, nejsou vydávány za pouhé nástroje, což mívají ve zvyku autoři, kteří nejsou obdařeni takovýmto tvůrčím potenciálem.

____________________________________________________

Úterý dne 20. února

Pracovní porada poručíka JUDr. Ilony Olmerové, poručíka Petra Junka, nadporučíka Vladimíra Smolíka, kapitána Michala Hrona a majora JUDr. Zdeňka Kalaba.

KALAB: Vzhledem k důvodnému podezření, že Ivan Haller opustil ples Filmového klubu kolem dvaadvacáté hodiny a třicáté minuty, a s ohledem na výpověď invalidního důchodce Jaroslava Potůčka, který údajně viděl přijíždět před dvaadvacátou hodinou a pětačtyřiceti minutami větší tmavý automobil do Hrubešovy ulice, vyslechneme toho černého taxíkáře Otakara Rubeše již jako svědka. Je možné, že svou první výpověď změní, sotva pozná, že jde do tuhého a už to není jen nezávazné plkání v autě.

SMOLÍK: Zajistím.

JUNEK: Já osobně bych vzal Ivana Hallera do vazby.

KALAB: Obávám se, že tohle bych u prokurátora neprosadil. Vadilo by zřejmě, že Haller neodešel z plesu sám… A jestli si jel do ateliéru Milana Lehotského užít, jak napadlo tu tvou bystrou šatnářku…

OLMEROVÁ: Tak koluze.

KALAB: Na koluzní vazbu už je pozdě… Nezapomínejme, že od vraždy už uplynulo deset dnů. Jestliže Ivan Haller potřeboval zahladit nějaké stopy nebo ovlivnit nějakého svědka, měl k tomu v těch deseti dnech dostatek příležitostí… Nyní se pokusíme zjistit, jestli existovalo hlubší propojení mezi Ivanem Hallerem a Liborem Maškem, respektive jestli se Ivan Haller podílel na té pornografické produkci.

HRON: Navrhuju soustředit se na bývalou Hallerovu manželku Kamilu. Má s ním dvě děti – a sebemenší důvod, aby ho kryla, tu asi nebude. On se ani k ní, ani k dětem nezachoval a nechová nejlíp.

KALAB: Souhlasím. I když nemůžeme počítat s vazbou, samozřejmě se náš přístup k Ivanu Hallerovi mění. A je třeba riskovat, že se k němu něco donese, takže pozná, že už ho nebereme pouze jako zasvěceného informátora… Tedy za prvé: pohovořit si s účastníky plesu, kteří Ivana Hallera znají. Předpokládám, že ho někdo mohl zahlédnout ve společnosti ženy, se kterou pak budovu divadla opustil.

JUNEK. Na tohle bych se moc nespoléhal… Její kabát visel na háčku ještě s kabátem pánským. Z čehož vyplývá, že ona přišla – a pravděpodobně i odešla – s jiným partnerem. Asi se museli setsakramentsky skrývat.

OLMEROVÁ: Jistě se znali už z dřívějška… Nebo si snad někdo myslí, že se tam tajně seznámili – a ona s ním dokázala odjet do neznáma? A nechat na plesu třeba i manžela?

SMOLÍK: Děje se leccos.

OLMEROVÁ: To je tedy mínění o ženách!

KALAB: Laskavě neodbočovat! Za druhé: pohovořit si se zaměstnanci, respektive se zaměstnankyněmi klaštického Tuzexu. OLMEROVÁ: Zase ženský!

KALAB: Je jich tam drtivá většina, muži tvoří početně bezvýznamnou rezervaci… Pouze tři.

OLMEROVÁ: A pochopitelně, že jeden z nich vykonává funkci ředitele… Emancipace v praxi.

KALAB: Kdo chodil a chodí Ivana Hallera do prodejny navštěvovat, jestli tam dostává soukromou korespondenci, soukromé telefonáty, jestli se nepokoušel získat nějakou mladou kolegyni k účinkování v těch osobitých dílkách… Tohle poslední rozšířit i na veškeré jeho nám známé přítelkyně… Za třetí: Hallerovy finanční poměry.

JUNEK: Nemohl bych s jeho bývalou manželkou promluvit já?

KALAB: Po dohodě s nadporučíkem Smolíkem… Ještě k bodu jedna: pakliže se podaří získat důvěryhodné, a hlavně všímavé, svědky z plesu a pakliže se prokáže, že se Ivan Haller na ples opět vrátil, soustředit se na zjištění, jestli byl stále ve stejném obleku.

OLMEROVÁ: Nerozumím.

KALAB: V krajním případě mohl být potřísněný krví.

OLMEROVÁ: Pardon… No jo, jsem ženská. Ať máte radost.

KALAB: Někdo mohl postřehnout i změněné chování… Ivan Haller se třeba očividně chvěl, předstíral podnapilost nebo jevil sklony k překotné alkoholizaci, s někým mluvil tak, jako mluvíme, potřebujeme-li si zajistit alibi….

Na tomto místě byl major Kalab přerušen zadrnčením telefonu, navzdory tomu, že služba dostala příkaz, aby do zasedačky v průběhu konání porady žádné hovory nepřepojovala.

Technik nadporučík Roman Petrášek však mluvil tak naléhavě, že jakýkoliv odpor a jakékoliv odvolávání se na příkazy byly předem marné.

„Hned tam jedeme!“ rozhodl major Kalab, sotva vyslechl první vzrušené věty nadporučíka Petráška.

„Kam?“ zeptal se poručík Junek.

„Do ateliéru…,“ pak se major Kalab rozhlédl po svých spolupracovnících, respektive po jejich tělesných schránkách. „No, snad se do mé lady vtěsnáme… Michal ke mně dopředu,“ ukazuje na podsaditějšího kapitána Hrona.

Toho se to zjevně dotklo:

„Taky můžu jet vlastním vozem… A na tebe se rád přijdu podívat, až budeš v mejch letech,“ zadívá se na vystupující břicho dobrosrdečného nadporučíka Smolíka. „V pětatřiceti jsem ještě hrál závodně fotbal, kdežto tebe nedostanou ani na služební tělovýchovu…“

Nadporučík Smolík mlčel předtím, mlčí i teď. Cíle však bylo dosaženo: kapitán Michal Hron je podstatně klidnější. Takové už jsou zákony života.

Uklidnil se snad svým činem i vrah Milana Lehotského? A kde jsou vůbec mezní body té hranice?

Nebo naopak zneklidněl natolik, že důsledkem jeho stavu se pak stala smrt v hořícím automobilovém vraku?

•

Technik nadporučík Roman Petrášek je v ateliéru sám. Je pravděpodobné, že ty, kteří jevili tendence zde setrvávat, buď vypoklonkoval, nebo přímo vypudil. Pro náležitě zdramatizované finále by byla jejich přítomnost rušivá. Úplně stačí, že se bude muset smiřovat s pohledy, úšklebky a poznámkami poručíka Junka.

Vstoupí major Kalab se svým doprovodem. Na všech je patrná nedočkavost.

„Laskavě šetři naše nervové soustavy,“ vyjádří ji za všechny major Kalab.

Nadporučík Petrášek jako by neslyšel. Jelenicovou kůží si leští skla brejliček.

„Kde je to?“ naléhá kapitán Michal Hron.

V této velké místnosti se nic nezměnilo. Nebo alespoň nikdo ze štábu realizačního týmu nedokáže žádnou změnu odhalit. Až na ty papíry, jimiž je nyní obložen stůl.

„Tady,“ napíná je ještě víc nadporučík Petrášek.

„Tak fajn, máme tě rádi, můžeš začít… My jsme si ničeho nevšimli,“ ujišťuje ho major Kalab. „A já prohlížel osobně i tuhle místnost.“

„Když jsme se pachtili s tím volkswagenem, ustavičně jsem si kladl otázku, kam asi bych schovával kontraband já…?“ náhle zrozpačití: „Tedy kdybych ho schovávat potřeboval.“

„Jen to nezamlouvej, jste přece věhlasná pašerácká rodina,“ neodpustí si poručík Junek.

Bohužel, obecně srozumitelná narážka na zážitek paní Petráškové: z úsporných důvodů si zakoupila v NDR kozačky, na hranicích jí z nich zuli, a jelikož se již své staré obuvi zbavila, musela se ploužit od nádraží ČSAD s igelitovými sáčky na nohou.

„Petře!“ zasténá major Kalab.

„Našel jsem tam několik přirozených dutin,“ pokračuje nadporučík Petrášek; už ví, že je to nejen nejmoudřejší, ale v podstatě i jediné možné řešení, nechce-li hanebně kapitulovat. „Určitě o mnohých z nich musel Milan Lehotský uvažovat. Jenomže on si vytvořil dutiny nové. Svým způsobem měl pravdu, často projde právě ta největší drzost. Tou se zpravidla vytvoří něco neobvyklýho… Však to znáte: někdo se vetře do představenstva bytového družstva – a tam krade. Potom se však objeví podvodník silnějšího kalibru – a založí si družstvo vlastní. Má svoje konto v bance, má svoje hlavičkový papíry, má svoje razítko… A z toho jsem prostě vycházel…“

„Ano, ano,“ přikyvuje major Kalab – a posunky dává najevo, že tentokráte už poručík Junek svou netrpělivost a svou poťouchlost ovládat musí.

Nicméně major Kalab chápe, že nyní je to pro poručíka Junka obzvláště svízelné. Vždyť trávil v tomto prostoru hodiny a hodiny. A v těsné blízkosti toho, co všichni zainteresovaní kriminalisté lopotně hledali. Teď by ještě mělo prasknout, že Junek na pokladu seděl…

„Co je tady navíc?“ ptá se nadporučík Petrášek. „A do čeho by se dalo něco schovat?“

Nikoho nic nenapadá. Nadporučík Petrášek se tváří, jako by byl přinucen k povznášení houfu absolventů zvláštní školy. Až Ilona Olmerová nesměle přistoupí k praktikáblu:

„Tenhle stupínek?“

„Nesmysl!“ stáhne ji zpět poručík Junek. „Rval jsem za něj nejmíň stokrát!“ načež to předvede ještě jednou: postaví se k jeho čelní stěně, shýbne se, prsty obou rukou zapře pod přesahující horní desku – jako by účinkoval v nějakém instruktážním filmu – a prudce trhne směrem vzhůru; stupínek se nepohne ani milimetr; a není to způsobeno pouze hmotností dvou reflektorů a zážehového zařízení.

Pak si poručík Junek klekne. Plazí se po kolenou a ukazovákem pravé ruky se dotýká jednotlivých spojovacích elementů. Nejsou to vruty, nýbrž hřeby s půlkulatými hlavami. I zasvěcenější laik by poznal, že byly zatloukány speciálním nástrojem, hlavičkářem, slabý úder ploskou kladiva by je musel zdeformovat. A že je ušlechtilý měděný povrch neporušený, se pozná i při umělém osvětlení.

„Takhle jsem za něj rval taky,“ připouští nadporučík Petrášek. „Dokonce už od půl šestý ráno… Jenomže ono se to musí jinak!“

Nyní připomíná postavu z instruktážního filmu on: tlačí přední stěnu stupínku směrem od sebe, je zřejmé, že přitom musí překonávat reakci silné pružiny. Major Kalab a kapitán Hron zatím iniciativně – jaksi k nelibosti poručíka Junka – odstraňují z praktikáblu reflektory a zážehové zařízení. A to už je možno stupínek nazvednout. Automaticky se vysune kovová vzpěra. Nadporučík Petrášek si svůj výstup pečlivě narežíroval: přesune se k ovládacímu panelu a rozsvítí reflektory, jimiž je osvětlen prostor pod stupínkem. Je to jako v pohádce: trezorek se zámkem bez klíčku, tedy s číselnou kombinací, okolo trezorku krabice, desky a papíry, cestovní psací stroj, fotoaparáty, příslušenství, svazky dopisů, magnetofon, magnetofonové kazety, video, videové kazety, čtyři plechové pokladny, pouzdra s diapozitivy, ale i zarámované obrazy, dřevěné sakrální plastiky… Skutečně poklad.

Poručík Junek se snaží zmírnit hořkost, již od okamžiku, kdy se stupínek nazvedl, pociťuje.

„Jak je tohle možný?“

Začne zkoumat mechanismus. Lišta s těmi ozdobnými hřeby je pevně spojena se stupínkem, pohybuje se zároveň s ním. A vlastně je to pouze kamufláž, pod lištou už z těch hřebů není nic. Do betonové podlahy jsou zapuštěny tři západky. Jestliže by nebyla zatlačena jeho čelní stěna, stupínek by se nedal oddálit od podlahy ani heverem.

Milan Lehotský si mohl být jist. Tuto skrýš by možná odhalil James Bond, ne však nikdo z návštěvníků ateliéru. Dokonce ani nikdo z návštěvníků nevítaných (jak bývají nazýváni v novinových černých kronikách bytoví zloději).

•

Podporučík Vilém Bartoš stoupá v autobusu městské dopravy směrem ke Staré Vsi. Na počátku našeho století ještě skutečná ves se stodolami, špejchary a selskými dvory, nyní již rovněž součást okresního města Klaštic; jižní dominanta na táhlém – od klaštického náměstí poměřováno – asi dvě stě metrů vysokém pahorku. Stodoly, špejchary a selské dvory již ztratily svůj význam, takže zůstala obvyklá architektonická všehochuť: je zde kaplička, obecní pumpa, chaloupky, letitá hasičská zbrojnice se zvonicí k vyhlašování poplachu, jsou zde novější domky z údobí mezi dvěma světovými válkami, ale i řada výtvorů nejposlednějších, většinou inspirovaných americkými bungalovy, některé z nich dokonce v kombinaci s můřími nožkami a fasádami lesknoucími se glazovanými obkládačkami, ale také už tady stačila vyrůst šestice věžáků, dva bloky patrových garáží, potravinová samoobsluha, v níž si musejí prodavačky a zákazníci připadat jako v prosklené kleci – nikde se nelze skrýt –, a agitační středisko.

Podporučík Bartoš vstoupí do místního pohostinství. To je zřejmě upravováno průběhem let z hospody, jež rovněž pamatovala počátek našeho století, takže uvnitř lze nalézt v nenásilné zkratce od všeho toho, co je venku. Dveře jak z chudého šlechtického sídla, prkenná podlaha – a v rohu televizor na barevný příjem.

Je jedenáct hodin a čtyřicet šest minut. Kromě dvou chlápků v montérkách a číšníka, jehož smoking se čistotou od těch montérek příliš neliší, tu není nikdo.

„Co to bude?“ přišoural se číšník k podporučíkovi Bartošovi.

„Kafe.“

„S rumem?“

„Ty rumy sem můžete vzít dva.“

Číšníkovy pohyby se zrychlily. Podporučík Bartoš byl ohodnocen jakožto správný cizák.

„Tak na zdraví!“ číšník pozvedl jednu ze sklenek.

„Chtěl jsem překvapit jednoho svýho kamaráda – a zatím to tady překvapilo mě,“ svěřuje se podporučík Bartoš.

„Jak to?“

„Pamatuju si jenom, že bydlí ve Staré Vsi. Stará Ves, uvažoval jsem, to bude pár čísel, všichni se tam budou znát, snadno se doptáš… Lidi jen kroutěj hlavama…“

„To asi z těch monster, co?“ číšník mávne rukou k té šestici věžáků. „Ani se nedivím… Každej je zalezlej v tom svým kotci…,“ přidává k tomu povzdech člověka, jemuž by více vyhovovalo, aby si zvykli zalézat do jeho podniku. „A jakže se jmenuje ten kamarád, jestli náhodou…“

„Ale musel byste si to nechat pro sebe. Kdyby se k němu doneslo, že jsem jeho adresu ztratil – a musel jsem se vyptávat právě v hospodě… On totiž na pití nikdy nebyl…“

„Spolehněte se, šéfe,“ zaručuje se číšník, přestože šéf Bartoš by mohl být docela dobře jeho synem.

„Bohumil Pelan.“

Číšník se rozesměje:

„To jste mě, šéfe, pobavil… Škoda že to nemůžu říct tamhle těm,“ ukazuje na dva chlápky v montérkách. „Bohouš Pelan – a mlíko, to se vám teda povedlo,“ za pobavení je zřejmě vděčný; a taky určitě nepatří k nemluvům: „Kdyby ho ta jeho nedržela na uzdě, nevím nevím…“

„Aby sem tak přišel…,“ strachuje se podporučík Bartoš.

„Bez obav, šéfe, sem ne… Plán je sice tvrdej, ale o takový hosty není co stát. A dal jsem mu to i jaksepatří najevo. Útrata za desetikorunu, jenomže vyřvává, jako by tu nechal celou vejplatu, hned by se chtěl s každým prát…“

„Prát?“ diví se podporučík Bartoš, aby zdůraznil, že takhle si svého kamaráda doopravdy nevryl do vzpomínek.

„Kdyby jenom prát… Hned vytahuje kudlu! Ten snad s ní chodí i spát.“

„Nepovídejte.“

„Mám je zavolat?“ Ti dva chlápci v montérkách číšníka přímo magnetizují; když zaregistruje nesouhlasnou reakci podporučíka Bartoše, zkušeně do sebe zvrhne zbyteček rumu. „A víte, co je na všem nejhorší? Cvok, to se říkat nemá, prostě bere nějaký prášky na hlavu,“ pokračuje sám – a pokračuje s jistým zklamáním: „Proto se vždycky nametl už po dvou pivech, ty pilulky se totiž nesnášejí s alkoholem… Mohl mi tu někoho zapíchnout natotata… Nebo ho odvezou na záchytku – a já z toho budu mít průšvih… A taky to jeho auto,“ dostává se číšník k dalšímu bodu.

„Co je s jeho autem? Semězdá měl tenkrát starýho moskviče,“ poslouží podporučík Bartoš tím, co zná z písemných materiálů.

„S ním jezdí dodnes,“ chytá se číšník. „Co jezdí… Radí! Protože se nezmůže na pořádnou opravu, rachotí mu to jako traktor, snad dokonce bez vejfuku… Kdovíjak to zafíruje, aby uspěl u technický prohlídky?“

Tuto otázku už nechá podporučík Bartoš bez povšimnutí. Urychleně platí. Pak řekne:

„Vůbec jsme spolu nemluvili. Je to smutný, ale teď už jsem jaksi ztratil o setkání zájem.“

„Ani se vám nedivím,“ souhlasí číšník.

Poručík Vilém Bartoš opouští Starou Ves. A nemůže se zbavit neskromného pocitu, že tentokráte doopravdy zabodoval, že tentokráte neúspěch z toho prvního setkání s panem Jaroslavem Potůčkem dokonale odčinil.

•

Z hlášení, která předkládá – v patřičně zkrácené formě – poručík JUDr. Ilona Olmerová majoru JUDr. Zdeňku Kalábovi:

Intenzívně se pracuje na prověřování všech dosud známých modelek Milana Lehotského. Všechny tyto mladé ženy a dívky mají na kritickou dobu spolehlivé alibi, neprokázalo se, že by některá z nich byla trvalejší milenkou, respektive nelze prokázat ani to, že by vůbec některá z nich měla s Milanem Lehotským sexuální poměr. Všechny tuto eventualitu důrazně popírají, stejně jako to, že by se dostaly s Milanem Lehotským do sporu. Vztahy to údajně byly ryze věcné: Milan Lehotský se dokázal snadno seznamovat, rychle vzbudil důvěru. Za spolupráci nabídl buď peníze, nebo umělecký portrét. Mladé ženy a dívky jednotně vypovídají, že projevily zájem pouze o portréty, netají se tím, že je ve skutečnosti potěšil už samotný fakt, že byly vybrány právě ony a to i pro akty.

V seznamu modelek vypracovaném Ivanem Hallerem je i Jana Pelanová. Zatím se však nepodařilo najít jediný negativ, na němž by byla zachycena. Nicméně je v archívu Milana Lehotského množství záběrů (akty i reklamní fotografie), na nichž není vidět obličej. Alibi Jany Pelanové nebylo – s ohledem na instrukci prověřováno.

O maďarských stycích Milana Lehotského, respektive Libora Maška, dosud žádné poznatky. Stejně tak se zatím nepodařilo zjistit z domácích zdrojů, co měl Milan Lehotský v Budapešti fotografovat. K tomu účelu byla prostudována obchodní korespondence zajištěná ve společném bytě manželů Lehotských.

Ohořelý vrak dacie, jež patřila Liboru Maškovi, byl dopraven do Prahy, kde bude provedena jeho expertiza.

Získána informace, že pokud potřeboval Milan Lehotský právní poradu, obracel se na JUDr. Karla Pacáka (dvaačtyřicetiletého, ženatého, podnikového právníka v Keramických závodech, bytem Klaštice, Zámecké náměstí 3). JUDr. Karel Pacák je bratrem Roberta Pacáka, toho času vykonává vojenské cvičení.

Poručík František Novák už vedl rozhovory s několika pražskými partnery Milana Lehotského. Z nich vyplynulo zajímavé zjištění: Milan Lehotský často trávil v Praze několik po sobě následujících dnů, přičemž se na noc nevracíval do Klaštic. A s největší pravděpodobností nepřespával ve svém obytném voze.

Nadporučík Ota Varvažovský zůstává podle pokynu v Praze i nadále. Žádá o souhlas, aby mohl úzce spolupracovat s pražskými kriminalisty, kteří se dostávají do styku s reprodukováním či distribucí videových kazet a diapozitivů s pornografickým obsahem. Jestliže mu bude tento souhlas vydán, je třeba, aby se mohl alespoň rámcově seznámit s materiály nalezenými v obývacím volkswagenu Milana Lehotského.

•

Úryvky z výslechového protokolu svědka Ivana Hallera.

OTÁZKA: Byl jste předveden proto, že od vás potřebujeme vysvětlení, jež nesnese odkladu. Do seznamu modelek, respektive, jak vy jste se vyjádřil, přítelkyň Milana Lehotského jste uvedl i jistou Janu Pelanovou. Máte nějaké opodstatnění pro to, abyste ji uváděl jakožto modelku?

ODPOVĚĎ: Když se nad tím zamyslím, nevzpomínám si, že bych ji kdy viděl na snímku. Ovšem ani já nemohu být obeznámen s tvorbou Milana Lehotského v celém jejím rozsahu. Janu Pelanovou jsem do požadovaného seznamu uvedl proto, že jsem byl asi dvakrát svědkem jejího příchodu do ateliéru. V takových případech jsem já samozřejmě ihned odcházel.

OTÁZKA: Zmiňoval se vám někdy Milan Lehotský o Janě Pelanové? Víte něco o jejich vzájemném vztahu?

ODPOVĚĎ: Na tuto otázku jsem ochoten odpovídat pouze za podmínky, že nikde nebudu citován jako autor této výpovědi. OTÁZKA: Ano, tuto podmínku splníme.

ODPOVĚĎ: Milana Lehotského zaujal obličej Jany Pelanové, zvláště pak partie kolem jejích očí. Seznámili se, nicméně Milan několikrát naznačil, že nastávají komplikace, protože Jana od svých počátečních příslibů ustupuje. Musela návštěvy v Milanově ateliéru tajit, bála se svého manžela, kdyby se prý někde dostal k její fotografii, rozzuřil by se. Avšak Jana nepřestala do Milanova ateliéru docházet. Jakožto likvidátorka škod u České státní pojišťovny má poměrně volný rozvrh.

OTÁZKA: Dověděl se manžel Jany Pelanové, že jeho manželka dochází do ateliéru Milana Lehotského?

ODPOVĚĎ: Nerad se vyjadřuju špatně o mrtvém, ale Milanovi to působilo i jisté potěšení. Říkal, že vlastně dělá dobrý skutek, možná dopomůže k tomu, že se Jana toho netvora zbaví.

OTÁZKA: Co vy víte o manželovi Jany Pelanové?

ODPOVĚĎ. Nikdy jsem s ním nemluvil, několikrát jsem ho zahlédl ve městě – a nikdy nepochopím, jak se mohli dát tito dva lidé dohromady. On prý dokonce vpadává do soukromých bytů, když tam Jana vyřizuje služební záležitosti.

OTÁZKA: Vzpomínáte si, jak jste vy strávil sobotu dne desátého února?

ODPOVĚĎ: Snad nemám potvrzovat svoje alibi? Prosím, byl jsem na plese Filmového klubu. Nejméně desítka lidí může potvrdit, že jsem se tam pohyboval od dvacáté hodiny až do čtvrt na tři ráno následujícího dne.

OTÁZKA: V tomto časovém rozmezí jste objekt klaštického divadla neopustil?

ODPOVĚD: Samozřejmě že ne!

POZNÁMKA: Po této jednoznačné odpovědi svědka Ivana Hallera byl do místnosti přizván svědek Josef Karásek. Svědek Ivan Haller vzápětí prohlásil, že je vyčerpaný a že si potřebuje svůj následující postup důkladně promyslet. Z těchto důvodů požádal o půlhodinové přerušení výslechu. Jeho žádosti bylo vyhověno.

Před přerušením výslechu došlo ještě k následujícímu dialogu:

HALLER: Tak tys mě, Pepo, prásknul. To se ostatně dalo od tebe očekávat!

KARÁSEK: Neprásknul, Ivánku. Jenom se nechci dostat do maléru kvůli nějakejm tvejm lotrovinám.

HALLER: Dodatečně chytrej… Dodatečně chytrej… To se mi líbí!

KARÁSEK: Ne dodatečně, Ivánku, mně to bylo podezřelý hned… Jak ses snažil, abych náhodou neviděl, s kým odcházíš… Pak se ta holka vrátila sama, celá vyděšená… A ty ses ke mně přímo lísal… Japonskej foťák s příslušenstvím za pět táců! A zrovna od tebe, kterýmu jsem dřív nestál ani za pozdrav!

HALLER: Jestli se dovím, co všechno si na mě nakydal, podám žalobu!

KARÁSEK. Nic jsem na tebe nenakydal, Ivánku. Jen jsem si dal dohromady určitý skutečnosti.

•

Po půlhodinové přestávce prohlásil Ivan Haller, že hodlá učinit výpověď zásadního významu. Další části výslechu se zúčastnil i náčelník realizačního týmu major JUDr. Zdeněk Kalab.

OTÁZKA: O čem hodláte vypovídat?

ODPOVĚĎ: Musím změnit své předcházející tvrzení. V průběhu plesu Filmového klubu jsem se skutečně z objektu klaštického divadla vzdálil. A v tom mi byl nápomocen svědek Josef Karásek.

OTÁZKA: Proč jste se vzdálil? A kdy jste se vzdálil?

ODPOVĚĎ. Asi ve 22.30 jsem odjel s jednou svou přítelkyní do ateliéru Milana Lehotského.

OTÁZKA: Kdo je ta přítelkyně?

ODPOVĚĎ: Znám pouze její jméno a vím, že je vdaná, seznámili jsme se spolu krátce předtím. Jméno uvádět nechci.

OTÁZKA: Zjistíme si je sami. Můžete pokračovat.

ODPOVĚĎ: Odjeli jsme taxíkem do Hrubešovy ulice. Vstoupili jsme do ateliéru… Na plese jsme se totiž nemohli spolu bavit.

OTÁZKA: Jak bavit?

ODPOVĚĎ: Na tuto otázku nechci dopodrobna odpovídat.

OTÁZKA: Předpokládal jste, že Milan Lehotský bude přítomen?

ODPOVĚĎ: Důvodně jsem předpokládal, že přítomen nebude. Jednak mi osobně sdělil, že v sobotu časně ráno odjíždí do Budapešti, jednak jsem se ještě osobně přesvědčil tím způsobem, že jsem z klaštického divadla několikrát do ateliéru zatelefonoval.

OTÁZKA: Milan Lehotský vám svěřil klíč od svého ateliéru?

ODPOVĚĎ: Ano, v době jeho nepřítomnosti jsem zajišťoval provádění různých řemeslnických prací.

OTÁZKA: Manželka Milana Lehotského vypověděla, že její manžel neposkytl klíč od svého ateliéru ani jí.

ODPOVĚĎ: Duplikát klíče jsem si nechal vyrobit bez vědomí Milana Lehotského.

OTÁZKA: Proč jste si nechal vyrobit ten duplikát?

ODPOVĚĎ: Po rozvodu jsou mé bytové podmínky nevyhovující k tomu, abych mohl k sobě zvát ty přítelkyně, na nichž mi zvláště záleží, na něž jsem chtěl náležitě zapůsobit.

OTÁZKA: Co následovalo od chvíle, kdy jste vstoupili do ateliéru?

ODPOVĚĎ: Nejdřív jsme vypili trochu koňaku v té hlavní místnosti, poté jsme se zdržovali v místnosti, kde je dvoulůžko. Když odešla moje přítelkyně do koupelny, zjistila, že na podlaze leží mrtvý muž. Já jsem v tomto mrtvém muži okamžitě poznal Milana Lehotského. Jelikož jsme měli objednaný taxík na čtyřiadvacátou hodinu, poslal jsem svou přítelkyni zpět na ples, sám jsem se pokusil odstranit stopy po naší přítomnosti, načež jsem se vrátil na ples i já!

OTÁZKÁ: Proč jste takto změnil svou původní výpověď?

POZNÁMKA: Po této otázce svědek Ivan Haller požádal, aby byl dopraven do svého bytu, neboť se rozhodl předat vyšetřovacím orgánům důležitou písemnost. Žádosti bylo vyhověno. Ivan Haller pak předal dva dopisy, jež byly adresovány jemu a jejichž obsah jednoznačně prokazuje, že se tu jedná o trestný čin vyděračství. Ve výslechu se pokračovalo po třicetiminutovém přerušení.

ODPOVĚĎ: Svou původní výpověď jsem změnil jednak proto, že se obávám stupňujících se požadavků vyděračových, jednak jsem dospěl k závěru, že nyní, kdy promluvil Josef Karásek, byste k této skutečnosti dospěli sami.

OPTÁZKA: Podezříváte někoho z autorství těchto dopisů?

ODPOVĚĎ: Ano, podezřívám v první řadě právě svědka Josefa Karáska.

Svědek Ivan Haller byl prozatímně zadržen. A v zasedací místnosti se koná mimořádná porada štábu realizačního týmu. Zúčastňují se jí: poručík JUDr. Ilona Olmerová, poručík Petr Junek, nadporučík Vladimír Smolík, kapitán Michal Hron a major JUDr. Zdeněk Kalab.

KALAB: Samozřejmě že všechno mohlo probíhat úplně jinak. Máme sice svědectví invalidního důchodce Jaroslava Potůčka, máme jisté poznatky z Hrubešovy ulice číslo šestnáct, máme svědectví o zaparkovaném automobilu zahraniční výroby v Mrázkově ulici před domem číslo třináct, máme poznatky ze soudní pitvy, bohužel, nic z toho neupřesňuje čas smrti Milana Lehotského.

OLMEROVÁ: Milan Lehotský mohl přijít do ateliéru, zjistí, k čemu je jeho exkluzivního interiéru zneužíváno, dojde k hádce…

HRON: Spíše by se Ivan Haller snažil té hádce předejít. Lehotský si svlékne sako, pověsí je na věšák v předsíni, jde do koupelny, ještě nemusí nic tušit, sotva však otevře dveře, je zezadu napaden.

SMOLÍK: Ale co ty krevní podlitiny na obličeji? Doktor Wágner přece připustil, že to může být důsledek úderů pěstmi.

HRON: No jo, to je pravda.

JUNEK: Hallerovi by měly být položeny otázky: Kam oni dva odložili svoje kabáty? Zůstaly sklenky s koňakem nebo od koňaku v té hlavní místnosti, když se oni dva odcházeli pobavit na to dvojlůžko? Zamykali za sebou po vstupu do ateliéru? Zůstal, nebo nezůstal klíč v zámku?

HRON: Dále by měl odevzdat k laboratornímu zkoumání oblek a košili, ve kterých byl na plese… A svědecky ověřit, jestli to je skutečně ten samý oblek.

JUNEK: Pakliže dovolíte, rád bych se znova podíval na pana Otakara Rubeše. Věřím, že teď bude ten černej taxíkář prozpěvovat úplně jinak.

KALAB: Ne. To by ho zbytečně vyplašilo. Připravujeme přece jeho řádný výslech. I s případnou konfrontací s Ivanem Hallerem, popřípadě s onou dámou, až ji vypátráme.

JUNEK. Čeho můžeme dosáhnout? Nanejvýš přiznání, že Ivana Hallera a jeho krasotinku odvezl do Hrubešovy ulice, o půlnoci sem přijel znova, avšak k divadlu už odvážel pouze ji… I kdyby se Ivan Haller zakrvácel, to už taxíkář vidět nemohl… A ta kočka mu toho asi moc nenapovídala… Nemám pravdu?

KALAB: Nemáš. Co když tu vyděračskou literaturu produkuje právě pan Otakar Rubeš?

JUNEK: Sakra, to mě nenapadlo… A co s Ivanem Hallerem: vazba?

KALAB: Za jiných okolností bych neváhal. Teď ho musíme pustit. A sledovat, jestli vydírání ustane. Předpokládám, že pan Karásek už by po výslechu u nás nepokračoval. Ve stálém styku s Ivanem Hallerem bude doktorka Olmerová.

OLMEROVA: Rozumím. To asi bude v jeho případě nejmíň nápadný… Do šiku obdivovatelek se zařadí ještě jedna… Další husička.

•

Jako byla operativně založena skupina, jejímž úkolem se stalo vyhodnocování videových kazet a diapozitivů ze skrýší v obývacím volkswagenu, ustanovil major JUDr. Zdeněk Kalab skupinu, která se bude zabývat nálezem pod stupínkem v ateliéru. Rovněž i do ní mohou být podle potřeby zváni experti z různých oborů. A už předem je zřejmé, že pancéřovou skříň s číselným kódem je třeba otevřít násilím.

Co když právě v ní se nachází něco, od čeho už povede přímá – a jen krátká – cesta k úspěšnému závěru?

•

Byl vyslechnut známý klaštický překupník a vekslák Antonín (Tony) Machouzek, šestatřicetiletý, rozvedený, toho času zaměstnán jako topič ve středním odborném učilišti železničním (kde za něj pochopitelně topí za přitažlivou odměnu někdo jiný), bytem Zelená ulice číslo 27, Klaštice.

Po obligátních vytáčkách a po obligátním zapírání – a zřejmě pod dojmem, že vyšetřovatel ví nepoměrně více, než odpovídalo skutečnosti, nakonec přiznal, že mezi ním a Milanem Lehotským existovalo obchodní spojení. Milan Lehotský údajně nechtěl prodávat žádný fotoaparát, takové transakce určitě prováděl sám, od Antonína Machouzka však požadoval zaopatření valut, nejraději prý západoněmeckých marek. A to za celých dvě stě tisíc korun československých.

K obchodu nedošlo. Tedy podle Machouzkova tvrzení.

„Že bych se zabýval touto trestnou činností, to je přece nesmysl. Pomluvy lidí, který bych mohl jmenovat. Všechno vzniklo tím, že v době, kdy jsem dělal maséra v lázních, obraceli se na mě různí známí se žádostmi a prosbami, abych se pozeptal. Někdo si vyhlídnul v Tuzexu autorádio, někdo se chystal na návštěvu do Rakouska a nerad by tam vypadal jako žebrák, to jo,“ končil svou výpověď tímto lidumilným vyznáním, „ale na takhle tenkej led bych nikdy nelezl.“

Jak jinak. Že nemluví pravdu, mu však není možno dokázat. Zatím ne.

•

Je čtrnáct hodin a sedmnáct minut. Umělecký kovář Robert Pacák se umyl, v kuchyňce si ohřál konzervu bratislavského guláše. Ke konzumaci však nedošlo. Obsah zvolna chladne v rendlíčku s rukojetí, Robert Pacák sedí u stolu – a navzdory své mohutné postavě působí v této chvíli až bezbranně. Hlavu si podpírá dlaněmi.

Před šesti minutami – když už si krájel chleba – zadrnčel telefonní zvonek.

Očekával Šárčin hlas. Sotva však zvedl sluchátko, pokrylo se mu čelo vráskami.

„Tady je Hrabíková.“

„Dobrý den, paní profesorko.“

„Pane Pacáku, vy jste mě při našem posledním setkání požádal, abych vám zavolala, kdykoliv bude něco nového…“

„Ano, ano…,“ mumlá Robert Pacák a levou rukou si nervózně hladí plnovous.

„Jestli očekáváte něco povzbuzujícího, tak vás bohužel musím zklamat… Včera jsem si pozvala Šárku do kabinetu… Zmiňovala se vám o tom?“

„Ne.“

„Já vás, pane Pacáku, chápu, vím, že se snažíte, vím, co je to opožděná puberta… Řeknu vám upřímně, snad by mi bylo i milejší, kdyby se Šárka při mých hodinách bavila se sousedkami, kdyby si vyměňovala s kluky psaníčka, ale ona jenom sedí jako tělo bez duše, mám pocit, že mě zdánlivě poslouchá, sotva ji však vyvolám, musím se přesvědčit o tom, že je myšlenkami někde úplně jinde.“

„Promluvím si s ní, paní profesorko.“

„Obávám se, že to nebude mít valný význam… I mně včera jenom přikyvovala… Ale co je nejsmutnější: už si toho poklesu všímají i ostatní kolegové… A je to škoda, ve sboru jsme se ještě před časem shodovali, že je to nejnadanější dívka ze třídy… Plná zájmů, plná života.“

„Co mám tedy dělat?“ skoro zaprosí Robert Pacák.

„Věřte mi, moc o tom uvažuju… Nejlepší by asi bylo, kdyby se vám podařilo Šárku přemluvit, aby navštívila pedagogicko-psychologickou poradnu… Třeba by souhlasila i s tím, abyste ji tam doprovodil… Jestli chcete, nadiktuju vám adresu, mohl byste se telefonicky objednat…“

„Najdu si to v seznamu,“ slibuje Robert Pacák.

„Opravdu by to bylo nejlepší,“ opakuje profesorka Hrabíková. „Je tam velice dobrá psycholožka, už jsem zaznamenala jednu skutečně dobrou osobní zkušenost.“

Obsah rendlíku vychladl, Robert Pacák nedokáže nic jiného než sedět a podpírat si hlavu dlaněmi.

Zdá se mu, že od návštěvy psycholožky k definitivní ztrátě dcery by byl jen krůček. Kolik práce dalo jeho bratrovi, aby Šárka nebyla přidělena do péče bývalé manželky!

A ta teď čeká na sebemenší zádrhel…

•

Technik nadporučík Roman Petrášek a jeho chlapci znovu potvrdili platnost úsloví, že trpělivost může přinášet i růže. Nálezem dvou tajných schránek s kontrabandem ohledávání obývacího volkswagenu neskončilo. I metodami kriminalistické techniky lze přispět k nutnému zodpovězení dvou základních otázek: jak se dostal vůz Milana Lehotského k opuštěnému lomu u Milíšova a proč se sem musel dostat?

Kriminalistická technika měla přispět i z toho důvodu, že jiné použité metody totálně selhaly. Z vyslechnutých osmadvaceti svědků neposkytl ani jediný něco, co by vůbec stálo za zaznamenání. Přičemž celá akce zpočátku vyhlížela nadějně. Někdo si snad mohl povšimnout nápadného automobilu, který vjíždí tam, kam je vjezd – až na pár výjimek – zakázán. Jestliže měl pravdu pan Slavomil Popovský, když tvrdil, že do volkswagenu byly nakládány různé krabice, někdo snad mohl vidět, jak se někde dostávají tyto různé krabice opět z volkswagenu. Řidiče autobusu ČSAD mohl zaujmout pasažér, který eventuálně nastupoval v Milíšově a byl obtěžkán neobvyklými zavazadly (jestliže se ty různé krabice nepřekládaly do jiného vozu).

Nic, nic, nic. Jen ty počáteční dohady, nepotvrzené domněnky.

Až nyní… Na volantu, na řadicí páce, na klikách dveří a na dalších elementech, jichž se musí dotýkat řidič, pouze otisky rukavic.

Někdy si však přece jen řidič rukavice svléká. A to i řidič, který má k nošení rukavic i jiný, podstatně závažnější důvod. Například při kouření. Tak se podařilo sejmout na spodku vytahovacího popelníčku otisky dvou prstů pravé ruky. Otisky Libora Maška.

Proč odvážel vůz Milana Lehotského? A proč právě do Milíšova?

Tohle už bohužel kriminalistická technika nezodpoví…

____________________________________________________

Středa dne 21. února

Úryvky z výslechového protokolu svědkyně Jany Pelanové (devětadvacetileté, vdané, zaměstnankyně České státní pojišťovny, pobočka Klaštice, bytem Stará Ves 147, okres Klaštice).

OTÁZKA: Kdy jste se viděla naposledy s fotografem Milanem Lehotským?

ODPOVĚĎ: Bylo to někdy na podzim loňského roku, přesnější datum stanovit nedokážu.

OTÁZKA: Jaká byla vaše spolupráce?

ODPOVĚĎ: Proti termínu spolupráce protestuji. Milan Lehotský

se snažil, abych mu dělala modelku, já jsem o něco takového však neměla sebemenší zájem. Několikrát jsme se spolu zastavili.

OTÁZKA: Do jeho ateliéru jste tedy nedocházela?

ODPOVĚĎ: Samozřejmě že ne. Jsem vdaná, matka šestileté dcery. Navíc není třeba tajit, že Milan Lehotský nepožíval v Klašticích dobré pověsti.

OTÁZKA: Pokud hodláte setrvávat na své výpovědi, musím vás…

ODPOVĚĎ: Podle předcházející úmluvy jsem přišla do ateliéru před osmnáctou hodinou, zdržela jsem se tam asi čtyřicet minut.

OTÁZKA: Co se odehrávalo od chvíle, kdy jste vstoupila do ateliéru? Jak se choval Milan Lehotský? Co vám říkal?

ODPOVĚĎ: Na tuto otázku odmítám detailně odpovídat. Jsem ochotna přiznat jenom to, že Milan Lehotský se choval zcela normálně. O chystané pracovní cestě jsem věděla již předem – a nebylo v tom nic neobvyklého, slíbil, že mi po návratu zavolá, naléhal, abych se zdržela déle, já jsem však pospíchala.

OTÁZKA: Jedli a pili jste něco? Chci vás seznámit s tím, že v ateliéru, který patřil Milanu Lehotskému, byly zajištěny vaše otisky prstů. Tyto otisky jsou čerstvé, z poslední doby. Některých ploch jste se dokonce dotýkala později než Milan Lehotský. Dále vás mohu konfrontovat se svědkyní, která vás viděla na schodišti před ateliérem Milana Lehotského v sobotu dne desátého února, čili v den, kdy byl prokazatelně Milan Lehotský zavražděn.

ODPOVĚĎ: Ne, žádnou konfrontaci si nepřeju, svou předcházející výpověď chci změnit. A současně bych ráda vysvětlila, že nepravdivými údaji jsem neměla v úmyslu mařit vyšetřování, pouze jsem se jimi snažila, a to v souladu s poučením, jež mi bylo úvodem poskytnuto, prospět osobě mně blízké.

OTÁZKA: Je touto osobou vám blízkou váš manžel?

ODPOVĚĎ: Žádám, abych nemusela na tuto otázku přímo odpovídat.

OTÁZKA: Co jste dělala v sobotu dne desátého února v časovém rozmezí od šestnácté do dvaadvacáté hodiny?

ODPOVĚĎ: Než budu odpovídat, ráda bych se poradila s právníkem.

OTÁZKA: Na poradu s právníkem byste měla právo teprve tehdy, byla-li by proti vám vznesena obžaloba. Vy jste vyslýchána jako svědkyně.

ODPOVĚĎ: Ne. Jídlo míval Milan doma jen málokdy, alkohol jsem odmítla. Vlastně jsem si ani nezapálila cigaretu.

OTÁZKA: Jak byl Milan Lehotský oblečen?

ODPOVĚĎ: Šedé kalhoty a světlou košili s našitými kapsami a nárameníky… A proč tohle všechno?

POZNÁMKA: Svědkyni bylo vysvětleno, že je posledním známým člověkem, který se sešel s Milanem Lehotským, může proto být považována za podezřelou. Vazba na ni nebude uvalena proto, aby se mohla starat o svou nezletilou dceru. Je však nutné, aby se svědkyně nevzdalovala z Klaštic a byla stále k dispozici pro potřeby vyšetřování. Svědkyně přislíbila tomuto požadavku vyhovět. Proti formulaci, že může být považována za podezřelou, podává do protokolu formální protest.

Sotva se vrátil Ivan Haller z budovy Okresní správy Sboru národní bezpečnosti v Klašticích do prodejny Tuzexu, už se v oddělení průmyslového zboží objevuje vyzáblá Lucie Košíková z oddělení kosmetiky.

„Nezapomněl jste, Ivane?“

Ivan Haller se převléká do sněhobílého pracovního pláště, upravuje si uzel kravaty.

„Na co?“ snaží se působit nejvlídněji.

Dá mu to hodně přemáhání. Myšlenky víří. A hrozí nebezpečí, že z toho víření pukne lebka.

„Je přece středa.“ připomíná se Lucie Košíková. „A na středě jsme se dohodli… Máte rád kung-pao?“

„Kung…?“ nese se to k němu jako odkudsi z nesmírné dálky.

Učinil dobře, že se rozhodl k té zásadní výpovědi? Čím hlouběji o tom uvažuje, tím pochybnosti sílí. Když ho ti policajti nechali dřepět ve vyšetřovně jenom s tím opistolovaným vazounem, určitě se potřebovali poradit. Poradit, jestli si ho tam nechají, nebo nenechají. A proč si ho tam nenechali? To je jasný… Ten trapnej hasič už nenapíše… A pro něho si přijedou… To je taky jasný.

„Kung-pao, to je kuřecí maso s burákama a chilli papričkama,“ vysvětluje Lucie Košíková – a stěží přitom skrývá své zklamání. „Nerada se chlubím, ale několikrát už se mi docela povedlo… Pozvala jsem sestřenici a jejího manžela,“ neopomene zdůraznit, aby snad Ivana Hallera nenapadlo, že kuchyní je zde nahrazováno to, co nedodala příroda, „kdykoliv jedou do Prahy, zajdou si do čínský restaurace… Nebo taky umím švei-ču-žou… To je z vepřovýho masa… Můžete si, Ivane, vybrat…“

Ivan Haller se přinutí k tomu, aby se na ni podíval trochu zkoumavěji. No jo, odpálkoval to na středu. S nadějí, že do středy už se to vytratí. Zřejmě by se to nevytratilo, i kdyby navrhl, že se sejdou o druhém svátku vánočním. Ale co kdyby to pozvání přijal? Tlachání o ničem ho možná uklidní, vyrovná si hladinu hormonů – k ničemu jinému přece toto všechno nespěje –, a kdoví jestli se mu nebude po nějakou dobu o čínském jídle jenom zdát; natožpak o ženském těle…

„Nechám to, Lucie, na vás…,“ vyjádří Ivan Haller svůj souhlas.

A docela by si přál, aby už někdo konečně projevil zájem o jeho služby. Vzhledem ke stále stoupajícím cenám a ke stále klesající kvalitě dovážených výrobků je však čím dál více těch, kteří si je přicházejí jen prohlédnout, než těch, kteří si je kupují.

„Já odejdu o půl hodiny dřív,“ oznamuje, „už jsem si to zařídila… Vy přijdete rovnou ke mně… Víte, kvůli holkám.“ podává mu papírek s adresou. „A protože jste mi, pane Haller, celkem sympatický,“ pokračuje Lucie Košíková, „mám pro vás ještě něco…“

A Ivan Haller je odměněn dalším dopisem. O jeho obsahu nemůže být pochyb. A Ivan Haller je najednou rád, že mezi těmi čumily není žádný zákazník. Zmizí za závěsem. Nervózními pohyby rozřezává obálku.

„Peníze sis doufám připravil, co je to pět tisíc proti zkaženým rokům života,“ čte a strojové písmo se mu rozplizává před očima, „takže abysme dlouho neotáleli a taky abys to neměl moc daleko: na náměstí, nějakých šedesát metrů od toho vašeho kšeftu je telefonní budka, obálka s prachama se dá zasunout mezi aparát a stěnu budky, neboj se, vyzkoušel jsem si to, místa dost i pro padesátikoruny. Jakmile obálku vložíš, dojdeš ke stanici trolejbusů, odjedeš prvním, který se objeví. Nevystoupíš dřív než na jeho čtvrté zastávce. Po celou dobu tě budeme sledovat. Sebemenší náznak podrazu by tě přišel draho. U peněz necháš i tenhle dopis!“

Ivan Haller čte text znova a znova – jako by ho to mohlo ochránit od blížící se pohromy nebo alespoň tu blížící se pohromu zmírnit! Potom urychleně svléká bílý pracovní plášť (který v něm vždy budil pocit neochvějné sebejistoty), obléká si sako, kabát, na pult opět staví cedulku s nápisem PŘECHODNĚ UZAVŘENO a pádí k nejbližšímu veřejnému telefonu.

Shodou okolností je to právě budka, o níž se píše v tom dopise. Nechává se spojit s poručíkem JUDr. Ilonou Olmerovou.

A už teď je mu jasné, že v dnešním večeru ani neochutná kung-pao, ani si nevyrovná hladinu hormonů.

A sotva se dověděl, že má neprodleně dojít k budově klasického divadla, kde pak nastoupí do škodovky s civilní státní poznávací značkou, znova se ozvala deptavá otázka, jestli vůbec jednal správně…

•

Úryvky z výslechového protokolu svědka Bohumila Pelana (dvaatřicetiletého, ženatého, zaměstnance ČSD, bytem Stará Ves 147, okres Klaštice).

OTÁZKA: Můžete si – i za pomoci nějakých záznamů či jiných orientačních bodů – vzpomenout na to, co jste dělal v sobotu dne desátého února?

ODPOVĚĎ: Asi jsme byli s manželkou doma a dívali jsme se na televizi. Soboty a neděle trávíme doma, jen někdy odjíždějí manželka s dcerou do Jizerských hor na chalupu, která patří manželčiným rodičům.

OTÁZKA: Setkal jste se někdy s klaštickým fotografem Milanem Lehotským?

ODPOVĚĎ: Nesešel, ačkoliv připouštím, že toto jméno mi není neznámé. Vím, že kdysi chtěl fotografovat moji manželku, ale ona to odmítla. A taky vím, že byl zavražděn, ve městě se o tom hodně mluví.

OTÁZKA: Slyšel jste, jak byl Milan Lehotský zavražděn? ODPOVĚĎ: Myslím – někdo mu rozbil hlavu nějakým těžkým předmětem.

OTÁZKA: Máme svědky, před nimiž jste se zmiňoval v této souvislosti o probodení. Nechcete svou výpověď změnit? ODPOVĚĎ: Ne.

OTÁZKA: Je vám známo, kde měl Milan Lehotský svůj ateliér? ODPOVĚĎ: Ne, a taky jsem se o to nikdy nezajímal. Pracuju jako dělník, tihle lidé a jejich životy jsou mi naprosto cizí. OTÁZKA: Máme svědka, který viděl váš automobil v Hrubešově ulici číslo šestnáct, a to v sobotu dne desátého února. Údajně jste přijel asi v jedenadvacet hodin a dvacet minut, odjížděl jste několik minut před dvaadvacátou hodinou. Můžete se k tomu vyjádřit?

ODPOVĚĎ: V sobotu dne desátého února jsem vůbec nevyjížděl se svým moskvičem z garáže.

OTÁZKA: V sobotu dne desátého února jste byl za svým spolupracovníkem Milošem Hradílkem v Milíšově, který vám slíbil náhradní díly. Prokazatelně jste tam byl svým vozem.

ODPOVĚĎ: Dobře, byl jsem v Milíšově, ale ne v té Hrubešově ulici. Vlastně ani nevím, kde ta Hrubešova ulice je.

OTÁZKA: Jste si jist, že vaše manželka přerušila s Milanem Lehotským veškeré styky vzápětí poté, co nevyhověla jeho přání fotografovat ji?

ODPOVĚĎ: Samozřejmě.

OTÁZKA: Získali jsme poznatky, že poslední dobou se často ozýval z vašeho domku křik. Někteří sousedé pak slýchali právě jméno Lehotský.

ODPOVĚĎ: To není pravda!

OTÁZKA: Vaše manželka navštívila Milana Lehotského v jeho ateliéru v sobotu dne desátého února. Podle vlastní dobrovolné výpovědi tam měla přijít před osmnáctou hodinou, zdržet se tam měla asi čtyřicet minut.

ODPOVĚD: To není pravda!

OTÁZKA: Váš spolupracovník Miloš Hradílek potvrdil, že jste se během své návštěvy u něho několikrát vzdálil. Tyto odchody jste zdůvodňoval tím, že si potřebujete z milíšovského pohostinství někam zatelefonovat. Kam jste telefonoval?

ODPOVĚĎ: Domů. Potřeboval jsem se přesvědčit, jestli je s mou dcerou Veronikou všechno v pořádku, jestli si píše úkoly.

OTÁZKA: Předpokládal jste tedy, že vaše šestiletá dcera bude doma sama?

ODPOVĚĎ: Ano, stávalo se to poměrně často, neboť povolání mé manželky vyžaduje, aby docházela za mnohými pojištěnci v odpoledních, ale i ve večerních hodinách.

OTÁZKA: Jenomže vaše dcera Veronika byla u rodičů vaší manželky již od pátku – a vy jste to přece věděl. Nebo jste snad nestrávil noc z pátku na sobotu doma?

POZNÁMKA: Po položení této otázky odmítl svědek Bohumil Pelan jakoukoliv další výpověď. Upozorňuje, že je evidován na psychiatrickém oddělení klaštické polikliniky. Na výzvu, aby vydal svůj lovecký tesák, odpovídá, že žádnou takovou zbraň nevlastní, a pokud někdo tvrdí opak, jedná se o zmanipulovaná svědectví. Proto byl svědek Bohumil Pelan seznámen s rozhodnutím, že bude provedena v jejich společném bytě prohlídka, dále pak s usnesením o uvalení vyšetřovací vazby, neboť je důvodné podezření, že dne desátého února zavraždil uměleckého fotografa Milana Lehotského. Proti uvalení vyšetřovací vazby podává svědek Bohumil Pelan protest. O tomto protestu byl neprodleně informován prokurátor.

•

Je čtrnáct hodin a sedmnáct minut.

Major JUDr. Zdeněk Kalab se snaží zklidnit poručíka JUDr. Hanu Olmerovou. Uvařil jí kávu, ona sedí v křesílku proti jeho psacímu stolu.

„Prosím tě, máme nejmíň tři hodiny čistého času…“

Na ni to však příliš nepůsobí:

„Ve všech případech, co znám z literatury, bylo možno předem odhadnout psací prostředky, použitý materiál, dokonce i jazykový rozbor textu a sestavování psychologického obrazu pisatele… O snímání otisků prstů, popřípadě o analýze slin, jestliže se nedotýkal papíru v rukavicích a jestliže olízl chlopeň obálky, to už raději ani nemluvím.“

„Nemluv,“ doporučuje major Kalab. „Z těch tří hodin se nám zbytečně ukrajuje.“

„Vpadávám do toho rovnýma nohama!“

„I to se může stát.“

„A co když krachnu?“

Major Kalab vážně přikyvuje:

„Tak obohatíš odbornou literaturu poučením z případu, na jehož přípravu byly pouhé tři hodiny… Nicméně vymodelovat našeho neznámého si budeme muset i my. Osvědčený počátek, abychom alespoň částečně tušili, s kým máme tu čest. Teda za prvé: Vždycky je méně riskantní telefonovat než psát. Kdo píše, dává vydíranému do ruky dokument, který se může snadno obrátit proti samotnému pisateli.“

„Pokud ovšem tohle pisatel ví,“ namítne Ilona Olmerová. „Ano,“ souhlasí major Kalab. „Zde předpokládejme, že tohohle si je pisatel vědom. Proč netelefonuje?“

„Protože se obává, že by mohl Ivan Haller poznat jeho hlas… Nějakou typickou výslovnost, která se nedá změnit.“

„Správně.“

„Taky může dávat přednost psaní proto, že Ivan Haller nemá doma účastnickou stanici. V klaštickém Tuzexu, jak už jsem si zjistila, nejsou linky rozvedeny do jednotlivých oddělení. Každého zaměstnance z prodejních středisek by proto bylo nutné zavolat do kanceláře… Což není v oblibě.“

„Čili za druhé: Pisatel se dobře obeznámil se situací, s místními podmínkami. Za třetí,“ pokračuje major Kalab, „nemáme co činit, jak se teď módně říká, ani s profesionálem, ani s naprostým laikem. Profesionál by se takhle nerozepisoval, tady se někdo div nepokouší o literární úpravu, skoro grafomanství. Naproti tomu ten nápad s nasednutím do trolejbusu je docela originální.“

„Budeme tě sledovat…,“ připomíná poručík Olmerová. „Myslíš, že jich je víc?“

„Pochybuju… Vyděrači povětšinou jedou sólo… Snad i z obavy, aby nakonec nezačal vydírat i jeden druhého. Za čtvrté: Je si hodně jist.“

„Co tím myslíš?“

„Je si jist, že Ivan Haller uposlechne, že se nepokusí o podraz.“

„Ale on se o podraz pokusil.“

„A to mě právě mate… Že by na nás ten hezounek něco zkoušel?“

„A proč chce vyděrač zpátky právě tenhle poslední dopis?“ připojuje další otázku poručík Olmerová. „O osud listu, v němž se stanovovala výše výkupného, se nikterak nestaral.“

„Třeba i tohle svědčí o jistém amatérismu, o živelnosti.“

„Byla jsem se podívat na tu telefonní budku. Je tam nainstalován automat staršího typu, mezi jeho tělesem a deskou je skutečně asi půlcentimetrová škvíra… Pak jsem schválně zastavila u šesti dalších telefonních budek. Ty by byly pro podobný účel naprosto nepoužitelné.“

„Přesto náš vyděrač hodně riskuje… Anebo si je natolik jist, že mu to ani jako risk nepřipadá…“

Ilona Olmerová chvatně dopíjí kávu:

„A co z toho všeho plyne?“

Majoru Kalábovi je zřejmé, co by si přála, aby z toho všeho plynulo. Musí ji však zklamat:

„Ať se nad tím zamýšlím jakkoliv, nedovedu si představit, že bych mohl proti našemu neznámému postavit někoho vhodnějšího, než jsi ty!“

Bezkonkurenčnímu znalci klaštického života poručíku Petru Junkovi nemohlo uniknout, že v restauraci Slávie jsou pořádány vepřové hody. Proč by si konečně nedopřál trochu delší polední pauzu? Neplacených přesčasových hodin má jak máku (pokud se vůbec v jejich branži dá o přesčasových hodinách mluvit), navíc zná oblíbenost těchto lidových atrakcí; večer zůstane jen pár ubohých zbytků; někteří konzumenti působí dojmem, že se od konce druhé světové války pořádně nenajedli.

Sotva vstoupí dovnitř, zahlédne jednoho z nich u stolu v koutě. A ten z kouta ho taky spatří. V tom střetu pohledů je však cosi rozpačitého.

Dvě jelítka a dvě jitrničky si totiž nechal naložit na talíř kapitán Michal Hron. Poručík Junek si přisedne.

„Docela se jim to povedlo,“ komentuje kapitán Michal Hron. „Ačkoliv do jelítek patří podle mýho názoru kroupy, ne houska.“

Chvilku debatují na stylové téma, kapitán Michal Hron připomene výtvory svého strýce ze Šumavy, poručík Petr Junek pak kousek tlačenky, kterou dovezl ze svého dobrodružného putování poručík Artur Drábek, leč nakonec – jak se ostatně dalo předpokládat – mimoděk sklouznou k tomu podstatnějšímu:

„Vrtá mi to hlavou,“ svěřuje se poručík Junek, „jak to, že Lehotský oznámil své manželce i Hallerovi, že odjíždí nejpozději v sobotu ráno, přičemž se nijak k odjezdu neměl?“

Kapitán Michal Hron si zamyšleně hrne na vidličku kousek bramboru, kousek prejtu a kousek zelí.

„To je fakt. A přitom právě těmhle dvěma mohl nabulíkovat cokoliv…“

•

Miroslava Mašková je citlivější, než se může lidem z jejího okolí zdát. Ostatně ona nezve do svého života prakticky nikoho. A nyní – ex post – si musí uvědomovat, že do svého života doopravdy nepozvala ani manžela Libora. Dopadlo by všechno jinak, kdyby se vůči němu i jinak chovala? Možná už zbytečná úvaha, nicméně bude se ozývat stále častěji, stále palčivěji. Tím si začíná být jista. A nepomůže ani to, kdyby se přeorientovala z levného brandy na drahý koňak. Základy již byly položeny, základy tu již jsou. Miroslava Mašková se vrátila domů z krátké směny. Představa, že tady jí bude líp než nad hlavami zákaznic, klame. Všechno se na ni řítí. Její manželství sice nebylo bůhvíjaké, ale bylo. Nemůže se zbavit dojmu, že Libor se k ní choval korektně – navzdory tomu, že ona mu nedokázala dát dítě… Leč nesmí se poddávat, musí něco podniknout. Ví, co by ji nejbolestněji zraňovalo: kdyby se musela dívat na Liborovy věci. Alespoň pro první týdny by jí neměly manžela připomínat… Miroslava bere dva velké kufry. Skládá do nich Liborovy košile, svetry, spodní prádlo, šaty, kartáček na zuby, holicí potřeby, oblíbený kávový hrneček… Záhy jsou oba kufry napěchované. A taky těžké. Miroslava Mašková se s nimi vleče k výtahu. Hlavně si nepřeje nikoho potkat; nechce poslouchat slova útěchy, nechce sledovat mnohovýznamně i uhýbavé pohledy.

Sjede do sklepa. Dvě řady zamykatelných, dřevěnými stěnami od sebe oddělených skladišťátek, jedno pro každý byt. Miroslava Mašková odemkne visací zámek u toho jejich (vlastně už pouze u toho jejího), otevře dveře – a najednou nevěří svým očím: tři sloupce lepenkových krabic. Před dvěma týdny Miroslava půjčovala své kolegyni lyžařské hůlky, ani jedna z těch krabic tu stoprocentně nebyla. Vysvětlení je zřejmé. Miroslava se ani neodvažuje některou z těch krabic otevřít. Opět zamyká, vrací se do bytu – i s oběma kufry. Lokne si z láhve brandy (teď už není třeba nic kamuflovat, také to je v podstatě smutné) a půlhodinu stráví v televizním křesle. Co udělat? Asi by si měla ze všeho nejdřív zjistit, co v těch krabicích vůbec je. Cítí však, že nemá dostatek sil a dostatek odvahy, aby sama znova sjela dolů. A že ty síly a tu odvahu asi nebude mít ani v nejbližších dnech. Přičemž udělat by měla to, čím by neuškodila manželově památce, ale ani své současnosti.

Po půlhodinovém uvažování vstává, znova si lokne z láhve brandy a vytočí telefonní číslo, které dostala od poručíka Františka Nováka.

•

„Neboj se.“ pokračuje major JUDr. Zdeněk Kalab v uklidňování JUDr. Ilony Olmerové. „Nejdřív zajdeš za Romanem Petráškem. Potřebujeme obálku neprůhlednou, silnou, aby se nedala jen tak roztrhnout prsty…“

„Do ní ústřižky novin?“

„Je to banální, ale dobrodince, který by dal do hry vlastních pět tisíc, tu asi nenajdeme… Ivan Haller se musí chovat přesně podle vyděračových pokynů. Myslím si, že to není bezpodmínečně nutné, ale někdo od nás nastoupí do toho trolejbusu s ním… Třeba Arta Drábek, to je takovej typickej muž z lidu, nikdo mu nebude věnovat pozornost.“

„Nečekala jsem, že mě tohle potká.“

„Jen klid,“ opakuje major Kalab; bere si k ruce poznámkový blok a propisku. „Tady k budově průmyslovky postavíme jedno naše auto, pochopitelně s civilní poznávací značkou… Tady bude stát jeden maník… Tady druhý.“ k narychlo načrtnutému situačnímu plánku přibývají křížky. „Vyděrač si vybral frekventované místo, to je pro nás výhoda… Čeká a potuluje se tu kdekdo,“ zmínka o výhodě působí na Ilonu Olmerovou blahodárně; vzápětí je tu však zchlazení, „ale i nevýhoda… Nesmí propuknout žádná davová hysterie… Právě proto seš ty nejvhodnější… Žádná pistole v kabelce… Přistoupíš k němu, začneš se například vyptávat, jestli ten automat funguje, nebo požádáš, aby ti rozměnil dvoukorunu, zeptáš se na nějakou ulici, no, snad ti nemusím sepisovat scénář slovíčko od slova.“

„To ne… Může však mít zbraň.“

„S tím je nutno počítat vždycky… Proto se musíš postarat, aby ho ani nenapadlo použít jí právě proti tobě… Ideální by bylo dovést ho semhle,“ major Kalab ukazuje na plánku. „Tady je přece jen menší frekvence… A míň světla… O ostatní už se postarají podporučík Vilém Bartoš a praporčík Evžen Kazda. Koneckonců – záleží-li ti na tom a budeš-li se snažit – nemusí se ani proláknout, že ty k těm dvěma patříš… Oni už budou vědět, jak ho nenápadně dostat do auta… Co je ovšem nutné bedlivě sledovat: obálku musíme zajistit u něho, nesmí mít možnost se jí zbavit. Ještě dotaz?“

„Přání.“

„Poslouchám.“

„Jestli bys nemohl být nablízku i ty…“

A následuje ten nejprosebnější pohled modrých očí. Major Kalab z toho neformálního projevu osobních sympatií div neupadne do rozpaků (a jinak si ten kukuč vykládat nemůže).

„Proč právě já?“

„Když je poblíž někdo s mistrovským pasem karate…“

Čili gorila, povzdechne si uvnitř major Kalab; navenek se pak prezentuje jen povzbuzujícím úsměvem.

A přikývnutím. (Jak jinak?)

•

Pražský pátrač poručík František Novák a klaštický styčný důstojník nadporučík Ota Varvažovský si uvědomují, že se jedná o minuty, a že se proto důkladnou inventarizací zboží z lepenkových krabic zabývat nemohou. První, co oba muselo napadnout: bagáž, kterou podle svědectví pana Slavomila Popovského vynášel Milan Lehotský ze svého ateliéru a kterou – pravděpodobně – Libor Mašek pomáhal nakládat do obývacího volkswagenu. V pěti zběžně prohlédnutých krabicích je leccos: semišové sako, elektrický mixér, kazetový magnetofon, svetry, osobní počítač, přenosný radiopřijímač…

Všechno samozřejmě nové, nepoužité. Pravděpodobně předměty, jež lze – dílem bezcelně, dílem po patřičném proclení – do Maďarska převézt. Luxusní dary, či dobře zpeněžitelný artikl? (Kdo má hodně, chce zpravidla ještě víc…) Proč ale byl přemístěn náklad z volkswagenu právě sem?

Jistě užitečné otázky. Nicméně jak poručík Novák, tak i nadporučík Varvažovský si rovněž uvědomují, že oni dva tu na jejich kladení nejsou. Oni dva musejí co nejrychleji podat zprávu – a očekávat další instrukce.

•

Už se zešeřilo. Na náměstí je celkem šest nástupních a výstupních stanic městské hromadné dopravy. Trolejbusy a autobusy přijíždějí, odjíždějí, a přece se zdá, jako by postávajících zájemců neubývalo. A kromě toho milenecké dvojice, drobotina v partách a lidé neurčitého poslání. Copak ti všichni se musejí vyskytovat zrovna zde? A zrovna teď?

Poručík JUDr. Ilona Olmerová to vše sleduje s rozechvěním, jaké snad prožívala naposledy při státnici z mezinárodního práva. Dosud pro ni kriminalistika znamenala převážně jen využití jejího smyslu pro systematické shromažďování, třídění a vyhodnocování informací (tedy žádné honičky po hřebenáčích střech, žádné krvavé hospodské řeže) – a teď najednou tohle! Nebyla v tom snad ze strany majora Kalaba jistá škodolibost? Snaha, aby se ona nenechala ukolébat těmi stohy papíru? Ilona Olmerová se nenápadně prochází po obdélníkovém parčíku, jenž tvoří středovou plochu náměstí. Tu a tam na sebe mrknou s podporučíkem Bartošem a s praporčíkem Kazdou, ti se zde snaží chovat obdobně… A rozechvění se stupňuje, jak se blíží osmnáctá hodina. Čemu se však Ilona Olmerová při svých pochůzkách vyhýbá, to je telefonní budka. Nechce ji ani vidět. A určitě si ji bude pamatovat nepříjemně dlouho…

Osmnáct nula sedm. Ivan Haler vychází z budovy klaštické pobočky Tuzexu. Poručík Olmerová se přesune na zastávku, od níž se dá pozorovat telefonní budka, aniž by to vyvolalo sebemenší podezření. Už je tu snad i ten, kdo si má přijít pro výkupné? Praporčík Kazda podle plánu sleduje přijíždějící vozidla: zaparkuje některé z nich? Kdo vystoupí? Ivan Haller už otevírá dveře telefonní budky. I sporé venkovní osvětlení umožňuje, aby ten, kdo o to má zájem, mohl registrovat každý jeho pohyb i ze vzdálenosti čtyřiceti metrů. Ivan markýruje vytáčení čísla. Pak vsouvá do otvoru korunovou minci…. uložení obálky si nestačila povšimnout ani doktorka Olmerová. Že by od toho upustil? To by ale byl podraz!

„Kruci, seš policajtka, nebo zvědavá ženská?“ ozve se vedle Ilony.

Kolem ní – s hlavou odvrácenou – kráčí podporučík Bartoš. Vzápětí však provede přímo hleď. A o zvědavosti by se dalo mluvit právě v souvislosti s ním. Do telefonní budky totiž vstupuje mladá žena (ne ženská). Ani zimní oděv nemůže skrýt, co se tají pod ním. No, snad nebude volat dlouho, utěšuje se doktorka Olmerová. (S eventualitou vstupu nezúčastněného občana se přece musí počítat.) Ale co to? Je to vůbec možné?

Ta sexbomba bleskurychle vytáhne ze škvíry mezi tělesem aparátu a stěnou obálku a schová ji do kapsy přiléhavého kabátu.

Poručíku JUDr. Iloně Olmerové se zdá, že tohle by zvládnout mohla. A že se hodí i na něco jiného než na ty haldy papírů.

Úryvky z výslechového protokolu obviněné Vlasty Remešové (vdané, sedmadvacetileté, zubní instrumentářky, zaměstnankyně OÚNZ Klaštice, bytem Luční 12, Klaštice).

OTÁZKA: Váš popis průběhu časového údobí od vašeho odchodu z plesu Filmového klubu až do návratu do budovy divadla zhruba souhlasí s popisem, jenž poskytl ve své výpovědi Ivan Haller. Proč jste se ho tedy rozhodla vydírat?

ODPOVĚĎ: Protože jsem přesvědčena, že se ke mně zachoval podle, že mě zneužil. Tím ovšem nemám na mysli to, že jsem s ním odešla z plesu. Kdybych odcházet nechtěla, nemusela bych.

OTÁZKA: Rozveďte toto své tvrzení.

ODPOVĚĎ: Čím více jsem musela o tom, co se odehrálo v ateliéru Milana Lehotského, uvažovat a čím více dalších faktů jsem si shromáždila, tím jsem si jistější, že všechno bylo ze strany Ivana Hallera jen finta.

OTÁZKA: Co míníte těmi dalšími fakty?

ODPOVĚĎ: Zjistila jsem, že Ivan Haller bydlí v Hrázní ulici. To je od budovy divadla mnohem blíže než do ateliéru Milana Lehotského, od dvou přítelkyň Ivana Hallera jsem se dověděla, že žije ve svém bytě sám, byt je celkem dobře zařízený, dámské návštěvy tam běžně přijímá.

OTÁZKA: Čím si tedy vysvětlujete, že vás pozval do vypůjčeného fotografického ateliéru?

ODPOVĚĎ: Potřeboval si zajistit alibi. Obávám se, že on Milana Lehotského zavraždil, dobře však věděl, že pomocí kriminalistické techniky lze prokázat i to, že se někdo v určitém prostředí pozdržel třeba jen po dobu pěti minut. Navíc je možné, že po vraždě musel rychle uprchnout, nestačil nebo nedokázal všechno na místě činu upravit tak, jak potřeboval. Proto šel na ples, kde si nejenom zajišťoval alibi, ale i se seznámil s někým, s kým mohl znova ateliér navštívit. Když jsem odcházela, dobře jsem si všimla, že Haller leští i ty plochy, kterých se v době naší přítomnosti určitě nemohl dotknout. A jaké stopy odstraňoval po mém odchodu, nevím. Navíc je mi podezřelé, proč mě odmítl doprovodit do koupelny, pouze mi ukázal, kde koupelna je.

OTÁZKA: Musím vám namítnout, že při takovémto postupu nemohl Ivan Haller s potřebnou jistotou předpokládat, že vy ho budete ochotna do ateliéru doprovodit. Snad by bylo věrohodnější, jestliže by se rozhodl pro partnerku, se kterou se již důvěrně znali.

ODPOVĚĎ: I o tomhle jsem uvažovala a dospěla jsem k závěru, že potřeboval v první řadě někoho, kdo bude ve vlastním zájmu o této návštěvě mlčet, respektive kdo promluví až tehdy, dostane-li k tomu od Ivana Hallera pokyn. Volná partnerka by nepochybně naléhala, aby okamžitě nebo hned v následujících dnech informovali Bezpečnost.

Skupina, jejímž úkolem je inventarizace předmětů, jež se nacházely pod stupínkem v ateliéru Milana Lehotského, a zvláště pak vyhodnocování tamních písemných materiálů, je doslova zavalena prací. Skupině pomáhá i technik nadporučík Roman Petrášek: může být prospěšné vědět, kdo všechno zanechal své otisky prstů i zde.

Jeden z prvních poznatků, jenž si nesporně zasloužil, aby byl bez prodlení sdělen majoru JUDr. Zdeňku Kalábovi:

V tom pevně zabudovaném – a nyní násilně otevřeném – trezorku se zámkem na číslicový kód přechovával Milan Lehotský šekovou knížku sporožirového účtu. Vlastně by ji ani nemusel přechovávat tak ostražitě; z přiložené složky výpisů se dalo vyčíst, že dne 1. února vybral Milan Lehotský rovných dvě stě tisíc korun, takže zůstatek se snížil na částku 2 401 Kčs. Žádná finanční hotovost, a to jak v československých korunách, tak i v jiné měně, však již nalezena nebyla.

Dalším mnohoslibným nálezem byla sada devatenácti zápisníků Milana Lehotského. Všechny formátu A5, s různobarevnými plastikovými deskami, jsou číslované od jedné do devatenácti. Osmnáct (popsaných) je uloženo ve starším koženém kufříku, jeden (s pořadovým číslem devatenáct, popsaný jen zčásti) ležel mimo. Zápisy jsou vedeny převážně v jazyce anglickém. Major Kalab požádal, aby mu byl na ukázku postoupen zápisník s pořadovým číslem devatenáct; jeho obsah bude zřejmě nejaktuálnější.

____________________________________________________

Čtvrtek dne 22. února

Pracovní porada poručíka JUDr. Ilony Olmerové, poručíka Petra Junka, nadporučíka Vladimíra Smolíka, kapitána Michala Hrona a majora JUDr. Zdeňka Kalaba.

KALAB: Výpověď Vlasty Remešové považuju za svrchovaně závažnou.

HRON: Tý holce to stejně pálí, jako je pěkná. Jen škoda že jí to pálí takhle perverzně… Vezmeme teď Ivana Hallera do vazby? KALAB: Znova ho vyslechnout. Aby se vyjádřil k výpovědi Vlasty Remešové… Sice by se u Lehotského návštěvy střídaly jako u obvoďáka, leč připusťme, že se to může stát a že se to stává… Jana Pelanová přiznala, že strávila s Milanem Lehotským v jeho ateliéru čas zhruba od osmnácti do osmnácti čtyřiceti minut. Ivan Haller by tedy musel přijít po ní.

SMOLÍK: Rozumím… Ono je totiž možné, že jeho eventuální příchod do ateliéru souvisel právě s Janou Pelanovou.

OLMEROVÁ: Jak to?

SMOLÍK: Ji i Ivana Hallera jsem vyslýchal osobně. Cítil jsem, že ti dva se znají až moc dobře. Ovšem nevyvstávala nutnost věnovat se i těmto okolnostem.

KALAB: Jistě… Úskalí případů, u nichž není spolehlivě stanovena doba smrti. Jeden předpoklad se tak utvrzuje, až je z něho téměř jistota. K vraždě přece nemuselo dojít kolem dvacáté hodiny.

JUNEK: Co to zboží v Maškově sklepě?

KALAB: Dokud nebudeme vědět víc o Lehotského maďarských stycích, je většina úvah předčasná. Je třeba se spokojit toliko s hypotézou, že je z volkswagenu odtransportoval Libor Mašek, že je odtransportoval buď v sobotu desátého února, nebo v některém z bezprostředně následujících dnů, a že důvod tohoto počínání zatím neznáme.

HRON: Respektuju právní aspekty, ale vyloučit Libora Maška jakožto pachatele vraždy přece nemůžeme… A pak tu důvod je. SMOLÍK: Mezi Liborem Maškem a Milanem Lehotským dojde ke sporu, spor vyvrcholí vraždou, Mašek pak přeloží krabice z volkswagenu do své dacie, volkswagen uklidí k lomu u Milíšova, krabice se zbožím do svého sklepa…

OLMEROVÁ: A kdy by se toto mělo udát?

HRON: Máme-li věřit Janě Pelanové, tedy po jejím odchodu z ateliéru. A mezi Liborem Maškem a Milanem Lehotským k nějakému sporu dojít muselo. Ani jeden z nich už nám to bohužel nevysvětlí, ale uvažujme: společně se chystají do Budapešti. Z Klaštic vede trasa k hraničnímu přechodu přes Prahu. Tam mohl Libor Mašek k Milanu Lehotskému přistoupit. Proč jel do Klaštic? Jenom proto, aby pomohl naložit pár krabic? Dále: Jana Pelanová tvrdí, že setkání s Milanem Lehotským měla předem domluvené… A neopomněla zdůraznit, že trvalo jen čtyřicet minut. Proč?

KALAB: Jak tohle souvisí s údajným rozporem mezi Milanem Lehotským a Liborem Maškem?

HRON: Třeba si ještě měli společně něco, co se týkalo té kontroverze, dořešit… Miroslava Mašková vypověděla, že její manžel se vrátil do jejich společného pražského bytu ve dvaadvacet čtyřicet, jízda z Klaštic na Prosek zabere průměrnému řidiči řekněme sto minut…

KALAB. Navrhuju, abychom v těchto kombinacích nepokračovali. Už i proto, že nám nikdo dodatečně nepotvrdí, jak jsme se přiblížili k pravdě… Stále se musíme smiřovat s faktem, že v tomto případě zůstane mnoho nejasností.

SMOLÍK: A co jestli byl skutečně pachatelem vraždy Libor Mašek?

KALAB: Potom zůstane těch nejasností tolik, že se budeme snažit na smrt Milana Lehotského zapomenout… Jako se snaží zapomenout chirurgové na neúspěšnou operaci a stavbaři na zpackané sídliště. Ovšem stejně jako ti felčaři a jako ti zedníci musíme předem vyčerpat všechny své možnosti.

OLMEROVÁ. Nevyčerpáváme je snad? Lejster už máme kilogramy…

KALAB: Lejstra nejsou všechno.

JUNEK: Co jsme například zanedbali?

KALAB: Laskavě trochu klidněji – a bez zjitřených emocí… Například jsem očekával, že se tu dneska objeví alespoň zmínka o panu Antonínu, alias Tony, Machouzkovi.

HRON: S tím japonským foťákem, co prodával, to byl jen humbuk.

KALAB: Možná, ale včera večer jste byli všichni informováni, že Milan Lehotský vyzvedl deset dní před svou smrtí ze sporožirového konta dvě stě tisíc korun.

SMOLÍK: No a?

KALAB: Ty peníze zatím nejsou k nalezení… A nepřiznal snad Antonín Machouzek, že Milan Lehotský projevil zájem o větší množství západoněmeckých marek? A právě za dvě stě tisíc korun?

HRON: No jo… Tony chce vždycky prachy předem.

JUNEK: Jestli dovolíte, sjedu pro něho.

Major JUDr. Zdeněk Kalab je ve své kanceláři. Studuje poslední zápisník Milana Lehotského. Nejprve stručná charakteristika.

1. Zápisníky mají rozměr knížky, nebyly tedy určeny k nošení v kapse, k průběžnému zapisování kdekoliv. To je zřejmě i vysvětlení, proč se i ten používaný ocitl pod stupínkem v ateliéru.

2: Obsah. Trochu v rozporu s pečlivostí, která provázela evidenci té obchodní korespondence, tyto záznamy působí jaksi neuspořádaně: částečně deník (o čemž svědčí občasná data), výpisky z četby (ty jsou psány anglicky i česky), záznamy myšlenek, ale i nápadů a zkušeností, povětšinou z oblasti fotografie. Nicméně i postřehy o různých lidech. Některé z těchto poznámek mají až denunciantskou povahu: úplatky, výroky, vždy s uvedením data, místa činu a svědků, neoprávněné výhody. Otázka: Dá se z faktu, že zápisník byl ukryt pod stupínkem (jímž se nemanipuluje právě snadno), usuzovat, zda Milan Lehotský chtěl, nebo nechtěl odjet do Budapešti? Ze záznamů totiž vyplývá, že na cesty Milan Lehotský svůj zápisník s sebou vozil. Pravděpodobná odpověď: tentokrát se z tohoto faktu mnoho usuzovat nedá. Co jestli anglicky četl i Libor Mašek? Jestli měli jet ti dva spolu, určitě by si Lehotský nepřál, aby se zápisník dostal do Maškových rukou. Vždyť se v něm píše i o něm.

A otázka ještě závažnější: je v tomto zápisníku, respektive v těchto zápisnících, něco, co by mohlo přispět právě k té odpovědi, na kterou všichni čekají?

A která může být násilnou smrtí Libora Maška nejen zkomplikována, ale i zcela odepřena…

Náhle je major Kalab vyrušen zaklepáním na dveře. Neochotně vzhlédne od zápisníku. A neochota se promění v nevrlost, když do kanceláře vklouzne poručík Junek.

„Nevšiml sis náhodou, že jsem tam pověsil cedulku Nevstupovat?“

„Zdeňku, promiň.“ omlouvá se poručík Junek. „Právě jsem přivezl Tonyho Machouzka… Tyhle machry zastihnout… Začíná se drobit… Možná bude o těch penězích něco vědět… A nejenom o těch penězích.“

„Dobře, chápu, že tě to vzrušuje, ale nemohlo tohle hlášení počkat do skončení řádného výslechu?“

„Já vím… Jenomže kdyby si Tony stěžoval…“

Major Kolab si stiskne oba spánky dlaněmi:

„Zase ses neovládnul? Je tohle vůbec možný?“

Poručík Junek urychleně couvá:

„Zdvořilý řečičky nemůžou na takovýho škubana platit…“

„Laskavě zmiz …Nebo se taky neovládnu.“

Pak major Kalab chvilku postává u okna. Asi by měl pomáhat při řádné přípravě výslechu Antonína Machouzka. Vztahu Milana Lehotského k Antonínu Machouzkovi, popřípadě Antonína Machouzka k Milanu Lehotskému, se dosud nevěnovali. Také je nutno prověřit, jestli jedny z těch stále ještě neidentifikovaných otisků prstů sejmutých v ateliéru nepatří Antonínu Machouzkovi.

A promluvit si s Machouzkovými kumpány… Ti budou zachraňovat stůj co stůj vlastní kůži, mnoho solidarity tu neexistuje… A přece je major Kalab stále více a více přitahován k zápisníku. Jako jsme přitahováni ke každé záhadě. Už tu záhadu našel: čtyři záznamy, které sice nenásledují těsně po sobě, ale jejich sounáležitost je předpokladatelná:

29. XI. Š. – fortune-hunting?

11. XII. Š. – first trial; ill-success

19. XII. Š. – second trial; ill-success

3. I. Š.-FINALLY!

Fortune-hunting, to je honba za štěstím. Jeden význam. Mohou zde však být i významy jiné. Vždyť hunting vyjadřuje nejrůznější druhy honby: od ukázněného lovu až po nelítostnou štvanici. ‚ Fortune-hunter je dobrodruh, nicméně fortune nemusí znamenat pouze štěstí. Je to i zdar, je to i náhoda, je to i osud.

Je to však i jmění!

(Kdo má hodně, chce přece ještě víc…)

First trial = první pokus; second trial = druhý pokus; ill-success = neúspěch; FINALLY = KONEČNĚ.

Čili:

29. listopadu loňského roku se Milan Lehotský do čehosi pouští. Do čehosi, co je pro něho tak důležité, aby si to registroval i s daty. Otazník na konci znamená, že výsledkem si není jist. 11. prosince, tedy dvanáct dnů po onom rozhodnutí, je tu první pokus. Neúspěšný. Ovšem Milan Lehotský se nenechává odradit, po osmi dnech se pokouší znova. Opět neúspěšně. Co jenom to musí být, když on, sebevědomý elitář (o čemž svědčí i záznamy v angličtině, ačkoli ne zcela kvalitní), neustoupí ani po tomto nezdaru? Riskuje ztrátu své prestiže. Možná riskuje víc; možná to má dokonce souvislost s tím, co ho potkává 10, února… No, raději nepředbíhat. Je tu třetí leden. FINALLY! KONEČNĚ! Tak velká radost, tak velký úspěch, že se v textu najednou objevují tiskací písmena.

•

Poručík Petr Junek měl pravdu. Antonín Machouzek skutečně podal stížnost. A když major JUDr. Zdeněk Kalab přišel k jejímu oficiálnímu projednání, záhy poznal, že se poručík Junek nemýlil ani v tom druhém: věhlasný vekslák se skutečně začíná drobit.

Obvyklé sebevědomí, arogance a neskrývané pohrdání těmi, co jsou odkázáni pouze na své služné, a přece si troufají něco vykládat právě jemu, jsou tytam.

„Stačilo by vám, pane Machouzku, kdyby se vám poručík Junek osobně omluvil?“ ptá se major Kalab.

Ačkoliv si může být vědom, jakou reakci to u jeho mladšího kolegy vyvolá. Potřebuje však být opět ve své kanceláři, nad zápisníkem Milana Lehotského.

„Celkem jo,“ souhlasí Antonín Machouzek, „když mě pustíte…“

„Pustit vás bohužel nemůžeme. Je nutné, abyste byl vyslechnut k závažným skutečnostem.“

„Od šesti začínám topit!“ pohrává si se zipem kožené bundičky značky Parker.

Co se týče ceny, to však rozhodně bundička není.

„Pan Škoda se roznemohl?“

„Škoda? Co s tím má společnýho nějakej Škoda? Kdo je to?“

„Sice ne tak významná osobnost, aby ji musel znát každý. Vy byste ho však znát měl… V učilišti topí místo vás.“

Antonína Machouzka to překvapilo natolik, že v tu chvíli zapomněl i na slíbenou omluvu a požadované propuštění, takže major Kalab se mohl z cely předběžného zadržení urychleně vytratit.

•

Co znamenají ty čtyři řádky, zvláště pak co znamená ono fascinující FINALLY?

A mají skutečně onen klíčový význam, jejž jim major Kalab přikládá? Čím může zdůvodnit svůj enormní zájem? Intuicí? To by bylo v éře computerů dost málo. Tím, že mezi oním fascinujícím FINALLY a násilnou smrtí Milana Lehotského uplynulo pouhých čtyřicet dnů? Tohle už by mohlo znamenat víc.

Co kdyby prostudoval alespoň tři čtyři předcházející zápisníky? Nenalezl by v nich výklad pro zkratku Š.?

Náhle major Kalab vstane a postaví se k oknu. Letitý zvyk. Ten nápad je možná ztřeštěný, nicméně jednotlivé hypotézy do sebe zapadají. Návštěvy se sice střídají jako u obvoďáka, ovšem mělo-li by to opodstatnění, nemusí to působit nahodile, tedy nepřesvědčivě. Major Kalab se vrací ke stolu, sahá po telefonním sluchátku.

Za třicet minut mimořádná porada štábu realizačního týmu!

Sám těch třicet minut využívá k intenzivnímu bušení do psacího stroje. Je třeba připravit zcela konkrétní úkoly. Dosáhnout toho, aby do sebe nezapadaly jen jednotlivé hypotézy, aby do sebe zapadala i jednotlivá ověřená fakta.

A členové štábu realizačního týmu plni své poznámkové bloky:

Zajistit Janu Pelanovou a správně volenými taktickými prostředky vyzvědět, jestli svou sobotní návštěvu v ateliéru Milana Lehotského zkrátila na oněch čtyřicet minut dobrovolně, nebo k tomu byla okolnostmi přinucena? A jaké to byly okolnosti? Lze naznačovat, že o nich již leccos víme… A kdo vůbec tuto schůzku sjednával? Lze naznačovat, že leccos nasvědčuje tomu, že o ni usilovala ona sama… –

Antonín Machouzek musí odpovědět na otázku, zda sháněl pro Milana Lehotského západoněmecké marky. Aby se zbytečně nevyplašil, zatím se vůbec nezmiňovat o těch dvou stech tisících korun, je možné i akceptovat jeho předvídatelné tvrzení, že k žádné transakci mezi nimi nedošlo. Důležité je, jestli volával Milanu Lehotskému do bytu, třeba i své zamítavé stanovisko. A jestli některý z těchto telefonátů brala Martina Lehotská? –

Zajistit Roberta Pacáka… –

„Roberta Pacáka?“

V tomto stadiu je major Kalab přerušen. Podívá se na poručíka JUDr. Ilonu Olmerovou. Dobře ví, proč se ptala. A proč se ptala tak znepokojeně. Avšak musí ji zklamat.

„Roberta Pacáka… Bohužel i náš Lešetínský kovář je ve hře. Musí odpovědět na otázky, kdy mu naposledy telefonovala Martina Lehotská, kdy on telefonoval do ateliéru Milana Lehotského. A kdy se tam on sám v onu kritickou sobotu vydal?“

Teď už Ilona Olmerová odhodí propisku.

„To snad ne!“

„Když ne, budu rád,“ přiznává major Kalab. „Obávám se však, že ano…“

I tohle je svízel kriminalistiky: osobní city musejí být až přečasto tlumeny…

Zajistit Martinu Lehotskou. Musí odpovědět na otázku, kde nejčastěji parkovala, když přijížděla za svým manželem do jeho ateliéru? –

Zajistit Ivana Hallera a jeho osobitou přítelkyni Vlastu Remešovou… Těm budu klást otázky já sám… –

„Takže ti dva jsou nejdůležitější,“ komentuje tento úkol kapitán Michal Hron.

„Nejdůležitější by byl Libor Mašek,“ řekne major Kalab. „Ale ten už nikomu žádnou otázku nezodpoví…“

•

Výslechy pokračují toho dne až do třiadvacáté hodiny.

Ve třiadvacet hodin a devět minut se ozve kýžené „ano“ – a pokračuje už jen jediný výslech; respektive jediná výpověď.

Výpověď Martiny Lehotské.

A s její pomocí už je možno tento tragický příběh lidské sobeckosti, lidské lhostejnosti, avšak i lidského pokrytectví, poskládat.

Martina Lehotská nebyla tou chápající a tolerantní manželkou, za jakou se okázale vydávala. Jejich manželství, to byl vlastně obchod. Ona do něho vložila svého podnikavého bratra ve Švédsku (který se staral o zpeněžení kontrabandu), Milan Lehotský se staral o to ostatní (tedy nejen o svou fotografii, ale i o to, aby bylo co vyvážet; tohle za vydatné pomoci Libora Maška). Podmínkou Martiny Lehotské bylo to, že Milan Lehotský nebude zasahovat do jejího života, že manželství je nezlikvidovatelné a že sporožirové konto, k němuž měla podpisové právo i ona, bude stále dostatečně naplněné.

Tento kontrakt pravděpodobně vyhovoval i Milanu Lehotskému. Žil si ve svém komfortním ateliéru, žil si – v určitých údobích – v komfortní chalupě, žil si v o něco méně komfortním, avšak stále ještě přijatelném obývacím volkswagenu. Na co nestačil on sám svou fotografickou produkcí, to doplnil švagr. S jídlem rostla chuť, úspěchy vytvářely pocit všemohoucnosti; a to nejenom ve sféře ekonomické.

29. XI. Š. – fortune-hunting? 11. XII. Š. – first trial; ill-success. 19. XII. Š. – second trial; ill-success. 3. 1. Š. – FINALLY!

To Š. znamenalo Šárka. Tehdy sedmnáctiletá dcera Lehotského přítele Roberta Pacáka. Znala ho roky. Od dětských dob. Říkala mu strejdo. Ty dva neúspěšné pokusy celkem nechápala.

Ono FINALLY! se podobalo ze všeho nejvíc znásilnění. Jeho důsledkem byl destruktivní šok. Šárčin svět se zhroutil. Obvinila svého otce a napsala své matce; matce, která od samého počátku využívala všech mezinárodních pák – a ve Francii se již stačila obklopit kvalitními advokáty.

Zdánlivě důvěřivá Martina Lehotská se však nespoléhala pouze na vzájemnou dohodu. S nepostižitelnou ženskou rafinovaností sledovala svého manžela. Jeho obchody, jeho práci, jeho styky, ale i jeho milenky. Dověděla se i o Šárce Pacákové. Více ji to znepokojilo, než pohoršilo; také je ovšem nutno přiznat, že Martina Lehotská neznala celou pravdu. Každopádně začala dávat změněné Milanovo chování a počínání do souvislosti právě se Šárkou. V polovině ledna pak úder přímo do týla: šla si do spořitelny pro peníze – a musela zjistit, že společný sporožirový účet je prakticky zlikvidovaný. Několikrát volal do jejího bytu známý vekslák Antonín Machouzek. Co mohlo Martinu Lehotskou napadnout jiného než to, že její manžel se chystá k opuštění republiky? K opuštění republiky s mladičkou Šárkou.

A blíží se kritická sobota desátého února. Martina Lehotská si uvědomuje, že mnoho toho vůči svému manželovi podniknout nemůže. Kdyby udala jeho produkci a pašování porna, škodila by tím i sobě a svému bratrovi, kdyby naléhala, bylo by to porušení vzájemné dohody a bylo by to navíc zbytečné, neúčinné. Nezáviděníhodná situace.

V sobotu dopoledne volá Robertu Pacákovi. Doví se nejprve to, co ji částečně uklidní: když Robert odcházel ráno z domova do kovárny, Šárka ještě spala… A večer říkala, že se bude celé dopoledne učit… O dvě hodiny později je však Martina Lehotská zneklidněna. Telefonuje jí Robert Pacák. Volá Šárku do bytu, tam ale nikdo sluchátko nezvedá. Proto se odhodlal zavolat i do ateliéru Milana Lehotského. Tam někdo sluchátko zvedl (podle dechu je Robert Pacák přesvědčen, že to byl Milan Lehotský), sotva se Robert ohlásil jménem, byl hovor ukončen.

Jak to, že Milan neodjel, ačkoliv ještě včera mluvil o tom, že odjíždí v sobotu časně ráno?

To už bylo pro Martinu Lehotskou příliš, to už nevydržela jen pasivně přihlížet. Telefonovat nechtěla, nasedla do svého vozu a jela se podívat – to kolem půl jedenácté –, jestli stojí v Hrubešově ulici manželův obývací volkswagen. Ten tam stál, avšak nejen to: ze skrytu může Martina sledovat to, co ji nutně ještě více znepokojí. Vůz je naplněn krabicemi, tolik krabic, že už by se v něm ani nemohlo spát…

Teď tu jsou - možná zatím, možná i natrvalo - bílá místa. Co měl vůbec Milan Lehotský v úmyslu? Co se odehrálo mezi ním a Liborem Maškem? Kam se přemístil naložený volkswagen – když pan Slavomír Popovský vypověděl, že v jedenáct hodin už před domem nestál? A proč byl vůbec přemisťován?

Jisté je, že Milan Lehotský zavolal Janě Pelanové a pozval ji večer do ateliéru, ať přijde před osmnáctou hodinou. Jana Pelanová ochotně přichází. Věnují se tomu, co se dalo očekávat… A nyní dva závažné momenty z výpovědi Jany Pelanové: Milan Lehotský zřejmě očekával nějaký důležitý telefonát, proto když se ozval zvonek, Milan vstal, zvedl sluchátko a beze slova je opět položil, zřejmě to tedy onen očekávaný hovor nebyl. Druhý moment: Jana Pelanová nemluvila původně pravdu, schůzka netrvala pouhých čtyřicet minut pro nedostatek času, nýbrž proto, že za Milanem Lehotským přišel, spíše však k němu vpadl Robert Pacák… Jana Pelanová se musela chvatně obléknout a odejít.

V zájmu plastičtějšího pochopení by nyní měl následovat pohled z druhé strany: Martina Lehotská zcela logicky dospěla k závěru, že pokud někdo může být v dané situaci jejím účinným spojencem, tedy pouze Robert Pacák. Večer mu opět volá. Svěří se mu se svým podezřením, uvede i důvody, které ji k tomuto podezření vedou. Vzhledem k tomu, co již Robert Pacák prožil – a jak Milana Lehotského nenávidí –, si lze snadno představit, jaký vliv na něho musejí Martinina slova mít. Je vydrážděný až k nepříčetnosti. Okamžitě nasedá do svého kombíku a vyráží. V ateliéru zastihne polonahou Janu Pelanovou. To mu ještě přidá: stejně jako si bral ten chlípník ještě před pěti minutami tuhle potvoru, bral si i jeho Šárku… A na tom samém dvoulůžku! A nyní by chtěl Milan Lehotský Šárku i unést… Ano, unést, co jiného by to bylo? A jak by potom ona dopadla? A jak by dopadl on?

Robert a Milan se dostanou do ostré hádky. Milan urazí nejenom Roberta jakožto chlapa, který si není schopen najít partnerku, třeba jen na jeden večer, urazí dokonce i Šárku: na pohled prý neviňátko, ale ve skutečnosti mu do postele vlezla sama. A tam si nevedla nijak nezkušeně…

To už je na Roberta příliš. Přestává se ovládat a na Milana Lehotského se vrhne… Nicméně včas si uvědomí, že by to mohlo skončit tragicky. Jeho stopětikilogramová postava a paže zvyklé formovat železo… I těch několik úderů však stačí (viz pitevní nález MUDr. Jiřího Wágnera o vážných zraněních způsobených ještě zaživa…).

Před dvacátou hodinou zaparkuje v Mrázkově ulici svou fordku Martina Lehotská (viz svědectví pána, který venčil svého psa a zahlédl zde luxusní automobil zahraniční výroby).

Martina snadno vycítí svou výjimečnou příležitost. Neopakovatelnou příležitost – a možná i poslední příležitost. Jejich manželství, to byla v podstatě jen obchodní dohoda, něco za něco. A jeden z účastníků právě tuto dohodu porušil.

Martina Lehotská se rozhodne. Vždycky je tu něco za něco.

Pohyby a reakce knokautovaného jsou notně zpomalené. Martině nepůsobí sebemenší potíže vzít z kuchyňky nůž a použít jej…

Ostatně – kdo může být obviněn? Jedině Robert Pacák. On měl k vraždě zřetelný motiv, možná ho někdo zahlédl i v Hrubešově ulici…

Rozlícený žárlivec Bohumil Pelan už se pochopitelně do ateliéru nedostal.

„Náhoda,“ neodpouští si poručík Junek.

Má tím na mysli způsob, jímž byla zodpovězena základní otázka; ty čtyři osudné poznámky v zápisníku Milana Lehotského.

Major Kalab mlčí.

Náhoda… Ano, do doby, než převezmou i řešení kriminalistických případů computery, bude náhoda sehrávat tu větší, tu menší úlohu. Avšak je tu jedná zásadní útěcha: náhoda vždy pomáhá zejména těm, kteří jsou na ni připraveni. To věděl už i Napoleon Buonaparte.

Nemohla by tedy občas pomoci i jednomu obyčejnému právníkovi středních let, toho času ve službách Veřejné bezpečnosti?

„Proč, Zdeňku, nic neříkáš?“ naléhá poručík Junek.

Major Kalab sáhne do zásuvky svého psacího stolu. Podává svému mladšímu kolegovi hustě popsaný papír:

„Seznam nejdůležitějších úkolů… Jak to vlastně bylo s tvorbou a s prodejem těch svérázných dramatických děl, jak to vlastně bylo s Liborem Maškem… Jestliže se Milan Lehotský chystal k emigraci, nepomáhal mu někdo porušovat platné zákony?“ cituje major Kalab hlavní body.

„Nestačila by toho polovina?“ děsí se poručík Junek.

Major Kalab však vytahuje ze zásuvky svého psacího stolu další papír. S pokračováním.

„No, snad náhoda pomůže, Petře, i tobě… Můžeš mi věřit, docela bych ti to přál…“