František Jindřich

Nůž na hrdle

Kapitola 1. SETKÁNÍ

Eugen sklapl knihu a položil ji do přihrádky na místo. Dozvěděl se, že jednorožec má hlavu oře, tělo jelena, ocas lví, cerberus je sedící pes s třemi hlavami a hydra okřídlený had o sedmi hlavách. Tyto erbovní nestvůry přišel do knihovny prověřit pro článek, který chystal jeho šéf, pan Mráček, pro příští číslo Obrazů ze světa. Při listování v naučném slovníku se na chvíli pozdržel nad stránkou o „houbách, najmě jedovatých“. „Muchomůrka hlíznatá - amanita phalloides - houba bedlovitá s bílým, až olivově zeleným kloboučkem, velmi prudce jedovatá, úmrtnost neobvykle vysoká 70 až 100 %. Ze známých protijedů žádný uspokojivě nepůsobí.“

Ale – bylo několik těchto ale, několik háčků, několik překážek. Houby ještě nerostly, musel by ještě nějaký ten měsíc počkat. Sotva by někde dostal koupit sušené muchomůrky, obzvláště tento nejen nepoživatelný, ale nebezpečný druh. A popis oné jedovaté houby byl pro zkušeného houbaře patrně dostatečný, jemu však nevyhovoval. Neznal místa, kde houby rostou – to by se však otázkou obratně položenou nějakému houbaři, ješitnému na své znalosti – dalo vypáčit a po několika marných pokusech by snad měl štěstí a jedovatou muchomůrku by našel. Ale – a toto bylo ono nesmlouvavé ale, to důležité ale – Gabriela houby nejedla. Ošklivila si je, pamatoval si, jak znechuceně odstrčila talíř s houbovou omáčkou, který jí jednou omylem číšník přinesl. Nenáviděla houby.

Najednou se zarazil. Tak on už uvažuje, jak Gabrielu otrávit! Opravdu mu asi přeskočilo. To má z toho věčného rozvažování, co s ní má dělat. Ale konečně – vždyť s tím jen tak koketuje. Věděl o sobě úplně bezpečně, že by nikdy nic takového neudělal. Byl na to moc chytrý – na každou vraždu se přece dříve či později musí přijít, a pak… Ani nechtěl domyslit. Ale hlavní věcí bylo, že prostě nebyl žádný vrah. Krev, smrt, dokonce způsobená jeho rukou – ne, věděl, zcela bezpečně, že to je vyloučeno. Byl až moc netečný, až cynicky lhostejný vůči všem lidem, ať v dobrém či ve zlém. Nikdy nic nedokázal udělat pro ně, ale taky nic proti nim.

Začal se v něm vzmáhat škodolibý humor. Jestli to Gabriela nerozřeší sama, což on nechce připustit, povleče se celá ta beznadějná hrůza dál a on bude poslušně běhat za Gabrielou a přitom čím dál tím víc uvažovat, jak z toho ven. A myšlenka na vraždu se třeba bude vracet. Stane se z ní možná mánie, pošetilá a neškodně směšná, jako u mnoha jiných návštěvníků knihovny. Bude patřit do jedné řady s oním vousáčem u nedalekého stolku, jehož plnovous, jak se zdálo, v jednom kuse čechral tlusté cestopisy o Indii, ve kterých prý hledal – jak o něm lidé říkali – poučení o praktikách yogismu. Ba co víc, bude příbuzný s onou obtloustlou ženou, která byla v letech, kdy nejlepším dárkem k narozeninám bývá je nepřipomínat, jež u jiného stolku za pomoci slovníku louskala mírně necudné francouzské románky z XVIII. století. Po letech si ho budou asi návštěvníci také ukazovat: „Hele, tenhle starý paprika sem chodí koumat, jak šikovně poslat jednu ženskou pod drn – ale ona už je stejně deset let nebožka. Zemřela na sešlost věkem.“

Bylo čtvrt na tři. Musel se vrátit do redakce. „Evidentně,“ jak často říkával pan Mráček, nasazuje si cvikr, „evidentně nevyžaduji od redaktorů tu dochvilnost, jako od mladších zaměstnanců, ale,“ přitom si odkašlal, „podle domácího řádu jsme si všichni rovni a u nás není holubník.“

Ostatně dnes mu to bylo jedno. Když nastoupil u filosofické fakulty na tramvaj, v mysli si rozděloval a třídil práci pro dnešní odpoledne. Ale pod všemi těmito myšlenkami kroužila a vířila jedna: co má dělat s Gabrielou.

Nikdy si nebyl docela jist, jak dalece byl jeho první zájem o ni náhodný. Kavárna byla přeplněna, ale ne natolik, aby jediné volné místo byla židle u jejího stolku. A ona také nebyla krásná jako filmová divá. Tmavovlasá, štíhlá žena v druhé polovině dvacítky a blíž třicítce, jejíž největší předností byly jemné, štíhlé prsty a bystré oči. Neučinila dojem okamžitě, ale ponenáhlu, a proto tím hlubší a trvalejší, čím déle ji Eugen znal, tím méně byl schopen ji fysicky charakterisovat. Vše, nač si dodatečně vzpomněl, bylo překvapení, že osamělá žena pije v podvečer skutečně dobré moselské. Když dvakrát obešel místnost, zastavil se u jejího stolu.

„Smím si přisednout? Nebo čekáte přítele?“

„Nikoho nečekám. Nemám přátel.“

Pak si jí poprvé skutečně všiml. Netvářila se ledově nebo nepřístupně, ani ho neodmítla. Eugen byl trochu zmaten touto ženou, která se mu hned představila jako Gabriela Haranová, a brzy s ní živě rozprávěl. Mimo to, jak se jmenuje, se o ní dozvěděl pramálo. Narodila se v jižních Čechách, řekla, a ač mluvila česky výborně, intuitivně věřil, že není Češka. Snad žila déle někde v cizině, myslel si. Mluvila dobře a byla zřejmě velmi bystrá a inteligentní, ale neměla zvláštní zájmy, anebo jestliže nějaké měla, dovedla je výtečně skrývat. Hovořila sebejistě, jako osoba, která se dovede o sebe postarat sama, bez cizí podpory. Byla neobvyklá a přitahovala jej.

Pokud se týkalo Eugena, věděl, že na ni udělal dobrý dojem. Jeho zběhlost v konversaci ho činila chytřejším, než skutečně byl. Dovedl se rychle přizpůsobovat posluchačům a byl mistrem v nesnadném umění zalichotit a zůstat při tom neosobním. Přes svou marnivost byl bystřejší, než si mnoho jeho známých myslilo, ač ne tak chytrý, jak si sám namlouval - a když se teď rozhlížel naoko po svých známých, bylo to hlavně kvůli tomu, aby ukázal svůj hezký profil, jsa si nejen vědom toho, proč to dělá, ale též toho, že ho Gabriela pozoruje a takové neomalené vytahování pokládá za poklonu sobě. Při takových setkáních býval Eugen nesporně pánem situace, ale přestával jím být, když jeho city vyžadovaly, aby se pánem situace stal. Rozprávěli skoro hodinu neosobně o různých věcech. Náhle mu pohlédla zpříma do očí a řekla:

„Je pozdě. Musím už jít.“

„Smím vás doprovodit?“

Po malé přestávce řekla: „Ano, budu vám vděčna.“

Eugen ucítil najednou osten pochybnosti. Nebyla to ona nenadálá chuť nudy a únavy, kterou mnohdy za těchto okolností míval, spíš se to dalo nazvat předtuchou blížících se nesnází, jako když v těžkém vzduchu varuje bolení hlavy před nastávající bouří. Hlučně odsunul židli a pomohl jí do pláště.

V taxi oba mlčeli. Ani se k němu nesnažila přitisknout, ani neodsedla, ale zůstala sedět vzpřímena kousíček vedle něho. Rukou se opírala o sedadlo a na chvíli jeho ruka sklouzla a pohladila, jakoby bezděky, její prsty. Zůstávala tak neosobní a nevšímavá, že Eugen, který někdy sám používal této taktiky pasivní resistence, měl na sebe zlost a byl poněkud zaražen a nesvůj. Gabriela nebyla chladná a vzdálená, ale klidná a zamyšlená. Měl pocit, jako by chtěl vyznávat lásku soše. Odkašlal si a řekl: „Myslím, že taxametr je jediný přístroj, který člověku dokazuje, že čas jsou peníze. Kdyby Staroměstský orloj byl sestrojen podobným způsobem a odbíjel státní rozpočet milión za miliónem, voličstvo by se jistě začalo více zajímat o své poslance.“

Mlčela. Zkusil to znovu.

„Ovšem, kdyby někomu napadlo navrhnout daň na ženskou krásu a každá žena by si měla ocenit své půvaby sama, byla by to jistě jedna z nejochotněji placených a pro stát nejvýnosnějších daní.“

Neodvětila a Eugen si už dlouho nepřipadal tak směšný a zpozdilý, jako v této chvíli.

Zastavili v Uralské ulici. Víno, které dnes Eugen vypil, už z něho skoro docela vyprchalo, a když vytahoval bankovku, aby zaplatil taxikáři, byl znechucen tím, co se ještě před půlhodinou zdálo slibným dobrodružstvím. Byl rozhodnut. Rozloučí se hned před domem a vrátí se domů tramvají. Ale když se obrátil, viděl, že Gabriela již odemkla domovní dveře a čeká na něj uvnitř. Ušklíbl se na sebe v šeru a šel za ní po schodech.

Její byt byl malý, ale zařízený s přepychem tak neosobním, že neodhaloval nic z osobnosti nájemníkovy. Byl zřejmě určen pro osobu s vysokými hmotnými požadavky, ale naprosto nedomácími zájmy. Jediným význačným rysem byl velký černý psací stůl u okna, který podivně kontrastoval s ostatním zařízením pokoje. Byl to nepoměr, který se zračí pozorovateli výkladní skříně, když v ní uvidí kladivo, zapomenuté aranžérem.

Gabriela se k němu obrátila: „Napijete se trochu koňaku?“

„Děkuji, velmi rád.“

Naplnila mu skleničku, usedla na gauč a zapálila si cigaretu.

„Vy nebudete pít?“

„Ne, nikdy doma nepiju. Schovávám to pro hosty.“

Byl všecek zmaten, ale její tón nepřipouštěl otázek.

Po chvilkovém váhání usedl vedle ní, objal jednou rukou její rámě a políbil ji na ústa. Měla tak chladné rty, že se její jazyk zdál až neslušně teplý, a když se naklonila dozadu a opřela se o polštáře, vypadalo to, jako by pojednou usnula nebo bezvládně sklesla pod vlivem nějaké drogy. Jeho ruka jemně sklouzla do výstřihu, ale Gabriela sebou ani nepohnula, ani nezrychlila dech. Když od ní odtrhl ústa, vtáhla lačně kouř z cigarety. Podivil se jako odborník, který ostražitě zkouší neznámý typ miny a přemítá, kde se nalézá rozbuška. Snad je tato mina slepá, pomyslil si a potlačil v sobě touhu, aby se rozesmál. Začal cítit, jak mu do paže jde křeč, a jeho poloha byla krajně nepohodlná, ale Gabriela ležela nyní tak, že bylo těžko vytáhnout ruku, aby ji přitom hrubě neodstrčil. Toho večera už podruhé měl pocit, že vypadá jako hlupák, a neměl z toho příliš velké potěšení. Oba mlčeli a Eugen posléze pozvolna vyprostil ruku a vstal.

„Kam jsem dal sklenici?“

Když šel ke stolku, podíval se mimovolně do zrcadla a spatřil, že Gabriela na něho hledí s podivným úsměvem. Otočil se. Opírala se o stěnu a na tváři měla ten starý známý, lhostejný výraz.

Šlo tedy o hru…? či o citovou zvrácenost, nějaký druh masochismu, či pasivní inhibice? Nebo to byla jen póza? Stará sebedůvěra se mu navrátila. Teď byla ona na tahu, když chce hrát, musí mu umožnit gambit. Díval se na ni a pozoroval její nepříjemné a zatvrzelé mlčení. Nakonec se sama zvedla.

„Jsem unavena. Půjdu si lehnout,“ řekla a odhrnula záclony, za kterými byla ložnice, ač Eugen myslel, že se za nimi skrývá jen jakýsi výklenek. V jeho mysli se opět vyrojily staré pochybnosti a nerozhodně pokročil ke dveřím.

„Máte pravdu, je pozdě. Jsem také zmořen. Ráno musím záhy do práce.“

Neodpověděla, ale obrátila se k němu zády a vysvlekla se ze šatů. Eugen popošel několik kroků a uchopil ji za ramena. Jakmile se jí dotkl, otočila se, objala jednou paží jeho krk a strhla jeho ústa k svým. Druhou rukou rozepínala knoflíky jeho košile.

„Časovaný zapalovač,“ řekl.

Oba se zasmáli.

V následujících měsících byl jejich vztah tak příjemný, že by i labužník byl spokojen. Měli velmi podobný vkus, jeden od druhého nic nežádal a Gabriela byla milenka zvláštní smyslnosti, jež udržovala zájem, aniž vybičovala vášeň. Přes to ale Eugen, i když uměl rozumově takový poměr ocenit, začal být brzy znaven jejím chladným, ač dokonalým milováním a byl by dal přednost větší citovosti, kterou zdánlivě opovrhoval. Čo si přál, se brzy stalo: tak jak vášeň slábla, touha rostla a začal se zamilovávat do ženy, která ho nyní fysicky už tolik nevzrušovala. Chtěl vědět víc o jejím životě, o její minulosti, o ní samé, ale Gabriela přes povrchní otevřenost zůstala velmi uzavřená a dávala své city najevo jen v krátkých, vzácných chvilkách.

Jednoho večera si všimla neobvyklé síly jeho zápěstí. Eugenovi polichotila tato poklona jeho fysické síle a bez většího úsilí ohnul pohrabáč. Gabriela se zdála okouzlena touto efektní ukázkou síly a políbila mu zápěstí s poznámkou: „Zbožňuji sílu.“

Rozhněvalo ho to a odtrhl ruku. Zasmála se.

„Chudinko! Měla bych tě snad raději políbit na čelo?“

„Proč ne?“

„Život patří silným.“

„Pošetilý, groteskní nesmysl! Nepatří hloupé síle.“

Zakryla mu dlaní ústa a přitáhla ho k sobě. Toho večera byla vášnivější, než když spolu spali poprvé.

Tato příhoda mu utkvěla v mysli, i když nevěděl proč. A jiná ho mátla neméně. Mluvili o smrti, všeobecně, generalisujíce způsobem, který měli tak rádi, když náhle řekla:

„Nikdy jsem neviděla zblízka mrtvolu, ačkoliv jsem po tom vždy toužila.“

„Kdybych byl středověkým rytířem, proměnil bych kvůli tobě nejbližšího chodce v bezduché tělo. Ale jak to vypadá, bude snad zanedlouho v Evropě mrtvol dost a dost, a proto si nad tím nelámej hlavičku. Stejně není vůbec o co stát.“

„Myslím to vážně. Chci nějakou mrtvolu vidět.“

„Když nedáš… Zajeď si někdy do Presslovy ulice do ústavu pro soudní lékařství. Zřízenci řekneš něco neurčitého, že pohřešuješ strýce, nebo tetu, že se snad utopili nebo podobně, a když mu dáš něco na osvěžení paměti a za ochotu, předvede ti kýžené. Říkají tomu ‚morka‘. Vyprávěl mi o tom jednou některý kolega novinář.“

„Do kolika tam jsou?“

„Nevím. Do čtyř, do pěti…“

„Tak jdeme?“

„Kam?“

„Jdu se podívat na mrtvolu. Mluvíme už o tom dobrou čtvrthodinu. Pojď a nekoukej se tak vyjeveně!“

Eugen byl překvapen. Ani na chvíli nemyslel, že Gabriela to bere vážně: soudil, že jako většina žen ráda poslouchá morbidní historky anebo alespoň si to snaží vynahradit něčím podobným, při čem by ji příjemně mrazilo.

„Tak už přestaň. Zastavíme se na italskou zmrzlinu.“

Chladně se na něj podívala.

„Můj milý Eugene, nejsem jako ty. Neplýtvám časem pouze proto, abych vymýšlela zchytralé plány, jež nikdy neprovedu.

Říkám to, co si myslím, a dělám to, co chci. Ostatně, nemusíš mne doprovázet.“

V jejím odseknutí bylo dost pravdy, aby ho to na chvíli umlčelo. Gabriela se rázně otočila a zavolala taxík. Eugen se chvíli za ní díval a pak odešel, hněvaje se na sebe i na ni.

Když se opět o několik dnů později setkali, otázal se:

„Vidělas mrtvolu?“

„Ano, ale nebylo to tak jednoduché, jak jsi říkal. A neuspokojila mne,“ dodala, „byla příliš stará a zemřela příliš mírumilovně.“

„Ty… ty sadistko!“ pravil a udeřil ji do tváře. Očekával výstup a byl by ho uvítal, ale Gabriela jenom řekla:

„Proč nejsem jako jiní?“ a hořce se rozplakala.

Snažil se ji obejmout, ale odstrčila jeho ruku.

„Odejdi,“ řekla zastřeným hlasem „a přijď, až ti zavolám.“

Zatelefonovala mu až za tři týdny. Ani jeden se už nezmínil o této příhodě. Eugen se jí sice zprvu chystal vyložit, že už chápe její nezdravé zbožňování síly, touhu vidět mrtvoly, obdiv k brutalitě. Ano, Gabrielo, chystal se jí říci, vždyť ty zanedlouho nebudeš mít daleko k fašismu, zanedlouho bude tvým ideálem křikloun Mussolini či ten šílenec Hitler se svou teorií übermenschů. Hádat se s tebou nebudu, pro mě za mě myslet si můžeš, co chceš, ale vynech laskavě ty své nevkusné názory či pocity z našeho vztahu. Nejsem žádný citlivka, ale myslím si, že jsem člověk civilisovaný, a o tobě jsem si to až dosud myslil také. Mohla to být krásná scéna, v které by se vší svou výmluvností zahrál spravedlivé rozhořčení kultivovaného světoobčana dvacátého století. Doma si to dokonce jednou zkusil a s úžasem shledal, že se do tohoto rozohnění docela vžívá. Ale pak jeho nadšení postupem času opadávalo, a když viděl, jak se Gabriela snaží přejít celou tu věc mlčením, raději na svůj úmysl zapomněl.

Tyto okamžiky, kdy měl příležitost na chvíli zahlédnout zvláštní a nepříjemné stránky její povahy, jej značně rozlaďovaly, ale bylo to hlavně jeho žárlivé sobectví, které v něm vůči ní vyvolalo začátek nenávisti. Hned od počátku si uvědomoval, že on je jen isolovanou částečkou jejího života. Nejprve se mu toto postavení, které ho zbavovalo zodpovědnosti, zamlouvalo. Asi také předpokládal, že se o ní během času doví vše a bude si ji moci zařadit, jako ty ženy, s kterými se setkal již dříve, do jednoho z několika zajímavých druhů lidí. Ale ve skutečnosti, čím déle ji znal, tím méně jí rozuměl, a zvědavost se ponenáhlu měnila v posedlost. Nepotkal dosud ženu jí podobnou a myšlenka na to, že musí mít ještě jiný a širší život, který nezná, ho plnila neustálým nepokojem. Začal trpět ilusí, běžnou u mnoha mužů, ale vzácnou u něho, že je jediná žena na světě a že kdyby Gabrielu ztratil, nenašel by za ni náhrady. Byla to složitá bolest žárlivosti a zoufalství, pocitu ztráty a osobní bezcennosti, strachu, že jeho anděla někdo zkazí, a strachu, že není co zkazit. Netoužil po ní, ale nemohl se bez ní obejít a cítil všechny pocity žárlivého milence – mimo lásku. Byl jí posedlý a ošklivil si ji stejně, jako narkoman drogu.

Velmi málo se o ní dověděl. Nikdy, ať přímo, či nepřímo, se nezmínila o svých přátelích. Snad ani žádné neměla. Setkávala se s ním v nepravidelných obdobích a místo i čas schůzky volila sama.

Jednou k ní přišel, aniž si to předem ujednali. Ač si byl jist, že uzřel v okně její tvář, na jeho vytrvalé klepání vůbec nereagovala a neotevřela mu. Podruhé se ji snažil sledovat, ale zmizela v davu s překvapující obratností hada ve vysoké trávě. Za hodinu potom mu telefonovala: „Dnes odpoledne ses mě snažil stopovat. Uděláš-li to ještě jednou, už se neuvidíme.“ Položila sluchátko, aniž čekala na omluvu, a tón jejího hlasu naznačoval, že míní slovo dodržet.

Zdálo se, že peněz má dostatek, neboť je rozhazovala s chladnou bezostyšností, ale nikdy s ním nechtěla zajít do některého z přepychových nočních podniků. Už od počátku jejich známosti se odmítla setkat s některým z jeho přátel – on sám byl dost tajnůstkářský, takže tomu byl docela rád – a trávili čas porůznu procházkami v botanické zahradě, na Kampě, na Vyšehradě, v opuštěných podolských hospůdkách a drobných vinárničkách na Malé Straně – podle počasí, nálady a chvilkového rozmaru. Zřejmě nějak pracovala, i když o svém zaměstnání nikdy nemluvila, a Eugen si povšiml, že kožená psací podložka na jejím stole je opotřebována. Jistě hodně psala. Na narážky a otázky neodpovídala, anebo jen neurčitě a její chování Eugena varovalo, že kdyby na ni příliš naléhal, mohla by se s ním rozejít, čím více žárlil, tím bylo nesnadnější zachovat si soudnost a rozvahu a začal ji podezírat, že je milenkou nějakého zazobaného boháče či prostitutkou s vysokou taxou. Posléze se mu podařilo vyvolat výstup a nařkl ji z toho. Po prvé ji uviděl rozlícenou a vztekle se do něho pustila:

„Jak se odvažuješ naznačovat, že jsem něčí placenou milenkou?! Nejsem děvka! Mám příliš důležitou práci, než abys jí ty porozuměl. A kdo jsi ty, že si dovoluješ mne soudit? Na nikom a na ničem ti doopravdy nezáleží. Nikdy jsem u tebe neviděla žádné ideály, touhu udělat něco pro lidi, s nimiž žiješ, a dokonce ani pro tu svou humanistickou morálku, kterou jinak hlásáš. A to jen proto, že jsi příliš pohodlný a sobecký. Jsi sám taková prodejná děvka bez názorů a bez cíle. Hodíš se právě jen do té své redakce, ke kavárenské konversaci a do postele. Proto se s tebou také zdržuji, ale to neznamená, že máš na mne nějaké právo. Mohu tě opustit, kdykoli se mně bude chtít. A ten den, myslím, není už daleko. Pak odejdu a na tebe ani nevzpomenu!“

„Prosím tě, přestaň křičet a ukazovat svou nevychovanost,“ odvětil chabě a hněvivě sklopýtal se schodů, v duchu se zaklínaje, že tentokrát se již nevrátí. Nejhorší na tom bylo, že Gabriela měla ve svých výčitkách pravdu: sám to o sobě věděl, ale nikdy si to nechtěl připustit, anebo to odbýval povýšeným posměchem. Co mu záleží na všech těch lidech a zmatcích okolo něho? Má si snad lámat hlavu kvůli politice – nebo kvůli budoucnosti republiky? Stejně za moc nestála – nebyl tak hloupý, aby na to dávno nepřišel: korupce, podvody, neschopnost vyrovnat se s krizí – a hlavně všechno bylo hrozně prolezlé maloměšťáctvím, omezenou, ale vše pronikající kondelíkovštinou. Eugen se nad ni cítil nebetyčně povznesen. Někdy si musil přiznat, že ho tahle kondelíkovština vlastně v redakci živí, že se na ní přes své pohrdání vlastně přikrmuje, dokonce ji možná pomáhá vytvářet. Ale raději o tom moc neuvažoval, nebylo to právě příjemné pomyšlení, a mimoto – co mohl dělat? Iluze už dávno ztratil, a o sobě věděl, že není právě stvořený pro boj, nepohodlí, nebo možná i strádání. A stejně by nic nezmohl. Jedinec tady nedokáže nic, jen si znesnadní život. Na nějaký společný boj byl Eugen příliš individualistou. A totéž pokud šlo o nebezpečí hitlerismu, které se v sousední zemi začínalo bojovně ohlašovat. Zastaví snad nacismus pouhá skutečnost, že on, Eugen Surta, si kvůli němu bude lámat hlavu? Určitě ne. A dokonce ho někdy těšilo, že si to uměl tak dobře spočítat a odůvodnit. Gabriela mu to ovšem neměla říkat. Právě ona! Jestliže k ní dosud cítil jakýsi neurčitý odpor, přistoupila k tomu od této chvíle skoro nenávist. Asi se přece jen tak trochu zastyděl. Nechtěl ji už nikdy vidět, neuměl si představit, že by ji vzal za ruku, mluvil s ní o něčem konvenčním, nebo dokonce o lásce! Byl však jako bezmocný. Šel za ní zas a zdálo se, že se Gabriela rovněž stydí za svůj nedávný výbuch.

Ale jejich vzájemné vztahy již nebyly takové jako dříve. Bylo po všem. I když jejich intimita byla už prakticky mrtva, vlekla se pomalu a bídně dál, jako oběť postižená neoperovatelnou rakovinou, jež dostává injekce a dávky hloubkového rentgenu a lpí ještě na těch několika zbytečných měsících života, které jí ještě zbývají. Gabriele se zřejmě milenec Eugen a společník Eugen přece jen líbil, a tak si už nevšímala jeho charakterových rysů a zdálo se, že hodlá odložit ukončení celé této aféry až do doby, kdy se to bude hodit jí. Případ Eugena byl jiný. Tušil teď, že Gabrielu nikdy zplna neovládne ani jí neporozumí, ale uvědomoval si, že se s jejím odchodem nemůže jen tak klidně smířit. Byl to vřed v jeho duševní rovnováze, bolák, který je nutno vyléčit, nebo vyříznout. V jejich vztahu bylo tolik mučivého i špinavého, že už nešlo říci si navzájem sbohem a klidně přejít k dennímu pořádku.

A tak se celá ta milostná aféra vlekla až do doby asi před týdnem. Tehdy, když ráno odcházel od Gabriely, řekla mu, že asi za deset dní odjede z Prahy a bude lépe, když se už nesetkají. Byla velmi milá a něžná a Eugen byl také zdvořilý a veselý. Políbil jí ruku a zacitoval z Poa: „Vece havran – víckrát ne,“ popřál jí mnoho štěstí, tiše přivřel dveře a vyšel. Když byl z dohledu, opřel se namdlele o zeď domu a hlavou se mu rojily divoké myšlenky. Dnes mu zbývaly už jen tři dny času. Musí jí nějak zabránit, aby odešla bez vysvětlení. Musí ji opět vidět. Musí se stát něco definitivního. Asi mu to už jde na mozek. Začíná bláznit.

Třičtvrtě na tři – redakce jej pohltila.

Měl toho odpoledne hodně práce. Margit Kučerová-Hradecká, které už přijali několik povídek, poslala nový román – pouhým 300 stran – a napsala dopis, kde vyhrožovala osobní návštěvou. Poněvadž ji doporučil známý pana Mráčka, musel román přečíst. Po představení vznešené, ale zchudlé rodiny přichází na scénu Kamila (zlatovlasá, štíhlá jak proutek, stříbrozvuký smích, když je sama, tiše se zasní), slunéčko rodičů, která nalezne na procházce v lese Julia. Tento syn rodiny ani ne tak vznešených a vybraných mravů, ale spíš oplývající pozemskými statky, narazil na honbě za jelenem na strom a náraz jej omráčil. Kamila smočila šátek v potůčku a přivedla Julia k sobě. Nemohl se dlouho vzpamatovat, domnívaje se, že je to víla (zlatovlasá, stříbrozvuký smích). Přál si schůzku s krásnou zachránkyní, ale ta se jen usmívala, poněvadž věděla, že není moudré dávat si schůzku s jinochem do hlavy praštěným. Mladý muž, jsa básnické povahy, myslí na neznámou celé noci a líčí dojemnými slovy své nekonečné útrapy, své zoufalství a svůj strašlivý žal nad její ztrátou a chystá do tisku knihu básní „U pně stromového.“ Pointa: rozbíjíme si hlavu o peň stromu – tvrdou skutečnost – v honbě za ideály. Ideál symbolický: jelen. (Eugen byl už z toho také jelen – nesymbolický.) Posléze se nečekaně na plese setká Julius s Kamilou a oba se do sebe zamilují. Dívce se začne mladý hoch líbit (zvláště když si uvědomí, že je-li ženich praštěn do hlavy, nemusí to být vždy na závadu). Probdí příští noc (stejně jako Julius) ve vzpomínkách. „Opojena svou touhou lekala se v rozumné chvíli smělosti své žádostivosti, ale Julius vrůstal v její duševní i sexuální život. Laskala se s ním, dráždila jej i sebe milostnou hrou a palčivě mučena jeho fantomem smyslově si ho zhmotňovala…“ Naštěstí ho vytrhl ze čtení pan Mráček (toho dne už potřetí) osvícen skvělým nápadem a přišel se Eugena zeptat, co o tom soudí.

„Co byste řekl sérii článků – pro nešťastné ženy – o rozvodech? S názvem třeba: ‚Kdo byl vinen?‘ ovšem je to titulek jen prozatímní, evidentně.“

Eugen ho ujistil, že je to skvělý titulek. Před necelým měsícem vymyslel pan Mráček seriál „Proč miluji svého muže?“ – patrně čtenáři Obrazů ze světa museli dostat zase nějakou ostřejší krmi — po sladkém dortu zkysané zelí. Eugen sám by nechtěl být strávníkem v kuchyni tohoto kuchaře.

„Myslel jsem, že dopisy by byly od našich čtenářek, které se rozešly s manželem – od švadlenek, úřednic a vůbec.“

Zastavil se a zdálo se, že si už nevzpomíná na další povolání, z nichž se rekrutují čtenářky časopisu.

„Ale kde vezmeme lidi, kteří by to napsali?“ otázal se Eugen se stále vzrůstající nepříjemnou jistotou, že už zná výpověď.

Pan Mráček mávl rukou. „Inu, řekl jsem si, že snad budete mít na chvíli čas.“

„Mám, ale ten román Margit…“

„Já vím, já vím. Nespěchá to, snadno to napíšete přes neděli. Evidentně, nikdo to neumí líp než vy. Napsal bych to sám, ale stejně dělám za deset.“

Eugen znal těchto deset lidí. Stále se objevovali v řeči jeho šéfa a byli to ti nejneschopnější a nejlínější chlapi, kteří kdy byli v žurnalistice zaměstnaní.

Pan Mráček pokračoval: „A nezapomeňte je udělat trochu – no, lidské.“

„Chcete říct pikantní? Nebojte se.“

Pan Mráček se zasmál, poopravil si skřipec a po konečném „evidentně“ vypadl z místnosti.

Eugen povzdechl, usedl a začal psát.

„Vdala jsem se v devatenácti letech z velké lásky. Několik let jsem byla šťastná. Pak jel můj muž za zaměstnáním na Moravu, tam poznal přítelkyni a pak jí musel platit na děcko. Na čas dal pokoj, ale pak čím dál tím častěji přítelkyně střídal. S žádnou nebyl dlouho spokojen…“

(Nemělo to smysl, musí navštívit Gabrielu a přemluvit ji, aby si vše rozmyslela, nebo mu alespoň řekla, kam jede, čert aby vzal tu chladnokrevnou ženskou! Ne, ďas aby spral jeho, poněvadž se o ni tolik zajímá! I když snad o ni vlastně nestojí…)

Po dvacetiletém manželství jsme se dali rozvést. Nelituji toho ani dnes, 11 let po rozvodu. Jsem alespoň na stará kolena ušetřena duševních trýzní. Dokud jsem byla mladá, mohla jsem být také přítelkyně ženatých mužů, ale viděla jsem v tom vždy zradu. Protož raději hodně daleko od ženatých mužů. Svádějí všechno na ženy, ale sami nejsou ani trochu hodní…

D. D.

Ve čtvrt na pět to již Eugen déle nevydržel. Nemohl se přimět k tomu, aby Gabriele zatelefonoval, a dostal dětinský nápad, poslat jí telegram. Třeba na ni zapůsobí naléhavou upřímností. Cítil se přesto zoufale a pošetile, když telefonoval:

DNES VEČER PRIJDU PUL OSME

TVUJ ZAJEM MNE PŘIJMOUT

EZA

Jakmile položil telefonní sluchátko do vidlice, uvědomil si, že slova jsou volena příliš melodramaticky, a přemýšlel, jak se jí ospravedlní. Ale neosobní písmo telegrafního přístroje učiní snad na Gabrielu dojem, a co jí řekne sám, to ponechá okamžitému nápadu. Existuje přece něco, co na ni zapůsobí. Láska? To se mu nezdálo – spíše síla a rozhodnost. Co když zavolá a odmítne schůzku? Zavolal sekretářku.

„Slečno Čermáková, kdyby mne volal dneska odpoledne kdokoli, řekněte, že jsem odešel a už se nevrátím. Odmítněte každého, i kdyby tvrdil, že jde o naléhavou věc.“

Cítil hned větší klid a podvědomě tušil, že svou výmluvností, která ho nikdy nenechávala na holičkách, přiměje Gabrielu k nějakému kompromisu. Chtěl se s ní přece sám rozejít – ale až bude on mít jasno sám o sobě i o ní. Pak se skoro s nadšením pustil znovu do práce:

„Jsem v rozvodu a mým nejšťastnějším dnem bude, až budu volná. Nikdy se již nevdám, neb jsem ztratila víru ve vše dobré a krásné. Není ušlechtilých mužů! Jsou jen třtiny v rukou namalovaných žen.

Mája.“

„Když jsem se vdávala, byla jsem zdravé a hezké děvče, měla jsem věno…“

Kapitola 2. ROZCHOD

Ale když se večer s Gabrielou setkal, uvědomil si, že jí nemá co říci. Překvapilo ho to – ještě před několika hodinami si myslil, že by rozchod s ní nesnesl, a teď je mu vše tak lhostejné! Nechápal proč vlastně o tuto schůzku tak usiloval: ať si jde třeba k čertu, celá Gabriela!

Usedl na desku stolu a kýval nohama a cítil se tak povznešený a neosobní, jako zubní lékař vybírající si vhodné kleště na bolavý zub, který vytrhne pacientovi. Po výměně pozdravů se odmlčel a jen si polohlasí tě pohvízdával starý taneční šlágr.

Posléze Gabriela přerušila mlčení.

„Proč jsi sem přišel?“

„Jen tak. Na společenskou návštěvu.“

„Cos myslil svým telegramem?“

„Nic, vůbec nic. Nemyslíš, že pošta by měla mít nejen blahopřejné a smuteční telegramy, ale i zvláštní telegramy pro jiné příležitosti? Například když dostaneš telegram s pomerančovou vůní, tak…“

Gabriela mu netrpělivě vpadla do řeči: „Když chceš něco rozumného říci, pověz mi to hned teď. Jedu za několik dnů do ciziny a nevím, kdy se vrátím.“

„Jak je hezké jet do ciziny. Nejezdi s výpravou, průvodci vždycky každou tůru pokazí.“ Pak se zasmál. Gabriela ostře odsekla: „Chceš-li plácat nesmysly, prosím. Za chvíli jdu na návštěvu. Promineš, jdu se převléci.“

Milostivě pokynul rukou, když šla do ložnice. Mezerou, kterou tvořil nedoléhající závěs na dveřích, viděla, jak se Eugen nepřítomně usmívá a prohlíží si nehty. Začínalo ji to znepokojovat.

Znala většinu mužských typů a myslila si, že rozumí i Eugenovi. Nikdy však neměl takové chování jako dnes. Všimla si, že jeho pohyby a gesta jsou tápavé, jako by byl před tím pil. Mluvil nesmysly v jednom kuse, kroutil hlavou, gestikuloval a kýval nohama. Věděla však, že je docela střízlivý, neboť měl pohled úplně klidný a trochu vzdálený. Podívala se na něj znovu. Hleděl přímo na ni, jako by si chtěl zapamatovat její tvář, nebo se snažil uhodnout, kolik váží. Pak se znovu dal do prohlížení nehtů. Choval se tak nepřirozeně, že pozorovatel nezbytně musel dojít k závěru, že toto tělo je tvor, který má svůj vlastní život a nemá spojení s hlavou. Eugen pohlédl na Gabrielu zpříma a zvědavě tak, jako když si dítě prohlíží někoho, koho potká poprvé. Seděla polonahá před zrcadlem a on si dnes poprvé uvědomil, že vypadá starší, než se mu dosud zdálo. U srovnání s hladkostí jejích ramenou bylo její hrdlo a tvář pokryta vráskami. Jen nesnadno si uvědomoval, že i ona má osobnost, že to není jenom vzhledná loutka s lesklou parukou. Měl by už jít, zbytečně tu ztrácí čas. Najednou se v něm zvedl vztek.

Bylo osm hodin večer a rychle se stmívalo. Gabriela vkročila dovnitř, uhlazujíc si vlasy:

„Jdu za okamžik. Naposled se tě ptám: Máš mi co říci?“

„Nic, co by tě zajímalo.“

Zvýšila hlas: „Řekni hned, co si přeješ, už se nebudu znovu ptát.“

„Nekřič! Odejdi, když chceš, nikdo tě nedrží.“

V šeru se odrážel proti oknu se svými shrbenými zády a vztyčenou hlavou jako nějaký báchorečný pták. Gabriela se opět zachvěla rozhořčením a rozhodla se, že bez prodlení odejde, dříve než měla původně v plánu. Přistoupila ke stolu a odstrčila ho stranou.

„Promiň, musím si něco vzít.“

Odemkla jednu zásuvku a vytáhla malou knížku v kožené vazbě, spjatou kovovou sponou. Eugen jí jedním pohybem ruky knížku vytrhl.

„Hele, deník! Kdo by to byl tušil, že si píšeš deník!“ Dal knížku do kapsy a doufal, že tím Gabrielu rozzlobí a možná i pokoří. Gabriela opravdu zlostí zbledla a zasykla:

„Hned mi to vrať!“

„Nejdříve si přečtu, co jsi o mně napsala. Pošlu ti to pak zpět – zítra, abys mohla pokračovat.“ Věděl, že se chová dětinsky, ale bylo mu to jedno a vůbec se za to nestyděl. Gabriela se třásla vztekem a on se kochal z této slastné chvíle, kdy se stal opět - naposledy - pánem situace. Nenadále otevřela kabelku a namířila na něho pistoli:

„Dej mi to okamžitě zpět!“

Eugen měl chuť se zasmát. Celá tato scéna mu připadala tak nepravděpodobná, tak teatrální, tak kýčovitá, jako kdyby byla vystřižena ze špatného filmu. Posměšně dal ruce nad hlavu a postoupil k ní.

„Malá Gábinka si hraje s revolverem! Tahle role ti nesedí. Ani ochotníci by…“

„Dej sem tu knížku, nebo střelím!“

Její melodramatické chování ho rozvzteklilo. Vyrazil jí prudkým úderem do zápěstí revolver a chytil ji za hedvábný šátek, který měla na krku. Silně jím trhl a zavrčel: „Nechovej se jako šílenec!“

Udeřila ho kolenem do ledvin. Klopýtl a oba upadli. Gabriela narazila hlavou na roh svého obrovského psacího stolu. Vztyčil se za chvíli. Gabriela se nehýbala. Zatřásl jí. Vztek z něho vyprchal stejně rychle, jak přišel, a místo něho nastoupil strach. Snad je mrtvá?

Ještě jednou se podíval na Gabrielu. Ležela stále stejně nehybně, bledý ovál její tváře olemovaný havraními vlasy. Vzal revolver a mimoděk si jej dal do kapsy. Najednou popadl plášť a jako štvaný vyběhl ze dveří a zabouchl je. Musí pryč, rychle zmizet!

Udělal sotva dva kroky, když se náhle zastavil jako přibitý. Otisky prstů! Telegram! Měl v žaludku pocit, jako by mu ho někdo byl prostřelil. Začal cloumat dveřmi jako blázen, ale bezvýsledně. Vyzkoušel všechny klíče, které měl při sobě, ale žádný se nehodil. Začal si prohrabovat kapsy, aby našel něco, čím by dveře vypáčil. Našel pouze Gabrielin revolver. Vážil jej s pochybami v dlani. Četl kdesi, že je možno rozstřílet zámek, a myslel si, že by jedna dvě rány k roztříštění postačily. Ale na chodbě byla tma a podezřelé ticho a ozvěna výstřelu by se nesla domem jako úder hromu. Jestliže vystřelí, seběhnou se hned lidé a… Když odejde bez telegramu, najde jej policie, zjistí odesilatele a bude ho podezřívat z úkladné vraždy. Vězel v pěkné kaši. Snad v domě nikdo není… možná, že ten hluk nebude tak strašný… Vtom se zezdola ozvala melodie letošního šlágru. Někdo asi pustil naplno rádio. Sundal šálu, omotal ji kolem hlavně, nasadil ústí revolveru kousek nalevo od klíčové dírky a vypálil.

Zdálo se mu, že rány z pistole zní jako zemětřesení. Než dozněla ozvěna, vrhl se plnou vahou na dveře. Dřevo zapraskalo, zámek povolil a Eugen téměř upadl dovnitř. Zůstal stát za dveřmi. Slyšel, jak se o poschodí níže otevřely dveře. Rádio na okamžik zavřeštělo do chodby, ale pak rázem úplně zmlklo.

Po přestávce, která trvala věčnost, ozval se hlas:

„Povídám, co je tam nahoře?“

Ticho. Pak odpověděl hašteřivý ženský hlas:

„Béďo, hned sem pojď! Do ničeho se nepleť!“

„Slyšel jsem nějaký rány. Nahoře u slečny. Měl bych se tam jít podívat.“

„To by se ti tak hodilo! Myslíš, že jsem tě neviděla, jak po ní koukáš? Půjdeš hned sem ke mně! Pamatuj, že jsi ženatý člověk. A zavři dveře, hrozně táhne.“

„Měl bych se přeci jen podívat…“

„Tak půjdeme oba. Samotného tě tam nepustím. Možná, že by ti bylo na něco dobrý, kdyby taky po tobě třískla talířem,“ ozval se ženský hlas energicky. Muž odpověděl resignovaně:

„Nu, máš ostatně pravdu. Ale stejně to je škandál. V tomhle domě nemá člověk chvíli klidu, aby si mohl poslechnout trochu pořádný muziky…“

Dveře zaklaply. Za okamžik se znovu linulo domem trylkování, že někdo má devět kanálů a ty mu nejdou do páru. Eugen zastrčil zástrčku. Na chvíli si musel sednout, neboť pocítil slabost v nohou a žaludek měl jako na vodě. Po chvilce se vrátil do obývacího pokoje. Gabriela stále nehybně ležela u stolu, nechtěl se tam ani dívat. Natáhl si rukavice a začal systematicky otírat vše, čeho se dosud dotkl, a prohledávat byt. Koš na papír? Prázdný. Stůl byl zamčen, ale klíče ležely na podlaze, kam je Gabriela upustila. Odemkl zásuvky a rychle je prohledával. Vše bylo urovnáno: svazky dopisů převázané stužkami různých barev zaplacené účty, zápisníky hustě pokryté číslicemi — zřejmě příjem a vydání. Ve stole nalezl několik cizojazyčných novin a časopisů. Neztrácel ale čas. Na chvíli se zastavil u zásuvky, přeplněné oznámeními a seznamy knižních aukcí. Byl překvapen, že u Gabriely nalézá katalogy, kde byly dokonce některé tituly knih zaškrtnuté. Ale svůj telegram nenašel.

Hledal jiné skrýše a vzpomněl si na kabelku. Byla v ní rtěnka, pudřenka, kapesník, hřeben a velký svazek stokorun. Bylo jich aspoň sto a jak si při letmé prohlídce všiml, nepatřily všechny do jedné série. Zdálo se, že jsou vybrány tak, aby se nedal jejich původ zjistit. To je pro lupiče jako dělané, pomyslil si. Vtom ho napadlo, že to je vlastně prostředek, jak svést stopu. Ať si policie myslí, že jde o loupežnou vraždu! Zastrčil peníze do kapsy a jeho sebedůvěra opět stoupla.

„Rád bych věděl, kde to vzala,“ říkal si v duchu. „Nesázela na dostizích? Nebo vyhrála v třídní loterii?“

Pocítil náhle neobvyklý klid, jako kdyby tím, že vzal peníze, se sebe smyl poslední podezření. Vzpomněl si, že telegram dosud nenašel. Někde četl, že ženy skrývají své nejcennější věci pod prádlo a prohledal ložnici zvlášť pečlivě. (Proč by jeho telegram měla Gabriela pokládat za cennou věc, to mu nepřipadlo na mysl.)

Pod svým navenek střízlivým zevnějškem skrývala exotický vkus, a ač si toho všiml už dříve, teprve nyní si zplna uvědomil rozdíl mezi jejími šaty a přepychovým prádlem, které se spíše hodilo do výkladu pařížského luxusního obchodu, než na lidské tělo. Posléze nahmatal něco tvrdého v zásuvce prádelníku a dychtivě to vytáhl. Bylo to levné vydání Nietzsche: Also sprach Zarathustra a některé řádky byly podtrženy, jako by knížku někdo narychlo pročítal a chtěl si vtisknout do paměti některé zvlášť zajímavé sentence.

Vrátil se do obývacího pokoje a rozzlobeně si lál: „Jsem pěkný hlupák! Proč by si můj telegram schovávala do stolu nebo dokonce mezi prádlo? Přečetla ho a hodila do ohně, tak to je.“

Právě se rozhodoval, zda nemá ještě jednou projít celý byt a pak tiše a hbitě zmizet. Vtom dlouze a nepravidelně zazvonil telefon.

Stál tiše, cítě srdce bít až v hrdle a čekal, až zvonění přestane. Přístroj vřeštěl dál. Měl hrůzný pocit, že když toto drnčení nepřestane, mrtvá Gabriela vstane a zvedne sluchátko. Cítil téměř neodolatelnou touhu zvednout sluchátko sám, jen aby už ten pronikavý zvuk přestal. Jako v hypnose vykročil ke stolu, když se přístroj odmlčel.

S leknutím si vzpomněl, že Gabriela chtěla jít někam na návštěvu. Snad měla s někým poblíž schůzku – ten její známý (nebo známá) volá z telefonní budky, a když nikdo neodpovídá, přijde se přesvědčit, co se stalo, zda není Gabriela nemocná.

Přivřel za sebou dveře a opatrně sestupoval se schodů. Když ušel několik kroků, slyšel opět drnčet telefon. Venku na ulici klouzl na odhozené slupce od banánu, ale naštěstí ho ještě včas před pádem zachránil jakýsi muž v tramvajácké uniformě, který se zřejmě vracel domů ze služby. Eugen něco zahuhlal – snad poděkování – a kvapně kráčel pryč. Zdálo se mu, že stále ještě slyší nekonečné, nepřetržité zvonění telefonu.

Kapitola 3. NEKLID

Venku v temnotě se cítil opuštěný. Za ním byla událost, na kterou nechtěl myslit – před sebou měl úzkost, nejistotu. Když půjde domů, bude ho očekávat pohodlné křeslo a knihy, které mu poskytnou útěchu, jakou mohou dát jenom krása, rozum a moudrost. Ale ještě spíš ho přepadnou vzpomínky, výčitky svědomí, zoufalství. Musí mezi lidi, zapomenout! A tak po kratičkém váhání vstoupil do vinárny Ariel.

V místnosti bylo živo. V jednom koutě mluvili tři muži o něčem zřejmě důležitém – soudě podle výrazu jejich tváří – a pili whisky. U jiného stolu starší bonviván, který vypadal jako putovní zlatnický krám, naléval šampaňské křiklavě oblečené ženě s rty nalíčenými temným nachem; ženská se hlasitě hihňala. Nějaký holohlavý břicháč se pokoušel hrát na piano, ale vyluzoval pouze kakofonické disharmonie. Jakési nočňátko klidně mluvilo se svou kolegyní, aniž si všímaly úředníčka, který se jim pokoušel vnutit něco k pití. V koutě seděl osamělý muž středních let s uvolněnou kravatou a očima, které už dostávaly skelný lesk a v prstech točil sklenku. Pro tyto všechny lidi byla vinárna útočiště, dobro a domov. Jakmile Eugen vstoupil, byl vtažen do víru svých známých.

„Hej, Surto, už jsem tě dlouho neviděl!“

„Ale, mám plno práce. Jak se ti daří? Co víš nového?“

Byla to otázka, vypočtená tak, aby si tazatel mohl odpočinout a odpovídající mohl spustit naplno stavidla své výmluvnosti. Eva odešla od Petra a Karel chodí se Zuzanou, Matouš odjel do Vídně a Pavlův román byl přeložen do franštiny, Eman je v nemocnici s ledvinami a Jiřina se rozváděla. A tak to šlo, plynulo, proudilo, štěbetalo,‘ kdákalo, mumlalo, křičelo a Eugen, který jindy toto žvatlání bez vážné úhony snášel, si v duchu říkal, že kdyby měl po ruce anděla s mečem plamenným, musel by tento pracovat přes čas. Anděl však nablízku nebyl a Eugen hledal záminku, jak by se vytratil. Na druhém konci místnosti zahlédl štíhlou blondýnu, jejíž křiklavé šaty nedokázaly zakrýt její skvělou postavu, stejně jako dokonalost jejích rysů nemohla zakrýt prázdnotu jejího mozku. Byla již tak trochu v náladě a její tmavovlasá společnice, v průvodu mladého důstojníka s knírkem, který se k nim asi připojil ve vinárně, měla zřejmě o ni starosti. „Kdyby všichni blázni nosili bílé čepice, vypadalo by to tady jako pod sněhem,“ myslil si Eugen, „ale osoba, která nemá svědomí, nemá právo na dobrý vkus.“ Rychle se omluvil své společnosti, šel k důstojníkovi a plácl ho do zad.

„No tohle! Kdo by si pomyslel, že se tady setkáme? Myslím, že si na mne vzpomínáte. Viděli jsme se vloni v Puppu. Oslavíme to – napijte se na můj účet se svými přáteli.“

Počítal s tím, že na toto Knírek nalítne. Jistě nikdy v Puppu nebyl a bylo stejně jisté, že se rád před ženami vytahuje.

„Ehm, děkuji, rád,“ zamumlal Knírek váhavě.

„Nechte vaše pití stát a dáme si šampaňské. Doufám, že je tady mají.“

„Ach jo,“ řekla Plavovláska.

„To bude príma,“ řekla Bruneta.

„Proč ne,“ pravil Knírek.

Povedlo se. Rybka se zakousla do vnadidla. Když Eugen velkopansky luskl prsty na číšníka, ucítil na sobě vyčítavé pohledy a slyšel šepot. Ale bylo mu to jedno. Začal se horečně bavit.

Muž stál chvíli před domem. V Gabrieliných oknech bylo světlo. Nepřišla, a neodpovídala na telefon. Tiše jako kočka vyšel po schodech. Před jejími dveřmi se zastavil. Když zpozoroval rozstřílený zámek dveří, nepatrně sebou cukl. Vytáhl z kapsy revolver a vešel. Před dveřmi do obývacího pokoje několik vteřin poslouchal, pak je jedním trhnutím otevřel. Vedle psacího stolu ležela Gabriela, postrčil revolver do kapsy a sklonil se nad ní. Tep jí slabě bil.

Brzy Eugen věděl o svých nových známých všechno, co si jen mohl přát. Plavovláska, která se v jednom kuse hihňala, byla zaměstnána, jak mu prozradila Bruneta na velice důležitém místě. Byla důvěrnou sekretářkou vysokého úředníka. Eugen si myslel, že důvěrná byla asi proto, aby se o tom úředníkova žena nedověděla, ale neřekl to nahlas. Bruneta byla z Pardubic a pracovala ve stejném úřadě jako Blondýnka, ale zajímaly ji jiné věci.

„Nemáte vůbec tušení, pane Tománku (to bylo Eugenovo jméno dnešního večera), jaký mír vaší mysli přináší astrální meditace.“

Knírek měl dvoudenní dovolenou, („Odkud jsem přijel? To nejde vůbec říct, tajdův, víte. Je to tak, nebo ne?“) a snažil se udělat na ně dojem i jako důstojník, i jako džentlmen, což bylo se vzrůstajícím obsahem alkoholu v krvi čím dál tím neuskutečnitelnější. Eugen měl zprvu v úmyslu zbavit Blondýnu jejích průvodců, ale poznal, že je to mnohem obtížnější, než původně myslel, a proto se rozhodl, že Knírka ztratí. Nejjednodušší metodou bylo opít ho do němoty. Jeho oči se už skleněně leskly, ale Knírek měl dobrý žaludek, i když hlava za mnoho nestála, a výsledkem Eugenovy pohostinnosti bylo jenom to, že Knírek se stal hádavým a podezřívavým. Blondýnka byla neustále blaženější.

„Tomouši, drahouši, mně je tak dobře! Viď, že jsem darebná holčička?“

„Já tě nasekám,“ škytl Knírek a pokusil se ji neobratně obejmout. Eugen ho odstrčil.

„Nezapomeňte, že jste obránce vlasti, a nikoliv neslušnosti. Nalejte si ještě jednu.“

Knírek se zamračil.

„Ano, ano. A co děláte vy?“

„Neměl bych to říkat, ale jsem v tiskovém odboru. Víte – jednoho ministerstva.“

„Ach drahouši, pošeptej mi do ouška úřední tajemství,“ zavýskla Blondýna a převrhla mu sklenici na rukáv.

„Myslím, že jsem mezi svými – tak vám něco povím.“ Snížil důvěrně hlas. „Došel návrh na skvělou věc: ultrazvukovou střelu.“

Knírek zamrkal nedůvěřivě.

„Co to má být?“

„Hned to povím, jen mě pusťte k řeči. Princip je docela jednoduchý. Kovová střela zvláštním způsobem perforovaná a ta hvízdá – ale lidské ucho ji neslyší. Ultrazvukové vlny se šíří a nepřítel nic netuší, až najednou pozná, že jeho jednotky ohluchly.“

Bruneta se zatvářila pochybovačně.

„No jo, ale neohluchnou taky naši vojáci?“

„Trefila jste do černého. Výborný nápad. To je ta byrokracie a úřední šiml – nikdo si na to dosud na ministerstvu nevzpomněl, zatím jsou stále komise a hádají se o perforaci a umístění zářezů ve střele a taky výšku ultrazvuku. Je třeba takových mozků, jako je váš. Promluvím o vás se svým šéfem.“

Knírek přemýšlel. Eugenovi se téměř zdálo, že slyší rachot housenkových pásů traktoru v jeho mozku, který vezl myšlenku.

„Poslyšte,“ začal.

Eugen rychle pokračoval: „Nedávno jsme zdokonalili jinou střelu, z které je vytlačován kouř pod tlakem a maluje na obloze slova. Zatím se však naše vláda nedohodla, zdali to má být Pryč s Hitlerem!, anebo Pryč s bolševismem!“

Odložil polštář, který držel přitištěný k jejím ústům a nosu. V kabelce našel kapesní zrcátko, které jí podržel těsně před ústy. Zrcátko zůstalo čisté, nezakalilo se. Gabriela už nedýchala. Muži se povedlo dokončit práci, kterou mu usnadnil jeho předchůdce. Ovšem – ten člověk odnesl její jmenný seznam a peníze na mimořádné výdaje, které jí ústředí dalo. Zjistil to při prohlídce stolu. A možná, že odnesl dokumenty, které proti němu Gabriela pravděpodobně získávala. Poznal hned, že ho jeho spolupracovnice už delší dobu sleduje a špehuje, aby mohla sama zaujmout jeho místo. Zatím ovšem neměla čas vypovídat – a teď už vypovídat nebude. Ale byla nebezpečná: uměla si získat ústředí úplně na svou stranu… Nejraději by Gabrielu ještě jednou zabil. Vrátil podušku na své místo do ložnice. Vzal všechny dopisy a listiny, které vytáhl z jejího stolu, a rozdělil je na dvě hromádky. Menší hromádku zastrčil do kapsy, větší vzal do rukou a odešel do kuchyně.

„Moc se mi nelíbíte,“ zamumlal Knírek a znovu hlasitě škytl.

Bruneta zatahala Eugena za rukáv.

„Dejte mu jednu do nosu,“ řekla neočekávaně. „Nedovede zavřít zobák, tak je to. Potřebuje jednu do nosu.“

Eugen měl lepší nápad. Chytil Knírka za rameno a obrátil jej. „Hele, támhle na vás volá nějaký váš přítel, myslím, že chce s vámi mluvit.“ Knírek se prkenně zakymácel a snažil se prohlédnout mlhou před svýma očima. Eugen chytil děvčata pod paží a vytratil se ven.

„Kde je Mirek? Ztratili jsme Mirka!“ vřískala Blondýnka.

„O něj se nestarej, půjdeme jinam. Taxi!“

„Pojďme pro Mirka, Tomouši, pojď!“

Taxík zastavil. Eugen vstrčil obě ženy do vozu a řidičovi řekl, aby je zavezl někam, kde bude dobrá zábava.

„Chudáček Mirek bude smutný,“ řekla Blondýna.

„Vzdáleností láska roste,“ řekl Eugen.

„Měl jste mu dát jednu do nosu, myslí přízemně,“ řekla Bruneta. Taxikář je dovezl do podniku, kde se pohybovali většinou mladí lidé, z nichž každý každého znal. Blondýnka zapomněla na Mirka, když spořádala několik dalších sklenek a prokázala velkou praxi ve flirtu na desetimetrovou vzdálenost. Její přítelkyně chtěla mluvit o duchovnu.

„Víte,“ prohlásila vážně, „mám velké nadání vejít do lidí.“

„Já taky,“ řekl Eugen. „Musíme někdy jeden do druhého vejít.“

Naklonila se k němu: „Vcházím někdy do své přítelkyně. Ona ví, že život není jen brát, ale i dávat, a tak dává, dává, dává…“

„Myslil jsem si to hned, jak jsem ji uviděl.“

„Ach, vy máte duševní zrak! Máte úplně jasnovidecké nadání. Jaký byl váš první dojem o mně?“

Pohlédl na ni zamyšleně: „Jste velmi citlivá a umělecky nadaná, prožila jste nešťastné dětství, poněvadž jste byla vždy inteligentnější než vaše okolí, máte velmi silnou vůli, ale neužíváte ji z obavy, abyste někomu neublížila, ale máte jednu velkou slabost, dovolíte někdy svým šlechetným impulsům, aby váš skutečný záměr v žití daly najevo. Víc vám zatím nedovedu říci.“ Dívala se naň s očima pootevřenýma úžasem.

„Ale pane Tománku, to je úplné úžasné! Dosud jsem se nesetkala s nikým, kdo by mne dovedl tak pochopit!“

Skromně sklopil oči.

„Byl jsem žákem u astrologa a okultního jasnovidce Damona.“

Vyprávěla, jak chodila k jasnovidci, který nečte, ale vidí celý život, minulost a budoucnost a je také psychografolog a okultista-ale že se jí podle jeho rad nic nepřihodilo, jenom všeobecné věci, a že nyní se pustila do studia vědeckých tatev. Tyto tatvy jsou příznivé i nepříznivé, řídí se podle vlády planet a planetárních hodin – tatva Akaša má černou barvu, je tatva mlčení a ničení a zesiluje zvlášť vliv v sobotu – planeta Saturn – naopak tatva Apas je příznivá zábavám, obchodům a lásce. Eugen naslouchal této pomatené hlavince, když mu Bruneta vyprávěla dlouhý a jistě zajímavý – pro vyprávěčku – příběh svého života. O půlnoci orchestr složil nástroje a hned na to se Eugen jal skládat poklony Blondýnce, která se vrátila rozprouděná tancem, a přijal s radostí její návrh, aby se ještě někam zašlo. Ale na ulici se v něm probudila opatrnost dosud zcela nevyhaslá a uvědomil si, že není radno, aby se toulal v nočních podnicích s kapsou plnou stokorun. Kam je schovat? Přikázal taxikáři, aby zastavil před poštovním úřadem. Děvčatům řekl, aby chvíli počkala, že musí odeslat důležitý dopis. Požádal na poště o dvě velké obálky a uzavřel se v telefonní budce, aby přepočítal peníze. Měl skoro devět tisíc korun. Dal do obálky osm tisíc. V kapse našel také Gabrielin deník a zběžně se do něho podíval. Listy byly z tak tenkého papíru, že se div neroztrhly při obracení stránek. Všechny byly pokryty číslicemi, zřejmě jakousi šifrou. Otřásl se při vzpomínce, za jakých okolností se deníku zmocnil. Jeho uměle vytvořenou náladou začaly prosakovat vzpomínky na to, co se před několika hodinami přihodilo. Vložil do obálky také deník. Kam má dopis poslat? Nemůže jej zaslat na svou adresu, co kdyby policie měla podezření a začala sledovat jeho poštu nebo se zmocnila jeho korespondence? Fantasie, podnícena a oživena vínem, mu horečně pracovala. Viděl, jak ho vyslýchá detektiv a vtom listonoš přináší dopis. Bude lépe, když dopis pošle „poste restante“ na falešné jméno. Pomalu napsal tiskacími písmeny Martin Krkoška, poste restante poštovní úřad – kde? Vzpomněl si na městečko, kde býval o dovolené v dětských časech: Čadca, Slovensko.

Bylo mu opět skoro dobře, když se vrátil k taxíku.

„Zajeďte do nejlepšího baru, kde není předepsán večerní úbor,“ řekl řidiči.

Roberta byl bar stejný jako řada jiných podniků. Pan X Y, plešatý velkoobchodník s bříškem objednával šampaňské platinové blondýně, která byla ochotna jít kdykoli, kamkoli a s kýmkoli, když ji nedržel náhodou jiný (a bohatší) pán za ruku. V koutku seděl nějaký mladý muž a snažil se vypadat blaseovaně způsobem, který svědčil o tom, že jeho minulost je v budoucnosti, a mnoho jiných lidí se namáhalo zapomenout, že jejich budoucnost (měli-li jakou) ležela již v minulosti. Eugen si přál, aby byl zašel někam jinam, a objednal Cháteau Cliquot všem na dosah. Blondýnka rozvázala:

„Jémine, vy ale rozhazujete prachy!“

„To víte, dnes mám k tomu důvod. Stal jsem se zůstavitelem jednoho přítele.“

„Chcete říci pozůstalým,“ řekla Bruneta.

„Ovšem. Ale nechal mi peníze, abych na jeho počet vystrojil pohřební hodokvas. Než usnul navždycky, řekl, že nebude moci spát v klidu, pokud nebude vědět, že ho nikdo už neprobudí. Jaký to byl člověk! Vždycky měl rád paradoxy.“ Několikrát zhluboka vzdychl a všiml si, že číšník na něho hledí. Musí být hodně nalíznutý, bude lépe, když se ještě napije. Malá kapela začala hrát, jakási žena vřískala šlágr a jiná se po částech obnažovala a konferenciér dělal pokusy o pikantní vtipy. Zřejmě to stálo asi za ty peníze, které lidé byli za to ochotni platit.

Náhle za sebou zaslechl Gabrielin hlas. Otočil se jako na obrtlíku a viděl neznámou ženu rozmlouvat s někým od vedlejšího stolu. Zasmál se chraplavě svým lichým obavám, ale jeho otupělá spokojenost byla ta tam, cítil se špatně a dýchal přerývaně, jako by měl záduchu.

Obrátil se k Brunetě: „Je mi hrozně moc líto, ale musím okamžitě odejít. Tady jsou peníze, účet snadno zaplatíte. Kupte si pro sebe a svou kamarádku dárek z toho, co vám zbude. Doufám, že prominete, udělalo se mi moc špatně.“

Vstrčil jí do ruky několik bankovek a vyběhl na ulici. Měsíc v úplňku byl v polovině své nebeské dráhy a plochá průčelí domů vypadala, jako by je byl namaloval kubista. Někde z dálky věžní orloj odbil půl a Eugen slyšel rachot vlaku jedoucího po mostě. Věděl, že je chycen do sítě, ze které není úniku.

Muž prohrábl kamna. Něco zašustilo. Vytáhl smačkaný papír, a když jej rozbalil, poznal telegram. Radostně se pousmál. Jméno návštěvníka nebude už nesnadno zjistit. Nastrčil papír do kapsy a vzal listiny, které přinesl z obývacího pokoje, nacpal je do kamen a zapálil. Díval se, jak oheň lačně pohlcuje svou oběť. Papíry se kroutily a svíjely a rozpadávaly. Pohrabáčem rozbil nerozpadlé oharky, otřel dvířka kamen i držadlo pohrabáče, vrátil se do pokoje a pečlivě otřel všechna místa, kterých se dotkl. Podíval se naposled na mrtvou Gabrielu, a stejně tiše a nepozorovaně, jak přišel, se vyplížil z domu.

Když se Eugen vrátil domů, začal se procházet před svou knihovnou a snažil se myslit na to, kolik peněz a času ho stály knihy. Šťasten je člověk, který nepropadl duševním ani tělesným vášním a se stejným pohrdáním míjí knihkupce, cukrárnu, bar a cestovní kancelář. Škoda, že se dnes už, jako kdysi Faust, člověk nemůže zaprodat čertu: úpadek zbožnosti zvětšil nabídku a ze špatných lidí vytvořil nepřehledný dav těch, kteří neměli na prodej nic, než své už stejně zaprodané duše. Faust získal 24 let slávy a moci, protože odvrhl práva, medicínu, logiku a filosofii. Dnes bylo každé velkoměsto plno lidí, kteří by se rádi vzdali všech těchto a mnoha jiných disciplin za pár stovek měsíčně a příslib občasných přednášek či praxe. Dnes byla nadvýroba všeho — i neřesti.

Škoda, že toho „Zarathustru“ z Gabrielina bytu nevzal. Ale snad tu má něco od Nietzsche sám? Zastavil se, kolísaje na nejistých nohou před knihovnou, a vytáhl „Nečasové úvahy“ a namátkou je otevřel:

„Mrtvola je pro červa myšlenkou krásnou…“

Chvatně knihu sklapl. Všude ho pronásleduje Gabriela. Lépe když se osvěží dnes už humoristickými básněmi Innemanovými: „V době kdy nad mrtvou bažinou českého života tak málo vypučelo květů poetických trvalé krásy… zasluhuje si tento kvíteček přesazený…“

Přeskočil úvod a zalistoval v knížce:

„Hrob kopejte šeststřevičný

Ve příkopě pod zdí touto

Nejmilejší svou uškrtím

V hotový pak hrob hodím ji…“

Písmena se mu slila před očima. Udělalo se mu velmi zle, odklopýtal a podařilo se mu dorazit ještě včas na záchod. Pak si lehl do postele.

Když se probudil, bylo ráno. Cítil se unaven a celé tělo ho bolelo jako nezkušeného horolezce po první túře. Zdálo se mu, že má ucpaný nos a v hrdle hadr, límec ho škrtil. Pomalu a neobratně vstal a umyl se v studené vodě. Až pak si vzpomněl na Gabrielu. Tato vzpomínka byla vybledlá, jako by se to nebylo stalo včera, ale už dávno. Pocit hrůzy a nejistoty však v něm zůstával, i když si ho pokoušel vymluvit: vlastně už ani neví, jak to opravdu bylo… Třeba Gabriela ani není mrtva?

V kanceláři nestál den za nic. Eugena bolela hlava a byl ospalý a jeho sekretářka zas měla rýmu a neustále popotahovala. Každých pár minut se jí na nozdrách objevila kapička a Eugen se na ni díval upřeně jako sázkař, přemítaje, jak rychle kapka poroste a jak dlouho se na nose udrží. Kartáčové obtahy mu přicházely na stůl, telefon zvonil a čtyřposchoďová továrna veřejného mínění pracovala plnou parou. Eugen toužebně uvažoval o tom, jak zmizet, třeba jen na Slovensko, a napůl se rozhodl, že bude přepracován a pojede na několik neděl někam k moři. Bude se muset zeptat v Čedoku nebo nějaké cestovní kanceláři. Odpoledne se cítil trošku lépe a pečlivě listoval v novinách, hledaje zprávu o Gabriele. Nic nenašel. Ač mu zdravý rozum říkal, že na takovém malém odkladu nezáleží, přesto měl jakýsi pocit, že nepřinesou-li ani dnes ani zítra noviny žádnou zprávu, je to znamení, že podlehl zbytečné panice. Asi Gabrielu jenom omráčil, sice důkladně, že se z toho hned tak neprobrala, ale jistě ji nemohl zabít. Leda by ji ovšem ranila mrtvice – nějaký srdeční záchvat ji mohl při úderu o hranu stolu snadno usmrtit… Nesmysl, začal se znovu ujišťovat, nic to nebylo, choval jsem se jenom jako blázen. Deník i peníze jí vrátím poštou, pošlu jí taky kytici s omluvou, možná dárek na rozloučenou, a všechno bude v pořádku. To ho povzbudilo. Asi ve tři se objevil pan Mráček a po menším úvodu pokračoval, ale ještě z vás něco udělám. Jestli zapomenete na ty své intelektuální výlety, bude z vás dobrý novinář. Když jsem býval ve vašich letech, také jsem vždycky chtěl být ten nejchytřejší – ale to není radno. Vy mladí jste všichni na jedno brdo – každý chce být chytrý. Evidentně jsou ty vaše kritiky skvělé, ale hořké, nevyvážené. Když jsem býval redaktorem, říkával jsem svým podřízeným: „Když je kniha špatná, nevšímejte si jí. Pamatujte si, že mlčení je nejsilnější formou opovržení.‘ Říkal jsem jim, že kritik spojuje autora s čtenářem, a čím dá do kritiky méně osobních názorů, tím lépe. Vy jste, Surto, stále takový cynický, nekonstruktivní, nikdy nemluvíte vážně! Vzpomínám si, jak můj starý přítel senátor Pichl řekl, že…“

Teď nebyl k zastavení. Ti, kdož jako lámové oplývali schopností spát ve stoje, nikdy se ve společnosti pana Mráčka nenudili, když spustil svou řeč na třetí rychlost. Eugen se resignovaně opřel o skříň a nechal Mráčka vymluvit. Slyšet ho mluvit o vědách humanitních bylo stejně trapné, jako kdyby nemocný, který za měsíc umře, hlasitě vykládal, kam pojede příští rok na dovolenou. A nedostatky pana Mráčka byly tak zřejmé, že si jistě i on sám dobře uvědomoval chatrnost lešení svých uzávěrů a jakoukoli poznámku by mohl pociťovat jako osobní urážku. Ale kdo ví.

I když mnozí lidé často tuší své nedostatky, zřídka si plně uvědomují to, že některé vlastnosti naprosto postrádají. Kdyby někdo se vší vážností Eugenovi řekl, že má oči mystika, jistě by tomu věřil a jistě by mu byl mluvčí sympatičtější než dříve.

Ke čtvrté hodině odpolední donesl sluha večerníky. Eugen přelétl titulky:

DNES VE FRANCII NOVÁ VLÁDA.

ARISACE V RAKOUSKU POKRAČUJE

KAVKA ODNESLA HODINKY.

MRTVÁ ŽENA V BYTE.

Ztuhl a četl dále:

Mrtvá žena v bytě.

Dnes ráno byla ve svém bytě v Dejvicích nalezena mrtva Gabriela Haranová… Zámek dveří byl roztříštěn kulkou vypálenou z revolveru pachatelem zločinu… Policie sleduje několik stop a hodlá vyslechnouti v této souvislosti jistého muže, který včera večer vyšel z domu a před dveřmi uklouzl

Eugen cítil, jak bledne, a musil se rukama opřít o stůl. Když to tak psali – dosud nevypátrali, jak se jmenuje! Ale tato útěcha mu nepomáhala. Rozmazaný tisk mu připomněl včerejší večer – teď, když to četl, viděl, že to nebyl sen, věděl, že se to skutečně stalo. Obával se, že omdlí. Mráček si ho náhle všiml. „Je vám špatně, Surto? Jste bledý jako stěna.“

„Děkuji, to nic. Jen se mi udělalo mdlo. Myslím, že se napiju trochu vody a bude mi dobře.“

„Seďte, pošlu pro ni slečnu Čermákovou. Nakloňte hlavu dozadu – tak, za chvíli vám bude líp.“

Mráček běhal neklidně po místnosti a bojoval v něm zaměstnavatel s člověkem. Ten druhý vyhrál. „Tady máte, zapijte tím tyhle prášky! Evidentně bude lépe, když si půjdete domů odpočinout. Požádám slečnu, aby pro vás zavolala taxík.“ Eugen slabě protestoval, ale s neklidem a s nechutí pocítil, že mu skutečně není dobře, a byl rád, když seděl v taxíku. Za několik minut se už cítil lépe, a když došel domů, byl docela klidný, až otupělý. Prášky zřejmě zabíraly. Bydlel v domě stavěném téměř stejně jako dům, kde bydlela Gabriela. Na chodbě se mu zdálo, že slyší kroky, a také za chvíli uviděl velkého ramenatého muže stát před svými dveřmi.

„Přejete si?“

Muž se pomalu obrátil. Měl hladkou tvář, jako by se denně třikrát holil, oči měl bleděmodré a daleko od sebe. Jeho hlas byl nasládlý, úlisný.

„Bydlí zde pan Škvor?“

„Lituji, v tomto domě určitě nebydlí.“

„Promiňte, asi jsem si spletl adresu.“

Muž zvedl klobouk na pozdrav a sestoupil se schodů. Nezdálo se, že by byl nějak rozčarován. Eugen pokrčil rameny a vstoupil.

Posluhovačka dnes důkladně v bytě uklízela, poněvadž, jak si Eugen všiml, bylo všechno trochu zpřeházeno – i jeho knihy. S úlekem si uvědomil, že Gabrielinu pistoli ani neschoval. Hned se jí musí zbavit. Vytáhl revolver z kapsy obleku, který měl včera na sobě. Pak si lehl a několik hodin dřímal. Když se setmělo, vzal pistoli a tramvaj ho dopravila na vltavské nábřeží. Odpoledne se zatáhlo a začalo mírně pršet. Několik osamělých chodců spěchalo rychle domů. Eugen se ostražitě rozhlédl a hodil revolver do vody.

Snad se tím případ pro něho uzavře.

Kapitola 4. PŘÍPRAVY

Zápis z mimořádné pracovní porady tajného předsednictva

Ligy pro pomoc utečencům.

Porady se účastnili: Předseda, 27, 11, 38, 14, 5, 9.

Konána v Praze dne 17. t. m. o 1 11večer.

Na návrh předsedy byl zápis o předešlé poradě pokládán za čtený.

Předseda: Svolal jsem tak náhle mimořádnou pracovní poradu pro příhodu, která ohrožuje budoucnost Ligy. Budu mluvit stručně. Gabriela Haranová, naše hlavní spojka po baronce von Einem, byla neznámou osobou zabita a seznam agentů byl jí ukraden.

27: Není to práce české tajné služby?

Předseda: Situace není tak vážná, jak si myslíte. Pan Regner, který s Haranovou spolupracoval, záležitost přezkoumal a čeká, aby nám podal zprávu. Doporučuji, abychom ho vyslechli, než přikročíme k debatě.

Několik hlasů: Správně, souhlasíme.

Byl zavolán pan Regner a učinil toto prohlášení:

Regner: V pondělí mi měla Haranová zatelefonovat ve 20.30 hodin a pak jsme se měli sejít, abychom prodebatovali poslední podrobnosti o jejích povinnostech na místě, kam měla nastoupit. Poněvadž nevolala, ani nepřišla, zatelefonoval jsem sám. Nikdo neodpovídal. Pojal jsem obavy a šel jsem k ní. Nikoho jsem na schodech nepotkal. Dveře do jejího bytu byly otevřeny a zámek byl rozstřílen dvěma výstřely. Na podlaze salónu jsem nalezl mrtvou Haranovou. Byla udušena, zřejmě po krátkém zápase. Nebyla ještě dlouho mrtva. Byt byl prohledán a byl v nepořádku a její seznam agentů a peníze byly pryč. Jinak se zdálo, že nic nechybí. Zachytil jsem několik stop a krátce po půlnoci jsem odešel.

Předseda: Jsou nějaké dotazy?

9: Co je v seznamu agentů?

Regner: V tomto případě je tam stručné shrnutí našich letošních úkolů, podrobnosti o našich českých a slovenských kontaktech a podrobné instrukce, jak se spojit s členy předsednictva a samozřejmě také určité podrobnosti o nich.

27: Jsme prozrazeni!

Regner: Kniha je šifrována a soudím, že osoba, která ji ukradla, jistě ji dosud nerozluštila.

38: Jak to víte?

Předseda: Mlčte, Regnere! Je mi líto, ale pánové, myslím, že bude nejlépe, když zatím nebude zacházet do podrobností. V této době je opatrnost nezbytná i mezi—

27: Nač narážíte? To jsou insinuace!

Předseda: Pane 27, na nikoho osobně nenarážím, ale víte, že se nám ukázaly určité podezřelé průvodní zjevy, a pokud věc nebude zcela vyjasněna, je nejlépe nevěřit nikomu víc, než je naprosto nezbytno. Myslím, že jako členové předsednictva těmto důvodům porozumíte.

27: Promiňte, neovládl jsem se.

14: Pane Regnere, mluvil jste o stopách?

Regner: V kuchyni mezi popelem jsem nalezl telegram, datovaný téhož dne odpoledne. Osoba, podepsaná Eža, žádá v ten den o schůzku na půl osmou. Zjistil jsem, že telegram byl telefonicky podán z redakce Obrazů ze světa. Nalezl jsem člověka, na kterého se tato zkratka hodí. Eža je zdrobnělina Evža, Evžen, Eugen. V jeho bytě jsem našel pistoli, do které se hodily kulky, které jsem vytáhl ze dveří v bytě Haranové. Ihned jsem se na tohoto muže informoval. Mám zde stručný zápis.

Předseda: Přečtěte nám ho laskavě.

Regner: Eugen Surta, asi třicetiletý, bledá pleť, tmavé vlasy, asi 180 cm vysoký. Je zaměstnán jako redaktor v Obrazech ze světa. Ženatý, žije ale odloučeně od manželky. Nemá žádné zájmy kromě své práce, ale mluví dobře několika jazyky. Během posledních měsíců zůstával často mimo byt, popřípadě přicházel pozdě domů, ale o tom, kde byl a co dělal, nic neříkal. Je dosti uzavřený, pokud jde o jeho soukromé zájmy. Jeho kolegové o něm vědí velmi málo. Nezapomeňte, pánové, že jsem neměl čas na důkladné pátrání a při vyptávání u jeho známých jsem musil zachovat největší opatrnost. Při podrobné prohlídce jeho bytu nevyšlo kromě pistole, o které jsem se zmínil, nic zajímavého najevo. Má dosti zvláštní záliby v knihách a šatech. Mezi jeho listinami jsem našel několik upomínek za nezaplacené účty a řekl bych, že žije nad své příjmy. Nezjistil jsem, že by byl nějak politicky organizován.

11: Nenalezl jste seznam agentů?

Regner: Nenašel.

11: Co o tom vy sám osobně soudíte?

Regner: Nerad bych předbíhal události. Ale už jsem poznal i dříve, že když je některý člověk chytrý, tajnůstkář a zajímá se plně jen o svou práci, obvykle má nějaké jiné zaměstnání, jež si vyžaduje obou prve jmenovaných vlastností. Surta, jak se zdá, patří k tomuto druhu lidí. Někdy jich sám používám, a tak vím, že může být nebezpečný.

Předseda: Má ještě někdo nějaké další otázky pro pana Regnera? Když nemá, myslím, že bychom pana Regnera neměli už déle zdržovat, neboť ráno letí do Budapešti a musí ještě učinit přípravy na cestu.

14: Ještě dotaz. Jak jste spolupracoval s Haranovou?

Předseda: Velmi úzce. Byli jsme nejbližšími spolupracovníky.

14: Byla vaše spolupráce vždy zcela hladká?

Regner: Ovšem.

14: Zmínila se vám někdy o Surtovi nebo o někom jiném, s kým by přišla do styku?

Regner: Vždy tvrdila, že nemá přátel. Bylo to ostatně proti předpisům, jak víte.

Pan Regner pak odešel. Rozprava pokračovala.

11:Je Regner spolehlivý?

Předseda: Musíme doufat. Je to náš hlavní výkonný orgán a vždy skvěle splnil úkoly, které mu byly přikázány. O jeho ctižádosti alespoň nepochybuji.

11: Bez ohledu na jeho ctižádost – nehrají v tomto případě nějakou roli osobní motivy? Je to odhodlaný a bezohledný člověk, a podle toho jak mluvil a jak se choval, když o Haranové hovořil, domnívám se, že by bylo zcela možné, že ji například on sám zabil ze žárlivosti a vzal seznam agentů, aby svedl podezření na Surtu, který byl jeho soupeřem v lásce.

9: Když by tomu bylo tak, jak se domníváte, provedl to Regner jistě tak obratně, že mu nic nedokážeme. A rád bych vám připomněl, že je to člověk pro naši Ligu velmi cenný a také člověk velmi nebezpečný. Jeho práce je bezvadná a nemůžeme si ho dovolit jen tak zlikvidovat. Myslím, abychom tuto otázku zatím nechali stranou a soustředili se na to, co dělat se Surtou.

14: Nicméně už si kolik měsíců myslím, že příliš závisíme na jednom muži. Znalosti a schopnosti muže Regnerova formátu se mohou stát velmi nebezpečné a myslím, že je na čase v této věci něco učinit. Navrhuji, aby vyšetřování v této důležité věci nezůstalo jen v jeho rukou.

9: Navrhuji, abychom ponechali celý případ v Regnerových rukou a poslali tam muže, který by mu naoko pomáhal, ale ve skutečnosti ho pozoroval.

Předseda: To by nebylo právě taktické, poplašíme ho.

9: Když se to provede opatrně, pak ne. Myslím na výborného člověka, Belo Žuchu. Regner ho nezná a Žucha je naprosto spolehlivý a nepodplatitelný a natolik hloupý, že ho Regner nemůže brát vážně a urazit se.

14: Když je hloupý, tak nám nepomůže!

9: Hloupý strážce je často nejlepší, poněvadž nedovede lhát a bude nám hlásit to, co viděl. A proto je důvěryhodnější než bystrý člověk.

Předseda: Dobrá, pošlu toho člověka, aby vypomohl Regnerovi. Ale vraťme se k případu Haranové. Co o tom soudíte?

27: Přesné detaily zatím neznáme. Ale celá situace se mi nelíbí. Teď když se Rakousko konečně vrátilo k domovině, nastává velký příliv utečenců do Čech. Je potřebné, abychom si získali důvěru u těchto zrádců a právě teď hrozí nebezpečí, velmi vážné nebezpečí, že pravé záměry naší Ligy a naše jména budou prozrazeny českým orgánům, protože byla zabita nástupkyně skvělé baronky von Einem, která po zlikvidování případu s vysílačkou v Záhoří byla pověřena novým úkolem jinde. Je nutné, abychom nemařili čas mluvením a učinili rychle nějaké rozhodnutí.

Předseda: Myslím, že situace není tak zlá, jak řekl pan 27. Bohužel ztratili jsme jednu z našich nejschopnějších sil, ale znovu zdůrazňuji, že šifra je tak znamenitá, že ji bez klíče naši nepřátelé nerozluští. Vy patříte k policii, 5. Víte něco o tom?

5: Nemohu o tom nic říct. Zatím jsem se ke skutečně tajným zprávám nemohl dostat. Snad mě podezírají-

Předseda: Jen klid! Vědí o Haranové a její činnosti?

5: Nevím, ale myslím, že ne. Ve všeobecném seznamu nebyla, to však nic neznamená. Snad byla svěřena některému ze zvláštních oddělení.

Předseda: A pokud jde o metodu odstranění – jak byste to vysvětlil?

5: Proč by ji zabíjeli? Mohli ji klidně zatknout. Anebo alespoň odstranit rozhodně obratněji, než to bylo provedeno. Snad bylo Surty použito jako vnadidla.

14: Nešlo o náhodné zabití? Nebo o vraždu z vilnosti?

5: Myslím, že ne. Rozstřílí zloděj dveře v obydleném domě? Vzal by si obyčejný zločinec šifrovanou knihu a nevšiml si jiných, cennějších věcí? A jaký jiný motiv hledáte? Crime passionel? Muž, jenž rozstřílí dveře a zabije svou milenku, prohledá pak její psací stůl, ale nevšimne si dopisů a vezme si jedinou věc — šifrovanou knihu – kterou nedovede přečíst? Byl to telegram od milence? A mimo to - jaké máme další důkazy, že Haranová Surtu znala?

9: Telegram předpokládá známost.

5: To ano, ale mohla to být osobní, soukromá známost. Přes to můžeme předpokládat, že Surta seznam odnesl a nebudeme si zatím všímat důvodů, proč to učinil. Hlavní věcí je, získat zpět tento důležitý dokument. Nevěřím shodám okolností, a co jsem slyšel, mě jen utvrzuje v přesvědčení, že jde o práci našich nepřátel. Musíme bez prodlení učinit nějaké opatření.

27: Navrhuji, aby byl Surta likvidován, než natropí větší škodu.

11: Jsem proti. Je naší jedinou stopou k seznamu, který je nutno buď zničit, nebo stůj co stůj dostat zpět. A je rovněž velmi naléhavé vypátrat, kdo dal k vraždě podnět, a učinit všechny potřebné kroky.

14: Navrhuji, aby Surta byl podroben výslechu a o jeho osudu bylo rozhodnuto později.

Předseda: Souhlasím s předřečníkem. Navrhuji, abychom celou záležitost ponechali na starost Regnerovi. Za několik dnů se vrátí do Prahy. Surtu je ale nutno zajistit ihned.

27: Musíme ho přenechat Regnerovi? Nemůžeme provést výslech sami? Svěřte mi to, já z něho pravdu dostanu.

Předseda: Snad byl v bytě telegram zanechán úmyslně a naši nepřátelé, poněvadž nedokážou seznam dešifrovat, používají Surty jako vnadidla. Doufají, že nás vystopují, když ho odvlečeme. Když ho však zajme někdo jiný než my, chytí se na tuto menší rybku a odkryjí nám karty oni sami. Rozhodně nám jednoho ze svých agentů dlouho v rukou nenechají. A protože Regner teď převzal povinnosti Haranové, bude nejlépe, když se toho ujme sám. A na Regnera a na to, jak se bude při hledání seznamu chovat, může dát pozor ten nový člověk. Nesmíme nijak dát najevo nedůvěru, Regner nesmí nic tušit. Přes to ale děkuji panu 27, že nám chtěl dát k dispozici své odborné znalosti.

5: Souhlasím. Nemůžeme si nyní dovolit Regnera znepokojit.

Předseda: Doufám, že všichni souhlasíte. Osobně zařídím, aby byl Surta ihned zatčen.

9: Postarejte se, aby Žucha dostal instrukce.

11: Neměli bychom změnit šifru, použitou v seznamu agentů?

Předseda: To se už stalo. Souhlasíte s mým návrhem, pánové?

27: Nejsem s vámi sice plné za jedno, ale souhlasím.

27, 9, 38, 14, 11 a 5 odhlasovali předsedův návrh. Mimořádná pracovní porada Ligy skončila.

Kapitola 5. VÝSLECH

Eugen stál v ozářeném rozlehlém pokoji. Uprostřed byl veliký stůl z mahagonu. Za ním několik křesel a v jednom z nich seděl onen muž s bleděmodrýma očima, kterého před několika sty lety viděl klepat na dveře svého bytu. Vedle něho stál tlouštík, vypadající jako nepodařený a nezdravý anděl, a z rádia na stolku v rohu zněla tiše taneční hudba. To vše vypadalo jako na obraze nějakého starého malíře - a Eugen měl pocit, jako by se ucházel o místo, o němž ví, že je nemůže dostat. Muž na něho hleděl vyčkávavě, jako unavená nudící se kočka, měřící si neznámého návštěvníka. Eugen měl nepříjemný pocit, že je klacek, člověk s oběma rukama levýma, a tak (dělal to často, když byl nervózní) se začal chovat troufale a s drzou vyzývavostí:

„Tak vy jste teda Regner, že?“ řekl, zastrčiv si ruce do kapes. „To se divím, že vás tady potkávám! Nespletl jste si zase adresu?“

Regner se díval a ani rys se mu ve tváři nepohnul.

„Sedněte si. Odpovídejte pravdivě a úplně na mé otázky. Nepokoušejte se plýtvat časem, neboť nebudu příliš trpělivý.“ Z jeho hlasu zněla chladná rozhodnost, která na Eugena účinkovala jako studená sprcha. Posadil se do křesla, takže seděl tváří v tvář svému vyšetřovateli. Za ním stál Emil. Vypadalo to jako konference knížat, jako scéna z oněch známých románů, v nichž hrabě a hraběnka obědvají – každý z nich sedí na opačném konci tabule a za jejich zády stojí lokaji. Regner urovnal papíry, které ležely na stole před ním, vytáhl plnicí pero a trochu se naklonil dopředu.

„Kdo vám dal příkaz zabít Gabrielu Haranovou?“

(K ničemu se nepřiznávej! Když to uděláš, pověsí tě – jinak se ti nic horšího stát nemůže.)

„Nevím, o čem mluvíte, to jméno slyším poprvé! Chtěl bych na vás vysvětlení, jak to, že si dovolujete omezovat…“

Regner ho přerušil. „Poznáváte tento telegram?“

(Tak ho přece nezničila! Kdybych si byl dal jen trochu práce – jistě jsem ho měl někde před sebou na očích, já hlupák!)

„Neznám! To jsou holé nesmysly – když mě chcete obžalovat, jděte na policii!“

„Na telegramu je vaše jméno a byl odeslán z vaší kanceláře. Kulky, jež roztříštily zámek u bytu Haranové, byly vypáleny z revolveru, který patří vám. Nemá smysl, abyste lhal a zapíral, Surto, svůj osud si jedině zhoršíte, když se o to budete pokoušet. Kdo vám dal rozkaz zabít Haranovou?“

(Nepřiznám se, ani mne nenapadne, ale jak to, že jsou nyní všechny důkazy v rukou těchto lidí?)

„Nezabil jsem tu vaši Haranovou! Nemá smysl, abych se s vámi přel, když mluvíte v jednom kuse hlouposti! Než odpovím, chci se poradit s advokátem.“

„Proč jste zabil Haranovou?“

Žádná odpověď.

„Naposled se vás ptám: proč jste zabil Haranovou?“

Mlčení. Regner luskl prsty a Emil se sehnul a udeřil Eugena prudce do tváře. Eugen rozzuřeně vyskočil, ale v Regnerových rukou se objevila pistole. Její hrozivé černé ústí působilo na jeho vztek jako špendlík, kterým píchnete do nafouknutého balónku: splaskl. Mysl zůstávala klidná, ale fyzicky téměř cítil, jak kulka proniká masem a drtí mu kosti a na tyto nové a hrozivé okolnosti se pokusil reagovat rychle a správně, asi jako vrabec, když se k němu plíží kočka. Tito lidé, pomyslil si, učinili něco, čemu ho nenaučila léta křesťanské výchovy: ukázali mu vhodnost nastavit i druhou líci.

Regner nevzrušeně pokračoval: „Proč jste zabil Haranovou?“ Mlčení. Emil ho opět udeřil. „Proč jste zabil Haranovou?“ Mlčení. Dostal nyní tak prudkou ránu, že mu až v hlavě zadunělo. Regner se podíval na Emila: „Když nebude mluvit ani teď, vražte mu jednu do brady a na zuby se neohlížejte. Nuže, Surto: proč jste zabil Haranovou?“ Emil ustoupil o krok dozadu, asi proto, aby se mohl lépe rozpřáhnout. Eugen povolil.

„Nezabil jsem ji, ale přiznávám se, že jsem v den její smrti byl v jejím bytě.“

„To se mi zamlouvá už víc. Vypovězte mi to podrobně.“

Regnerův tón nebyl nijak povzbudivý, ale Eugen se odvážně pustil do vyprávění, a než dořekl třetí větu, div příběhu sám nevěřil. „Je to pravda, i když to vypadá nepravděpodobně. Potkal jsem se s Gabrielou docela náhodou jednou v kavárně. Měli jsme spolu poměr a brzy jsem začal být žárlivý, neboť jsem ji podezříval, že má také jiné milence. Myslím, že mi to už všechno šlo pomalu na mozek, a když minulé pondělí nepřišla na oběd, poslal jsem jí nesmyslný telegram – ten jste asi našli-, ve kterém jsem jí oznamoval, že ji musím vidět a že ji večer navštívím. Rozumíte, myslil jsem si, že mě chce opustit a telegram že ji přinutí chvíli zůstat, že si ještě všechno může rozmyslit a ještě jednou se mnou promluvit. Když jsem večer přišel k jejímu bytu, nikdo na mé zvonění neotevíral. Měl jsem však dojem, že uvnitř bytu slyším smích a mužský hlas. Před očima se mi zatmělo a rozstřílel jsem zámek – kdybych ji s milencem byl chytil, asi bych je zastřelil oba, to se přiznám-a s hrůzou jsem uviděl, že leží v pokoji vedle stolu a nehýbá se. Byl jsem přestrašen a hned jsem odešel – vždyť kdo mohl vědět, není-li vrah skrytý někde ve vedlejším pokoji? Myslím, že mou povinností bylo jít všechno ohlásit na policii, ale měl jsem strach, že by mě začali hned podezřívat. Mohu vám také říci, že se rozvádím a nemohl jsem si dovolit před soudem přiznat, že jsem Gabrielu znal. Choval jsem se jako pitomec, to uznávám, ale řekl jsem všecko, co vím.“

Byl to dobrý příběh a Eugen jím byl potěšen. Regner povstal a udělal několik kroků po pokoji. Hlas měl klidný, ale jeho jedno víčko sebou slabě zacukalo.

„Tvrdíte, že váš styk s Haranovou byl jen sexuální povahy, a že když jste k ní v pondělí přišel, byla již mrtva?“

Eugen se rozhodl, že bude trochu víc rozvláčnější, než byl dosud. „Ano, právě tak. Už jsem u ní milence jednou našel a pohrozil jsem jí, že když se to stane ještě jednou, tak ji zabiji. Nemůžu nepřísahat —“ pokračoval s otevřeností, kterou mohl získat kdekoho, „že jsem ji ten večer neměl opravdu v úmyslu zabít. Ostatně tak jako tak ji někdo stejně zabil.“ Regnerovo víčko sebou ještě více zacukalo.

„A co myslíte, kdo ji tedy zabil?“

„Kdoví, možná, že zájemců bylo dost. Já nic nevím, byla taková tajnůstkářka, ale kdoví s kým se ještě stýkala a kdo na tom třeba měl větší zájem než já? Vás by se na to všechno mohla ptát policie taky plným právem!“

„To je lež!“ zařval Regner a tvář se mu křečovitě sevřela a zrudl. S nepříjemným úžasem si Eugen uvědomil, že učinil největší a zřejmě poslední chybu svého života a že cokoliv teď řekne, je bezúčelné a už ho nezachrání. Poznal nade vši pochybnost, že Regnera nanejvýš rozzuřil.

Regner se napřímil, tvář měl už klidnou a hlas též: „Tento chlap lže, použijeme ostřejších metod. Přivažte ho.“

Tlusťoch vytáhl ze zásuvky klubko provazu a odborně připoutal kotníky Eugenových nohou k nohám křesla a konce provazu použil k ovázání jeho pasu a zápěstí. Emil stál u stěny a hleděl na reprodukci nějaké krajinky, Regner skládal papíry. Zadrnčel zvonek a všichni pojednou ztuhli. Regner se obrátil na Emila: „To je ten člověk, kterého posílá ústředí. Jděte mu otevřít.“

O několik okamžiků později se Emil vrátil se zavalitým, světlovlasým mužem, který zde stál, mžikaje očima v ostrém světle.

„Myslím, že jste přišel z ústředí?“ Regnerův hlas byl mrazivý a nepřátelský.

„Hej. Volám sa Žucha a rád vás poznávám, páni.“

„Setkal jste se již s některým z mých spolupracovníků předtím?“

„Nie.“ Pohlédl zvědavě na Eugena. „Tak tuná je ten člověk z tajnej služby, o ktorom sa tolko hovořilo.“

Regner mu ostře vpadl do řeči.

„Nechte si to pro sebe, Žucho, proto vás sem neposlali. Sedněte si a mlčte, později vám vysvětlím, co máte dělat.“

Nově příchozí svraštil tvář, ze které zmizelo přátelství tak náhle, jako když zhasne světlo, a oči se mu zúžily, když těžce dopadl do křesla. Tlouštík a Emil si ho ostražitě prohlíželi, jako když přijde v pololetí mezi stmelenou školní třídu nový žák.

Eugenova mysl začala znovu pracovat. Myslili si tedy, že je členem tajné služby! Že by tedy jeho věznitelé byli Němci? Snad – a teď ten Slovák, jistě nějaký hlinkovec, nebo gardista -

Regnerův hlas jeho úvahy přerušil. „Uvidíme, jestli promluvíte teď. Toho lhaní mám už dost. Kde je seznam?“

„Seznam?“ Co tím myslí k čertu? Neviděl u Gabriely žádný seznam.

„Nevím, co tím myslíte.“

„Dobrá, aspoň víme, na čem jsme.“ Kývl na tlouštíka. „Začněte nejprve mírně.“

Tlouštík vysoukal Eugenovi levý rukáv košile a kolem jeho paže přivázal tenký, zauzlovaný provaz. V uzlech byly ostré hřeby, s kterými se dalo zatažením za oba konce provazu manipulovat tak, že se zarývaly do masa.

„Co se mnou chcete dělat? Přece mě nemůžete mučit!“

„Kde je seznam?“

„Nevím. Nikdy jsem žádný neviděl.“

Na tlouštíkově tváři se objevil úšklebek a zavrtěl tělem, jakoby v očekávání nějaké slasti. Regner mu pokynul a tlouštík několikrát zakroutil mechanismem, takže se provaz s hřeby Eugenovi zařízl do ruky.

Eugen zavzdychal a Slovák vyskočil z křesla a tlouštíka odstrčil.

„Toto sa preca nedá len tak robiť!“

Regnerova tvář zrudla. „Žucho, sedněte si a do ničeho se nepleťte. Kdo hasí, co ho nepálí, musí s něčím takovým počítat.“ Žucha chvíli na místě přešlapoval a pak se neochotně vrátil na své místo a usedl, něco si mumlaje. Tlouštík pokročil dopředu a opět utáhl provaz.

„Kde je seznam?“

Eugen cítil, jak mu buší ve spáncích krev. Bolest procházela jeho tělem ve vlnách, jako stoupání a klesání přílivu a odlivu.

„Nevím, co chcete.“

Tlouštík zakroutil provazem.

„Kde je seznam?“

„Nevím, co chcete!“ vykřikl Eugen. „Nechte mne být! Zabil jsem Gabrielu, vzal jsem peníze, ale seznam jsem neviděl!“

„Vím, že jste zabil Haranovou, ale to mne teď nezajímá. Kde je seznam?“

Tlouštík zase utáhl provaz, Emil se otočil a prohlížel svazky knih v knihovně, z rozhlasového přijímače zněla tiše hudba. Eugen cítil, jak mu po dlani stéká krev. Z každého uzlu se šířily vlny bolesti. Viděl před sebou jen bronzově zbarvený opar, v němž se míhaly bílé přízraky. Regnerův hlas prořízl ticho jako jek trubky:

„Kde je seznam?“

Tlouštík ještě jednou zakroutil provazem a Eugen omdlel. Když se vzpamatoval, byl již provaz uvolněn a tlouštík mu lil do tváře vodu. Mlhovitě, jako z dálky, když se mu vracelo vědomí, slyšel Regnerovu monotónní otázku: „Kde je seznam?“

„Nevím,“ zamumlal. „Ne – nevím. Ne.“

„Paže mu silně krvácí, pane Regner,“ zamečel tlouštík, „mám mu dát jód?“

Aniž čekal na odpověď, vytáhl z kapsy lahvičku, rozevřel největší ránu a nalil do ní antiseptikum. Eugen omdlel podruhé, pak ho opět probudili k vědomí, vyslýchali a kroutili provazem, až omdlel po třetí.

Ztratil vědomí o čase a padal prázdnou věčností, v které se třepotaly jenom bílé listy papíru a opakovala se otázka „Kde je seznam?“ a jeho mumlání „Nevím, nevím“, které řekl už tolikrát, že si už ani neuvědomoval, co říká. Posléze se vrátil k plnému vědomí a viděl, že si ho pro tu chvíli nikdo nevšímá – Regner mluví do telefonu: „Ano… ano, vyslýcháme ho… Ne, ještě ne, ale myslím, že už brzo… ano… teď?… Mám práci se Surtou a myslím, pane… Ano, to chápu, pane… Ano, postarám se o to a zavolám vás.“

Zavěsil sluchátko a popošel k Eugenovi.

„Dám vám dvě hodiny na rozmyšlenou. Když ani potom nepromluvíte, použijeme ostřejších metod: opálíme vám nohy, zlámeme prsty a ochutnáte rozžhavené špendlíky pod nehty.“

Každé slovo pronesl pomalu, jako by opakoval slavnostní přísahu. Vytáhl z kapsy knížku vázanou v kůži a poklepal na ni prsty. „Když neřeknete, co jste s duplikátem tohoto seznamu učinil, tak vás na kusy rozřežu. Odveďte ho.“

Když ho Emil odváděl chodbou, uvědomil si Eugen, že „seznam“ je vlastně Gabrielin deník. Dosud si tento seznam visuálně představoval spíše jako arch papíru. To ho na chvíli proměnilo v hrdinu. Sklesl na postel a tiše se rozesmál. Emil naň hleděl s obdivem.

„Líbí se mi vaše statečnost,“ řekl, „ale když pro vás znovu pošle, proboha se přiznejte. Je to hotový ďábel a nepřál bych si vidět, co s vámi udělá, když neřeknete pravdu.“ Zavřel dveře, ale za chvíli znovu vešel. „Napijte se,“ řekl, „budete to potřebovat.“ Hodil mu na postel čutoru s brandy a vyšel. Klíč se v zámku otočil.

Eugen ležel na posteli a myšlenky mu šly samovolně hlavou jako neovládaný stroj. Jsem Eugen Surta a žiji ve dvacátém století v pražské kanceláři. Byl jsem unesen, uvězněn a mučen, a když jim neřeknu, co nevím, pak… Náhle si uvědomil, že to ví, že stačí Regnerovi pouze povědět o odeslaném poste restante, a pustí ho a nechají na pokoji. Potácivě vstal a zalomcoval klikou. „Hej,“ volal, „zavolejte Regnera! Dám mu seznam, dám mu.“

Pojednou se vzpamatoval. Co se stane, když jim deník dá? Sotva ho asi pustí po tom, co s ním prováděli. Musí ho teď odstranit. Ale když knihu odmítne vydat, budou ho zas mučit do té doby, dokud ji nevrátí. Usedl na postel a znovu začal přemýšlet. – Myslí si o mně, že jsem v tajné službě, tak to nebudou obyčejní zločinci. Gabriela k nim zřejmě také patřila. Nějaká pátá kolona pod pláštíkem nenápadné organisace… Ten seznam bude pro ně jistě velmi důležitý, jinak by tohle všechno neriskovali, zvláště když si myslí, že jsem nějak spojen s protišpionážní službou… Nesmím jim říci, kde deník je, poněvadž dokud je v mé moci, mám zbraň, kterou je mohu držet v šachu, a patrně mě také ani dříve nezabijí. Ten seznam mne drží nad vodou — a kromě toho – poněvadž oni mají můj telegram, policie mě nebude uvádět v souvislost s Gabrielinou smrtí. Kdybych se odsud jen mohl dostat…

Byl úplně vzrušen svými meditacemi, až ho bolest náhle přenesla do přítomnosti. Opatrně svlékl kabát a viděl, že rukáv košile má prosáklý krví. V paži měl čtyři krvavé rány, nestejně velké, ale šly hluboko do masa. Utrhl podolek košile a udělal si hrubou bandáž. Bylo mu nevolno a chvíli se procházel po místnosti, dokud se poněkud nevzpamatoval. Zvenčí zaslechl zahoukání lokomotivy.

„Nevím, kdo tito lidé jsou, ale narodili se v nesprávném století. Oni? Nenarodil jsem se to já v nesprávném století? Mám to brát jako frašku? Ale ve frašce záleží děj na náhodě – v tragedii se vše děje z jasných důvodů. Je dnes zřejmě století barbarství, které se ještě všude neprojevilo… Následky barbarství jsou vždy stejné. Je pro moc kvůli moci, vysmívá se zákonům a slibům, které dalo – poněvadž tam, kde moc sama o sobě je účelem, není třeba jí získávat jinak než porušením daného slova a zákonů! Barbar dychtí po neomezené moci a nepřipustí jinou vládu, než svou vlastní. A pak není jiné alternativy, nezbývá než vládnout terorem. Jsou dvě formy barbarství – pasivní, negující, korupční, a aktivní barbarství ohrožující civilisaci – jako Hitler se svým nacismem, Franco, fašismus. A když takový aktivní, činný barbar může ohrožovat svět, je to znamením, že pasivní barbarství je u vesla jinde, že začalo hlodat na kořenech společnosti jako červ v jablku, že rozklad již započal. Co platilo o Římě, platilo i o dnešku. Maně si vzpomněl na Verlaina, kterého se jednou naučil nazpaměť pro vlastní potěšení, a vybavoval si verše:

Je suis l’Empire á la fin de la décadence

Qui regarde passer les grands Barbares blancs…

Lá - bas on elit qu‘ il est de longs combats sanglants. On’y pouvoir, étant si faible aux voeux si lents,

On’y vouloir fleurir un peu cette éxistence!

Římané se jistě také kdysi pokládali za květ civilisace a nesli přitom v sobě zmar, a tak je i dnes: pánové Hearst, Bonnet, Daladier… jsou takoví pasivní barbaři. Nemají nic, co by dali životu, než své vlastní kariéry. Každý z nich je „si faible aux voeux si lents“-tak sláb a s tak mdlou vůlí. Jediné „longs combats“-dlouhé bitvy, o něž mají zájem, jsou ty, které mohou povznést jejich slávu nebo zvýšit jejich peněžní příjem. Myslíme na barbara jako na někoho, kdo jede v povozu taženém voly nebo na koni, a stěží si uvědomíme, že dnes jezdí v Chevroletu, Mercedesu, Citroenu… Ale stroj necivilisuje toho, kdo ho používá… Rozvažuji, jako bych skládal práci na doktorát, napadlo ho…

Je to jistě nesprávné století. Pistole, nože, zauzlené provazy, mučení a veškerá ta mašinérie středověké tyranie i se svými Hitlery nepatří přece do XX. století. Přes všechny své ukrutnosti nedostanou ti lidé ze mne to, co by chtěli, poněvadž nemají smysl pro skutečnost. Kdokoliv má jen trochu ponětí o psychologii, mohl na první pohled vidět, že nepatřím mezi lidi, kteří vydrží tělesné mučení, a poznal by, že ve všem vězí nějaký omyl. Ale jejich myšlení je tak vzdáleno myšlení normálního člověka, že ve všem, co se chystám říci, vidí už předem lež a dívají se na mne jako inkvizitor na zatvrzelého kacíře – nebo ještě hůř! Kdyby šli na mne mírně a slušně, možná, že bych jim jako hloupý naletěl.

Přesto, že nerozumnými lidmi pohrdal, polichotilo mu, že ho jeho věznitelé nechápali.

„Nejsou to však blázni: Regner je jistě svým způsobem chytrák, stejně jako Emil. Člověk jinak tak chytrý, jako je Regner, který přitom pracuje zbraněmi a mučením, musí být nějak citově zvrácen, a ačkoliv je schopný a bezohledný, bude rozdrcen právě proto, že je tak nadprůměrně chytrý – a tedy i ješitný. Zatím už učinil dvě chybičky – a jistě učiní i další a větší. Ale nepatřím k lidem jeho světa, a pokud se nedoví, že jsem už při smyslech, a jak jsem neobratný, mám nad nimi výhodu, o které nevědí. Snadno to spolknou, poněvadž nemohou uniknout svým předem vytvořeným přesným a neohebným představám: všechno je pro ně buď bílé, nebo černé, neznají žádné odstupňování nebo přechod. I kdybych jim řekl pravdu, nevěřili by mi, ale uvěří zato všemu, ať to je sebenesmyslnější, jen když se to hodí do jejich utkvělých představ o životě. Kdysi jsem četl, že se člověk dostal bez obtíží ze spárů inkvizice jen argumentováním. Teď mám příležitost to zkusit v praxi.“

Jeho mysl byla klidná, ale tělo se bálo, a když pocítil bolesti z dřívějška a představil si hrůzy, které jej čekají, zachvěl se. Už už cítil, jak mu rvou maso, jak mu drtí kosti, a posléze jak pozvolna, kousíček po kousku, jako když leze hlemýžď, mu do žaludku vniká nůž… a trvalo mu několik minut, než se zase uklidnil.

Všiml si brandy, kterou mu Emil nechal, a vypil několik doušků a zbytek vylil do nočníku. Myslili si tedy, že patří k tajné službě? čas se pomalu vlekl.

O několik minut – nebo hodin – později otevřel Emil dveře:

„Pojďte, Regner s vámi chce mluvit.“

Eugen vstal a potácivě se opřel o zeď. „Dobře, už jdu k fýrerovi.“ Groteskně zasalutoval. Emil se na něj podíval a pak zvedl prázdnou láhev. Eugen začal mluvit jako podnapilý: „Moc dobrá šnába. Taky jsem ji uctil, co? Však se zas nějaká koupí. – Tak jdeme, ne?“

Prošel kolem muže a kráčel po chodbě s opatrnou rovnováhou, kterou někdy zachovávají opilci. Regner seděl za stolem, tlouštík stál po jeho boku a Žucha se kabonil v rohu pokoje.

„Ahoj, Regnere,“ povídal hlasitě. „Tak jsem si to nějak promyslil. Udělám vám nabídku.“

Ztěžka se posadil a Emil se postavil za něj. Měl pocit, že dává nějaké znamení, ač Regner nepohnul brvou.

„Dobrá. Poslouchám.“

Eugen nabral dech, sevřel prsty na nohou a začal: „Zabil jsem Gabrielu Haranovou, i když jsem to neměl dělat. Vím, kde je seznam, ale nemám ho. Jsem členem protišpionážní služby.“ Emil si vyčistil nos.

„Pokračujte,“ řekl Regner klidně, „a vypravujte všechno od začátku.“ Eugen si v této chvíli přál, aby byl brandy opravdu vypil. Překotně hovořil. Jenomže hlas mu přeskakoval a ze strachu se zakoktával, takže činil věrohodnější dojem, než kdyby se byl bůhvíjak snažil o napodobení opilství.

„Pracuji už dlouho pro tajnou službu. Nejsem řádným členem – přesněji řečeno, provádím zvláštní úkoly – když je třeba provést něco mimořádného, co nespadá do běžné praxe. Samozřejmě nejde mi ani tolik o peníze, stejně jsou lakomí, ale jak říkám, na tom mi tolik nezáleží.“

V pokoji bylo ticho jako v márnici.

„Řekli mi, abych pozoroval Haranovou a seznámil se s ní – myslili si, že má něco za lubem, ale nechtěli ji zatím zatknout.“

„Dále,“ řekl Regner.

A Eugen drmolil a zajíkal se, že bylo jeho úkolem, aby ji střežil a zjistil o ní něco bližšího. Zanedlouho se mu podařilo, aby se s ní v kavárně seznámil – víte, jak se taková věc dělá. Jejich styky se staly brzy intimní. Moc z toho neměl – platí mu za výsledek plus výdaje a nejsou příliš štědří, – když slyšel, že odjede. Poslal jí telegram, který teď mají, a navštívil ji, aby učinil poslední pokus. Šla se do ložnice převléci a on se mezitím podíval do jejího psacího stolu – bylo to prvně, co měl takovou příležitost. Našel jen šifrovanou knížku – „zřejmě ten váš seznam“ – a tu ona vyšla a namířila na něho revolver. Krátce zápasili a náhodou ji zabil. Byl přestrašen, neboť překročil meze svých instrukcí a bál se, že ho jeho představený nebude v tomto případě chtít krýt. Vyšel ven s hlavou plnou těchto myšlenek a zabouchl za sebou dveře. Knížku si zapomněl vzít. Proto rozstřílel zámek, vrátil se, vzal knížku a to je všechno.

Znělo to velmi nepravděpodobně, hlavně ty části příběhu, které se skutečně přihodily. Regner bubnoval prsty na stůl – Eugen pozoroval, že analyzuje celý příběh, a v duchu si říkal, že by snad bylo bývalo lépe, kdyby byl řekl pravdu. Ale také by jí nevěřili a stejně by ho neušetřili, jakmile by se seznamu zmocnili. Regner vzhlédl:

„Co jste udělal se seznamem?“

„Dal jsem ho své spojce a řekl, jsem, ať vyřídí, že jsem ho našel v bytě u Haranové a vzal jsem ho s sebou, poněvadž nešel na místě dešifrovat. Nezmiňoval jsem se o mrtvole – snad to nějak ututlají sami. Pochybuji, že by se mě odvážili přivést pro tuto vraždu před soud, a kdyby, odpřisáhl bych, že mi to bylo nařízeno. Vyvolal by se tak zbytečně rozruch, a tak si myslím, že už to sami nějak uvedou do pořádku.“

„Proč jste nemluvil dřív?“

„Poněvadž snesu bolest, ale nechci být zmrzačen.“

„Kdo je vaším nadřízeným?“

„Nevím. Adresuji mu své zprávy jako AP5.“ (To přece nebude věřit!)

„Kam je adresujete?“

„Předávám je osobně spojce. Setkáme se vždy na předem určené schůzce.“

„Jak vypadá?“

„Jako nějaký starší vojenský hodnostář v civilu. Ale nemá smyslu, abyste se mne na to déle vyptával, my nižší nevíme nic.“

Regner luskl prsty a vzkřikl: „M y – kdo je to?“

Eugen cítil, jak mu tluče srdce a před ním zeje propast.

„Totiž,“ zakoktal, „totiž kolegové, lidé docela nezajímaví, přinesou třeba jen malou informaci, opravdu na nich vůbec nezáleží!“

Regner se usmál.

„To nebylo právě chytré, pane Surto, chci vědět jména těch vašich kolegů!“

„Jejich jména neznám! Já —“

„Ale, pane Surto, když mi některé z těch neznámých neprozradíte,“ pak sevřel ruce a jeho úsměv se stal širším.

Eugen se strachem pozoroval, jak k němu tlouštík pomalu kráčí.

„Nemůžu!“ vzkřikl zoufale. „Zabijí mě, když je prozradím!“

Regner řekl ostře: „Já vás zabiji, jestliže mně to neřeknete.“

Eugen věděl, že Regner naplano nevyhrožuje, a marně hledal v paměti nějaké věrohodné jméno. Mráček? To je absurdní. Některý z jeho přátel? Stejně směšné. Zoufale se rozhlédl po pokoji a náhle ho napadlo použít v praxi oblíbeného dramatického zvratu v závěru detektivek - nejnepravděpodobnější osoba jako pachatel - ukázal melodramaticky prstem na Žuchu.

„Tak když to chcete vědět, ten k nám patří! Žádný Žucha – jmenuje se Adamko a pracuje s námi!“

Emil zalapal po vzduchu. Regnerovi sklapla brada a Žucha zařval jako poraněný býk.

„Také cigáňstva počúvať,“ zahulákal, „je privela, ty oplan!“ a vrhl se na Eugena. Oba se zřítili na podlahu, Žucha zaťal Eugenovi do krku prsty jako železné svěráky a Eugen jen z dálky slyšel Regnerův řezavý hlas: „Pustit, Žucho, nebo střelím!“

Žucha povolil sevření a povstal.

„Prepáčte, ale taká papuča…“

Hlas mu odumřel, když viděl, jak na něho ostatní podezíravě hledí. Regner držel stále v ruce pistoli.

„Raději si o tom promluvíme,“ pravil. „Odveďte Surtu a vraťte se,“ kývl na tlouštíka.

U dveří se Eugen otočil: „Lituji, Adamko, ale nešlo to jinak.“

Vznešeně vyšel a šel před tlouštíkem, který se jen na chvíli zastavil, aby otočil vypínačem uprostřed chodby – asi rozsvítil v Surtově pokoji světlo. Dveře zaklaply a Eugen osaměl.

Když jeho vzrušení vyprchalo, pochopil, že dělal jeden nesmysl za druhým. Žucha mu zahrál do rukou, poněvadž ho napadl, ale asi to nebude dlouho trvat, než si Regner u svého tajemného ústředí ověří Žuchovu věrohodnost. I když Žucha nějakou dobu zůstane pod dohledem, Eugen z toho nic mít nebude, jenom to, že získá aspoň nějaký odklad. Nejhorší však bude, až Regner zjistí, že Eugen vůbec lhal. Cokoli řekne, bude už předem prohlášeno za lež, a až z něho vytáhnou, kde seznam skrývá, zabijí ho. Obvinit Žuchu bylo brilantnější v teorii než v praxi – stejně tak jako většina jeho nápadů.

Nyní, když už nebylo co ztratit a mohl vědět, co ho v každém případě očekává, rozhodl se, že může riskovat. Vyzul si střevíc a podpatkem rozbil modře natřené sklo okénka. Zvenčí byly mříže a okenní otvor byl stejně příliš úzký: snad hadí muž by se jím protáhl. Pokusí se na sebe upoutat pozornost – bude lepší se nechat vyšetřovat a odsoudit zákonně, než být zamordován někde v temném sklepení. Postavil se na židli a několikrát polohlasně zavolal o pomoc.

V chodbě zazněly kroky. Rychle odstavil židli od okénka a shýbl se u dveří, jako by se pokoušel poslouchat u klíčové dírky. Když tlouštík otevřel, Eugen neobratně klopýtl a padl do chodby.

„Moc toho neuslyšíte,“ pravil muž. „Pojďte – chce s vámi mluvit pan Regner.“

Jak Eugen doufal, muž se poodvrátil a neuviděl rozbité okno v pokoji. Když šel okolo vypínače, zhasl, ale Eugen natáhl ruku dozadu za sebe a opět rozsvítil.

Jak Eugen zpozoroval – Žucha zatím nebyl schopen se očistit z obvinění a stál před stolem, svíraje a rozvíraje prsty. Sotvaže Eugen vstoupil, spustil na něj Regner bez úvodu:

„Kdy jste ho poprvé potkal?“

Eugen se rozhodl hrát o čas.

„Nemohu odpovídat, dokud mi neslíbíte, že moje informace projednáte důvěrně a slíbíte mi ochranu.“

Žucha něco nesrozumitelného zavrčel a Emil mu pokynul, aby byl zticha. Regner ostře promluvil:

„Když budete mluvit pravdu, poskytneme vám ochranu. Kdy jste ho poprvé potkal? Kdo vás s ním seznámil?“

„Měl jsem s ním zprostředkovanou schůzku právě před tím, než jsem se seznámil s Haranovou. Trochu mě o ní informoval-“

„Bodaj by ti jazyk v papuli zhnil!“ vzkřikl Žucha.

„Zavřete slabikář,“ pronesl Emil vztekle a pokynul tlouštíkovi, jenž dal ruku do kapsy. Žucha něco polohlasně zamumlal a zmlkl. Regner mluvil pomalu a trpělivě:

„Pane Surto: snad si zcela jasně neuvědomujete svou situaci. Odpovídejte zřetelně a jasně na mé otázky, nebo vás k tomu přinutím. Rozuměl jste mi dobře?“

Eugen rozuměl. „To bylo takhle…“ začal beznadějně. Někdo táhle zazvonil a po chvíli silně zabušil na přední dveře. „Dobrá práce, Adamko!“ vzkřikl Eugen „Policie!“

Emil se k němu s pistolí v ruce obrátil a Eugen zmlkl. Tlouštík zešedl a dal si ruku k ústům. Regnerův obličej se ponenáhlu rozšířil úsměvem.

„Vyřídím to. Spusťte rádio a postarejte se o to, aby se naši hosté chovali tiše. Když uslyšíte střelbu, uprchněte zadním východem.“ Podíval se na Eugena a Žuchu. „Ty dva nemusíte s sebou brát.“ Opět se ozvalo bušení a Regner vyklouzl ze dveří. Slyšeli, jak scházel pomalu po schodech. Z rozhlasového ampliónu se hlasitě ozvalo:

„… a srdce mé vzlyká, že sbohem si musíme dát,“ pěl jakýsi plačtivý hlas. Žuchovi náhle došlo, co znamenala poslední Regnerova věta, chtěl ukázat svou věrnost a spěchal ke dveřím. „Idem pomoct“ pánu Regnerovi. Já už tým huneútom ukážem!“ pravil prudce.

Emil se mu postavil do cesty.

„Nikam nepůjdete. Zůstanete tady.“

Žucha přestoupil z nohy na nohu jako rozzlobený šimpanz.

„Ty budeš niečo zakazovat‘, ty soploš?!“

Tlouštík se beze slova postavil k Emilovi a v jeho ruce se objevil tenký nůž. Všichni tři stáli nehnutě jako voskové figuríny a ztrnule na sebe hleděli, naslouchajíce Regnerovým pomalým krokům. Amplion nabral dech.

„Je daleko Šanhaj,

tam pluje má loď.“

Regner odemykal a odstrkoval závoru u domovních dveří a Eugen věděl, že teď má poslední příležitost. Zoufale se vrhl na Emila, který zavrávoral a upadl, a Eugen proletěl dveřmi. Žucha skočil se zavrčením za ním.

„Zadrž ho!“ vykřikl Emil a tlouštík, věrně vykonávaje příkaz svého pána, vrazil nůž až po rukojeť Žuchovi do zad.

Kapitola 6. ÚTĚK

Když byl Eugen venku ze dveří, váhal jen zlomek vteřiny. V tomto okamžiku zaslechl dopad Žuchova těla. Před ním byla jen chodba, vedoucí k jeho cele, a tak jeho jedinou nadějí byly schody nalevo od něho. Eugen po nich seběhl a pojednou zůstal stát jako přibitý, neboť u domovních dveří stál Regner se strážníkem. Oba se k němu obrátili. Regner se sebejistě usmíval a Eugen si teď všiml, že si na nos posadil skřipec a je nahrbený, takže vypadá mnohem starší, než vskutku byl.

„Ale, ale, Evžo-chováš se jako vždy ukvapeně! Pan strážmistr mi řekl, žes ve svém pokoji nedal do pořádku cvičné zatemnění a že tě bude muset hlásit. Nesmíš být tak zapomnětlivý – přece si vzpomínáš, co jsi natropil za nesnáze s tím telegramem?“

Mluvil bodře jako trochu vrtošivý člověk středního věku, ale Eugen si přesto všiml, že má jednu ruku v kapse a něco v ní drží.

„Jdi hezky nahoru, vypni světlo a já se vynasnažím pana strážmistra poprosit, aby tě nehlásil. Hned ráno musíme dát zatemnění do pořádku.“

Eugen se ohlédl za sebe. Na vrcholu schodiště stál Emil a za ním číhal tlouštík. Eugen věděl, že kdyby nyní obvinil Regnera, byl by asi zastřelen – když však nechá policistu odejít, nenaskytne se mu už žádná další příležitost.

„K čertu s poldy a se zatemněním,“ vzkřikl. „Udělal jsem to schválně a udělám to zase! Jestli mi pošlete předvolání, vy plešatej vězí re, tak je hodím tam, kam patří. U nás máme svobodu a můžete mi vlézt na záda.“

Strážníkovi zrudl obličej a reagoval tak jak Eugen předpokládal.

„Tak dost takových řečí, pane. Konám svou povinnost, a když si nedáte pozor na jazyk, budu vás musit zadržet pro urážku úřední osoby.“

„Jdi se naložit i s tou svou dubovou kebulí do láku, ty bambulo! Jen mě zkus zavřít, a uvidíš ten rumrejch!“

Strážník vykročil, ale Regner zasáhl. „Eugene, zase jsi opilý! Vrať se hned do svého pokoje. Pane strážmistře, omlouvám se vám za mého mladého přítele, není normální.“

Vzal strážníka stranou a polohlasně mu něco vykládal. Eugen zaslechl „… zachránil… vynikající čin… zdravotní dovolená… následky nervového šoku… pečujeme…“

Strážmistr soucitně pokyvoval hlavou.

„Plně chápu, pane Regnere. Celé okolí ví, jak obětavě pracujete pro CPO, a tak nebudu nic hlásit, když dáte všecko do pořádku, aby se to už neopakovalo. To víte, musíme být připraveni na všechno, a proto jsou teď pořád ty cvičné poplachy. Ale abych zas pokračoval v kontrole zatemnění. Dobrou noc!“ Vrhl soustrastný pohled na Eugena (ten si uvědomoval, jak asi musí vypadat bědně) a vykročil ke dveřím.

„Tohle neuděláte!“ vzkřikl Eugen. „Musíte mě zatknout!“

Strážník byl na rozpacích a Regner zavolal nahoru: „Pojďte dolů, Matoušku, a pomůžete pánovi na lože. Mám obavy, že se příliš rozrušil.“

Tlouštík běžel se schodů a vtom Eugen Regnera prudce odstrčil.

„Potřebuju čerstvý vzduch,“ řekl, vyběhl a už byl za rohem domu.

Byl překvapen, když nezaslechl hluk pronásledovatelů, a jakmile seběhl se štěrkované cestičky na trávu, zastavil se, aby se orientoval. Měsíc svítil, a přestože na obloze byly mraky, dobře viděl obrysy domovních dveří. Jen někde byly černé stíny domu, houštin a stromů. V tichu slyšel jasně, ale nezřetelně Regnera a strážníka, potom kroky a nato těžce zabouchla vrata. O chvíli později Regner něco stroze řekl a Emil mu odpovídal.

A pak, jako by ho od nich oddělila neviditelná skleněná stěna, nastalo naprosté zlověstné ticho. Ani chvíli neváhal a začal se plížit k vysoké houštině, která obklopovala zahradu, vyhýbal se světlejším místům a držel se nejhlubšího stínu. Když měsíc prosvitl mezerou v mracích, spatřil tlouštíka, stojícího asi padesát kroků nalevo od vrat. Díval se směrem k němu a natahoval krk jako zvědavá želva. A za vraty se bělala cesta, vinoucí se k vesnici… Na opačné straně slyšel pomalé kroky. Nejlépe bude se vrhnout do křoví a uhánět směrem k domům – pronásledovatelé ho hned uslyší, ale bude mít jistě padesát kroků náskok. Natáhl ruce a opatrně se snažil rozhrnout tuhé pletivo houštiny. Vtom vyšel měsíc z mraků, něco se zalesklo mezi větvičkami keřů a Eugen spatřil, že mezi větvemi je propleteno několik vrstev ostnatého drátu nad sebou a vedle sebe. Nebyl to tenoučký ostnatý drát, zakazující přístup, ale silný drát s velkými a tuhými ostny, který vzdoruje útočící pěchotě a který zrevolucionoval válku stejně jako otravné plyny a tanky. Zoufale se stočil na druhou stranu, marně hledaje mezeru v hradboví. Živý plot byl aspoň dva metry vysoký a půl druhého metru široký a dal by se zdolat jen s námahou, a kdyby k tomu měl čas. Stály před ním keře, které znemožňovaly rozběh. Byl chycen v pasti. Teď poznal, proč ho Regner nezačal slepě pronásledovat. Jeden jeho člověk stál u brány a druzí zatím systematicky prohledávali zahradu. Eugen byl zajat stejně dobře, jako kdyby byl uzavřen v domě – bezbranný uprchlík. Běžel zpět stejným směrem, kterým přišel, a uslyšel ze strany zapísknutí a spěchající kroky. Nedbal nyní na hluk, a když se prodral něčím, co mělo asi být alpinka, zvedl kámen a uháněl k vratům. Když měsíc opět prorazil mraky, uviděl, že Regner se zatím připojil k tlouštíkovi. Mrštil vztekle kamenem, doufaje, že snad náhodou některého z nich zraní, ale zmýlil se o dobrých pět metrů a kámen neškodně zapadl do nějakého křoví. Regner se obrátil, když uslyšel zaharašení.

„Tam je!“ vzkřikl a Emil vyrazil z temnoty a uháněl směrem k místu, kde se ozval zvuk. Zatím co se všichni tři hnali nesprávným směrem, běžel Eugen zpátky do domu. Jakmile proběhl dveřmi, uslyšel za sebou vzteklé volání: „Hlupáci, tamhle běží!“

Přirazil dveře a zasunul závoru, proběhl halou a vpadl do nějaké místnosti. Když otevřel okno, uviděl, že vede do zahrady, ze které utekl. Napravo jedno křídlo budovy přesahovalo nebezpečná křoviska a vedlo k svobodě. Zhruba si odhadl směr a vyběhl po schodech. Slyšel, jak se tříští sklo a jak někdo skočil do pokoje v přízemí. Eugen si pamatoval, že podle toho, jak si to vypočítal, musí zahnout doleva a znovu doleva, aby dorazil do přečnívajícího křídla. Ano, tady to je. Otevřel dveře a byl v koupelně. Rozevřel okno a podíval se dolů, ale viděl jen černou tůň stínů. Sem měsíční světlo nedopadalo. Kroky Regnerových pochopů už zněly v nebezpečné blízkosti. Nezbývalo než se odvážit. Vyhoupl se na okno, chytil se předprsně a spustil se do neznáma.

Dopadl bokem na štěrkovaný násep a skulil se na kovovou hranu železniční koleje. Kolem sebe viděl nejasné obrysy nákladních vagónů, stojících pohromadě jako stádo, a někde v dálce spatřil zelené signální světlo. Potácivě se postavil na nohy a vydal se na cestu ke světlu.

„Vy dva – nalevo a napravo; já si vezmu střed,“ vyštěkl nad ním Regnerův hlas a o chvilku později zazněl dopad těžkého těla. Eugen zatajil dech a skrčil se za vagónem. Slyšel, jak Regner vstává ze země. Muž byl tiše. Uběhla minuta - dvě - a nic se nedělo. Eugen se bál pohnout. Pak Regner zavolal: „Hej, Surto, poslouchejte. Vím, že jste schován tady mezi vagóny. Vy víte, že nemůžete uniknout. Proč se raději nevzdáte? Když jste nám řekl pravdu, zapomenem na celou tu záležitost… Pojďte a znovu si o všem promluvíme.“

Ticho. Eugen slyšel, jak se Regner, zlehka našlapuje, blíží po náspu. Když došel blíže, promluvil opět měkkým nyvým hlasem jako zamilovaná žena.

„Vylezte, Surto, vzdejte se! Nemá to smysl! Stejně nemůžete uniknout! Když budete dělat hluk nebo se postavíte na odpor, budeme vás muset zastřelit – je vám to jasné, že? No tak, Surto, vylezte!“

Měsíc znovu vystoupil z mraků a osvětloval také nákladní vagóny svým jasným, neživým světlem. Eugen viděl, jak se na pražcích odráží Regnerův stín. Eugen sám byl docela pohlcen bezpečnou temnotou, dokud se choval tiše a zůstal, kde byl. Začal však cítit neklid – Regner měl pravdu: není úniku. Na jedné straně, tam kde byl dům, se táhl ostnatý drát asi na značnou vzdálenost. Odtud přicházeli tlouštík a Emil. Na druhé straně náspu stálo několik osamělých domků a otevřená krajina, ale musil by proběhnout nějakých padesát metrů přes holou pláň bez možnosti úkrytu, přes rovinu, osvětlenou měsícem. Dohoní ho nebo zastřelí, než uběhne polovinu. Regner učinil další pokus.

„Jste přece rozumný člověk, Surto. Můžu vás dostat, kdy budu chtít, ale snad bych vás musel zastřelit, a to nechci udělat. Nevydržíte dlouho a vyplatí se vám to, abyste se choval rozumně.“

Konec konců nebylo by nejlepší vzdát se a se vším skoncovat? Eugen se už hotovil vystoupit, ale včas se probral k vědomí, tak jako unavený polární lovec, na kterého jdou dřímoty, se v poslední chvíli vzpamatuje, aby nezmrzl. Vzdát se Regnerovi, vzdát se onoho – zřejmě drahocenného – seznamu, a pak se dát dobrovolně zavraždit? Raději padne v boji. Pravděpodobně to tak dopadne, řekl si v duchu.

„Naposled, Surto: vzdejte se. Dávám vám půl minuty – pak si pro vás přijdeme!“

Hlas byl teď velmi naléhavý a výhružný a Eugen pojednou pocítil přesvědčení, že jeho pronásledovatelé také hrají o čas – že jistě existuje nějaká lhůta, o které on, Eugen, nic neví, ale když vydrží ještě chvíli, snad bude volný. Naráz se rozhodl. Sevřel v ruce kus uhlí, které leželo pod vagónem, a zavolal: „Vzdávám se. Kde jste?“

Když Regner vystoupil s revolverem v ruce ze stínu, Eugen mrštil uhlí naplno do jeho tváře. Tentokrát mířil dobře. Poté uskočil hbitě do proudu temných stínů, vrhaných vagóny. Regnerova pistole tlumeně spustila — měl na ní zřejmě tlumič — a pak Regner vyběhl na koleje a rychle signalisoval rukou. Za chvíli se k němu připojil tlouštík i Emil a všichni tři postupovali v sevřené řadě proti vagónům. Nastala intenzívní a směšná půtka. Eugen v temnotě, která byla jeho záštitou, utíkal a kličkoval mezi vagóny a bombardoval své pronásledovatele uhlím. Oni se ho snažili vyhnat na otevřené osvětlené prostranství a zároveň se vyhýbali jeho ranám. Tlouštíka přešla brzy ve tmě odvaha, a když dostal kusem uhlí do hlavy, držel se co možná nejdále, pokud mu to strach z Regnera dovoloval. Regnerovi krvácely líce a pod okem měl modřinu (jak Eugen s potěšením konstatoval), a proto se držel také z dohozu. Asi chtěl spíš zabránit každému pokusu o útěk na otevřené prostranství. Ze všech tří byl nejnebezpečnější Emil. Lezl a šplhal mezi vagóny s chladnokrevnou odvahou a obratně se vyhýbal létajícímu uhlí, až posléze mezi ním a Eugenem byla jen jediná překážka. Nedaleko zahvízdal vlak.

„Pospěšte si, rychle!“ zvolal Regner.

„Ano,“ odpověděl Emil a přeskočil poslední výhybku. Eugen se uhnul.

„Mám v ruce železnou tyč,“ vykřikl, „a rozbiju hlavu každému, kdo se přiblíží.“ Měl na vybranou mezi Emilem a Regnerovým revolverem. Eugen volil neznámé nebezpečí. Běžel po koleji a viděl, jak proti němu supí nákladní vlak. Za ním se ozvalo zakašlání Regnerova revolveru; dvě kulky mu šlehly těsně u nohou a třetí zazvonila o kolejnici. Nechce mě zastřelit, jen poranit – střílí na nohy, aby mě mohl zajmout. Raději mě nechá utéci, než aby mě zabil a tak ztratil seznam, blesklo mu myslí. Pak přeběhl kolej těsně před lokomotivou, (byl to varovný výkřik strojvůdcův?) a nekonečná řada vagónů rachotila-za ním, neprostupná stěna, oddělující jej od pronásledovatelů. Seběhl s náspu a protáhl se ohradou na úzkou cestu. Nalevo byly domky, napravo kopce a otevřená pláň. Rozběhl se doleva, ale po několika metrech se zarazil. To budou očekávat, a po incidentu, který měl se strážníkem, se policie jeho příběhu vysměje a dovede ho zpět k Regnerovi. Otočil se a klopýtavě se rozběhl do kopce, do prázdnoty neznámé venkovské krajiny.

Na vrcholu kopce se Eugen zastavil, aby nabral dech. Před ním se vinula cesta do dálky jako bledá stužka a její bělost přerušovaly jen osamělé skupiny stromů a kopečky. Na obou stranách cesty se rozestíraly akry zoraných polí a nikde ani stopy po lidském obydlí. V bílém měsíčním světle vypadal celý tento kraj opuštěně a smutně, jako by se rozkládal někde na Aljašce.

Jak je daleko do nejbližšího města a kam vede tato cesta? Ruka ho začala opět pobolívat a měl dojem, že znovu krvácí. Usedl na okraji cesty a čekal, až bolest poleví, když zaslechl kroky. Strach ho zahalil jako mlha. Pošetile naslouchal, doufaje, že je to snad náhodný chodec, až kroky dospěly k poslední zatáčce cesty ještě za obzorem – pak se probudil instinkt a Eugen se rozběhl po nekonečné bílé čáře. Strach se ukázal lepší ostruhou než sportovní duch a Eugen uběhl téměř půl kilometru, než mu zase došel dech a než se ukryl, sípavě oddychuje, v suchém příkopu. Cesta byla teď zase plně osvětlena měsícem. Bylo ji vidět tak jasně jako prasklinu v talíři a pouze v úzkém stínu, vrhaném křovím, mohl doufat, že zůstane neviděn. Opatrně se ohlédl a uviděl temnou postavu, běžící vytrvale směrem k němu. Muž běžel dost zvolna, rozhlížeje se po obou stranách cesty, zda se jeho oběť neskryla někde ve stínu, avšak běžel neúnavně, jako trénovaný „štrekař“. Když byl blíže, Eugen v něm poznal Emila. Zapomněl na všechno, vyskočil a divoce pádil dále. Když se po očku ohlédl, viděl, že jeho pronásledovatel prodloužil krok, ale nezrychlil běh. Emil věděl, že svou oběť brzy doběhne, a chtěl zůstat svěží pro konečný boj.

Eugen se s posledními silami přiřítil k hájku, a když z něho vyběhl, uviděl stát u cesty domek. Zaslechl, jak Emil zpomalil krok, a předpokládal, že bude lesík prohledávat. Doklopýtal ke dveřím domu a hlasitě na ně zabušil, ale nikdo se neozýval. Opět zaklepal a zdálo se mu, že se v hořejším poschodí něco pohnulo.

Za několik minut bude Emil venku z hájku a spatří ho před sebou jako ve světle reflektoru. Eugen oběhl domek a opřel se o první dveře, které našel. Povolily a proud měsíčního světla ozářil dvouhlavňovou brokovnici, visící na zdi. Vrhl se po ní a hledal náboje, žádné však nenašel. Na cestě zaslechl kroky; Emil opustil lesík a blížil se k domku. Eugen se vplížil za druhou stranu domu a skrčil se mezi několika keříky. Viděl teď Emila: každých pár kroků se zastavoval a napjatě naslouchal. V ruce držel revolver.

Když Emil došel blíž, spatřil Eugen, že má ústa pootevřená a namáhavě oddechuje. Pojednou na stromě nad ním zahoukala sova: Emil sebou škubl, napřáhl revolver a zůstal stát. Zanedlouho spustil ruku a slyšitelně si oddechl. Eugen poznal, že Emil má strach. Nebyl to strach z něčeho, co znal – jistě by se nelekal ve velkoměstě, kde se cítil jako doma – ale měsícem osvětlená prázdnota a podivné noční zvuky venkovské krajiny udržovaly jeho nervy neustále ve střehu a chvíle strávené v šepotavé temnotě lesíčka v něm přivodily téměř paniku. Byl asi poprvé na venkově sám a v noci, a jistě když běžel po cestě, tušil v patách za sebou tucet strašidelných přízraků.

Eugen zapomněl na své dosavadní obavy a lezl od křoví ke křoví, až byl asi dvacet kroků od svého protivníka. Zvedl se vítr, a hluk, který Eugen při svém postupu tropil, se v něm ztrácel. Ve světě, ve kterém žil Emil, bývají pistole vždycky nabity a připraveny zabíjet – vzpomněl si, že Gabriela si také myslela, že pohled na pistoli ho zkrotí, a pouhá výhrůžka zastřelením učinila ze Žuchy krotkého beránka. Vyčkal, až se Emil k němu obrátí zády, a pak tiše zavolal:

„Stůjte klidně a zvedněte ruce. Mám brokovnici, a když se hnete, nebudu váhat.“

Muž stanul na místě, ale pistoli nepustil a Eugen si s neklidem uvědomil, že je ve vodách, ve kterých nedovede plout. Bylo by lépe, kdyby zahoukal anebo imitoval nějaký jiný zvuk noční přírody, než když promluvil a umožnil Emilovi návrat do světa živých lidí, ve kterém byl doma.

„Odhoďte zbraň!“ řekl Eugen.

Muž sebou nepohnul a odvětil: „Neodvážíte se střílet kvůli hluku. Snad byste to riskoval, kdybych se na vás vrhl, ale co když zůstanu stát, tak jak jsem?“

„Mýlíte se. Na venkově se střílí i v noci. Na tetřevy, koroptve a podobně. A když vystřelím, nikdo to nebude pokládat za něco neobvyklého.“

Jak očekával, Emil neměl o venkově mnoho potuchy a zřejmě Eugenovi na tenhle nesmysl zabral. Eugen pokračoval:

„Nechci vás zabít, poněvadž jste se ke mně choval slušně. Kdyby zde byl ten chlap Regner, střílel bych jako na střelnici.“

Když promluvil, uvědomil si s překvapením, že mluví čirou pravdu – až na to, že kdyby bývala brokovnice nabita, zastřelil by asi i Emila bez výčitek svědomí. Kupodivu litoval své nynější přetvářky více než svých krvelačných záměrů. Bylo třeba tak málo k tomu, aby se z člověka stal zabiječ, anebo to bylo tím, že lidé jeho typu byli přece jen ochotni bojovat, když byly ohroženy jejich vlastní úzké zájmy?

Přerušil své filosofické meditování a s rostoucím neklidem si povšiml, že Emil stále ještě v ruce třímá pistoli a přešlapuje na místě, jako by se chystal provést nějaký výpad.

Eugen promluvil hlasem, který měl znít ostře a zlovolně:

„Stůjte klidně a odhoďte pistoli, nebo vám to dám z obou hlavní! Myslíte si, že jsem neozbrojen? Račte se laskavě obrátit a podívejte se! A vaše pistolka vám mnoho nepomůže, poněvadž z takové blízkosti vás náboj roztrhne na dva kusy. Dávám vám deset vteřin.“

Emil vyčkával nekonečně dlouho a nakonec odhodil pistoli daleko od sebe k hájku.

„Dobrá,“ řekl, „teď si ji můžete jít hledat. Můžete mě oklamat, ale nedonutíte mě, abych ji dal vám.“

Pomalu se otočil s rukama nad hlavou a zašklebil se.

„Máte tedy přece pušku! Byl jsem blázen, že jsem si jen na chvilku mohl myslit, že byste se na mne odvážil bez ní. A co teď? Chcete mě snad svázat? Mám v kapse nějaký provázek.“

„Zůstaňte, kde jste, a obraťte se.“

Eugen promluvil pevným hlasem, ale nebyl naplněn tolik sebedůvěrou, jak by se podle jeho hlasu mělo zdát. Co chtěl se zajatcem udělat? Svázat ho? To byla hloupost – věděl dobře, co by se asi stalo, kdyby se dostal k Emilovi na dosah – ale stěží mohl tohoto muže držet na místě. Emil byl teď neozbrojený a méně nebezpečný – nejlépe bude nechat ho odejít a zajistit si náskok pro sebe.

„Kráčejte přede mnou zpátky po cestě, kudy jsme přišli,“ řekl.

Šli mlčky. U okraje háječku se Eugen zastavil.

„Když mi dáte čestné slovo, že nepovíte Regnerovi, kde jste mě našel, pustím vás. Mimochodem, nevyhlížel byste právě v nejrůžovějším světle, kdybyste řekl, že jsem vás zajal. Regner jistě nepromíjí chyby a je ve vašem zájmu, abyste mlčel. Slibujete?“

„Ano,“ odvětil muž, „dávám vám slovo. Myslíte, že budu tak hloupý, abych o tomhle Regnerovi vykládal?“

„Dobře. Jděte hezky po prostředku cesty a nezastavujte se, ani se neohlížejte; půjdu kus cesty za vámi a při každém podezřelém pohybu střelím. Jděte!“

Emil vykročil a Eugen za ním hleděl. Znenadání mu bylo všechno jasno: věděl, že se Regner stejně doví všechno, co se stalo, a za půlhodinku – snad ještě dříve – bude mít v patách celou trojici. Regner možná čeká s autem.

Skočil několik kroků dopředu a udeřil Emila pažbou brokovnice do hlavy. Se vzdechnutím, jako když auto píchne duši, zhroutil se muž tváří na zem. Jednou, dvakrát sebou zacukal a pak zůstal tiše ležet. Eugen poklekl vedle něho a podíval se na ránu na temeni. Pak luskl prsty, chytil Emila za zápěstí a odvlékl ho do lesíku.

Nemůže být mrtev, myslil si, ale jistě několik hodin zůstane v bezvědomí a pak mu nebude dvakrát dobře. Rozhodl se, že ho hodí za křoví, kde ho neuvidí hned ráno nějaký náhodný chodec. Chvatně mu prohlédl kapsy a sebral mu tobolku. Pak ho nadzvedl (jak byl lehký!) a hodil přes křoviny.

Když ušel několik metrů, ozvalo se mu za zády zašustění a pak žbluňknutí, jako kdyby se něco svezlo do vody. Znehybněl, ale za chvíli uslyšel nové žbluňknutí, tentokrát po pravé ruce. Nahlédl přes křoví a uviděl ve vzdálenosti asi tří metrů nevelkou lesní tůň, po které se do ztracena rozbíhaly široké kruhy. „Nějaká žába, ondatra nebo čert ví co,“ uklidnil se Eugen a hned si začal vyčítat, že Emila omráčil předčasně.

„Provedl jsem hloupost, měl jsem ho nejprve vyslechnout a dovědět se něco o ústředí.“

Přestal na to myslit a prošel lesíkem. Vlasy měl rozcuchané, oblek v nepořádku a tvář bledou jako papír. Kdo by ho viděl, mohl se domnívat, že je to tulák, který strávil delší dobu v temném hvozdu.

Kapitola 7. ASYL

Byl už skoro vyčerpán, když došel znovu k domku. Bez odpočinku by příliš daleko nedošel a bylo jisto, že když se Emil nevrátí včas, vydají se ho Regner a tlouštík hledat. Nejmoudřejší by bylo opustit silnici a jít přes pole, ale Eugen věděl, že než by ušel několik set metrů rozmoklou oranicí, jistě by se únavou zhroutil. Byl velmi unaven a rozhodl se požádat v domku o nocleh. Příběh, který bude vyprávět, ponechá okamžitému nápadu a zařídí se podle situace. Uvědomil si, že stále ještě drží v ruce brokovnici. Otřel pažbu v orosené trávě a dal pušku na místo, odkud si ji předtím vypůjčil. Pak se vrátil k domovním dveřím a silně na ně zabušil.

Za několik minut se okno nad ním otevřelo a vylekaný ženský hlas se otázal:

„Kdo je tam? Co chcete?“

„Měl jsem nehodu. Chtěl jsem vás poprosit o trochu mléka nebo vody.“

Slyšel tlumené domlouvání, přerušované zachichtáním. Pak promluvila druhá žena, nervózně a rozhořčeně:

„Jak se nás odvažujete burcovat v tak pozdní hodinu? Kdo vůbec jste?“

„Jmenuji se Tománek a nemusíte se mě bát. Měl jsem malou nehodu, ale milosrdného samaritána jsem nikde nepotkal. Přišel jsem vás poprosit jen o sklenici vody.“

Znovu pokračoval šepot a dohadování a pak slyšel druhý hlas: „Mluví jako lepší člověk.“ Přestávka. Posléze odpověděl první hlas: „Počkejte okamžik, jdu vám otevřít.“

Dveře odemkla štíhlá mladá žena v šarlatovém županu. Její společnice ji doprovázela. Držela v jedné ruce lampu a v druhé pohrabáč. Když postoupil vpřed, takže se dostal do světla, obě překvapeně vydechly a Eugen si všiml, že vypadá opravdu hrozně.

„Jémine, ruka vám krvácí!“

Podíval se na paži a viděl, že levé zápěstí je pokryto krví. „Trochu jsem se pořezal, ale to není nic vážného.“ řekl hrdinně a rozhodl se zajistit si bezpečný přístav pro tuto noc tím, že bude předstírat mdloby – právě tolik, aby vyvolal soucit a ukázal, že hostitelkám nemůže nijak uškodit – ale ne zas tolik, aby je vážně postrašil a zavdal příčinu k obavám

„Promiňte mi, na chvilku si sednu,“ pokračoval, „jsem úplně vyčerpán.“

Klesl do nejbližší židle a k jeho úžasu se mu zatmělo před očima a v hlavě mu vybuchovaly rakety. Na chvíli skutečně omdlel, a když se probral, zpozoroval, že má hlavu skloněnou vpřed a na šíji mokrou houbu. Narovnal se.

„Děkuji pěkně, už je mi lépe. Když mi řeknete, jak se dostanu do nejbližšího města, půjdu.“

„Nemluvte hlouposti,“ řekla vyšší z obou dívek ostře, „takhle jít nemůžete. Podívám se ještě na vaši ruku.“

Svlékl kabát a vyhrnul rukáv košile. Stružky uschlé krve na předloktí a rány vypadaly ošklivě. Dívka svraštila užasle obočí a obrátila se k společnici.

„Heleno, dojdi pro vatu a líh. Dám vařit vodu.“

Zatím co mu čistila rány a otírala krev, začal vysvětlovat.

„Přihodilo se mi takové hloupé neštěstí. Jel jsem vlakem do Prahy a vyšel jsem si na chodbičku zakouřit. Opřel jsem se o dveře, ty se otevřely a já jsem vypadl na trať. Byl jsem asi omráčen, poněvadž si pouze vzpomínám, že jsem se náhle octl na opuštěné silnici a ani dům na dohled. Ruka mě bolela a tak jsem ji ovázal, jak to nejlépe šlo – jak jste viděla, za moc to nestálo. Měl jsem u sebe trochu jodu,“ — vzpomněl si náhle s nechutí a otřásl se, „a nalil jsem ho taky do rány. A tak jsem došel až sem. Klepal jsem na dveře, ale neslyšely jste mne.“

„Slyšely,“ vpadla jedna z dívek, „ale myslely jsme si, že to bude nějaký tulák. Pokračujte.“

„Šel jsem — vlastně vlekl jsem se dál – ale začalo mi být stále hůř, a proto jsem si řekl, že se vrátím a ještě jednou to zkusím. Když vám to všecko vykládám, ani tomu skoro sám nevěřím. Ale to je všechno. Jsem jenom rád, že vlak nejel rychle.“ Náhlý záchvat bolesti, když se vata otřela o živé maso, vrátil ho zpět do jeho skutečných problémů.

„Jémine, to jste ale něco zažil!“ vykřikla dívka, která mu stírala krev s paže.

„Řekněte mi, prosím, kde jsem?“ pokračoval.

„Asi šest kilometrů od Brodu.“

„Ano, tak jsem to nějak odhadoval. Mimochodem,“ odbočil, aby se vyhnul podrobnějšímu dotazování o své zdánlivé cestě, „už se několik týdnů toulám křížem krážem po republice a sbírám materiál pro román. Promiňte, neměl jsem se ani čas pořádně oholit,“ učinil myšlenkový skok.

„Ach, vy jste spisovatel?“ přerušila ho dívka zvaná Helena. „To budete jistě znát mého snoubence Fráňu Bubeníčka. Má básnické nadání, ale kritici nechtějí uznat jeho talent.“

„Ovšem,“ lhal Eugen. „Myslím, že jsem se s ním už viděl na nějakém večírku. Není to takový mladý, hezký člověk s kudrnatými vlasy a takovou oduševnělou, inteligentní tváří?“

Vzpomínal si na něj dobře – tento básník se snažil už několikrát dát do Obrazů ze světa (pod ženským jménem) nějakou tu svou povídku v sladkobolném nálevu, ale tak nezábavnou, že i pana Mráčka nudila.

Helenu si tak rázem získal a okamžitě ho adoptovala jako přítele. Usedla naproti němu a přenechala péči o první pomoc své praktičtější přítelkyni.

„Co píšete? Vydal jste už něco?“

„Zkouším všechny směry, ale nelpím na žádném. Moje kniha bude směs aforismů a úvah geograficky i dobově podmíněných, ne však nezajímavých. Psát je snadné, dokud psát neumíte, pak ale je to těžké. Bude to moje první knížka-mohl bych ji nazvat po vás: „Noc a Helena“ – nebo ještě raději „Jaro a Helena“, když dovolíte.“

„Budu ráda. Musíte mi poslat knížku s věnováním – doufám, že Fráňa nebude žárlit.“

„Snad nebude. Všechno mu vysvětlím, až ho potkám. Nebo ne všechno – ale jen tolik, aby byl zvědav. Aspoň vám bude dřív psát.“

„Psával hodně často – teď si však stěžuje, že má mnoho práce: víte, dělá doktorát filosofie a studuje cizí řeči.“

„Tak,“ řekla její přítelkyně. „Myslím, že vaše ruka bude teď v pořádku. Vypadala hůř, než opravdu byla, ale mohla se zanítit. Jenom si nedovedu představit, jak jste pádem z vlaku mohl utrpět takové poranění.“

„Já také ne,“ souhlasil Eugen upřímně. „Je to tak podivuhodné, že tomu skoro sám nevěřím. Ale jsou už skoro dvě hodiny v noci a déle vás zdržovat nemohu. Do Brodu není tak daleko, když mi ukážete cestu, jistě tam trefím. Děkuju vám tisíckrát za vaše ošetření a péči, a až přijdete do Prahy, musíte se mnou povečeřet – dejte mi adresu a napíšu vám, jakmile přijedu domů.“

Povstal a vykročil odhodlaně ke dveřím. Trochu se kymácel. Vzbudilo to patřičný dojem.

„Přece v takovém stavu nemůžete nikam v noci sám jít!“ vzkřikla Helena. „Co myslíš, Evičko?“ Obrátila se k Eugenovi. „Musíte tu zůstat. V hořejším pokoji máme prázdnou postel.“

„Ano, jen zůstaňte,“ řekla Eva. „Pět kilometrů není maličkost. A stejně byste v Brodu seděl někde na nádraží.“

„Jste velmi milé a rád přijímám. Po pravdě řečeno, nejsem ve své kůži. Zneužívám vaší dobroty, ale když si pomyslím, že bych měl teď v noci na takovou tůru…“

„Není zač děkovat. Prostěradla jsem teprve včera provětrala, takže nebudou navlhlá,“ řekla Helena.

Dovedly ho nahoru do pokoje s nízkým stropem a zanechaly mu rozsvícenou svíčku. Když zůstal sám, v bezpečí, prohlédl si Emilovu tobolku a našel třista korun a na stroji psaný lístek:

Emanuel J. Tichý,

antikvariát a grafika,

Smíchov, Na Dolince n.

tel.41774

a pod tím:

V odpovědi na Váš dotaz sděluji, že čís. 87 katalogu čís. 3 není již na skladě.

Lístek byl adresován p. E. Juskovi, pension Union, Nusle. To bylo vše. Nebylo si snadno představit Emila jako zákazníka knihkupce antikváře a Eugen začal ospale meditovat, jaká kniha ho asi mohla zajímat. Čís. 87 byla snad boxerská příručka anebo něco z pornografií druhu „Umělecké akty. Prodej pouze pro vědecké a studijní účely“.

Zítra — říkal si v duchu, musí bez prodlení jet do Čadce a vyzvednout si dopis restante (pan Mráček se ještě den dva dobře bez něho obejde), a předtím se zastaví u E. Tichého a upokojí svou zvědavost po literárním vkusu jednoho ze svých věznitelů. Rozum mu říkal, aby se o to nestaral, ale všetečnost a jeho vzrůstající pomstychtivost ho nutily, aby nezanedbal tuto možnost převzít iniciativu a vypátrat snad nějaké podrobnosti o svých tajemných nepřátelích. Posléze se rozhodl (bylo to pro něho typické) pro kompromis: zajde se aspoň na antikvariát podívat a prohlédne si výkladní skříň. Pak si chvíli pohrával s myšlenkou, že bude soutěžit s Fráňou Bubeníčkem. Vždycky si myslil, že některé ženy se dají svést tak, že se vytrvale pochvalují jejich mládenci (nějaký ten týden nesobeckého obdivu vůči půvabnému stvoření a pak nenápadný, jemný útok -: ‚Ach ne - to nesmíte! Jste přece Fráňův přítel!‘- ,Ale Helenko, obdivuji se mu právě proto, že má rád vás. On by to už pochopil, často se dvořil ženám, které jsem… Ale nic mu neříkejte! Naše přátelství by se rozbilo, kdyby se dozvěděl, že vyzrazuji svěřená tajemství, a nechtěl bych, aby k tomu došlo, neboť přes to, co o vás někdy říká, mám ho raději než většinu svých ostatních přátel…‘ atd. atd.), ale dosud tuto teorii nevyzkoušel v praxi, poněvadž svými soupeři v lásce pohrdal příliš opravdově, než aby je byl schopen přesvědčivě vychvalovat - i kdyby tím přispěl k jejich zkáze. Vzápětí nato usnul.

Jitro bylo jasné a slunečné a Eugen byl kupodivu sám sebou potěšen. Paže ho už tolik nebolela, záclony se vesele ve větru třepotaly a na bradě měl už hotové strniště. Těšil se na chvíli, až si vyzvedne ten dopis, jako dítě, které se ráno probudí s vědomím, že má dnes narozeniny a že ho čekají různé dobroty, které mu maminka připravila. Na Emila, Žuchu i Regnera myslel už jako na nějakou filmovou postavu – světlo se rozsvítilo a stín zmizel. Jeden nepřítel už jeho přičiněním nedýchá, ale to ho netrápilo – šlo přece o zápas, který se odehrával v neosvětlené aréně, bez publika – a stejně tak dobře mohl on sám spočívat tam, kde dnes ležel Žucha.

Při snídani pokračovala rozmluva s hostitelkami. Eugen vtipkoval až běda. „Byl jsem nějakou dobu zaměstnán v Krásném domově jako redaktor, ale brzy mě to znechutilo, a tak jsem zlepšoval jednostrannost rubrik: do rad pro hospodyňky jsem například napsal, že chléb zaručeně netvrdne, když ho sníme měkký; aby hliněné hrnce nepukaly, vaříme v kovových. Do insertů jsem vpašoval oznámení, že z rodinných důvodů prodám Zachovalé starší losy třídní loterie či větší množství Ia lelků na lelkování. Ovšem pohár přetekl, když jsem zaměnil podtitulek.

V pavilonu Myslbek byla zahájena výstava květin. Slavnostního zahájení se zúčastnila m.j. i vedoucí redaktorka našeho časopisu, pí Klanová - Neklanová, která rozmlouvá s profesorem Dr. Zillinou, proslulým francouzským hortikulturistou, a dal to pod fotografii ze svatby (čtvrté) Sylvie Hoppkinsové s markýzem Quintusem, bohatým portugalským šlechticem. Štíhlá filmová hvězda se líbá s novomanželem. Šéfka to pokládala za osobní urážku a musel jsem odejít.“

Eva se zachichotala a Helena vzhlédla od dopisu:

„Říkal jste, že Fráňu znáte? Posílá mi jednu ze svých nových básní. Chcete si ji přečíst?“

„S radostí.“

Dala mu Jist psaný na stroji a jeho oči se mimoděk rozběhly na začátek strany.

„… Tvoje pochopení mých tvůrčích problémů a hluboké vciťování potřebuji, abych se mohl prožhavit do hlubin svého jáství. Má duše je pak jako plavec, hýčkaný a kolébaný teplými mořskými vlnkami.“

Číst něco takového hned po ránu bylo přece trochu silné, a i když viděl, že Helena chce, aby si psaní přečetl, přeskočil několik odstavců a vnímal jen útržky vět:… interpretovat své city… vášnivou a intensivní formou… na osobních konfliktech ukázat cestu… v menší míře Dante, Shakespeare, Blake, Goethe… poeticky předjímají… náčrt mé nové básně… obráží se… můj obvyklý styl; — a pak báseň:

Tichým stromořadím let šel jsem sám

s nalomených větví

trhal své dny bez jiter

tichým stromořadím let

šel jsem

sám

a hledal někoho až jsi přišla.

„Budeš v městě příští týden? Mohli bychom si vyjít a spolu si něco přečíst z Tennysona, je mi v mnohém podoben…“

„To je znamenitá věc,“ pravil Eugen. „Pokud Fráňu znám, vím, že se v něm skrývá velký talent – musí jenom vytrvat. Měla byste si to opsat na pergamen a uschovat pro příští generaci.“

Pojednou se odmlčel, neboť zvenčí uslyšel hučení přijíždějícího auta. Brzdy zaskřípaly a vůz se zastavil.

Odběhl k oknu a viděl z auta vystupovat muže, který šel směrem k domku. Druhý muž – na tu vzdálenost ho nepoznával – zůstával sedět u volantu. Cítil, že se mu žaludek svírá a že bledne. S napětím všech sil se snažil přemoci, aby se mu nechvěl hlas. Obrátil se k ženám a naléhavě pronesl:

„Nezbývá teď čas něco vysvětlovat, ale když se tenhle muž bude po mně ptát, řekněte, že jste mě neviděly. Není od policie, nebojte se, ale jen proboha neříkejte, že tu jsem. Až odjede, všechno vám vysvětlím.“

Dívky se na něj zadívaly užasle. Eugen nemeškal, skočil za dveře a zády se o ně opřel. Ozvalo se zaklepání a Eva šla otevřít.

„Promiňte, slečno. Neviděla jste náhodou včera pozdě večer nebo dneska ráno vysokého mladého muže se zraněnou rukou?“ Eugen nepoznával hlas mluvčího. Možná že hovořil změněným hlasem. Eva na chvíli zaváhala s odpovědí a podívala se po přítelkyni, která se pořád ještě nevzpamatovala z překvapení a seděla dosud u stolu.

„Neviděla jsem nikoho,“ odvětila.

„Děkuji. Promiňte, že jsem obtěžoval.“

Muž se obrátil a kráčel k vrátkům. Eva se za ním chvíli dívala a pak zavolala: „Koho hledáte? A proč?“

„Jsem z ústavu pro choromyslné v Bohnicích. Jeden z chovanců ústavu včera v noci při cestě vlakem uprchl.“

Helena polkla neviditelné sousto a Eva už už otevírala ústa k výkřiku. Eugen jí zacpal ústa dlaní a chytil nůž na krájení chleba.

„Ticho,“ zasyčel, „nebo vám podřežu krk!“

Přibouchl dveře nohou a stál před nimi, dokud po nekonečném okamžiku vůz neodjel. S úlevou vydechl.

„Jen o vlásek. Je mi líto, že jsem se musel zachovat tak melodramaticky, ale…“

Obě ženy couvly a vylekaně na něho hleděly. Vyhlíželo to jako závěr prvního dějství detektivní hry.

„Snad si nemyslíte, proboha…“ pokračoval Eugen.

Jistě si to myslily. Stály v koutě a navzájem se objímaly. Byl to patetický pohled.

„Koukejte…“ začal a popošel k nim, ale v jejich očích se objevila panika a Eugen se zastavil.

„Poslyšte,“ spustil nanovo a usadil se mírumilovně na židli, „snad vážně nemyslíte, že jsem opravdu utekl z blázince? Ten člověk nebyl ze žádného ústavu, je to agent gangsterské tlupy, která mě chce unést…“

Proud jeho slov se zvolňoval, až posléze ztuhl v ledovém mlčení. Ovšem, vypadalo to jako báchorka – sám tomu mohl stěží uvěřit. I za normálních okolností by jeho příběh vypadal nepravděpodobně, ale to, že přišel v tak neobvyklou noční dobu, ta absurdní historka, že vypadl z vlaku, jeho slabomyslné vtipkování: to všechno se dalo připsat na vrub jeho nenormálnosti. Nyní, za bílého dne, když tak seděl u stolu s kávou a chlebem, venku svítilo slunce, byl téměř ochoten věřit, že mají pravdu jeho hostitelky, že to, co se v posledních dnech přihodilo, byly jen přeludy chorého mozku. V pokoji bylo takové ticho, že kdyby upadl špendlík, určitě by ho všichni slyšeli. Eugen a obě ženy se dívali na sebe jako očarováni a obě strany si uvědomovaly nepříjemnost situace. Eugen se pokusil opět navázat hovor.

„Věřte mi, opravdu nejsem blázen.“

Eva vydechla a řekla ne příliš pevným hlasem:

„Nejste, jistě nejste. Dopijte tu kávu a vezměte si ještě chleba.“ Chlácholila ho a Eugen věděl, že je naděvší pochybnost přesvědčena o opaku.

„Děkuji, už jsem se najedl dosyta,“ odvětil. „Pomalu půjdu. Kde je nejbližší vesnice?“

V očích se jim ukázala úleva.

„Nejbližší jsou Rudice. Když se dáte přes lesík a pak doprava přes pole, jste tam za půl hodiny.“

„Dobře, půjdu tudy. Ukážete mi směr?“

Otevřel dveře a pokynul jim. Když pokročily k němu, chytil je beze slova, jemně, ale pevně pod paží a ucítil, jak se Evě svaly napjaly a Heleně uvolnily. Zavedl je až na okraj lesíka a tam se zastavil.

„Kde je ta cesta?“

Eva ukázala napravo.

„Začíná u tamté houštiny a pak se obrací doprava. Když vyjdete z lesa, půjdete pořád rovně. Nemůžete zabloudit.“

Pustil jejich paže.

„Děkuji vám mnohokrát za nocleh a pohoštění. Nejsem blázen, jsem jenom nešťastný člověk a jednou vám napíšu a všechno vám vysvětlím. Sbohem.“

Vykročil mezi stromy, neohlížeje se. Jakmile usoudil, že je už mimo dohled, přikrčil se a vracel se k okraji lesa, až uviděl domek. Obě ženy stály před vrátky a živě spolu hovořily. Nepochybně se o něčem nemohly dohodnout. Asi za minutu skončila Eva rázně hovor a odešla za dům do dvora. Její přítelkyně ji dost neochotně následovala. Téměř vzápětí obě vyšly a vedly kola. Podívaly se ještě jednou ulekaně k hájku, nasedly a rozjely se po cestě. Když se mu ztratily z očí, vyšel Eugen z lesa a spěchal po hlavní cestě. Na křižovatce, kde dívky odbočily, stál omšelý ukazatel, a jak předpokládal, cesta vedla do Rudic. Ušklíbl se, když si představil, jak budou obě ženy bez dechu vykládat četníkům příběh o uprchlém šílenci, který je nenavštívil, neboť nebyl žádný hlášen. Až se to obě ženy dovědí, na vlastní kůži poznají, co to znamená, když člověka pokládají za blázna. Zamával jim rukou do dáli na rozloučenou a na dobré pořízení a vykročil vpřed - pět kilometrů do Brodu.

Do města přišel před polednem a zastavil se u holiče. Koupil si lístek na vlak do Prahy-odjezd 12.35. Čekání si krátil pročítáním vyhlášek, příkazů a upozornění, které byly rozvěšeny po stěnách. Dověděl se, že nesmí odhazovat odpadků aniž plivati na zem (pod pokutou), přísně se zakazuje přecházet kolejiště, poškozovat nivelisační značky, vstupovat do telegrafní kanceláře (byl nepovolaná osoba, určitě). Zanedlouho ho toto čtení znudilo a prohlížel si turistickou mapu okolí, aby zjistil, kde byl vězněn. Náhle mu napadlo, že když strážník Regnera znal jménem… Před nádražím stála telefonní budka a v ní byl tenký sešitek se jmény účastníků. Dr. Regner Th., Rudice, vila Karla. Vhodil minci a vytočil číslo. Byl to náhlý impuls, který ho to přiměl udělat. Proto se bezmála vyděsil, když se ozval známý hlas:

„Dr. Regner. Kdo je tam?“

„Surta. Jak se daří?“

Krátká pomlka. Pak Regner pokračoval beze stopy vzrušení v hlase:

„Dobrý den. Co si přejete?“

„Myslil jsem, že snad hledáte svého přítele Emila. Zastavil se v prvním lesíčku na hlavní cestě k Rudicím. Myslím, že byste mu měl jít naproti.“

„To jste mi chtěl říci?“

„Ano. Třeba byste ho chtěl vidět.“

„Děkuji, zařídím to.“

Slyšel v sluchátku nezřetelný šepot a pohyby několika lidí a pak slabě zazvonil zvonek. Eugena napadlo, že Regner má ve vile ještě jeden telefon a že teď někdo volá do ústředny, aby zjistil, odkud Eugen mluví. Proklel nesmyslný nápad, který ho přiměl telefonovat.

„Chcete vědět, odkud volám? Jsem na stanici v Brodu a vlak mi za pět minut odjíždí, takže nebudete, bohužel, mít čas mne vyprovodit.“

„Proč mi to říkáte?“

„Poněvadž bych s vámi rád uzavřel obchod. Mohu mít seznam okamžitě k disposici a jsem ochoten vám ho prodat.“

„Za kolik?“

Eugen ze sebe nazdařbůh vyhrkl: „Padesát tisíc.“

Regner odpověděl bez nejmenšího váhání: „Přijímám. Splatno při dodání. Zavolejte mi, jakmile budete seznam mít, uděláme si schůzku.“

„Sbohem. Musím chytit vlak.“

Vlak vjížděl do nádraží. Rychlým vozem sem mohli dojet za deset minut. Jen ať ho hledají. Naskočil do autobusu, který stál před nádražím a jel také do Prahy. Koupil si lístek a přemítal o situaci. Regner byl ochoten zaplatit padesát tisíc za Gabrielin deník! Nemá v úmyslu mu peníze dát, doufá ale, že Eugena vláká do pasti. Na tom však nezáleželo. Bylo důležité, že pro Regnera a jeho tajemné ústředí bylo padesát tisíc pakatel, který byli ochotni zaplatit bez smlouvání. A jistě by mu dali za ten deník i dvakrát tolik, kdyby si řekl. Eugen pocítil strach, když uvážil enormní prostředky, kterými musí tato organisace disponovat, a důležitost dokumentu, kterého se zmocnil. V hloubi duše věděl, že mu Regner nikdy neodpustí, že poodhalil cíp jejich tajemství a přímo či nepřímo zkřížil jejich cestu. Neušetřili by ho, ani kdyby seznam vrátil – zraněný a rozdivočelý tygr nezná rovněž slitování.

Autobus lezl jako bachratý zelený chrobák probouzejícím se jarem.

Kapitola 8. PÁTRÁNÍ

Eugen vystoupil ve Vysočanech a usedl do devatenáctky až v posledním okamžiku, když se tramvaj rozjížděla. I když byl jist, že není sledován, a věděl, že je i nad Regnerovy síly, aby vyslal své špehy všude, byl přece nervózní a myslel si, že se chová stejně podezřele jako cestující bez jízdenky, který v každém nově příchozím vidí zakukleného revisora.

V malé restauraci uvažoval nad nepříliš chutně upraveným, ale vydatným jídlem o svých dalších krocích. Pojede do Čadce, vyzvedne balíček a Regnerovi v dopise všechno vysvětlí. Napíše panu Mráčkoví a vzdá se redaktorského místa a na pár měsíců se někde na venkově usadí pod jiným jménem. Až si Regner přečte jeho vysvětlení a pozná, že mu Eugen nebude nebezpečný, třeba zanechá pokusů se s ním dále zabývat, a až se pak Eugen vrátí do Prahy, bude jeho aféra už jistě zapomenuta. Regner přece nevypadal na člověka, který by riskoval prozrazení organisace jen proto, aby vykonal zbytečnou a sobeckou pomstu. Eugen byl do jisté míry spokojen, že se ztratí z očí svým přátelům a změní totožnost, a rozhodl se, že svého nuceného exilu využije k tomu, aby napsal jednu z řady knih, které se už chystal napsat dávno. Optimismus v jeho povaze a teplá káva s rumem mu ještě více vykrášlily jeho plány a Eugen vyšel z restaurace skoro přesvědčen, že všechno zlé má své dobré stránky a že nakonec teď třeba nastane šťastný obrat v jeho osudu; hrozné události, které zažil, mu dají popud a sílu jedním rázem skoncovat s jeho dosavadním životem. Hrozba smrti ho přinutí započít nový život a za nějakých deset let, z prestolu své moudrosti a literární slávy, bude myslit na Regnera s blahovůlí. Ten už v té době bude jistě dávno práchnivět v hrobě, který si kopou násilníci svými činy. A Eugen uveřejní každý rok „zadáno“ v insertní části nějakých velkých novin a malou oslavnou básní vzpomene muže, který ho přiměl nastoupit jeho hedžru.

Zbývalo jen ještě zajet do Čadce a vyzvednout si svůj pas ku štěstí. Zavolal informace a dozvěděl se, že má ještě několik hodin času do odjezdu ostravského vlaku. Bude nebezpečné navštívit některé z míst, kam dříve chodíval. Jeho byt a kancelář jsou jistě pozorovány, a zajít si do kina nebo se procházet po parku ho příliš nelákalo. Nuda a zvědavost ho měly k tomu, aby se blíže seznámil s antikvariátem E. Tichého. Eugen nasedl na pětku a rozjel se na Smíchov. Před každou stanicí si říkal, že teď vystoupí, ale neudělal to.

Tichý měl prodejnu v jedné z úzkých uliček u nábřeží. Eugen přešel jednou kolem a byl přesvědčen, že o takový obchod by se Emil jako zákazník sotva zajímal.

Výkladní skříň oplývala nesourodými knihami. Uprostřed se tyčilo pompésní a gigantické čtyřsvazkové vydání Mann und Weib, vázané se zlatou ořízkou (2000 stran, 1200 vyobraz, v textu, 60 barev, ilustr. příloh), na druhé straně byl Clavis Haeresium - Klíč kacířské bludy k rozeznání otvírající a k vykořenění zamykající — Hradec Králové 1749, 75 X 130 mm, str. 24 + XCVI + 420, vedle zase Brillat-Savarin: Physiologie du goůt, Paris 1826. (První vydání, 700 Kčs). Vázané ročníky Buch fiir Alle, kniha vzpomínek knížete R. Montecuculiho, Kneippova vodoléčba, Bessel: Astronomische Untersuchungen a další knížky a brožury – knižní kořist, kterou vyvrhlo moře tří století, a trpělivý a pilný sběratel mohl v tomto skladišti snad i někdy vyslídit perlu.

Když dvakrát prošel kolem a nic podezřelého neviděl, otevřel dveře, které slabě zacinkaly, a vstoupil. Krám byl rozsáhlejší, než se zvenčí zdálo, a táhl se jako široká chodba dozadu. Pozorně se rozhlížel, když starší člověk, asi majitel, vystoupil ze šera a zeptal se:

„Račte se zajímat o určitý obor?“

Zakrákal jako nenaolejované veřeje a vyrazil hlavou vpřed jako zvědavý papoušek. Byl to malý shrbený mužík s dlouhými hladkými prsty, složenými na břiše jako úslužný hostinský.

„Ne – nemám zvláštní přání. Nebo spíš: mám jich tolik, že by nemělo smysl je všechny jmenovat. Můžete mi ukázat váš katalog?“

Muž se chvíli přehraboval pod pultem.

„Prosím, zde máte můj nejnovější katalog. Až něco zajímavého najdete, rád posloužím. Jsem vzadu v kanceláři.“

Ztratil se opět z dohledu a Eugen začal listovat v brožurce, dokud nepřišel k poř. číslu 87. „Friedrich Nietzsche: Also sprach Zarathustra, Herausgg. von Priv.Doz. Dr. G. Haran, Berlin 1897.

Zachovalý výtisk. Kožená vazba. Několik ručně psaných poznámek vydavatele na str. 105“.

Eugen byl v rozpacích a podíval se znovu na číslo. Proč by se Emil zajímal o Nietzscheho? Znovu si přečetl odstaveček a škubl sebou: teprve teď si povšiml slov: „Herausgg. G. Haran“. Jak mohla Gabriela redigovat vydání Nietzscheho z XIX. století? Jde jistě o náhodu; snad si toho Emil také všiml. Avšak když o tomto chabém vysvětlení chvíli uvažoval, uvědomil si, že je to absurdnost. To všechno mělo jistě svůj hlubší význam. V podvědomí měl asociaci Gabriela – Nietzsche a snažil se rozpomenout, zda někdy nedebatovali o tomto německém filosofovi. Nic takového se mu nevybavovalo: a najednou si vzpomněl, jak prohledával její byt a pod prádlem našel tak pečlivě schovaného Nietzsche. Tvářil se, že je zabrán do pečlivého prohlížení katalogu, a snažil se z této souvislosti odvodit nějaký závěr. Předně: Nietzschova kniha musí být zřejmě sama velice důležitá, a nikoliv pouze některé její vydání. Za druhé: Emil asi ani číslo poř. 87 nechtěl, neboť kdyby je byl potřeboval, nemusil by zasílat dotaz. Když nyní tak o věci uvažoval, byl si jist, že kniha uvedená v seznamu ani ve skutečnosti neexistuje. „G. Haran“ bylo už dost neuvěřitelné. Vytáhl lístek, který vzal Emilovi, a pečlivě si ho znovu prohlédl. Poštovní razítko bylo Praha 16., čili lístek byl podán ve stejném poštovním obvodu, v němž se nalézalo knihkupectví. Datum - šestnáctého - byl den, kdy zemřela Gabriela. Že by to byla jenom zpráva o její smrti? I to bylo možné, avšak nevysvětlovalo to nikterak souvislost mezi Nietzschem, Gabrielou a Emilem. Klíč k rozluštění asi spočíval v poznámkách na str. 105. Vzpomněl si, že v Gabrielině knížce byly poznámky tužkou. Jiného vodítka, kterého by se držel, už neměl. Zbývala mu jediná možnost: učinit pokus, třeba nebezpečný, a vymačkat něco z Tichého.

Odkašlal si a odebral se do zadní části krámu, kde seděl antikvář a vyhublá bledolící dívka. Za tlustými skly brýlí se její oči třpytily jako dva lesklé hnědé oblázky.

„Pane Tichý, máte ještě číslo 87 na skladě?“

Oba k němu pozvedli oči a užasle se na něho zadívali. Tichý sebou neklidně zavrtěl v židli: „Bohužel, to už je doprodáno.“

Eugen s pocitem, který má provazolezec, když kráčí na zteřelém laně, se rozhodl blufovat. Zdálo se mu to lehčí, než když byl vězněn. V knihkupeckém antikvariátě se cítil na své půdě a bizarní vzezření pana Tichého mu dodávalo sebedůvěry.

„Jeden z kolegů mi patnáctého říkal, že je číslo 87 ještě na skladě. Proč jste mi to neoznámil?“

Oba se na něho podívali s překvapením a nelibostí a Tichý odsekl:

„Oznamuji změny pouze abonentům. Co vám kdo říkal, mě nezajímá.“

„To vás bude zajímat. Nezáleží, kdo jsem, pan Regner mi však dává příkazy a nedám se vámi odbývat.“

Jakmile se Eugen zmínil o Regnerovi, Tichý zbledl a díval se na něho s pootevřenými ústy.

„Neudělal jsem nic špatného, řídil jsem se jen pokyny,“ zanaříkal. „Všem jsem to oznámil, nemůžete mi nic vyčítat! Dělal jsem vždycky všechno, co mi pan Regner poručil. Moje dcera to může potvrdit.“

Nehezké děvče mlčky přikývlo. Soudě podle toho, jak se oba polekali, Eugen mohl být stejně dobře jejich popravčím. Se zlomyslným uspokojením si v duchu řekl, že být Regnerovým podřízeným je sotva lepší než být jeho nepřítelem.

„Na tom nezáleží,“ řekl chladně. „Pan Regner už tuto věc uváží. Jenom mi řekněte,“ pokračoval napjatě a cítil, jak mu buší srdce, „co nahrazuje číslo 87? Goethe?“

„Ale kdepak,“ odvětil mužík, „teď to je číslo 164 a zvláštní kód…“

„Tati, mlč,“ řeklo děvče pánovitě. „Stárneš. Myslím, že ten člověk k nám nepatří.“

Vstala od stolu a namířila na Eugena malý lesklý automatický revolver.

„Nechte ruce klidně viset u boku a nehýbejte se!“ nařizovala. „Tati, zavolej Arbesovo náměstí a řekni, ať hned někoho pošlou.“

Pomumlávaje si a dívaje se rozpačitě s dcery na Eugena, zvedl Tichý sluchátko a harašil s číselníkem. Eugen hleděl na ošklivou dívku a ona na něho. Oči se jí leskly, rty měla sevřeny a celé její tělo jako by ztuhlo radostí, že triumfuje nad někým z onoho pohlaví, které ji tak vytrvale odmítalo. Stařík ještě vytáčel číslo, když zacinkal zvonek u dveří a ozvaly se těžké kroky.

„Hele,“ zahlaholil bodrý hlas, „kdepak máme šéfa? Sedí ve své kobce jako vždycky.“

„Pospěš si,“ zasyklo děvče, „to je doktor Albrecht. Dej sem telefon a nepouštěj doktora dovnitř!“

Tichý si povzdychl, položil sluchátko, prošel s omluvou kolem Eugena a odšoural se do krámu. Vypadal ještě trochu rozrušený – ale jen trochu. Vzpamatoval se velmi rychle – anebo, ještě spíše, říkal si Eugen – byl už ve věku, kdy radost a bolest vzrušují stejně málo.

„Dobré odpoledne, pane doktore,“ zapípal. „Doufal jsem, že se u mne zastavíte. Mám dole několik nových přírůstků, které bych vám rád ukázal.“

„Je vidět, že jsem se dobře přinatrefil,“ pochvaloval si doktor. „Vyprávěl jsem vám už, jak jsem vyšťáral v Brně několik nádherných Goyových grafik? To byla náhodička. Procházel jsem se…“

Eugen stál u dveří kanceláře. Rychle vešel do krámu a uviděl bělovlasého, obtloustlého pána.

„Dobré odpoledne!“ řekl. „To je překvapení! Nejste doktor Albrecht?“

„Ano, jsem, ale na vás si nevzpomínám.“

„Pochybuji, že byste si vzpomněl. Byl jsem ještě chlapec, když jste mi spravoval zlomenou ruku. Možná, že si však pamatujete mého otce Vladimíra Holuba?“

„Holub, Holub… Nevzpomínám si už dobře, ale měl jsem tolik známých. Ale i tak,“ pokračoval žoviálně, „jsem rád, že vás vidím za šťastnějších okolností než posledně. Sbíráte grafiky?“

„Tak někdy. Ovšem žádného Goyu nemám.“

Doktor byl potěšen.

„Já jsem neměl také, nebýt té skutečně šťastné náhody. Byl jsem zrovna u sestry v Brně a procházel jsem se…“

Eugen se nenápadně sunul ke dveřím, přerušuje doktora výkřiky obdivu: „Skutečně?“

„To je úžasné!“

„Ale neříkejte!“, jakmile se mu zdálo, že doktor ve vyprávění umdlévá. Tichý jenom bezmocně přihlížel a jeho dcera tiše mluvila do telefonu. Když Eugen už už sahal na kliku, dívka popošla k němu. V levici nesla knihu, aby přikryla druhou ruku s revolverem.

„Tady máte tu knihu, kterou jste si tak toužil prohlédnout. Podíváte se na ni v kanceláři, ano?“

Eugen vrhl pohled na náramkové hodinky (které neměl) a škubl sebou: „Jémine,“ vzkřikl, „netušil jsem, že je už takhle pozdě! Zmeškám vlak. Na shledanou, pane doktore, na shledanou, pane Tichý.“

Běžel po ulici s nepříjemným pocitem, že každou chvíli dostane kulku do zad. Na rohu se zastavil v průjezdě a vyhlížel na silnici od Arbesova náměstí. Nečekal dlouho. Za pár minut viděl, jak před antikvariátem zastavuje silný osmiválec. Eugen déle neotálel a po chvíli se mu poštěstilo najít taxi. Vystoupil na Václavském náměstí. V obchodním domě si koupil kufřík a pyžamo, kartáček na zuby a jiné maličkosti, poněvadž si vzpomněl, že bude musit přespat cestou v hotelu, neboť do Čadce už dnes nedojede. Koupil si jízdenku do Olomouce. Z Emilových peněz měl ještě sto korun. S velkopanským gestem dal deset korun nosiči, který mu otevřel dvířka kupé. Konec konců, začíná-li člověk nový život, musí se se starým rozloučit okázale.

Kapitola 9. VYŠETŘOVÁNÍ

Zápis z mimořádné pracovní porady tajného předsednictva Ligy.

Schůze se konala v pražském ústředí dne 24. t. m. ve 20,30 hod.

Po přečtení zápisu z předešlé schůze přikročil předseda k prvnímu a hlavnímu bodu pořadu.

Předseda: Očekáváte asi všichni další zprávy o případu Haranové, o němž jsme mluvili na mimořádné schůzi před týdnem. Stručně vám oznámím dnešní situaci: zatím neměla její smrt pro nás vážnější následky. Jak jsem byl informován, pokračuje policie ještě v pátrání, ale ani o Haranové, ani o pachateli se nic podstatného nedozvěděla. Z vyšších úředních míst není kladen na vyšetřování zvláštní důraz. Číslo pět jistě moje informace potvrdí.

5: Pokud je mi známo, očekává se, že vyšetřování bude záhy zastaveno. Myslím, že můžeme mít za to, že vražda Haranové nebyla provedena z příkazu tajné služby, a rovněž ani seznam odcizený Haranové se do jejich rukou nedostal.

27: Jak je to se Surtou? Byly naše příkazy provedeny?

Předseda: Ano – do jisté míry. Surta byl zadržen a při výslechu několik věcí doznal. Ale bohužel později uprchl a nebyl dosud znovu zajat.

14: Hleďme! Kdo to zpackal? Regner?

Předseda: Musím přiznat, že to byl on.

27: Ať nám Žucha podá zprávu!

Předseda: Při Surtově útěku byl Žucha zabit.

(Hlučení. Předseda volá k pořádku.)

Předseda: Klid, prosím. Zavoláme pana Regnera, aby nám podal hlášení.

Regner: Dne 18. tm. zadrželi moji lidé Surtu a uvěznili ho v mé vile u Brodu. Vrátil jsem se včera z ciziny a bez průtahu jsem přikročil k výslechu. Zprvu se Surta vytáčel, ale pak se přiznal, že občas pomáhá tajné službě a že mu byl dán úkol blíže se seznámit s Haranovou. Tvrdil, že ji zabil neúmyslně, že k tomu nedostal příkaz od tajné služby. O naší organisaci nic bližšího neví, ale asi o ní něco tuší. Při dalším výslechu označil Žuchu za člena vojenské protišpionáže, a poněvadž tento člověk byl ke mně poslán bez mého souhlasu a vědomí, dal jsem ho až do vyjasnění případu střežit. Surta rozbil okno a nechal rozsvícené světlo ve svém pokoji, takže strážmistr, který nešťastnou náhodou zrovna dělal kontrolu cvičného zatemnění, si toho všiml. Blízko mé vily je totiž velké nákladní nádraží. Surta využil mého rozhovoru se strážníkem k útěku. Zabil přitom Žuchu, který se mu snažil v útěku zabránit. Noční temnota znesnadnila pronásledování a Surta zabil dalšího mého člověka, který ho chtěl zadržet. Dnes odpoledne navštívil Tichého a pokusil se od něho vylákat kód, ale zase prchl, dříve než mohl být zadržen. Jsem si jist, že seznam má ještě on a nepředal ho zatím další osobě.

14: Hrozné! Jak jste to mohl tak zpackat?

Regner: To je výsledek vaší podezíravosti. Hodili jste mi na krk Žuchu – za takových podmínek se nedá spolehlivě pracovat.

Předseda: Tak dost – oba. Kdo má nějaký dotaz?

38: Věříte, že Surta patří k tajné službě?

Regner: Osobně tomu nevěřím. Jsem přesvědčen, že jeho vztah k Haranové byl čistě osobní a že seznam nalezl náhodou a pokouší se ho prodat tomu, kdo mu víc nabídne.

Předseda: Pokusím se to přesně zjistit sám.

9: Máme věřit, že Surta zabil Žuchu a vašeho muže sám – neozbrojen?

Regner: Okolnosti mu přály. Podám ještě podrobnou písemnou zprávu.

27: Je to nebezpečný člověk, jak vidíme. Stačíte na něho, pane Regnere?

Regner: Myslím, že jsem si uměl poradit si s nebezpečnějšími lidmi. Vzpomeňte si na Medka a Elfla…

Předseda: Jaké jsou naděje, že získáte seznam?

Regner: Seznam dostanu jistě zpět. Přestože jsem se Surty znovu nezmocnil, mám nějaké informace, které pokládám za velmi důležité.

14: Jaké informace?

Regner: Dovolím si zatím o tom pomlčet. Poněvadž se pořád někdo do mé práce vměšuje, nemohu za nic ručit. Žucha a Surtův útěk jsou toho dokladem.

Předseda: Souhlasím s panem Regnerem a myslím, že provede svůj úkol nejlépe sám. Dovolte, abych vaším jménem panu Regnerovi poděkoval, a doufám, že nám v brzké době bude moci oznámit skutečnosti radostnější. Přiveďte věc k zdárnému konci, pane Regnere. Máte naši plnou důvěru.

Regner: Děkuji vám. Vynasnažím se, abych si co nejdříve vaši pochvalu zasloužil.

(Regner opustil schůzi.)

14: Co to má znamenat, pane předsedo, že tohoto muže podporujete? Je nebezpečný a drzý a měl by být bez prodlení likvidován.

27: Mám obavy, že nás prodá nepřátelům, když ho co nejdříve neumlčíme. Zabil už Žuchu a nemůžeme mu věřit.

9: V principu souhlasím s předřečníky.

5: Já též. Už dřív jsem se setkal s podobným typem. Jejich vlastní důležitost, pýcha a ambice z nich brzy dělají zrádce.

Předseda: Pánové, plně s vámi souhlasím, ale stávající situace vyžaduje jinou taktiku. V poslední době ukazoval Regner příliš velkou nezávislost a myslí nepochybně, že je nepostradatelný. Nedávno měl připomínky k našemu všeobecnému programu a musil jsem ho odkázat na patřičné místo a upozornit ho, že je pouze zaměstnancem a že od něho vyžadujeme jenom vykonávání příkazů. Je politováníhodné, že Haranová zemřela v tak nevčasnou chvíli. Vypátrala o Regnerovi některé skutečnosti, které měla ještě ověřit a podat pak podrobnou zprávu. Její smrt přišla Regnerovi jistě velmi vhod. Proto jsem se rozhodl, že Regner musí být při nejmenší podezřelé okolnosti odstraněn. Nezapomeňte, že má nyní velmi důležité postavení. Ví o našem hnutí víc než kdokoli jiný, je přímým představeným menších agentů a má také vlastní osobní stráž z lidí, které neznáme. Je smutné, že došlo k této situaci. Jako organizátor se Regner skutečně osvědčil. Ale nyní jeho užitečnost prakticky záhy skončí, nehledě na to, že jeho spolehlivost je dnes už sporná, a tak jakmile bude tato nešťastná aféra u konce, bude o Regnerově případu rozhodnuto s konečnou platností.

14: Můžeme se spolehnout, že nás zatím nezradí?

Předseda: Ano. Přislíbil jsem mu jisté výhody a význačné postavení, které mu bude poskytnuto za jeho zásluhy, až přijde náš velký den.

27: Doufám, že ty sliby nemyslíte vážně?

Předseda: Co vás napadá!

9: Nelíbí se mi to. Regner je lišák a jistě ví, že mu nedůvěřujeme.

Předseda: Nemějte obav. Nic opozicí nezíská. I když nás snad někdy podezřívá, může nás jen podezřívat, a hazardér, jako je on, rád riskuje.

9: Rád bych, aby byl brzy odstraněn.

Předseda: Jakmile získá seznam zpět. Do té doby jsme v nebezpečí.

14: Kdo převezme jeho místo?

27: Surta! Dosud Regnera vždycky matoval.

(Smích.)

Předseda: Souhlasí výbor s tím, aby byl Regner odstraněn, jakmile bude případ Haranové skončen?

11: Nesouhlasím. Myslím, že Regner je náš nejschopnější člověk a těžko bychom ho nahradili. Ostatně nemáme žádné důkazy, že by nás podváděl.

38: Souhlasím. Macchiavelismus se vždy nevyplácí.

14: Já také souhlasím.

Předseda: Dobrá. Navrhuji, aby Regnerovi byla prozatím ponechána volná ruka a o jeho budoucnosti se rozhodlo později.

Tento návrh byl jednohlasně schválen. Liga pak začala projednávat další bod programu.

Kapitola 10. ODDECH

Eugen přijel do Olomouce asi hodinu před půlnocí. Vyšel z nádraží a zastavil se před prvním hotelem, který spatřil. Vstupní dveře byly z hlazeného dubového dřeva a těžko se zavíraly. Nebylo to ani snad třeba, poněvadž jak se mu zdálo, chodily sem zřejmě dvojice, které dostaly klíč od pokoje se dvěma lůžky ještě dřív, než se zapsaly do knihy hostů (pokud se chtěly zdržovat touto formalitou). Osamělí mladí muži nebyli patrně častými návštěvníky hotýlku. Tón překvapení, který se objevil v hlase vrátného a recepčního úředníka v jedné osobě, jakmile zpozoroval, že host jde sám, nikoho nečeká a hodlá jenom přespat, Eugena natolik zmátl, že se začal roztržitě podepisovat vlastním jménem a teprve v poslední chvíli umně vylepšil svůj zápis a podepsal se Šanták.

Neměl hlad. Snědl něco v jídelním voze rychlíku a tak odešel hned nahoru do pokoje s příkazem, aby byl v půl páté ráno vzbuzen.

Svlékl se a natáhl na sebe pyžama koupené v Praze. Bylo mu poněkud volné v pase, ale na takové maličkosti teď nezáleželo. Vytáhl noviny a časopisy, které si vzal do vlaku a které neměl dosud příležitost si pořádně přečíst. Přelétl týdeník – o Haranové v něm nebylo ani slovo. Zřejmě zájem ochabl – nebyl to případ dostatečně senzační a policie asi žádný nový obrat novinám nesdělila – Eugen stejně pochyboval, že by něco pozitivního o pachateli věděla. Na chvíli se jeho zrak zastavil na básni Helenina snoubence Fráni, kterému se nějakým způsobem podařilo dostat do tisku jeden svůj výplod:

… Smutný bloudím hlukem města

drobný déšť mé líce chladí

hledám kudy k horám cesta —

vše zklamalo, všechno zradí –

i to zlaté listí zvadá

zmírá, hyne, padá, padá!

Znechuceně se podíval na další stránky. Chystal se již týdeník odložit, když mu padly do oka věty: „… evropská mapa zpřeházená versailleským šílenstvím. Jenom ve dvou státech položených na našich hranicích je přes io milionů Němců… ochrana oněch příslušníků, kteří nejsou s to si zabezpečit právo obecně lidské a názorové svobody… ocel a železo vezmou německou domovinu a německý lid pod svou ochranu…“ Byla to Hitlerova řeč z 20. února – před necelým čtvrt rokem. Redakční úvodník k politické situaci, který tuto pasáž citoval, se nijak neznepokojoval tím, že necelý měsíc poté tento směšný mužík s fouskem pohltil Rakousko – a že se tím zřejmě nehodlá spokojit. Naopak, úvodník inspirovaný a sepsaný nějakými puncovanými mudrci ujišťoval čtenáře, že se u nás něco podobného jako v Rakousku stát nemůže, a dokládal svou teorii vybranými citáty: anšlus prý nijak republice neuškodil, ale je vodou na její mlýn, říkala La Marianne, Paříž; v ČSR nic nového a z hlediska vnitřního ani mezinárodního nezpozoroval italský časopis Relazioni Internazionali.

Eugen odložil týdeník a pustil se do novin. Koupil si i starší čísla, hlavně z následujícího dne po Gabrielině smrtí. S jakýmsi masochismem si znovu a znovu pročítal údaje o muži, který klopýtl na ulici před domem vraždy. Ale popis nebyl dostatečný – pokud policie nevěděla nic víc, než co dala do novin, mohl se cítit docela klidný. Poprvé zauvažoval o Gabriele – až dosud se myšlence na ni a na jejich poslední setkání vyhýbal. I teď se ho znovu zmocnila jakási horečka, kdy nebyl schopen jasně a souvisle uvažovat a kdy jeho cítění bylo úplně otupeno a jakoby vykolejeno. Uvědomoval si jedinou věc: „Zabil jsem ženu, o které jsem se dlouho domníval, že bych se s ní nedovedl rozejít.“ Jinak měl v hlavě i v srdci úplně prázdno a pusto. „Jednám a myslím úplně nenormálně, ale to je asi tím, že to je moje první vražda,“ našel si ihned hořké vysvětlení. Znovu skoro mechanicky začal číst staré noviny. „… tmavovlasá, stáří asi 28 let. Smrt nastala zadušením, stopy násilí nejsou patrny. Při rekonstrukci…“ Smrt nastala zadušením… Smrt nastala…

Eugen skoro vyskočil na posteli. Tedy nikoli proražením lebky nebo srdeční mrtvicí, jak si zprvu myslil. To tedy znamená, že Gabrielu musel někdo udusit – a Eugen o sobě věděl, že ji všeho všudy nešťastně srazil na zem! Nejsem tedy vrah, uvědomil si. Ale kdo tedy vraždil? Někdo přišel za Gabrielou, když jsem odešel… Ten, kdo telefonoval, ten… Regner?! Našel telegram, ale proč by Gabrielu vraždil, vždyť byla jeho spolupracovnicí? A proč tedy obviňoval Eugena, že je vrahem? Nač potřeboval tuto přetvářku? Vyskočil a přecházel po pokoji. Ne, i když se to zdálo neuvěřitelné – byl to jistě Regner. Využil Eugenových stop a jeho vlastních obav k tomu, aby si s Gabrielou vyřídil nějaké účty, zřejmě čistě osobní, a teď o nich raději mlčí i před svými spolupracovníky. Proto chce také Eugena odstranit – možná tím spíš. Eugen mu má posloužit za vhodného obětního beránka.

Ale všechno to byly jen dohady a zas jen dohady. Prochodil po pokoji většinu noci a teprve k ránu na necelé dvě hodiny ulehl. Spánek měl však kupodivu tvrdý a musil být z něho burcován.

Ranní jízda uplynula bez příhod, i když Eugen opět propadl rozčilení. Na cestě k nádraží však nebyl sledován, to věděl, poněvadž na ulici bylo úplně pusto. A on, bláhový, viděl všude stíny, před nimiž se musel skrývat!

Když v Moravské Ostravě přesedl do košického rychlíku, náhle si vzpomněl, že má u sebe ještě pořád antikvářův katalog. Opět slyšel Tichého říkat „… teď to je číslo 164 a zvláštní kód…“ Chvatně prolistoval katalog a srdce se mu zachvělo vzrušením, když četl:

164. Franz Grillparzer:

Die Ahnfrau.

Vorwort Dr. T. Regner. Wien 1903.

Plátěná vazba Zachovalá - Kč 14.—

Nejdříve Gabriela jako Nietzschův editor (litoval, že si tehdy tu knížku také neodnesl) a hle! teď píše předmluvu ke sto let starému romantickému dramatu pan doktor Regner. Věru, prapodivná náhoda! V obojím případě šlo o jména osob nějak spojených s onou tajemnou organisací. A jestliže tato „náhoda“ znamenala „kód“, jak naznačil neopatrně Tichý, klíč byl skryt v textu knihy samé a nikoliv v nějakém výtisku zvlášť upraveném.

Snad byl antikvariát sdělovací ústřednou a katalog měl upozorňovat, kdo a jaké rozkazy vydává – nějaký všeobecný kód možná ani neexistuje. Eugen pročítal bedlivě další záznamy, záhy si však uvědomil marnost svého počínání. Jenom planým uvažováním nikam nedojde: měl dva knižní názvy, ale to bylo vše. Jakmile vyzvedne balíček s penězi a deníkem, obstará si někde Zarathustru a bezpochyby zjistí pak více o tajemném podsvětí, kterému prozatím – a doufal že natrvalo - unikl.

Snil o hrdinských alternativách svého chování v uplynulých dnech, ale rychlík už vyjel z jablunkovského tunelu a blížil se cíli jeho cesty.

Na hlavním nádraží v Čadci, středisku Kysúc, vystoupil a vložil kufřík do nádražní úschovny, aby nebudil pozornost, že jde od vlaku. Pak vykročil dlouhou, dvakrát v podobě S zalomenou ulicí a po dvaceti minutách zamířil na náměstí k Městskému domu, s průčelím budícím dojem embryonálního mrakodrapu. V budově se nalézal i poštovní úřad.

Eugen vešel dovnitř. Muž, který do té chvíle cosi opravoval na autě, stojícím před schodištěm domu, vstoupil na poštu za ním. Eugen zaťukal na okénko. Poštovní úřednice je otevřela a pohlédla na něho tázavě.

„Mám tuná reštante z Prahy na měno Krkoška.“

„Patří mne!“ vykřikl nový příchozí. „Mám od adresáta list, abysom reštante pre něho vzal.“

Úřednice nejistě bloudila pohledem z jednoho muže na druhého a pak zavolala: „Pán poštmajster!“

Malý zavalitý muž neochotně vyšel z přítmí a řekl: „Pán poštový tajomník Javorinský tu nie je, budete museť čakať, kým príde. Co si želáš, Brigitka?“

Eugen se mezitím vzpamatoval z prvního překvapení. Regner pravděpodobně nalezl podací lístek v jeho zápisníku a poslal tohoto muže, aby se vyptával po Krkoškovi. Poněvadž jméno v tomto kraji bylo velmi obvyklé (proto si je také Eugen vybral) - vzdal se muž únavného pátrání a rozhodl se zjistit, zdali je zásilka ještě na poštovním úřadě. Eugen ho na štěstí předešel, ale za to se mu prozradil.

Muž nemá asi zatím ponětí, že má před sebou Surtu a nikoliv Krkošku, ale nepochybně brzy přijde na to, že jeho soupeř je uprchlý zajatec. Bylo nutno jednat rázně. Sotvaže mužík domluvil, Eugen hněvivě spustil: „Reštante je moje! Neviem věru, čo tuná ten člověk hladá, chce nás však prekabátiť, aby dostal do pazúrov balíčok, vo ktorom sú peniaze. Nechže povie, kolko korun tam je, mažte sa potom presvedčiť, kto z nás vraví pravdu.“

Muž se nedal vyvést z míry, ale hodil na pult papírek: „Sám som ten balíčok dával v Prahe na hlavnú poštu. Tuná máte recepis.“

Eugen viděl, že hádal správně. Byl to původní podací lístek. Inspiroval ho:

„Povedzte, ako sa volá adresát krstným menom, musíte to preca vedeť. Je to na balíčku napísané.“

„Nebudem se s vámi dohadovať. Chcem, čo mi patří!“

„Zavolám na četnickú stanicu a obidvaja sa budete legitimovat. Potom sa všetko vysvětlí. Brigitka, zatial počkaj,“ řekl mužík a zmizel v přítmí, odkud se předtím vynořil.

Muž stojící u okénka s Eugenem začal pomalu sunout ruku k zadní kapse kalhot. Eugen sám nad sebou užasl, jak rozhodně svého souseda složil hákem do brady, vytrhl balíček z rukou Brigitky, která celému dosavadnímu průběhu hádky bezradně přihlížela, a vyběhl ven.

Za ním se ozvalo zaječení a hluk. Dva vojáci na druhé straně ulice se zastavili a naslouchali. Eugen uviděl před sebou auto, skočil dovnitř a divoce trhal brzdou. Po chvilce, která se mu zdála věčností, auto se pomalu rozjelo. Jeho konkurent potácivě vyběhl z pošty a vyskočil na stupátko. Eugen vzal s vedlejšího sedadla francouzský klíč (jeho soupeř si ho pravděpodobně pro takový případ přichystal) a svižným backhandem udeřil muže přes hlavu. Pak sešlápl plyn, Praga Baby opsala polokruh a za několik minut byla z dohledu.

Přejel železniční přejezd a ujížděl po volné silnici. Po pravici měl řeku Kysucu a železniční trať. Asi po čtvrthodině jízdy zajel na půl cestě z Oščadnice do Krásna na opuštěnou silnici ke Zborovu, kde nechal vůz stát. Podíval se na hodinky: měl právě tak čas dojít na nádraží v Krásné a chytit vlak na Žilinu.

V opuštěném kupé vlaku otevřel balíček, uschoval peníze i a listoval znovu v deníku. Nic, jen samé číslice – a žádná nebyla vyšší než 26, jak si všiml.

V Žilině vystoupil a zamířil na náměstí Slobody. Hned ve vedlejší ulici bylo velké Trávníčkovo knihkupectví, kde mu po čtvrthodinovém hledání ochotný prodavač donesl Nietzsche: Ais o sprach Zamthustra, sice starší vydání, ale pro Eugenovo bádání postačující. Rozjařené se usadil v blízké kavárně, něco snědl a pak při brandy uvažoval o svých dalších krocích.

Vše bylo prosté. Měl peníze, nikdo nevěděl, kde je, a neměl žádné osobní závazky. Napíše panu Mráčkoví, že se vzdává místa, zařídí na poště, aby mu byly posílány dopisy, a uchýlí se do literárního vyhnanství někam do jižních Čech k Jindřichovu Hradci, dokud ho nedostatek peněz nebo jiné okolnosti nepřinutí k něčemu jinému.

Nejprve se musí vrátit ještě do Prahy, aby se postaral o svůj byt, šaty, a podobně. Pravděpodobně postavil Regner před jeho dům hlídku, a proto bude nejlépe požádat některého z přátel aby mu sbalil svršky, a pak si s ním ujednat místo, kde by mu předal kufr. Ještě lépe bude, když mu dá zavazadlo do nádražní úschovny - (snad budou jeho přítele stopovat.) Nebylo snadno připadnout na vhodného prostředníka, ale posléze si vzpomněl na Karla Fafku. To bude ideální člověk. Tajnůstkář, intrikán, ochotný zúčastnit se všeho, co zavání skandálem, jen aby o svých

známých věděl, co nejvíce a mohl to „tajně“ všude rozhlásit. Provede tuto službu ochotně, když ho Eugen zapřísáhne k mlčení. Řekne mu třeba, že ho stopují detektivové, které mu pověsila na paty jeho rozvedená žena. Karel takový zajímavý klep u sebe dlouho neudrží – jenže to právě Eugen chtěl. Jednou ranou rozvzteklí svou bývalou ženu (až se to doví, učiní z Fafky vhodného pomocníka pro podobné příležitosti v budoucnosti), a vysvětlí své nenadálé zmizení. I nejmenší pokus ověřit si fakta povede k závěru, že Eugen lhal: jenže ze zkušenosti věděl, že pokud přisuzovaný motiv je sexuální povahy a věc poněkud trapná a směšná, všichni ti „přátelé“ se budou ze všech sil snažit nejen tomu věřit, ale všechno nafouknout a přibarvit dalšími pikantními podrobnostmi.

Zaplatil a vyšel na náměstí. V noci se mnoho nevyspal; pojede do Prahy lůžkovým vozem. Měl hodně času. Dvě hodiny byl jedním z několika set diváků, kteří sledovali romantický děj barevného velkofilmu Dcera prokletého lesa, v němž zprvu osudem zle zkoušená hrdinka Sylvia Sydneyová přece nakonec dojde kýženého štěstí v náručí milovaného muže. Zdržel se chvíli na večeři a pak zamířil k nádraží. Škoda, že kufr s pyžamem zanechal v Čadci: ale obejde se i bez něho.

Když čekal na rychlík, prošla kolem něho blondýnka a Eugen sebou úplně škubl. Myslel si v první chvíli, že uviděl Wandu. Kde by se ale na nádraží v Žilině vzala?

Když si ve vlaku lehl na lůžko, rozvíjel dále tyto příjemné vzpomínky. Nepojede do jižních Čech – raději se vypraví na Baltik. Pas měl v kanceláři a peněz měl teď dost.

Budoucnost zatlačovala minulost – živě si vzpomínal na tetu „Ciociu Helu“, pětapadesátnici vždy veselou, a na krásné dny, trávené u Baltického moře. Naposled navštívil tetu před dvěma lety, a tehdy potkal Wandu…

Šel tehdy po pláži a všiml si blondýny, ležící pod velkým slunečníkem. Pohlédla na něho pohledem kratším, než byl její koupací úbor. Zdálo se mu, že v jejím zraku čte: Neobtěžujte mne, neznám vás a nechci vás poznat. Eugen šel proto několik metrů dále, než původně zamýšlel, položil se na písek, zakryl si tvář ručníkem a po chvilce usnul. Náhle se probral. Pocítil bodnutí na noze. Způsobil to nějaký kluk, který – za pomoci lupy a slunečních paprsků – si vybral jeho nohu k praktickému průzkumu optických zákonů. Vzal mu lupu, zahrabal ji do písku a opět se natáhl, aby pokračoval v opalování. Zavřel oči, když náhle uslyšel „Czy pan špi?“ Pomaloučku otevřel jedno oko, a když zahlédl ladně formované nohy a pak klouzl pohledem nahoru a poznal blondýnu – myslel si zprvu, že se mu něco zdá. Když s ní uviděl stát nadšeného mladého zájemce o fysiku, věděl, že bdí. „Vrátil byste Jašiovi lupu?“

„Co?“ řekl. „Slyšel jste: abyste mu vrátil lupu. Já-“ Obrátila se k Jašiovi: „Je to ten pán, Jašio?“

„Tak. Vzal mi lupu.“

„Jen se zeptejte, co on mi provedl. Spálil mě.“

Zasmála se. „Přece se proto nebudete zlobit! Je to dítě. Vrátíte mu lupu?“

„Hodil jsem ji do vody. A mimoto jsem chtěl spát. Sbohem.“ Zavřel oči.

Přestože slunce pálilo, Eugen pojednou pocítil chlad. Jakou jen provedl nejapnost! Ona za ním přišla a on všechno takhle zvrtačil! Měla pravdu, byl to pouhý dětský žert. Sám něco takového kdysi dělával. Snad nebude nemoudré zajít za ní, omluvit se a lupu jí vrátit. Sled jeho myšlenek byl pojednou přetržen. Přímo na hlavu mu padl míč. Zahlédl Jašiu mizet z dohledu.

Zvedl se, vzal lupu z úkrytu a kráčel k slunečníku. Dívka klímala, na kolenou měla přečtené „Szpilki.“ Eugen si vybral místečko nad jejím kotníkem a soustředil na ně sluneční paprsky. S lehkým výkřikem se probrala a začala si hladit popálené místo. Hodil jí lupu. „Zase jsem ji našel, tady máte tu vaši lupu.“

„Vy – vy…“

„Přece byste se nehněvala? Je to pouze dětský žert.“

Podívala se na něho: měla oči hnědé jako lesní med.

„Proč si nevymyslíte něco vtipnějšího?“

„Nač? Jašio přemýšlí za mne. Nevíte, kde bych dostal míč?“

„Odejděte,“ řekla.

„Dříve neodejdu, dokud nebudu vědět, že Jašio…“

„Nemusíte mít starosti, mám jeho lupu.“

„Nemusím? Hodil mi na hlavu míč.“

Zasmála se opět. „Míč! Co si ještě vymyslí?“

„To se časem ukáže. Jste patrně na něho pyšná.“

„Jsem. Uznáte, že je to chytrý chlapec.“

„Mluvíte, jako byste byla jeho matka.“

„Jsem jeho teta.“

„Jistě máte na něho vliv?“

„To ano, má mě velice rád.“

„Tak proč ho nedržíte trochu na uzdě?“

„Chlapec v jeho věku.“

„Dobře, tak ho požádejte, ať si najde pro změnu jiný terč. Ležel jsem klidně a nikoho jsem neobtěžoval-“

„Teď obtěžujete mne.“

„Chci, abyste mi slíbila, že Jašio-“

„Nebyl jste taky jednou mlád? Když vám je těžko přenést se do dětských let

„Proč by mi to mělo být těžko?“

„A není?“

„Ne.“

„Dělal jste dojem, že už jste své mládí dávno ztratil.“

„Dobře, ale než odejdu

„Postarám se, aby vás Jašio neobtěžoval.“

„To jsem nechtěl říci.“

„Ale?“

„Chtěl jsem se omluvit, že jsem vás popálil.“

„Proč o tom mluvíte? Už jsem na to zapomněla.“

„Nebolí vás to moc?“

„Vůbec ne. Přetřu to trochu krémem na opalování. Když už jsem u toho opalování, slunce se na mne ani nedostane pro vaše tlusté sklo.“

„Promiňte, neuvědomil jsem si,“ usedl vedle ní. „Je to lépe?“

„Hm.“

„Ještě vám řeknu, že se už na Jašiu nehněvám.“

„Jak jste na nás hodný!“

„Takový teď budu pořád. Jašio, vy i já jsme teď kamarády.“

„Neznám vás.“

„Zapomněli nás představit. Jsem Eugen.“

„Můj synovec se jmenuje Jašio.“

„A jak se jmenuje jeho teta?“

„Máte ještě jiné nadání než vyptávat se lidí?“

„Vyptávám se jenom lidí, kteří mě zajímají. Znám vás už dost dlouho, abyste na mne nebyla tak zlá.“

„Viděla jsem vás poprvé před půl hodinou.“

„Viděla jste mne před hodinou, když jsem šel okolo. Vy jste četla knihu a vzhlédla jste a viděla mne.“

„Snad jsem vzhlédla, ale neviděla jsem vás.“

„Pak nemáte oči v pořádku.“

„Mám,“ odpověděla.

„Myslím si to také a ještě bych o vašich očích řekl, že —“

„Už jsem říkala, že se neznáme, a nerada mluvím s neznámými. Sledujete mne?“

„Ano, a šel bych za vámi až na konec světa. Jak se jmenujete?“

„Vážně, nedovedete se ovládnout?“

„Dobrá, Jašiova teto, už se ptát nebudu.“

„Neříkejte mi tak.“

„A tak jak vám mám-“

„Dobře, poddám se. Jmenuji se Wanda. A mohu teď číst?“

„Řekněte mi víc o sobě.“

„Mám synovce Jašiu.“

„Já nemám.“

„Ne?“

„Ještě nemám. Ale snad to za čas napravíme.“

„Není tady na slunci hezky?“ řekla Wanda.

„Ano je. Překrásně.“

„Dovedete se chovat také slušně, Eugene. Už se na Jašiu nehněváte?“

„Vůbec ne, velmi se mi líbí.“

Jašio přišel: „Teto?“

»Co je, Jašio?“

„Můžu si sednout také pod slunečník?“

„Musíš?“ otázal se Eugen.

„Už jste se s tetou spřátelili?“

„Ano, už jsme si dobře pohovořili. Chtěl bys zlotý, Jašio?“

„Když chcete, abych odešel, počítám dva zloté za hodinu.“

„To je hrozné, už i děti vědí, co je inflace.“ Eugen se obrátil k Wandě: „Půjčíte mi dva zloté? Večer vám je dám.“

„Večer?“

„Přece vás večer uvidím, chtěl jsem o tom s vámi zrovna mluvit.“

Wanda vytáhla z kabelky dva zloté a dala je Eugenovi, který je předal Jašiovi.

„Děkuji. Mám dnes šťastný den,“ pravil Jašio. „Už jsem dnes vydělal čtyři zloté.“

„Máš zaplaceno, tak jdi,“ pravila Wanda.

„Už jdu,“ pravil Jašio, „jen jsem chtěl tomu pánovi říci, že jsem si vydělal dva zloté od tety. Jeden mi dala za to, že jsem vás popálil lupou, a druhý za to, že jsem na vás hodil míč.“ Uculil se spokojeně. „Přijdu za hodinu.“

Bylo to hezké, říkal si Eugen, všechna seznámení jsou hezká. Škoda, že musel pak tak záhy odejet. Ale věděl, kde Wandu nalezne. Snad bude ještě svobodná a vzpomene si na něho…

*

Když telefonoval druhý den Fafkovi do Strašnic, nezastihl ho doma. A tak zůstal opět sám. Zašel do několika obchodů a provedl různé nákupy. Odpočítal si několik stokorun, zbývající část vložil do ocelové skříňky, kterou koupil, zamkl a klíček dal do růžové obálky, kterou poslal poste restante na hlavní poštu – heslo „Jarní touhy 38“. Skříňku pečlivě zabalil a převázal a uložil do nádražní úschovny na vyšehradském nádraží. Potvrzenku dal do jiné obálky a adresoval ji – poste restante – poštovní úřad Praha 12 „Petr a Pavel“. Tentokrát se hned tak někomu z Regnerových lidí nepodaří, aby se peněz zmocnili. Poprvé téměř doplatil na to, že byl tak prostoduchý a ponechal si podací lístek.

Chvatně poobědval v restauraci na Starém Městě, a poněvadž odpoledne bylo teplé a jarní, rozhodl se, že se projde.

Vyjde si někam za Prahu a pustí se do Gabrielina deníku. Karlovo náměstí se hemžilo lidmi, což bylo dosti neobvyklé. Za okamžik pochopil: z dáli se ozýval halas a tartas jarmarečních prodavačů. Stejně měl jakousi pověrečnou hrůzu k této práci: luštit deník, který mu neustále připomínal mrtvou majitelku. Zapomene na chvíli na vše a příjemně stráví odpoledne: večer už bude jistě Fafka doma.

Kolotoč svištěl, davy lidí se tísnily u buď s tureckým medem, zázračnými prostředky na vzrůst vlasů, lepidly, které spraví, stmelí vše; burské oříšky a kyselé okurky, limonády šumivé a světélkující, vůně opékaných buřtů, vzájemně se překřikující hlasy ochraptělých prodavačů, cinkot, zvonění, troubení, vřískání – vířící, kypící, šumící příval lidí a zvuků pohltil Eugena.

Proveď všude jeden pokus. Vystřel si do pohybujících plechových zvířátek: přisaď si na zázračné skořápky: projeď se na mořské vlně, nech si od papouška jednookého kolovrátkáře vytáhnout planetu: za korunu můžeš vidět jízdu smrti, podívat se do tunelu hrůzy, spatřit ženu s krkem dva metry dlouhým… všechno zkus aspoň jedenkrát. Dnes máš přece volno a chceš na chvíli zapomenout…

Eugen držel v rukou nejdoucí budík, který vyhrál, a dal se davem vyvrhnout na cestičku v parku, pokrytou odhozenými papíry, lístky, vstupenkami. Na chvíli usedl a oddal se příjemným nostalgickým vzpomínkám… Kolikrát se procházel za svého mládí s kamarády po náměstí, když byl „kermaš“ - jarmark - poslouchali bečení hubeného prodavače mekotajícího hrůznou písničku o zlém synovi: „V Hamérice v Sanfrančísku žíla jédna rodina…“ a pak „sekéru vzal ojca mater zamordoval…“ házeli bouchací kuličky pod nohy nic netušícím venkovským panímámám a městským notáblům… Celé hodiny vášnivě debatovali o literatuře, moderní hudbě – cítili v sobě ducha velkých proroků: zlaté dny… krásné dny aranjuezské se skončily… Jarka a Tibor a Jaro a Květa. Kam se rozprchli?

A nemyslí si dnes také jako on: hloupé dny? Rozhněvaně si uvědomil, že se již blíží věku, kdy má člověk pocit sentimentality vůči všemu, co bylo, jen proto, že to již není…

Vytrhl se z introspekce a povstal. Vrazil téměř do páru mladých lidí, kteří se před ním najednou vynořili.

Ač nebylo jistě víc než čtyři hodiny odpoledne, kolem něho seděly objímající se párky tiše a nehnutě, jako voskové figuríny. Snad je k tomu doháněla touha, ale bylo též možné, že mnozí z nich byli znuděni a nevěděli co říci anebo se kromě občasného pohlazení vlasů a polibku nevzmohli na žádnou konversaci. Více se podobali umírajícím polárním badatelům, kteří se navzájem obětavě zahřívají, než milencům.

Pln licoměrného pohrdání šel dále, nevšímaje si mladé dívky v zelených šatech, která kráčela několik kroků nalevo od něho stejným směrem. Dříve by se byl snad snažil, ale teď… Vzpomněl si zase na Gabrielu. Podíval se znovu na dívku. Usmála se na něho. Ne, nyní byl už sebejistý a snadno by ji „nabalil“. Ta snadnost ho nelákala. Pojednou se rozhodl jako člověk, který počítá na knoflících „mám – nemám“ a pak učiní opak.

Obrátil se jiným směrem. Po deseti krocích svého rozhodnutí litoval, po patnácti je schvaloval, po dvaceti se otočil, aby se po dívce podíval – ale ta se mezitím už ztratila z dohledu. Jako bleskem si ujasnil, co po celou tu dobu chtěl. Dnes měl svátek, a k tomu nějak patřilo promluvit si s hezkou, milou ženou. Jakmile začal číhat na novou oběť, uvědomil si, že teď propásl nejvhodnější příležitost, která se dnes bude sotva opakovat, a že se už asi nesetká s tak mladou, svěží a příjemnou partnerkou. Rozhorleně se ušklíbl a přihlížel hlučně se smějícím dvojicím nebo větším skupinkám žádoucích a nepřístupných žen…

Slyšel někde, že bývá dobrou taktikou připojit se k párku děvčat, poněvadž i ty ostýchavě důstojné, slibující sílu v jednotě, nebyly schopné odrazit útok početně slabšího, ale energičtějšího nepřítele. Nedovedl se přinutit, aby to zkusil, poněvadž kdyby se i k obletování vyhlédnuté oběti odhodlal, nesnesl by, aby se mu neangažovaná strana vysmívala. Buď jedna, nebo žádná! Jenomže všechny osaměle kráčející ženy z toho či onoho důvodu nevyhovovaly. Támhleta vypadala hezky – z dálky: když ji viděl z větší blízkosti, vyhlížela hloupě a byla patrně i hlučná: tamta — skvělý exemplář! – stojí u stromu a jistě někoho čeká. „Jsem to ale ohava!“ říkal si v duchu.

Ale když jednu možnou oběť za druhou zavrhoval, věděl, že není k tomu pohnutkou jeho pyšná vyběravost, ale plachost a sebepýcha. Odmítnutí mu nemohlo uškodit a přijetí ho nezavazovalo. Věděl, jak to už vědělo mnoho lidí před ním, že i nejnežádoucnější milostné přílezy berou ženy jako poklonu, i když ji odmítnou. Marná námaha, řekl si a rezignovaně usedl do trávy.

Pohlédl lítostivě a vyčítavě na mladou ztepilou dívku jdoucí směrem k němu – bylo zřejmě nemožné se jí přiblížit – a se zlomyslným potěšením pozoroval, jak se ji chystá oslovit zavalitější mládenec.

„Haló, slečno,“ řekl, „nejdete mým směrem?“

„Neznám vás, pane.“

„Proto je třeba, abychom se poznali,“ zasmál se muž a připojil se k ní. Po dvaceti krocích ji už držel za ruku.

Eugen se vztekal. On jediný má smůlu – dnes, kdy se všichni veselí a zapomínají na starosti všedního dne. Se zoufalou rozhodností otužilce, chystajícího se vrhnout do ledové vody, slíbil si, že osloví první děvče, které potká. Vstal a zamířil hlouběji do parku.

Nalevo od sebe viděl pouze párky; napravo několik dvojic a trojic a jednu osamělou dívku. Ale jakou! Oči měla jako měsíc v úplňku a zuby vzájemně soutěžily o to, aby dosáhly popředí. Na hlavě měla červenou papírovou čepičku, jaká se prodávala na jarmarku, s nápisem „Růženka“. Přivítala by patrně i ten nejostýchavější pokus nadšeně. Učinil sice slib, ale nebylo ho možno přece brát takto doslovně! Kvapně přešel na druhou stranu a zahlédl znovu děvče v zelených šatech, které už jednou upoutalo jeho pozornost. Byla to podivuhodná náhoda – a tentokrát si nesmí nechat příležitost ujít. Došel k ní a dotklo se ho, že se na něho děvče usmívalo. Snad to nebyla-?

„Promiňte,“ řekl s pochybami v hlase, „můžete mi minutu věnovat?“

(Ano, když máte peníze.)

„Měl byste ty minuty znát: když jsem vás posledně viděla, měl jste hodinky.“

Byl překvapen nejen tím, že ho zná, ale i jejím žertovným tónem. Odpověděl v stejném duchu:

„Míval jsem je, ale šly stále dopředu, nemohl jsem jim stačit.“

Zasmála se.

„Pochybuji, že si na mne vzpomínáte. Téměř jsem vás před chvílí chtěla oslovit, ale vypadal jste tak vážně, že jsem se k tomu neodhodlala.“

Skutečně věřila, že ho zná? Anebo to byla nová obměna staré techniky? Zdálo se mu však, že skutečně její tvář poznává a že se už kdysi setkali. Musí mít hned jistotu.

„Bohužel si na vás nevzpomínám,“ odvětil. „Ale nedivte se, že jsem vás oslovil. Opravdu, kdykoli potkám osobu s inteligentní tváří, musím ji oslovit: člověk dnes nemá takové štěstí často.“ (Vždy chvalte dobré vlastnosti, které druhý postrádá: kdo je má, bude takovou pochvalu pokládat za samozřejmou, a kdo je nemá, tomu to bude lichotit.)

„Jistě jsme se setkali - asi před dvěma měsíci v Lucerna baru, znal jste jednoho sochaře z naší společnosti a ten vás představoval. Tehdy jste si mne přes mou inteligentní tvář valně nepovšiml, jak vidím. Nejste Eugen Surta?“

Teď si na ni vzpomněl: bystrá, vtipná dívčina v karmínově červených šatech s černými pruhy: vypadala dobře o půl tuctu let mladší, než opravdu byla, a mnohem starší než toto prostovlasé děvče, které s ním kráčelo. Chvíli téměř hodlal připustit svou totožnost, ale pak zvítězilo jeho tajnůstkářství, posílené ještě zkušenostmi uplynulých dnů.

„Tím se to vysvětluje,“ zvolal s dobře hraným nadšením. „Jsem Surtův bratranec a není to poprvé, že si mě lidé s ním spletli. Je mi velmi líto, že nejsem Eugen: kdybych byl na jeho místě, jistě bych na tak milou dívku nezapomněl.“

„To je smůla – myslela jsem, že jste to vy. To by byla legrace, kdybych ho našla!“ řeklo děvče.

„Našla? Co se s ním stalo?“ zeptala se Eugen.

„Nepovídejte, že o tom nevíte! Ztratil paměť a zmizel.“

Eugen se zhrozil. To je pravděpodobně dílo pana Mráčka, který nemohl věřit, že by někdo při zdravém rozumu mohl odejít z jeho redakce.

„Co neříkáte? Odkud jste se to dozvěděla?“

„Zmizel asi před týdnem a v novinách o tom bylo několik zastrčených zpráviček. Když jsem vás poprvé uviděla, říkala jsem si, že jste Surta: jako byste tak nějak do ztracena šel hledat svou osobnost. Víte bezpečně, kdo jste, viďte? Inu,“ vzdychla resignovaně.

Eugen si uvědomil, že tato situace může mít také své výhody. Ztráta paměti by omluvila nejen jeho nepřítomnost v zaměstnání a zbavila ho tak povinnosti vysvětlovat, co dělal a kde byl, zatím co byl pryč: poskytla by mu také záminku, aby odešel na zdravotní dovolenou do Polska, kde mohl bezpečně a v klidu vyčkávat, až na něho Regner i policie zapomenou a pátrání po něm je omrzí.

„No, to se podívejme! Chudák Eugen. Doufám, že se mu nic zlého nepřihodilo,“ řekl. „A poněvadž jsme vlastně staří známí, můžeme si tykat, že?“

97

Nečekal na její odpověď, chytil ji pod paží a spustil stavidla své výmluvnosti. Byl v nejlepší formě.

Po šesté hodině ho jeho nová známá musela opustit, aby byla včas v divadle. Letmo ještě Marušku políbil a stesk nad tím, že musí odejít, byl smíšen s uspokojením, že je zase sám a může si promyslet situaci.

Když dojídal večeři, s leknutím si vzpomněl na svůj telefonický rozhovor. Nevěděl, zda ženě, která přijímala hovor za Fafku, řekl své jméno nebo ne. Fafka, pilný čtenář všech deníků a večerníků, ví jistě o Surtově zmizení a má o něm nepochybně řadu velezajímavých, i když pro Eugena nelichotivých teorií. A obdržet vzkaz od zmizelého byla pro Fafku rozkoš větší než dostat láhev starorežné. Jak teď situace vypadala, nejlépe by bylo Fafku do věci nezaplétat: ale jestliže ví, že telefonoval Eugen, bude nutno ukojit jeho zvědavost zdánlivě neochotně sdělenou zprávou, aby ji mohl vyšperkovat a pochlubit se mezi početným kruhem svých známých.

Spěšně vyšel ven, ale neměl už klidu. Chvílemi se zastavoval a horečně přemítal. Kolemjdoucí se na něho zvědavě dívali, a mezi nimi náhle zpozoroval muže, který naň vrhal kradmé pohledy, skrývaje se za večerník. S náhlým děsem si uvědomil, že muž kráčí zvolna za ním a jenom předstírá, že čte noviny. Měl ruce jako zápasník. Eugen pocítil paniku, přešel cestu a zrychlil krok, a když zpozoroval, že čtenář novin rovněž zrychlil krok a neustále je za ním, změnil se jeho krok v běh. O sto metrů dále se ohlédl a viděl, že muž noviny odhodil a je už o něco blíže. Začala se mu podlamovat kolena a marně se ohlížel po taxi. Nedaleko uviděl policejní strážnici. Přece by se Regnerovi lidé neodvážili provádět něco v její blízkosti? Zpomalil krok a zastavil se před dveřmi strážnice, svíraje ruce v kapsách a připraven zavolat o pomoc. Jeho pronásledovatel zvolnil také krok a zastavil se před ním. „Jsem policejní úředník,“ řekl, „můžete se legitimovat?“ Eugen váhal a hlava mu šla kolem. Na strážnici se vracel uniformovaný strážník a kývl muži na pozdrav. Eugenovi se ulevilo a jal se prohledávat kapsy.

„Lituji, ale nemám nic u sebe.“

„Doprovoďte mě na strážnici.“

Stále ještě popadaje dech, kráčel s mužem po schodech. Uvnitř opět zneklidněl, když ho detektiv nechal stát u dveří a šeptem vedl dlouhý hovor se službu konajícím strážníkem. Oba muži se několikrát podívali na něho a pak na něco, co leželo na stole. Zatknou ho pro krádež auta? Ale majitel asi už dostal auto zpět a jistě ho radši moc nepopisoval. Ale jak by ho mohli tak brzy vystopovat sem do Prahy? Nebo – nebo bylo to snad kvůli Gabriele? Cítil, jak mu vyráží na zádech studený pot a kolena se mu chvějí.

Inspektor ho nakonec pokynem pozval, aby přistoupil blíže.

„Slyšel jsem, že se nemůžete legitimovat. Řekl byste nám své jméno a adresu?“

Eugen zaváhal. Jestliže udá falešné jméno, záhy se na to přijde, a jestliže řekne pravdu, prozradí se. Nebo ne? Nedovedl souvisle myslit a hrál o čas.

„Musím říci své jméno? Totiž jsem k tomu podle zákona povinen?“

Cítil, že se chová jako blázen. Oba policisté na něho klidně hleděli.

„Jmenujete se Surta?“ řekl inspektor.

Hrome! To bude Gabriela!

„Ne,“ řekl. „Nejmenuji.“

Detektiv (zřejmě slibný budoucí inspektor) vytáhl Nietzsche, který čouhal Eugenovi z kapsy, rozevřel desky a ukázal inspektorovi na první stránce „E. Surta.“

„Dobrá práce, Ekrte,“ řekl inspektor. Detektiv se div nezapýřil.

„Hned jsem ho podle popisu poznal, pane inspektore,“ řekl.

Eugen si rukou pročesával vlasy a mlčel. Jaký to byl blázen, že se bezmyšlenkovitě do knihy podepsal – a pravým jménem! Inspektor mu přistrčil papír, který ležel před ním na stole.

„Říká vám to něco?“

Eugen se podíval a viděl malý, ale zřetelný snímek – svou podobenku. Pod fotografií stálo:

ZTRATIL PAMĚŤ

Eugen Surta, známý žurnalista, byl naposled viděn dne… Následoval jeho krátký a výstižný popis, včetně obleku, který měl na sobě. Zavalila ho vlna uspokojení. Tak o toto šlo! Policie už ho jistě několik dní hledá. Nic lepšího se nemohlo stát – uvědomil si náhle — poněvadž takto dokáže nejlépe pravost své amnesie, bude zas mít čas nabýt paměť za lékařského ošetření, místo aby se teď uchyloval na vzdálený venkov. Inspektor opět mluvil.

„Když si nyní vzpomínáte, kým jste, doprovodím vás bezpečně domů. Nemusíte se už ničeho obávat!“

Skutečně? Dát se dovést policií na místo, kde na něho čeká asi někdo z Regnerovy bandy, to by byla ironie osudu, hodná dramatu – ale nic takového, co by chtěl prožívat. Vzhlédl a snažil se mluvit, jako by byl ještě lehce omámen.

„Ta fotografie a popis se na mne asi hodí, a tak asi budu člověk, kterého hledáte. Ale ta knížka je koupena v antikvariátu. A já opravdu nevím, kdo jsem, ani kde bydlím, a nevím ani, kde se teď nalézám. Vím, že jste strážník a že jsem v Praze, ale to je všechno. Jsem unaven.“

Sedl si na lavici a mrzutě se díval na podlahu. Slyšel, jak inspektor povstal a vyšel z místnosti. Těžká ruka se mu položila na rameno. „Nechcete šálek čaje?“ otázal se policista.

Pro Eugena byla jeho nová role spíše rozptýlením než námahou. Přes jeho povrchní veselí, zkušenosti minulého týdne nezůstaly na něm beze stop. Uvolnit své soustředění a pozornost nebylo nesnadné a skelný pohled a jednoslabičné odpovědi, které nejprve předstíral, staly se brzy opravdovými. V těch několika posledních dnech zažil víc než za celá předešlá léta a chladné šeré světlo policejní strážnice uklidňovalo jeho pocuchané nervy. Užasl, když se přistihl, že chvílemi klímá, a že se ani nesnaží tuto skutečnost skrývat. Cítil se asi tak jako zraněný vojevůdce – měl radost, že se na chvíli zbavil odpovědnosti. Na to, co v dalších hodinách následovalo, se díval jako někdo, koho se to netýká. Strážník se k němu choval přátelsky, stejně tak inspektor, který ho vyslýchal.

Eugen se na chvíli probral natolik, že trval na tom, aby mu nechali Nietzsche a deník. Prožíval všechno jako ve snu. Když ho policejní lékař prohlédl, byl v takovém stavu, že si nemohl nic lepšího už přát, a beze vzdoru se podrobil poklepu na koleno, svícení světlem do očí, a nic ho nepřivedlo z rovnováhy. Na všechny otázky odpovídal stereotypně, že neví, kdo je, že se octl před chvílí na ulici a chtěl se skrýt, poněvadž nechtěl, aby ho kdekdo obtěžoval, a tušil, že bude vyhlížet pošetile, když řekne, že neví kdo je. Je velmi vyčerpán a zítra mu bude lépe. Byla to asi správná odpověď, poněvadž lékař povstal a sklapl kufřík se vzezřením odborníka, jehož předpověď se poznovu ukázala správná. Když ho inspektor vyprovázel, zaslechl Eugen: „Jasný případ amnesie. Poslal bych ho hned do nemocnice. Na několik dnů si odpočine a všechno bude zas v pořádku, když se neobjeví další nečekané symptomy.“

Pak se dveře za nimi zavřely a Eugen osaměl se zbytky čaje v šálku.

Kapitola 11. ROZŘEŠENÍ

Následující hodiny strávil v polosnu. Slyšel, jak inspektor telefonoval, lékař ho znovu prohlédl, dal mu několik povšechných otázek, a pak byl odvezen do nemocnice. Tam ho prohlédl mladý černovlasý muž v bílém plášti. Pak byl svěřen do rukou ošetřovatelce a odveden zšeřelou chodbou do jednolůžkového pokoje s přilehlou koupelnou.

„Tak, pane Surto,“ řekla, „teď se vykoupeme, lehneme si do postele a probudíme se až ráno!“

Natočila horkou vodu do vany. Eugen chvíli žasl nad dvojsmyslností její řeči, ale nezaprotestoval a choval se mírně jako nový trestanec. Než usnul, vzpomněl si na Gabrielin deník a schoval ho pod podšívku polštáře.

Probudil se ráno v dobré náladě a jen s námahou se ovládl, aby nevstal a neoblékl se. Zprvu se snažil dokázat ošetřovatelce vážnost své choroby a kladl jí nesmyslné otázky, ale když si ho ostře změřila, rozhodl se, že vyzkouší své umění raději na mužích vědy. Za pár hodin se mu k tomu naskytla příležitost, když přišel hubený obrejlený muž s obličejem jako lasička a představil se jako doktor Czerny, přednosta psychiatrického oddělení. Dr. Czerny patřil ke škole psychiatrů snažících se náhle nárazově pacienta zmást – nikoli mezi psychiatry „uklidňující“. (V praxi je toto dělení důležitější než rozdíl mezi Freudovci a Jungovci.)

Zaútočil ihned:

„Tak jste ztratil paměť, Surto. Proč?“

Vyčkával jako kočka, vzpínající se ke skoku na mouchu.

Eugen, který očekával hovor o něco družnější (podle zkušeností s psychology – amatéry mezi svými známými), byl překvapen.

„Nevím.“

Lékař se nad něho naklonil a pomalu pravil:

„Zapomínáte jenom proto, že si vaše podvědomí přeje, abyste zapomněl. Nu, co jste chtěl v sobě potlačit? Nepřemítejte dlouho, odpovězte hned, i kdyby se vám vaše odpověď na první pohled zdála nesmyslná.“

Eugen hbitě odvětil:

„Svoje jméno, myslím.“

Dr. Czerny projevil mírný zájem.

„Řekli vám, že se jmenujete Surta?“

„Ano.“

„Věříte tomu?“

„Rozumově ano. Mám však pocit, že bych mohl být snad i někdo jiný.“

„Povězte mi, jaké asociace ve vás vyvolává – co vám připomíná vaše jméno?“

Eugena nic nenapadalo. Posléze povzbuzován lékařovým vyčkávavým pohledem poznal, že už déle mlčet nemůže, a řekl:

„Džingischána.“

Doktor, zmítaný mezi Scyllou a Charybdou – teorií učebnic a nedůvěřivostí praxe-, se na něho podíval s podezřením a Eugen rychle povolal na pomoc Vědomí, aby napravilo chybu jeho „Id“.

„Už vidím, jak to mohlo vzniknout,“ mluvil o překot. „Surta – francouzský soud - hluchý - jurta - Kirgiz. Tak to asi je.“

Psycholog ostražitě přikývl.

„Mohlo by to být. Slyšel jsem, že si vzpomínáte pouze na včerejší odpoledne?“

„Ano. Některé věci si zřetelně pamatuji: že jsem v Čechách, kde jsou dobré restauranty v Praze a podobně – ale pokud se týká mého vlastního života, žiji teprve od včerejška a toto je první postel, ve které jsem spal.“

„Co se vám v noci zdálo?“

Příležitost byla příliš lákavá, než aby si ji Eugen nechal ujít, a proto spustil bez ohledu na opatrnost:

„Měl jsem sen, ale mnoho si už nepamatuju. Vystupoval jsem po schodišti a došel jsem do zahrady, kde byly samé lilie a okurky. Když jsem se na ně blíže podíval, viděl jsem, že jsou to dýky s jílci. Věděl jsem, že zahrada patří strýci, a myslel jsem, že si sem ty dýky zasadil. Pak na mě někdo zavolal. Byla to žena jednoho přítele, oblečená jen v plavkách, a říkala, že mám jít hrát volejbal.“ Výraz psychiatrova obličeje byl nehostinný a Eugen poznal, že zašel asi příliš daleko. Rychle se vynasnažil chybu napravit a začal vyprávět svůj skutečný sen:

„Ovšem, pokračovalo to, ale všechno je tak zapleteno, že si na podrobnosti nevzpomínám. Vím, že jsem jel vlakem na nějakou schůzku, velmi důležitou, ale vždycky jsem se dostal jen do Brodu a dál ne.“

Dr. Czerny mlčky seděl, poklepávaje si prsty na koleno.

„Co vám Brod připomíná, pane Surto?“

Otázku pronesl tak nenadále, že Eugena zmátla:

„Tam bydlí přece dr. Regner.“

Sotvaže vypustil tato slova z úst, pocítil nervovou depresi a měl pocit jako člověk, který se probudí z nádherného snu do studeného šedého jitra, kdy má být popraven.

„A co vám připomíná dr. Regner?“

„Nic, vůbec nic.“

Dr. Czerny se na něho asi minutu němě díval a pak povstal.

„Myslím, že to zatím stačí, pane Surto. Zítra vás navštívím opět. A zatím,“ řekl vycházeje, „nemyslete na dr. Regnera.“

Eugen zůstal sám s pocitem, že dr. Czerny je mnohem bystřejší, než předpokládal. Díval se na zavřené dveře, probíral v mysli opět podrobnosti pohovoru a cítil, jak se červená. Když se uklidnil, rozhodl se, že teď už se konečně pustí do luštění deníku, a požádal ošetřovatelku, aby mu donesla psací potřeby.

Bylo to zřejmě důležité prohlášení, neboť vyběhla a za chvíli se vrátila s mladým lékařem.

„Chcete psát, Surto? Co to bude?“

„Nevím ještě, až jak se rozepíšu. Toužím něco psát.“

„Nevíte co?“

„Myslím, že jakmile vezmu tužku do ruky, něco mě napadne. Chtěl bych napsat něco o sobě.“

„Dobře, sestra vám donese papír a tužku. A uschovejte to pro dr. Czerného, bude mít nepochybně zájem.“

Tak dr. Czerny chce být literárním kritikem? Budiž.

„… Byl jsem vychován tetou Annou. Byla to žena kyselá jak ocet. S oblibou četla snáře a smutné románky a neměla nikdy všech pět pohromadě. Sám jsem také nebyl normální: myl jsem si ruce, aniž mi to někdo nařídil. Teta byla hodně prostranná a záviděla měsíci, že ubývá. Říkala, že kapr se má vařit v malinové šťávě, poněvadž je sladkovodní ryba. Pamatuji si, že jednou…“

Dopsal a pohlédl s obdivem na svou práci. „Dr. Czerny bude potěšen,“ říkal si v duchu, „má tady psychóz dost a dost.“

Jeden úkol splnil. Teď se ale musí pustit do luštění deníku. Zdálo se, že stojí před prací Sysifovou. Deník je psán podle nějaké soustavy, tajného písma založeného na cifrách. Otevřel první stránku. Stálo tam:

10.12.26.22.7.2.20.2.1.10.4.5-20.5.

Jinak byla stránka čistá. Na dalších stránkách cifry pokračovaly pravidelně a ani jedna číslice nebyla vyšší než 26.

Vrátil se zpět k titulu. Byla to patrně úvodní věta, nebo název, poněvadž si nedovedl vzpomenout na žádné slovo o 14 písmenech. Pravděpodobně nebyl kód založen na tak-pra jednoduchém stylu, aby číslice nahrazovala písmeno. Pravděpodobně záležel systém na znalosti určitého hesla.

Vzal do rukou Nietzschovo: Ais o sprach Zarathustra. Toto bude rozhodně klíč, který mu při dešifrování pomůže. Napsal si abecedu a označil si jednotlivá písmena pořadovými číslicemi:

A B C D E F

1 2 3 4 5 6…

Kde začít? Klíčem nebude asi jenom jedno slovo nebo jedna věta (tu by si mohli snadno příjemci šifry pamatovat), ale asi nějaký delší text. Musí začít systematicky: nejprve probere první odstavce každé kapitoly.

Trvalo mu to několik hodin. Nikdo ho nerušil, jen sestra nahlédla do pokoje, a když si nic nepřál, zase odešla. Zatím neměl úspěch. Posléze došel ke kapitole „Vom freien Tode,“ a jeho vytrvalost byla konečně odměněna. Odstavec začínal: „Viele sterben zu spat und Einige sterben zu fruh. Noch klingt fremd die Lehre…“

Začal od V - 22. písmene abecedy, postupoval k 26. písmenu (Z) a znovu počítal od začátku až došel k 6. písmenu. Čtyři a šest je deset. Napsal f. Druhé písmeno slova „viele“ bylo i. Odpočítal 12 písmen a napsal „u“. Asi po deseti minutách měl titul „deníku“.

FUEHLUNGSLISTE VON AGENTEN

vielesterbenzu spa etundei

IN DER TSCHECHEI ABTEIL VIER

ni ges terbenzuf ruehnochkl

Číslice ukazovaly vztah písmen k sobě navzájem: vzdálenost jednotlivých polí. Bylo to velmi prosté a jednoduché – ovšem když dešifrující neznal klíč, byl naprosto bezmocný. Eugen byl naplněn pocitem triumfu a na sestru, která mu přinesla oběd, se usmál tak mile a blahovolně, že si jistě myslela, že její pacient musí být opravdu nějak nenormální.

O tři hodiny později, oči maje bolavé od nepřetržitého dívání na drobné číslice, zavřel knihy, schoval je pod polštář a snažil se trochu promyslit odhalení, která učinil.

Zprvu se nedověděl nic sensačního. Prodíral se řadami jmen a adres, o nichž nikdy předtím neslyšel, Většinou to byli lidé z průmyslových měst – byli mezi nimi příslušníci armády, policie, veřejných spolků a úřadů, učitelé, statkáři, obchodníci, advokáti, – nejrůznější povolání a tituly. Kdo však byli vedoucí Ligy, o nichž byla tolikrát zmínka na posledních stránkách deníku? Eugen v duchu viděl, jak tkáň i nervy státu jsou prolezlé zradou – zrádci seděli i na vedoucích hospodářských a politických pozicích, v předsednictvech a dozorčích radách velkých továren a bank. Dnes, jako snad nikdy dosud od dob renesance, bylo veliké údobí zrady – fašismus lákal mnoho lidí do svých tenat a navenek honosné fasády demokracií byly uvnitř prohnilé: „Pozornost je obrácena jen na dvůr, hlavní město a vojsko a ty oblasti, které se někdy stanou jevištěm vojenských operací… pohyby německého kmene oslňují fantasii… vzpomněl si Eugen na slova dějepisce Gibbona, který toto napsal o Germánii v údobí vpádu barbarů. Dokud nenarazí na pevnou hráz, bude se dál rozlévat tato záplava fanatismu, halící své dobyvačné choutky a hospodářskou expansi do hesel o „místě na slunci“, „krvi a půdě“, „návratu historických německých prostorů do lůna domoviny“ a kdovíjakých ohlušivých a břeskných frází.

Eugen byl polekán, ale neměl už ten neurčitý strach, ten děs z něčeho neznámého. Regner byl jenom jedním – i když jistě významným - pracovníkem Ligy, jejíž další členové byli zatím pouze neurčité beztvaré fantomy, a hlava ovládající tuto hydru se skrývala v temnu. A on zkřížil jejich plány — zmocnil se usvědčujícího dokladu – deníku. Proto se nejdřív snažili vyzvědět, co a kolik o nich ví, a dostat zpět tento důkaz, který mohl poslat stovky lidí do vězení, než se definitivně rozhodnou, jak s ním mají naložit. Asi se ho budou snažit podplatit – jak se zdálo, podle výše obnosu, který vzal Gabriele, nedostatkem peněz netrpěli-, anebo ho prostě zlikvidují fysicky.

Půjde na policii. Budou mu však věřit? Bude nucen vysvětlit, jak se deníku zmocnil, a bude obviněn z vraždy. On byl viděn – a Regner jistě bude mít alibi. I kdyby vyvázl s mírným trestem vzhledem k tomu, že se sám přiznal (a možná že by se braly v úvahu i vlastenecké pohnutky), pořád ještě by mu hrozilo nebezpečí. Nepřátelé by byli oslabeni, ale z vedení agentury by nepochybně zůstalo na svobodě několik členů, a ti ho zabijí.

Nedovedl se rozhodnout, co má udělat. Stále ještě uvažoval o nejvhodnějším východisku, když do pokoje vešla sestra.

„Máte návštěvu,“ řekla a vstoupil Karel Fafka, našlapuje na špičky.

Eugen zakryl své rozčarování a zlost a zadíval se na příchozího prázdným pohledem.

„Kdo jste?“

Fafka odložil klobouk, usedl opatrně na židli vedle lůžka, povytáhl pečlivě nažehlené kalhoty a Eugenovy otázky si nevšímal.

„Vyřídili mi, že jsi včera ráno volal. Je mi líto, že jsem nebyl doma. Přišel jsem proto teď, mám na chvíli volno. Co jsi celou tu dobu prováděl?“

Eugen byl zneklidněn a rozzloben touto neostýchavou otázkou a stěží zachoval klid.

„Nevím, co si myslíte,“ řekl a tvářil se, že nechápe, „neznám vás, pane.“

Fafka neodpověděl, podíval se na strop a začal si tiše bzučet nějakou taneční písničku. Eugen nevydržel mlčet.

„Když jste můj přítel, jak jste věděl, že mě tady naleznete?“

Fafka se usmál.

„Dopoledne jsem volal do redakce a ptal jsem se po tobě. Tam mi řekl pan Mráček, kde jsi. Říkal, že se přes nával práce na tebe přijde i on odpoledne podívat. Musí prý s tebou promluvit o nějakých článcích.“

„To se mu podobá…“ začal Eugen. „Totiž – nic mi to jméno neříká…“ zakoktal se a přestal. Fafka se podíval na hodinky.

„Paměť se vrátila za tři minuty 50 vteřin. Jsem rozený uzdravovatel!“ zvolal.

„Dělá se mi z těch nesmyslů špatně. Zazvoním na sestru,“ zamumlal Eugen polohlasně.

„Ale to neuděláš! Nechovej se jako malé dítě, vím, že jsi paměť neztratil – já nejsem člověk, který ti tohle uvěří. Zanech přetvářky.“ Tón jeho hlasu byl trochu nestoudný. „Řekni mi, proč finguješ ztrátu paměti, já tě neprozradím. Víš přece, že mi můžeš důvěřovat.“

Napjatě vyčkával. Eugen si povzdechl. Zapomněl si nějakou výmluvu připravit a teď ho nic nenapadalo. Rychle zavrhl okamžitý nápad, aby se přece jen svěřil. Fafka byl příliš upovídaný, než aby se mu mohla říci pravda, které by ostatně stejně nevěřil. Musí mu prozradit nějaké tajemství, pokud možno takového druhu, aby Eugen vypadal směšně, ale musí to být zároveň tajemství pikantní, aby se Fafkova pozornost odvedla tímto směrem.

„Fafko,“ řekl s předstíraným obdivem, „věděl jsem, že mě prokoukneš. Jsem opravdu v delikátním postavení, ale než ti něco povím, musíš slíbit, že nikomu ani muk, jinak bych se dostal do ještě větší šlamastiky.“

Fafka si olízl rty v radostném očekávání.

„To je přece samozřejmé. Slibuji ti, že nikde ani slovo neřeknu.“

Eugenovi vystoupil pot na čele. Co mu má povědět? Maně mu napadlo, že ženy byly v takovém případě ve výhodě, mohly dělat, že si daly „pomoci“. Vzpomněl si na román Margit Kučerové – Hradecké a na jednu jeho episodu, která líčila nespoutané mládí jinocha Julia, dokud se jako septimán ještě utápěl ve víru vášní velkoměsta. Mohl by to jen trochu přizpůsobit…

„Je to historka téměř fantastická,“ začal, „a myslím, že jí snad nebudeš věřit. Ale nezapomínej, že jsem teď v podivné a obtížné situaci, a překvapující následky často mívají překvapující příčiny.“

Opět zaváhal, ale pak se do toho pustil a zakrátko bylo jeho vyprávění v plném proudu.

„Nějakou dobu už mám poměr se ženou jednoho z ředitelů Eskomptní banky. Tato žena - budu jí říkat trochu románově Geralda když na ni pohlížíš nezaujatě, není zrovna krasavice a překročila už třicítku, ale přiznávám se, že míjejí přízeň nebyla nemilá. Jak si můžeš asi představit, nebylo snadné se s ní scházet: její muž – odporný plešatý kapitalista nejhoršího zrna — je děsně žárlivý a ví o penězích dost, aby vytušil, jaké výhody může milenec jeho ženy získat, když mu bude na tom záležet. Ovšem někdy večer odjížděl z města (myslím proto, aby si sám zařádil), a jakmile vytáhl paty, zavolala mi Geralda a pozvala mě k sobě do prostorné vily, kde bydlili. Jednoho odpoledne, bylo to asi před týdnem, zase jsem dostal obvyklé pozvání a vklouzl nenápadně otevřenými dveřmi dovnitř. Geralda mě přijala s neskrývanou radostí, pohostila mě ve svém budoáru skvělým francouzským vínem, a jako nymfa, která zajala roztržitého satyra, mne odvlékla do své ložnice, zařízené ve stylu fin de siecle.

Když jsme byli – jak se mi zdálo – už hodiny v extasi, ozvalo se zaklepání na dveře.

‚Ach madame,‘ ozval se hlas její francouzské komorné: ‚Le maitre est revenu! Vité, vité! Ah, le pauvre jeune monsieur!‘ Rozhodl jsem se, že Yvonně poděkuji někdy příště za její uvážlivost – teď na to nezbýval čas – seskočil jsem s bleděmodrých prostěradel a vtěsnal se do hloubi šatníku paní Geraldy. Ona zatím hbitě posbírala mé šaty a hodila je za mnou do skříně.

Těžké kročeje jejího manžela už duněly na schodech. Ve tmě jsem se chvatně oblékl, jak to jen nejlépe šlo. ‚Pro pána,‘ zvolal jsem, ‚zapomněla jste na kalhoty!‘

S překvapující pohyblivostí se Geralda vrhla za stůl, vzala moje kalhoty se židle a s velkou duchapřítomností je hodila do koše s prádlem, o zlomek vteřiny dříve, než její manžel otevřel dveře.

‚Dobrý večer, miláčku,‘ slyšel jsem ho zabručet, ‚dnes sis šla záhy lehnout.‘

,Cítila jsem se tak osamělá, když jsi odešel, Boďo, že jsem si řekla, že si lehnu a budu aspoň na tebe myslit, když nemůžeš být u mne.‘ Hlas jejího muže změkl, když povídal: ‚To jsem manžel, pusinko. Sotva jsem vyšel, povídám si, že jsem tě měl vzít s sebou. A stále mi něco vrtalo v hlavě a pak jsem si vzpomněl, že máme dnes výročí svatby. Zavolal jsem do hotelu, kde jsme strávili svatební noc, a objednal stejný pokoj, který jsme měli tehdy. Rychle se oblec, venku na nás čeká auto.‘

‚Nebylo by lepší, drahoušku, kdybys jel nejdříve ty a já pak přijela za tebou a oba bychom se setkali jakoby náhodou?‘

‚Ne,‘ řekl její muž hlasem, kterým snižoval platy a propouštěl zaměstnance, ‚oblec se a půjdeme. Já na tebe počkám.‘

Vypadal asi ještě rozhodněji, než mluvil, poněvadž jeho žena už nic nenamítala a zakrátko na to oba odešli.

Jakmile jsem zaslechl zabouchnutí domovních dveří, vyklouzl jsem ze šatníku, ale vzápětí jsem vskočil opět do své skrýše, když se ozvaly kroky na chodbě. Po nekonečnou dobu jsem poslouchal, jak pečlivá služebná v pokoji uklízí, a teprve když odešla, mohl jsem zase vylézt. Opatrně jsem rozsvítil lampu na nočním stolku a po špičkách jsem šel ke koši s prádlem. Ale ten mezitím zmizel: služebná ho asi odnesla. Nevím, jak dlouho jsem takhle stál v rozpacích a okusoval si nehty…“

„Proč jsi nezazvonil na tu francouzskou komornou, která stejně všechno věděla a jistě by ti byla pomohla?“

„Nevzpomněl jsem si, jak se řeknou francouzský kalhoty, a nechtěl jsem se zaplést do nějakého dalšího maléru. Kde jsem přestal?“

„Okusoval sis nehty.“

„Aha. Dobře nevím, jak dlouho jsem takto stál. Když jsem pokoj prohlédl, potvrdily se mé obavy: Geralda nebyla natolik moderní, aby měla nějaké kalhoty. Ani jezdecké neměla. Nebo všechny byly v nějaké jiné skříni – nevím. Její muž měl jistě nejméně půl kopy kalhot, ale neměl jsem nejmenší tušení, kde byl jeho šatník, a dům byl tak zamořen služebnictvem a různými sekretáři, že jsem se v tom svém polooblečeném stavu nemohl vydat na průzkum. Gas nezadržitelně míjel a já byl čím dál tím nervóznější. Její muž měl dceru a dva syny z prvního manželství a dalo se předpokládat, že někdo z nich, nebo všichni tři, se vrátí každou chvíli domů, až se budou zavírat lepší bary. Kdybych se teď vytratil, měl jsem chabou naději, že najdu nějaký taxík: zatím měsíc nesvítil a mraky by skrývaly můj neobvyklý háv. Velmi jsem litoval, že nemám aspoň nějaký plášť. Ale přes den bylo celkem teplo, a tak jsem ho nechal doma. Vklouzl jsem do chodby, kde mě párkrát vyděsily něčí kroky, a zadem jsem vyšel do zahrady. Přelezl jsem zídku a ostražitě kráčel kolem zahrad okolních vil. Proti mně někdo šel: byl to muž sice malý, ale pohledu na jeho kalhoty jsem nemohl odolat. Přitiskl jsem se do nějakého výklenku, a když šel kolem, vyskočil jsem a chytil ho za ruce.

„Svlečte kalhoty!“ zavrčel jsem.

„Ale, pane, já nejsem takovej,“ zanaříkal.

Chtěl jsem ho povalit na zem, ale pojednou se mi vymkl z rukou a utíkal. Běžel jsem za ním, až zmizel v průjezdu nějakého domu. Hodlal jsem ho následovat, když se tu najednou odněkud vynořil strážník:

„Nu, co má tohle znamenat?“ povídá.

„Co?“ nezmohl jsem se na lepší odpověď, jak jsem byl jeho náhlým objevením překvapen.

Zamumlal něco o ohrožování veřejné mravopočestnosti, hodil mi přes ramena svůj plášť a odvedl mě na strážnici. Noc jsem strávil v cele a ráno jsem byl přiveden před samosoudce; starého vrásčitého muže, který vypadal jako sova, jenom mu chyběl zobák a peří. Byl ve špatné náladě, jak jsem poznal, když odsoudil hluchoněmého na tři měsíce vězení proto, že se dotkl kliky dvířek nějakého parkujícího auta.

Pak jsem přišel na řadu já. Měl jsem na sobě policejní kalhoty.

„Jmenujete se Jan Růžička,“ zakrákal sudí, ‚bez stálého bydliště?“

„Prosím ano, pane předsedo.“

„Jste vinen nebo nevinen?“

„Nevinen.“

„Vinen, eh? Jsem rád, že jste se přiznal, chováte se jako muž a neplýtváte mým drahocenným časem.“

Obrátil se k písaři.

„Byl už pro mravopočestnost trestán?“

„Nebyl, pane předsedo,“ řekl písař.

S cvaknutím jako v budíčku, než začne zvonit, vynesl rozsudek:

„Přiznal jste se k velmi vážnému a hanebnému činu, za který byste se dostal na galeje – v dřívějších dobách. Dnes, bohužel, se tresty natolik zmírnily, že vás mohu odsoudit na ehm.“

Šeptal si chvíli s písařem a zaslechl jsem jenom: - ‚káznice ne?‘ načež si asthmaticky odkašlal a pokračoval:

„Domnívám se, že se budete vymlouvat, že vás svedli přátelé nebo filmy, ale mám sám zkušenosti obojího druhu a soudím, že jejich špatný vliv je přeceňován. Protože je to poprvé, ukládám vám pokutu 200 korun a 50 korun za soudní útraty. Další případ…“

„Do kdy mohu zaplatit?“

„Zaplaťte hned, nebo náhradní trest 14 dní vězení. Další…“

Uvažoval jsem o svém nešťastném postavení. Měl jsem u sebe jenom 40 korun. A kdybych se chtěl svěřit některému příteli, vyšla by celá ta skandální historka najevo. Přesto jsem však napsal paní Geraldě krátkou zprávu: ‚Podívejte se do koše na prádlo,‘ a jako odesilatele jsem uvedl policejní strážnici. Přemluvil jsem strážníka, aby to dal do poštovní schránky. Pak mě v antonu odvezli. Včera ráno mi řekli, že nějaká dáma pokutu zaplatila, a pustili mě. Hned na to jsem telefonoval paní Geraldě a od ní jsem se dověděl, čeho byly plné noviny: že trpím ztrátou paměti. Volal jsem tedy k tobě, abych se s tebou poradil, co dělat, ale později jsem si to rozmyslil, že je to vlastně báječné, že nebudu musit vysvětlovat, kde jsem celou tu dobu byl a že moje amnesie bude přesvědčivější, když ji ještě několik dnů budu fingovat. Alespoň nebude mít nikdo v redakci podezření. To je všecko.“

Fafka si povzdechl a potřásl hlavou.

„Nakolik je to pravda a nakolik fantasie?“

Eugen se zazubil.

„Nu, když myslíš, že to je báchorka… Můžeš tomu věřit, nebo nemusíš,“ a koketně na něho zamrkal.

Fafka řekl několik slov – a pak se zarazil. Eugen viděl, jak jeho mozek pracuje na plné obrátky. Šla o něm pověst, že se dostane na kloub všem skrytým motivům a drobným lžím, které jsou přimíšeny i v nejupřímnějším přiznání. Nebylo by ho možno jen tak lehce obelhat. Eugen ovšem ani na chvilku nemyslil, že Fafka věří jeho báchorce, ale chtěl ho přimět, aby myslil, že jde o nějakou eskapádu, nějaké vyhození z kopýtka, za něž se Eugen stydí anebo k němuž se nechce přiznat. Téměř na vlas přesně uhodl, co teď Fafkovi táhlo hlavou: „Eugen musel mít jistě řádný důvod, aby teď dělal tyhle kejkle. To povídání někde četl, nebo si to vycucal z prstu – ani se to nesnažil tajit. Přesto se v tom bude někde skrývat zrnko pravdy a bystrý muž ji najde. Eugen se asi zamotal do takového maléru, že o tom nechce ani před svým šéfem, ani se svými přáteli hovořit. Snad opravdu seděl někde v base pod smyšleným jménem, snad byl přistižen při nějaké nemravnosti a neměl při sobě peníze, aby pokutu zaplatil.“

Konečně promluvil:

„Věřím tvé historce z větší části.“

Eugen se zatvářil uraženě. „Skutečně? Co se ti nelíbí?“

„Pochybuji o paní Geraldě.“

Leze na lep, myslil si Eugen. „Hele! Nakonec nebudeš věřit ani tomu, že jsem seděl.“

„Nevím. V hrubých obrysech tomu věřím, ale mám dojem, žes některé podrobnosti vykreslil růžově.“

Už skočil na špek! zajásal Eugen.

„Psal jsi někdy scénář pro český film?“

„Ne. Proč se ptáš?“

„Jen tak.“

Fafka nasadil pousmání, v němž se už po léta cvičil, upravil si kravatu a zvolna povstal.

„Budu už muset jít. Neprozradím nic z toho, co jsi mi vyprávěl.“ Téměř neznatelně zdůraznil ‚vyprávěl‘. „Myslím, že za pár dní budeš opět ve své kůži a můžeme pak někdy příští týden spolu povečeřet. Co říkáš čtvrtku? Budu s tím počítat.“ Udělal si poznámku v zeleném zápisníčku a otevřel dveře.

„Přemluvil jsem lékaře, aby mě sem pustil jako prvního. Dole čeká ještě jedna návštěva.“

„Mráček, že?“

„Ne. Tvoje žena.“

Fafka dovedl efektně odejít.

Kapitola 12. ODCHOD

Tohle mu ještě chybělo! Jeho důvody pro to, aby si vzal Jarmilu, podobaly se důvodům nutícím horolezce, aby slézal strmé úbočí. Cíl byl zprvu jasný, ale když se postup stával obtížnější, jeho cíl vzdálenější a naděje na bezpečný ústup menší, počáteční nadšení kvapem ochabovalo, až lál na chvíli, kdy se rozhodl opustit dosavadní bezpečné pláně spokojenosti. Jestliže se manželství uzavírají v nebi, neměl tam asi mnoho přátel. Maličkosti, které se mu na Jarmile líbily, mu brzy přestaly připadat rozkošné a pouze ho naplňovala nechutí. A co horšího: nepochopil její povahu. Myslil si, že má slabou vůli a je silně citově založena. V tom se mýlil, bylo tomu naopak. Její názory – jako u většiny hlupáků – byly naprosto neotřesitelné a nevyvratitelné. Když se na chvíli pod tíhou jeho argumentů podrobila, zanedlouho, když tlak pominul, vypluly její dřívější předsudky opět jako korek na hladinu.

Po několika letech smířlivé snášenlivosti se nakonec rozešli a nyní ji za ním znovu přivedla zvědavost – či snad její lakota: doufala, že z něho zas vymámí nějaké peníze? Rozhodně teď nebyla vhodná doba, aby znovu nabyl paměti, poněvadž její návštěva věští určitě nějaké nepříjemnosti a navíc by mu mohla všechny jeho pečlivě promyšlené plány zničit. Nasadil tupou tvář s co možná prázdným výrazem, rozčechral si vlasy, zapjal pyžama o knoflíček níž a natáhl se na posteli. Nechutný obraz amnesiaka.

Jarmila se vůbec nezměnila a slabá naděje, že snad trochu zmoudřela, byla hned v zárodku rozmetána.

„Ale, Éžo, cos to udělal? Nepovídej, že jsi ztratil paměť?! To je legrační!“

„Ano ztratil jsem paměť,“ odvětil důstojně, „a přes to, že tvrdíte, že jste moje žena, vůbec si na vás nepamatuji. Jak jste se dověděla, že tu ležím?“ otázal se v obavách.

„Brouku, ty jsi senzační! četla jsem o tobě v novinách! A co jsi dělal celou tu dobu? Skutečně mě nepoznáváš?“

„Vůbec ne.“

„Ale, ale! A jak se ti tedy líbím, když mě vidíš teď? Co říkáš tomuhle kompletu?“

Točila se uprostřed pokoje jako manekýnka a dotkla se afektovaně svého kloboučku. Eugen měl teď pocit, že je nemocen skutečně, zlobil se nad její lehkomyslností a snažil se změnit téma, než se ještě více rozčílí.

„Nu, je to hezké, ale jestliže jste moje žena, jak tvrdíte, povězte mi něco o mně.“

„Pracuješ v redakci. Musels opravdu ztratit paměť, že to nevíš. A věřil bys, brouku, že já teď dělám taky? Jsem teď v jednom módním salónu a chodí tam hrozné ženské! Mluví v jednom kuse o svých přátelích, a taky nevím, jací lidé jsou tady v nemocnici, to ti musím říci, byli na mne strašně impertentní, když jsem telefonovala, ani bys nevěřil, a řekli…“

Eugen byl už tímto slovním přívalem dostatečně zdolán a říkal si, že musí zjistit, proč za ním Jarmila přišla.

„Nemělo smysl sem chodit,“ zamumlal, „vůbec se na vás nepamatuji. Musím zůstat o samotě, dokud si nevzpomenu na svou minulost.“

„Jen si tímhle nelámej hlavu, Éžo,“ řekla vesele, „sice jsme se dříve moc nesnášeli, ale stejně si na to nevzpomínáš, a tak jsem si řekla, že tě budu teď ošetřovat. Hned řeknu doktorovi, že si tě odvedu domů!“

Eugen se zachvěl. Bylo to horší, než si představoval. Snadno uhádl, kam míří. Být připoután k nepříjemnému manželovi byla jedna věc, a ošetřovat částečného invalidu, který není chudý, naprosto jiná. Aspoň po nějaký čas by se jí to líbilo. Kochala by se, že ho má v područí, a stavěla by na obdiv svou péči o něj hejnu svých přítelkyň. Až by se mu vrátila paměť a on by chtěl odejít, asi by se jí jen tak snadno nezbavil jako poprvé. Nejprostší způsob úniku bude, aby se nějak nepříjemně projevil, a poněvadž byla velice nedůtklivá, nebude to nijak obtížné.

Úkosem na ni pohlédl, naklonil se k ní a chraplavě zašeptal:

„Jsi moje manželka, viď? No a víš, že k manželským povinnostem patří také.“

Nepříjemně se ušklíbl a štípl ji do stehna.

Vyskočila se židle a ustoupila stranou.

„Ale Éžo, nezlob! Tady není pro takové věci ani vhodné místo, ani doba. Chovej se proboha rozumně!“

Doufal, že jeho zasmání bylo dostatečně odpuzující. Pokračoval v útoku:

„Nebuď taková upejpavá. V nemocnici je několik set postelí a jednou použijeme jedné z nich také na jinou věc, než na to, aby se v ní umíralo.“

„Jsi úplně odporný! Ostatně stejně sem někdo každou chvíli může vejít,“ a cudně, leč slibně sklopila řasy, přičemž se marně pokoušela o ruměnec.

Posadila se znovu, ale tak, aby na ni nedosáhl. K nemalému Eugenově zklamání se jí tato situace docela zamlouvala, ba snad dokonce byla potěšena jeho necudností. Byl to pro ni jistě nový a rozkošný pocit, že se s něčím takovým setkává u svého bývalého manžela – říkala si asi, že rozloučení v něm vyvolalo vzplanutí nové vášně. Místo aby znechuceně odešla, jak si Eugen přál, každou chvíli ochotně podlehne jeho svodům. Chvatně se vynasnažil čelit této nové situaci.

„Co?“ zvolal melodramaticky – „svádíš mě, abych byl nevěrný své milované ženě?! Jdi do kláštera, Ofélie – raději do mužského, tam se ti bude líbit více.“

Jarmila se na něho nepřátelsky podívala.

„O čem mluvíš, proboha?“

„To je jasné jako sklo! Povídáš mi, že mám ženu, ale dychtivě toužím po tobě, krásné neznámé. Snad jsme se vzali podle zákona, ale já si na to nepamatuji, a proto cizoložím.“

Kýval hlavou jako mechanický panák a zadíval se na ni tak divoce, že houkla: „Šílíš?“

„Čím má úhel víc stupňů, tím je tupější. Já mám skoro čtyřicet, proto jsem ostrý,“ zamumlal.

„Šílenče,“ opakovala.

Povzdychl si a pak se rozesmál.

„Jak se mi chudákovi nemá točit hlava, když se zeměkoule tak rychle otáčí? Proč jsi nevzala hůl, abych si mohl změřit, jak mám hluboký spánek? Nemůžu…“

Zarazil se, když se dveře otevřely a sestra uvedla další návštěvu – zaraženého pana Mráčka.

„Nesmíte tu dlouho zůstat. Vpustila jsem vás jen proto dovnitř, poněvadž máte naspěch. A dejte pozor, aby se pacient nerozrušil.“

Odešla a pan Mráček hleděl nejistě na Jarmilu.

„Ehm - neměl jsem dosud čest potkat vaši paní,“ řekl.

„Povídá, že je moje žena, ale nevěřte jí,“ vychrlil ze sebe Eugen, „všechno je samý podvod, ba i potápěči dělají podvodně.“

Jarmila už toho měla dost.

„Je to blázen! Vždycky jsem říkala, že se nakonec z těch knížek zblázní!“

Prošla kolem pana Mráčka pohrdavě jako sportovní auto, předjíždějící rodinný vehikl, a zabouchla dveře. Pak nastalo ticho. Pan Mráček vypadal jako úctyhodný gymnasiální profesor, který byl přistižen v šatně sboristek, a Eugen musil promluvit, aby se nemusel smát.

Dramaticky spustil:

„Vím, kdo teď přišel! Můj otec! Nazdar, tati!“ Napřáhl ruku mužným, ale přitom dojemným způsobem, který je znám z tolika filmů, a snažil se, bohužel bez úspěchu, naplnit oči slzami. Pan Mráček poskočil, jako by ho píchla vosa.

„Ale, ale, Surto! Vzpamatujte se! Nejsem evidentně váš otec.“

„Cože? Vy nejste můj otec?“

„Vůbec nejsem s vámi příbuzný, známe se pouze z redakce,“ vysvětloval pan Mráček rozrušeně.

Eugen si opřel hlavu o polštář a zakryl si rukama tvář.

„Maminko,“ zavzlykal, „ach, proč jsi mi to neřekla? Byl bych ti tvou slabou chvilku prominul.“

Pan Mráček zaskřehotal zoufale:

„Surto! Vzpamatujte se! Nejsem s vámi příbuzný, vaši matku neznám a nikdy jsem ji neznal. Mráček, Vilém Mráček je moje jméno. Jsem z redakce Obrazů ze světa a vy jste můj kolega. Rozuměl jste?“

Eugen se na lůžku pomalu posadil.

„Mráček: jméno je mi nějak povědomé… aha!“ zvolal, „potkal jsem vás před dvěma lety, ale pak vás zavřeli pro krádež auta. Co jste dělal od té doby?“

„Evidentně nejste ještě ve své kůži, Surto, to je zřejmé, ale mám ten dojem, že se za tím evidentně tají víc, než se zdá na první pohled. Opravdu si nevzpomínáte, kdo jste?“

„Nikoli. Někdy se to pokouším uhodnout, ale dosud jsem vždycky trefil vedle. Před chvilkou jsem se domníval, že jsem Eugen Surta!“ Znovu se nepřirozeně zasmál. Pan Mráček vzal do ruky klobouk a pronesl:

„Myslím, že vás neléčí, jak by měli. Poradím se o tom se svým lékařem. Musím jít, ale když budete něco potřebovat, jen se na mne obraťte. Udělám všechno, co je v mých silách.“

Eugen se zastyděl, že si dělal šprýmy z tohoto mužíka s laskavým srdcem, který vždycky všecko dobře myslel, ale v praxi prováděl tak neohrabaně: měl chuť mu všechno vyprávět. V poslední chvíli se zarazil. Místo toho řekl:

„Říkali mi, že jsem u vás v redakci, a doufám, že vám moje nepřítomnost nezpůsobila velké nesnáze.“

Pan Mráček se usmál, právě tak jako školák, kterého pan učitel neočekávaně pochválí. „Jen si nad tím nedělejte starosti, Surto; nějak se ta práce musí udělat i bez vás. Stejně se brzy mezi nás vrátíte. Nic si nepřejete?“

„Nic. Anebo všecko.“

Pan Mráček na to nenalezl odpověď, ale podával mu ruku, pak zase ucukl, zakašlal, zvedl hůl, znovu zakašlal, otevřel dveře, něco zamumlal, zašoupal nohama, odkašlal si ještě jednou a zmizel. Báječné představení – tak asi se odporoučí, když vychází od ředitele.

Když teď všichni odešli, začal Eugen znovu uvažovat o situaci. Dosáhl svého: zaplašil Jarmilu. Ale když ona a pan Mráček (jak se dalo předpokládat) řeknou lékaři, že pacient je silně vyšinut z duševní rovnováhy, pak nebude snadnou úlohou inscenovat náhlé ozdravení, jak hodlal původně učinit. Musí tedy na to jít jinak. Až přijde dr. Czerny na vizitu, najde pacienta, který již hloupě nevtipkuje, a zjistí, že jeho zdravotní stav se značně zlepšil. Na dobrý počinek roztrhal svou „autobiografii“ a hodil ji do koše na papír. „Deník“ byl dobře skryt v polštáři. Neměl co dělat a spát se mu nechtělo. Deník byl příliš vzácný – využije volného času a opíše si šifrovaný text. Celé dvě hodiny ho nikdo nerušil a Eugen právě dopsal a těšil se na večeři, když se otevřely dveře a vstoupila sestra a lékař. Měl přes ruku přehozeny Eugenovy šaty a oba vypadali vážně jako nějaká významná deputace.

„Pane Surto,“ řekl doktor, „hovořil jsem s vaším bratrem a on zařídí váš převoz do soukromého sanatoria, kde vás bude ošetřovat váš lékař. Budete tam mít více klidu a pohodlí než tady. Oblecte se a ještě dnes můžete odjet.“

Eugen se na něho podezřívavě podíval. Tušil past. Že by Fafka někde mluvil?

„Nemám bratra,“ řekl „a nemám tušení, co to má znamenat.“

Sestra na něho promluvila chlácholivě:

„Však my víme, pane Surto, že si ještě na všechno nevzpomínáte. Zatím se jen pěkně oblecte.“

Eugen zneklidněl.

„Děkuji, tady se mi docela líbí a nechci do sanatoria. Stejně se mi už vede lépe.“

„Pospěšte si, pane Surto,“ pravil lékař.

Eugen se poplašil.

„Opravdu jsem tu spokojen a jistě už budu za pár dní zdráv. Mnoho z mé minulosti se mi vybavilo a určitě nemám bratra.“

Lékař pokrčil rameny a vyšel, sestra zůstala. Eugena něco napadlo. Rychle vložil opsané listy do Zarathustry.

„Sestro, udělejte mi jednu laskavost. Tady máte knihu s nějakými lístky, zapomněl to tady ten pán, co tu byl. Bude několik dnů mimo Prahu, proto to pošlete poste restante na hlavní poštu a napište na obálku ‚V. Mráček.‘ Je to velmi důležité,“ žadonil Eugen. „Nebudete toho litovat.“

Podal jí knihu i lístky s opsanými šiframi. Sestra je vzala a dala ši je do kapsy pláště. „Pošlu to, pane Surto,“ řekla.

Dveře se znovu otevřely a lékař vstoupil, doprovázen vyšším ramenatým mužem.

„Tady je pacient, pane kolego,“ ukázal na Eugena.

„Pane Surto, vzpomenete si na mne?“ řekl Regner. Eugen potlačil hlasitý výkřik, vyskočil z postele a chytil lékaře za ruku. „Ten člověk není lékař!“ křičel. „To není lékař! Znám ho! Je to podvodník, zločinec, chce mě zabít!“

Bylo to strašné; nikdo si nevšímal jeho slov a Regner k němu přistoupil blíž.

„Tak Surto,“ řekl, „snad se nebude ten váš záchvat znovu opakovat? Půjdete si klidně odpočinout do mého sanatoria a postarám se, aby vás nikdo nerušil. Víte, že mi můžete důvěřovat, jsem váš starý přítel dr. Kozlovský. Nesmíte se tolik rozčilovat, jinak se váš stav nezlepší.“

Mluvil tiše a pomalu, tak jako se hovoří s malými dětmi. Eugen se obrátil k lékaři a snažil se zachovat klidný hlas.

„Prosím, věřte mi, že jsem pouze ztrátu paměti předstíral. Vím velmi dobře, kdo jsem. Mohu vám přísahat, že bratra nemám. Tento člověk patří k tlupě zločinců a z důvodů, které vám teď nemám čas vysvětlovat, mě chce zabít. Tohle všechno se sanatoriem si vymyslel, aby mě odsud dostal. Ať vám dokáže, že je pravda, co o mně říká, a uvidíte, že mluvím pravdu já.“

Regner se obrátil k lékaři:

„Vidíte, kolego, že jde o vážný případ. Profesor Pecha vám přece v dopise napsal, že pan Surta byl před dvěma lety obžalován z několika násilností, ale jeho bratr i já jsme si myslili, že je vyléčen, ač musím přiznat, že profesor Pecha s naším názorem nesouhlasil. Jakmile mi jeho bratr říkal o této nové amnesii, hned jsem poznal, že se projevuje jeden ze symptomů staré jeho choroby a obával jsem se nejhoršího. A teď…“

Mávl rukou a pak řekl ostře: „Jak se dosud projevuje?“

„Až na amnesii se choval normálně, když přišel, ale jeho žena i zaměstnavatel, kteří ho tu byli dnes navštívit, poznali, že trpí delirantními představami,“ řekl lékař.

Regner zasvěceně přikývl.

„Očekával jsem něco podobného. Při prvním záchvatu také předstíral ztrátu paměti, aby zakryl své deluze.“

„Podle mého názoru nemocný indikuje tendenci k projevu latentního tlaku rozštěpením vědomí svého ega,“ poznamenal lékař.

Regner opět přikývl: „Vzácný případ. Myslím, že by profesor Pecha provedl stejnou diagnosu jako vy.“

Eugen naslouchal dialogu se vzrůstajícím úžasem a teď vztekle vpadl do hovoru:

„Nedejte se tímhle člověkem ošálit! Říkám vám, že je zločinec!“

„Pane Surto, uklidněte se! Nemyslíte, že já jsem taky zločinec, viďte? Ujišťuji vás, že dr. Kozlovský je známý odborník, který má doporučení od mého starého učitele profesora Pechy,“ poklepal na předložený list papíru, který držel v ruce.

„Ten dopis je padělán!“ vykřikl Eugen zoufale. „Jsem zdráv a stejně normální jako vy sám, můžete mě vyzkoušet.“

Lékař pokrčil rameny: „Máte pravdu, pane kolego. U nás mu nemůžeme věnovat dostatečnou péči, nejlépe o něho bude postaráno v tom vašem soukromém sanatoriu.“

Eugen si byl vědom, že má teď poslední příležitost. Ale marně se snažil lékaře přimět, aby zavolal ještě dr. Czerného. Lékař se nedal přesvědčit.

„Pane Surto, nemá smysl se chovat tak, jak se chováte teď vy. Jenom ztrácíme čas vašimi protesty. Přece nemusíte mít strach se mnou jít,“ řekl Regner. „Když jste byl u nás naposled, tak se vám tam líbilo.“ Položil Eugenovi konejšivě ruku na rameno. Eugen ji hrubě odstrčil. „Ještě krok a já…“ vzkřikl.

Překvapivě rychle ho povalili na postel a drželi ho, že se nemohl ani hnout. Regner mu měřil tep. „Injekci?“ zeptal se.

Sestra byla vzápětí zpět s injekční stříkačkou. Eugen zamumlal: „Hrozný omyl,“ když se mu do ruky zabodla jehla. Chvíli ho ještě drželi a pak povstali. Po celém těle se mu rozlévala vlna tepla a scénu viděl jako z veliké dálky. Sestra se na něho zvědavě dívala, lékař něco polohlasně vykládal Regnerovi, který se spokojeně usmíval. Na hranici mezi spánkem a bdělým stavem si pomyslel, že už asi skutečně šílí a že všechno, o čem se domníval, že prožil v minulých dnech, to všechno byl jen sen. Věděl, že ho ošetřovatelka obléká.

Lékař a Regner ho chytili za ruce a nohy, nesli ho nekonečnou chodbou a pak po schodech. Venku ho naložili do auta a byl rád, že se mohl o něco opřít. Byl velice ospalý a nezřetelně slyšel, jak Regner a lékař spolu hovoří.

Nato se dvířka auta přibouchla a vůz se rozejel. S posledním vypětím vůle otevřel oči a spatřil, jak se nad ním Regner naklání.

Kapitola 13. LHŮTA

Temnota. Šum lidí a hlasů. Emil běží po okraji hluboké propasti. Gabriela se bez přestání vyptává a on nemá odpověď. Její deník je ohromný objemný balík, a je ho nutno odnést k vlaku. Nádraží je daleko a pokaždé toto nádraží vypadá jinak. Už po sté jde po zaprášené silnici a po sté balík někde odloží: zašel si špatným směrem, průchod je uzavřen a musí dělat velkou okliku, zapomněl, ke kterému vlaku měl balík dodat, nohy má jako z olova, ruce mu slábnou a balík už neudrží, balík nabývající olbřímích rozměrů… Pak běží po nástupišti a jako bruslař klouzající po ledě chystá se otevřít dveře vagonu první třídy. Ale ze všech oken se na něho šklebí Regner. Pronásleduje ho. Eugen se žene s kopce ulicemi, plnými chodců a aut, a nakonec vběhne do uzounké uličky – široké jako rakev. Razí si cestu! Zvedá se vichřice, se střechy se řítí tašky. Regner se blíží, deník… Eugen se prodírá dál kupředu, ale vichr zesiluje a zvedá ho jako pírko a unáší, unáší pryč, dál někam do neznáma…

Eugen zvolna otevřel oči a zahleděl se na prázdný, bíle omítnutý strop. Pokoušel se nějak spojit dohromady útržky snu. Dnes nebo zítra bude z nemocnice propuštěn a potom…

„Kam jste to schoval?“ vytrhl ho z meditace Regnerův hlas.

Eugen se probral. Věděl, co se s ním stalo, a měl pocit, že tam, kde bývá žaludek, má padající zdviž.

Vzápětí pocítil apatii, a aniž pohnul hlavou, položil otázku, která mu měla získat čas.

„Co jsem měl schovat?“

„Seznam agentů.“

„Nemám nic. Někam jsem to odhodil.“

Regner: „Nepřestanete se chovat vzpurné? Víte, že z vás mohu odpověď vynutit.“

Eugen to věděl: „Nechal jsem deník v polštáři v nemocnici.“

„Pošlu pro něj hned zítra ráno. Doufám ve vašem zájmu, že mluvíte pravdu.“

Židle zavrzala, když se Regner zvedl a tiše přešel ke dveřím, které se za ním zavřely. Několik minut po jeho odchodu zůstal Eugen nehybně ležet, pak se posadil na posteli a poznal, že je v témž pokoji, ze kterého před třemi dny uprchl. Postel, židle – všechno zůstalo jako dříve, pouze okno bylo dokonale zabarikádováno prkny. Znovu ulehl a zvolna počítal ubíhající minuty. Po nějaké době se dveře opět otevřely.

„Tak jsme zase tady,“ řekl tlouštík.

Všechno zůstalo, jak bylo dříve.

Tlouštík chvíli supěl a pak řekl: „Jsem rád, že jste Emila od-krouhnul.“

Eugen byl v příliš skleslé náladě, než aby ho cokoli zajímalo, a tak jenom automaticky řekl: „Proč?“

„Poněvadž v jednom kuse sekýroval,“ odpovídal tlouštík, který se chtěl asi vymluvit. „Máš prý dělat tohle a zajít támhle a nenechal člověka ani na chvilku vydechnout, i když nebylo opravdu co dělat. Furt do něčeho šťoural, nic mu nebylo recht. Říkal, že to tak pan Regner poroučí. Jenomže ten do Emila viděl a začínal ho mít taky plný zuby. Bylo na čase, že kous do hlíny. Jak jste to proved?“

Usedl na krajíček židle, opřel lokty o kolena a vyčkávavě se podíval na Eugena. Eugen nevěděl, o čem je řeč, a ani neměl chuť k hovoru. Napadlo ho, že by mohl tlouštíka přimět, aby se sám rozhovořil.

„Ale, já ani nevím. Vypravujte mi, jak jste ho našli?“

Z tlouštíka se slova řinula jako voda z protržené hráze:

„To byste nevěřil, co to bylo za rachotu. Když jste panu Regnerovi telefonoval, šel jsem Emila hledat a pak večer jsme tam zajeli a vytáhli ho z vody. (Co to povídá? pomyslil chabě Eugen. Proč Emil lezl do vody?) A byl hrozně těžkej, jak měl šaty nasáklý vodou, a sám se taky hezky vody napil. Vtáhli jsme ho do auťáku a hezky nám polštáře zasvinil. A když jsme ho pouštěli do staré studny na zahradě, najednou mu z huby vyskočila žába a Rudla se lekl a zařval a pan Regner mu dal jednu přes hubu. Já bych se byl nad tím vším nejraději smál, ale ještě jsem nikdy neviděl pana Regnera tak naštvaného, jako tehdá.“

Zahihňal se, houpaje se na židli. Eugen, který zprvu překvapeně poslouchal, byl teď už pozornější. Tak už má zřejmě na svědomí další smrt! Asi to tenkrát nesklouzla do tůně ondatra či žába, ale Emil. Cítil, že následky injekce opadávají, a náhle zadoufal, že nějak využije k svému prospěchu neočekávané družnosti svého strážce.

„To musela být legrace, škoda, že jsem při tom nebyl,“ řekl přátelsky a vstal.

Byl to předčasný pohyb. Tlouštík vytáhl nůž a úsměv mu zmizel z tváře tak, jako když se popsaná tabule smaže houbou. Eugen se ostentativně protáhl, zazíval, poškrábal se na zádech a opět usedl. V duchu si lál, že byl ukvapený. Tlouštík zas nůž skryl, ale ruce mu visely podél opěradla židle a hleděl upřeně na Eugena. Nic nenaznačovalo, že by pokračoval ve vyprávění svých vzpomínek. Atmosféra v místnosti klesla na bod mrazu: Eugen přemítal, co má říci, aby alespoň trochu napravil pošramocenou situaci: „Máte práci docela zajímavou, že?“

Mlčení.

„S panem Regnerem se někdy nedá také dobře vyjít, viďte? Bývá tady často?“

Odpovědí mu bylo znovu mlčení. Pokusil se jít na to z jiného konce.

„Co myslíte, proč tak bystrý muž, jako je pan Regner, nepatří k předsednictvu Ligy?“

Tlouštík sebou trhl.

„Co vy o tom víte?“

„Dost.“ Viděl, že ho tlouštík pozoruje pohledem, ve kterém byly smíšeny nenávist, podezření a úcta. Bylo jasné, že tento tlusťoch nezastává v organizaci žádné důležité místo (byl podřízen Emilovi a ten zas byl pouze Regnerovým nohsledem), avšak věděl, co to je Liga, a podle výrazu jeho tváře se zdálo, že v něm toto slovo vzbuzuje bázeň.

Eugen opatrně sondoval půdu pro další postup.

„Abych řekl pravdu, mám přítele v předsednictvu, a jakmile se doví, že se mnou bylo špatně zacházeno, nechtěl bych být v kůži viníka.“

Tlouštík přivřel oči a přejel si po rtech špinavým prstem. Eugen došel k úsudku, že má před sebou zákeřného, nebezpečného, ale i zbabělého lotra s nevelkou dávkou rozumu. Emil a Regner byli mnohem chytřejší než tento zabiječ, používaný stejně jen k hrubé práci.

Pak tlouštík znovu promluvil:

„Proč jste to neřek panu Regnerovi?“

„Protože kdyby to věděl, dal by mne tím spíš zabít. On a předsednictvo spolu přece nevycházejí vždy nejlépe. Ovšem,“ dodal spěšně, „sotva to asi víte, poněvadž to málokterý člen tuší.“

„Vím o tom,“ zamručel lstivě tlouštík. „Vím toho víc, než si kdo myslí.“ Zaváhal, ale pak jeho marnivost nabyla vrchu. „Vím, že pan Regner neříká vždycky Lize pravdu. Slyšel jsem, jak telefonoval a říkal, že jste zabil toho Slováka.“ Zakýval hlavou.

Eugen poznal, že má nyní příležitost, ale nevěděl, jak se jí chopit. Jeho zdánlivé spojení s tajemnou Ligou by se dalo snadno vyvrátit někým, kdo měl smysl pro chladný úsudek a logiku. Ale přihlouplý tlouštík, který žil ve světě intrik, z nichž jeho zamželá mysl chápala jenom hrubé obrysy, nebyl schopen něco nezaujatě rozebírat. Krutost a klam byly jediné skutečnosti, které chápal: byl jako pes, který chce kousnout svého pána, ale má strach. Pochybnosti zaseté do jeho mysli se budou postupně vzmáhat, ale jejich účinky se projeví až po nějakém čase. Eugen byl nicméně rád, že jeho náhodná poznámka o Regnerovi měla opodstatnění – i když si byl vědom, že ať teď provede cokoliv, nezmenší své nebezpečí.

Pokračoval: „To vím. A nestalo se to poprvé. Byl to on, kdo zabil Haranovou. Všechno mu jednou spočítají, a když se mi něco stane, dovědí se to nakonec také. Liga nikdy nikoho neušetří a také nikomu neodpouští.“

Chvíli bylo ticho.

„Liga asi ví, co pan Regner dělá,“ odpověděl tlouštík, „všechno mu přenechávají.“

Eugen se opět odmlčel. Nechtěl si znemožnit ústup tak, že by zacházel příliš daleko. Tlouštík byl chvilku zticha a pak řekl:

„Pan Regner vás zabije, až tu knihu dostane. Říkal to.“

Eugen jen s velkou námahou udržel svůj hlas lhostejný:

„Až se to doví Liga, bude zabit on.“

„Uvidíte, že ne. Dnes večer jim podává zprávu.“

„Bude také zabit,“ řekl znovu Eugen. Nastala delší zámlka, poté tlouštík beze slova vyšel a zavřel za sebou.

Eugen ležel a přemítal. V groteskním podsvětí Regnerů roste podezření jako houby po dešti a zatlačuje do temna zdravý rozum. Tlouštík nebude Eugenova slova Regnerovi opakovat, tím si byl jist, ale přeloží si je do řeči, které je schopen rozumět, a bude si je pro příště pamatovat, aby jich použil, až se mu mohou hodit. Regner očividně své nadřízené klamal, leda že by lež o Žuchově smrti byla tlouštíkovým výmyslem. Snad Regner skutečně jednal proti nařízení Ligy, snad chtěl mezi nimi dosáhnout rozkolu, který by posloužil jemu a on by se mohl stát členem předsednictva s nadějí na odměnu, až… hraje si však s ohněm, na kterém se sám spálí. „Ale co je mi vlastně po Regnerovi? Ovšem - nesmím zapomenout že mu jsem zatím vydán na milost a nikdo, nikdo na celém světě o tom neví, a i kdyby věděl, nezajímalo by ho to! Jsem proti tomu všemu příliš sám!“ pomyslil si trpce a zavřel oči.

„A když nabyl vědomí, řekl mi, že seznam agentů uschoval v polštáři nemocničního lůžka. Věřím, že tentokrát říkal pravdu, a postarám se, abych seznam zítra ráno dostal.“

(Tím končila zpráva pana Regnera.)

Předseda: Děkuji. Jistě mluvím jménem nás všech, když vám poděkuji za vaše znamenité služby.

Regner: Jsem rád, že moje úsilí má zdárný výsledek, a děkuji za pochvalu.

9: Surta je ještě ve vašem domě?

Regner: Ponechám ho tam ještě tak dlouho, dokud nedostanu seznam. Ale pochybuji, že by tentokrát mluvil nepravdu.

9: A co potom?

Regner: Potom ho budu přirozeně musit likvidovat. Ví příliš mnoho, než aby mohl být propuštěn na svobodu. Podrobnosti likvidace mi můžete přenechat. Jak víte, mám ještě nějakou práci, ale potom to zařídím.

14: Okamžik. Slyšeli jsme tolik toho o Surtovi, o jeho útěku a zatvrzelosti, že bych ho rád vyslechl sám. Zařiďte, aby sem byl přiveden, než bude likvidován.

Regner: Nemyslím, že by se tímto výslechem dalo něco získat.

Řekl jsem už všechno, co o něm víme, a pochybuji, že bychom mohli zvědět ještě něco důležitého, čím dřív bude z cesty, tím lépe pro nás.

14: Rád bych slyšel, jak zabil Žuchu.

Regner: Co tím naznačujete?

14: Nic, projevuji pouze zvědavost, kterou sdílí též ostatní členové předsednictva. Opakuji, že bych rád slyšel, jak byl Žucha zabit.

5: Také bychom rádi z jeho úst slyšeli bližší podrobnosti o jeho stycích s Haranovou.

27: A o jeho útěku.

Regner: Chcete tím naznačit, že jsem vám lhal?

5: To ne, jenom že vaše zpráva nebyla dostatečně vyčerpávající.

Regner: Když jste se mnou nespokojeni, mohu rezignovat.

14: To ne. Nejste člověk, bez kterého bychom se snadno obešli.

Regner: Přijímám vaše ujištění.

Předseda: Prosím pana Regnera, aby nechápal špatně předřečníka. My všichni, a zvláště já, máme ve vás plnou důvěru. Musím poznamenat, že členové předsednictva projevili přání vidět zajatce, a žádám vás, abyste učinil opatření, aby sem zítra přišel. Naše žádost neznamená, že k vám máme nedůvěru.

Regner: Vaše pocity plně chápu a samozřejmě přijímám vaše přání jako rozkaz. Nařídím svým lidem, aby Surtu přivezli.

Předseda: Děkuji, tak to bude nejlépe. Telefon je ve vedlejším pokoji.

(Regner nato opustil schůzi.)

14: Pánové, musím také telefonovat.

(14 odešel.)

5: Je jasné, že Regner překračuje meze svého pověření.

Předseda: V rozpravě budeme pokračovat až později.

(Po chvilce se 14 vrací a po něm se vrátí i Regner.)

Regner: Mluvil jsem se svým agentem a zítra ráno Surtu přivede. Nařídil jsem mu, aby byl velmi obezřetný. Zajatec nesmí znovu uprchnout.

14: Velmi správné opatření.

Předseda: Nebudeme vás déle zdržovat. Zítra samozřejmě přijdete.

(Regner pak odešel.)

Předseda: Zahajuji rozpravu.

14: Šel jsem do předsíně tak, aby mne Regner neviděl, a na paralelním aparátě jsem jeho hovor odposlouchával. Zněl takto: „Tady Regner. Zbavte se našeho hosta obvyklým způsobem co nejrychleji. Pečlivě dbejte, aby po jeho pobytu nezůstaly žádné stopy. Když se vás bude někdo ptát, povězte, že jste to udělal, protože chtěl utéci. Porozuměl jste?“

„Kdo se mě na to bude ptát, pane Regner?“

„Na to se neptejte – držte se přesně instrukcí.“

„Ale, pane Regner…“

„Slyšel jste. Dejte pozor, abyste to nezkaňhal. Dobrou noc.“

To je všechno. Myslím, že z toho můžeme vyvodit dostatečné závěry.

Předseda: Tak soudím i já.

27: Jasně jde o zradu. Musíme Regnera bez průtahu vyřídit.

Předseda: Upozorňuji, že musíme být opatrní. Regnera se nemůžeme zbavit, dokud jsme nepřevzali jeho práci a nezbavili se jeho agentů. Ještě nám snad může být několik dnů nebezpečný, ale zatím musíme vyčkat.

9: Co Surta?

Předseda: Musíme s ním mluvit a zjistit, proč se Regner tolik snaží, abychom ho nemohli vyslechnout.

14: Zatelefonujte jeho agentovi a nařiďte mu, aby ráno Surtu přivezl, a varujte ho, že kdyby se mu něco přihodilo, bude za to pykat. Poznamenejte, že nesmí o tomto rozhovoru Regnerovi nic říkat.

27: Ten chudák bude celý bez sebe.

14: Však už pochopí.

(14 odešel.)

9: Co si Regner pomyslí, když se tady setká s živým Surtou?

Předseda: Něco jistě tuší, ale myslím, že nás podceňuje. Když se tady Surta nenadále objeví, pochopí Regner, že víme o něm víc, než si myslí, a že nás i jeho vlastní lidé poslechnou, když jeho příkaz zrušíme. Poleká se a možná učiní ukvapený krok, který nám naše rozhodnutí usnadní.

Řinčící telefonní zvonek probudil Eugena z neklidné dřímoty. Slyšel, jak tlouštík běží po schodech. Byla to krátká rozmluva. Za necelou minutu uslyšel zacinknutí, jak sluchátko zapadlo do vidlice, a nato pomalé kroky na chodbě.

Tlouštík se zastavil u dveří a pokynul mu.

„Pojďte se mnou,“ řekl a Eugen věděl, tak jasně, jako by se před ním otevřel čerstvě vykopaný hrob, že má být zavražděn. Bylo mu zima a cítil se zesláblý jako po dlouhé nemoci. Několikrát si už v uplynulých dnech představoval takovou chvíli a vždycky si myslel, že až tento okamžik opravdu nastane, nalezne v sobě skryté zásoby fysické síly a bude bránit svůj život. Místo toho cítil, že nemá energii, že není schopen vzdorovat, a pochopil, proč nevyléčitelně nemocní nezabíjejí své nepřátele a odsouzenci se nevrhají na popravčí četu. Jeho jedinou myšlenkou bylo získat trochu času, aspoň na chvíli odklad, a jeho jediná snaha byla, aby na sobě neukázal strach. Usedl na posteli zády ke stěně a dal si ruce na záda, aby zakryl, že se mu třesou. Pak promluvil tak lhostejným tónem, jakého jen byl schopen. Formuloval pečlivě každé jedno tlivé slovo, jako by hovořil cizím jazykem, který dostatečně neovládal.

„Myslím, že máte rozkaz zabít mě?“

Muž zašoupal nohama.

„Půjdete se mnou dolů.“

(Asi jsem příliš těžký a neunesl by mne. A v pokoji by se asi nesnadno odklízely stopy.)

„Když ten rozkaz vykonáte, nezůstanete sám dlouho naživu. Myslím, že to víte?“

Na chvíli se zdálo, že tlouštík váhá, ale pak ostře opakoval:

„Půjdete se mnou dolů.“

(Nesmím ho rozhněvat – říkal si Eugen – když ho vyprovokuji, zabije mě na místě a zkrátí mi život o pět minut.)

„Když si přejete.“

Povstal a zvolna kráčel ke dveřím. Jakýsi čínský mudřec říká, že ač při chůzi potřebujeme jen ten kousíček země, kterého se dotýkají naše chodidla, nemohli bychom chodit, kdyby se přebytečná půda propadla. Eugenovi se rovněž zdálo, že našlapuje na jakési kameny, zasazené v prázdnotě, a že kdyby šlápl vedle, zřítil by se do bezedné propasti.

Kdo ho bude pohřešovat? Jedině snad pan Mráček, a ten jistě bude mít jiné starosti – řeknou mu, že se Eugenova nemoc zhoršila nebo že utekl, a po nějaké době ho náhodou najdou: spadl do studně – kde už ležel Emil – anebo… Bylo mnoho možností. Tlouštík netrpělivě přešlapoval.

Znovu zazvonil telefon. Tlouštík sebou trhl a přibouchl dveře. Zakrátko se vrátil a otevřel: „Váš přítel z Ligy o vás jistě slyšel, pane Surta. Nařídil mi, abych vás zítra přivedl. Doufám…“

Eugenovi se zatmělo před očima a omdlel.

Kapitola 14. ROZLOUČENÍ

Vůz předjel a opět jeli k neznámému cíli. Tlouštík Eugena důkladně svázal a ponechal ho vlastním úvahám. Od chvíle, kdy jeho oběť dostala odklad, tlouštíkovo chování k Eugenovi se trochu změnilo, protože myslel, že je to jistě práce tajemného Eugenova přítele v předsednictvu, a obával se, že by se Eugen mohl za špatné nakládání mstít. Eugen tlouštíkův neklid jen posiloval a v těch čtyřiadvaceti hodinách, které uplynuly od chvíle, kdy se dozvěděl, že zatím nebude zabit, získal řadu cenných zpráv. Regner nařídil, aby byl Eugen bez odkladu likvidován a aby tlouštík před Ligou vypovídal, že Eugena zabil při pokusu o útěk. Ale Liga prodloužila lhůtu k rozhodnutí o konečném Eugenově osudu a tlouštíkovi zakázala o tomto jejich rozkaze něco Regnerovi sdělit. Nepochybně nastala v organizaci neshoda, jaké však z toho bude mít výhody on, to zatím nemohl tušit. Chtěli ho v Lize jenom znovu vyslechnout a zabít ho až později? Zanechal toho, neboť si uvědomil již dříve, že takové neplodné přemítání a bloudění v kruhu vede k tomu, že člověk ztrácí soudnost a některé maličkosti zveličuje, kdežto jiných si nevšimne.

Auto se zastavilo. Zabouchly za nimi dveře. Byli v garáži, a když mu tlouštík pokynul, aby vystoupil, spatřil v šeru obrysy jiného vozu. Šel za tlouštíkem po schodišti a chodbou do předsíně. Tam mu rozvázal tlouštík ruce a pokynul mu, aby usedl, zatím co se sám opřel o zeď. Eugen poznal, že teď nastává pro tlouštíka slavná chvíle. Měl na sobě modrý oblek, černý kabát a tmavé vlasy namazané brilantinou. Jakmile hnul hlavou, zanechal za sebou na stěně mastnou skvrnu.

Oba mlčeli a napínali uši, aby slyšeli i nejslabší zvuky-jako pacienti v čekárně zubního lékaře. Náhle vrzly jakési dveře.

„Dobrý večer, Matoušku,“ pronesl řezavý hlas. „Jste tady včas. Jízda byla normální?“

Tlouštík se postavil do pozoru, „Ano, pane. Všechno v pořádku. Udělal jsem, co jste mi nařídil a…“

„Dobře,“ přerušil ho chladně hlas. „Později si o tom promluvíme. Zavažte mu oči a čekejte, až vás zavolám. Pak půjdete na obvyklé místo a vyčkáte dalších rozkazů.“

Dveře se tiše přivřely a tlouštík vytáhl velký barevný kapesník z kapsy a otřel si zpocené Čelo. Eugen si na elektrických hodinách visících na stěně všiml, že je půl deváté. Tlouštík mu pečlivě zavázal oči a usedl na židli vedle něho čekali.

Dveře se patrně znovu otevřely, ale tak tiše a bezhlesně, že Eugen sebou cukl, když se znovu ozval hlas.

„Matoušku, doveďte ho před dveře do zasedací síně. Ihned.“

Tlouštík vyskočil a chytil Eugena za ruku. „Jdeme, jdeme, rychle,“ a táhl ho za sebou. Eugen se pokusil orientovat, kudy šli, ale záhy ztratil všechen pojem o směru. Prošli několika chodbami a vyšli po schodišti. Jeho průvodce se pak zastavil tak náhle, že Eugen do něho narazil, a tu zaslechl vztekle vybuchnout Regnera:

„Proč jste přišel? Říkal jsem…“

Odmlčel se a nastalo ticho. Eugen slyšel, jak tlouštík přešlapuje. Bezmocně stál a pak mu někdo lehce poklepal na rámě.

„Pojďte tudy,“ pronesl tichý hlas.

Eugen se dal vést a usadil se v křesle. Tušil, že je ve velkém pokoji, a tichý, polohlasný šum a šepot naznačoval, že v místnosti je více lidí. Měkký koberec, jemná vůně doutníků, hladké čalounění křesla, na němž seděl – vše ukazovalo, že jeho věznitelé jsou lidé bohatí, jak už dříve předpokládal. Olízl rty a čekal. Regnerův hlas se ozval blízko něho:

„Surto, můžete si sundat pásku z očí.“

Jeho hlas byl úlisný a Eugen pocítil ostny pochybnosti, když se snažil rozmotat uzel. Pojednou si ale uvědomil náhlou změnu v ovzduší: šum utichl a nastal mrazivý klid. Ve vteřině se mu v hlavě rozsvítilo a složil ruce na prsou.

„Děkuji, pane Regnere, ale raději si nechám oči zakryty. Poznal jsem už o této organizaci tolik, abych uměl ocenit, jak je někdy užitečné neznát víc. Budu jistě zabit, když spatřím tváře svých hostitelů, jinak mám snad ještě naději.“ Odmlčel se a za chvíli se ozval opět šepot. Srdce mu už přestalo prudčeji bít a snáze se mu dýchalo, poněvadž věděl, že udělal dobrý dojem.

Oslovil ho hlas zvláštním způsobem zabarvený, příjemný, avšak velitelský hlas, nestrpící odmluvu: „Máte pravdu, pokud se týká první části vaší řeči, ale jinak se mýlíte.“ Někdo se zasmál, hlas však pokračoval: „Nebyl jste sem předveden proto, že by nás vaše činnost nějak ohrozila, ale chceme se dozvědět, co vás k tomu všemu vedlo. Podrobně nám popište své styky s Gabrielou Haranovou: proč jste ji zabil, proč jste vzal seznam a —“ hlas se na chvíli odmlčel – „co jste dělal od chvíle, kdy jste odešel z opatrování pana Regnera.“

Než mohl Eugen odpovědět, skočil mu Regner do řeči:

„Pane předsedo, ohrazuji se co nejdůrazněji proti tomuto plýtvám časem. Ten člověk řekl všechno, co potřebujete vědět. Zprávu jsem vám podal. Navrhuji, aby byl odveden a my se zabývali důležitějšími úkoly.“

Hlas, který pozval Eugena dovnitř, řekl posměšně:

„Není to snad poprvé, že něco podobného navrhujete, avšak nemluvil jste posledně před tolika lidmi.“

Nastalo tíživé ticho. Když Regner odvětil, jeho hlas už nebyl tak sebejistý:

„Odmítám vaše insinuace, ač jim nerozumím. Když mě hodláte dále urážet a budete trvat na tom, aby vám tento muž opakoval, co jsem vám již řekl, budu nucen odejít.“

Jiný mluvčí se vmísil do hovoru. „Než nás opustíte, pane Regnere, rád bych položil Surtovi několik otázek za vaší přítomnosti. Surto, proč jste zabil Žuchu?“

S jedovatostí, která se v něm celý týden hromadila, Eugen odvětil, zachovávaje co nejlhostejnější hlas:

„Ani jsem se ho nedotkl. Udělal to Regner. Dal příkaz Matouškovi, aby ho probodl. Emil se mu v tom pokusil zabránit a já jsem vzniklého zmatku využil a uprchl jsem. Nevím, proč to Regner udělal, ale kdyby se to nebylo stalo, nikdy by se mi nepodařilo uprchnout.“

„To je lež,“ zařval Regner a Eugen zaslechl, jak vyskočil se židle. Velitelský hlas, patřící muži, oslovenému „předsedo“, vyštěkl:

„Vytáhněte ruku z kapsy, Regnere, a posaďte se. Tento případ důkladně vyjasníme a nebudeme se tu rvát.“

Regner odvětil hlasem, který znovu ovládal:

„Lituji, že jsem se dal unést hněvem, když jsem uslyšel, jak tenhle člověk zase lže. V posledních dnech jsem ho slyšel pronést tolik lží, že mě teď přešla trpělivost. A musím znovu opakovat, že když bude tento veřejný výslech pokračovat, budu nucen schůzi opustit.“ Odmlčel se a pak pokračoval rozhodně: „Budu vám k dispozici, když mě budete potřebovat.“

Povstal, učinil několik kroků, na chvíli se zastavil u dveří a pak vyšel. Papíry zašustily a zavrzaly židle, pak se ozvalo ostré zaťukání tužkou na stůl.

„Myslím, že je nám další postup jasný. Zařídíme potřebné v několika dnech. Pokud jde o Surtu,“ řekl hlas, jako by si teprve teď mluvčí uvědomil jeho přítomnost, „rádi bychom celý ten příběh slyšeli.“

Eugen byl poněkud uveden v neklid, že zájem o něho náhle ochabl. Zvolna a téměř pravdivě vyprávěl své dobrodružství. Udělal se trochu hloupějším, než byl, a částečně skreslil popis Žuchovy smrti, ale jinak se držel skutečnosti a byl potěšen, že jednou nemusí příliš lhát. Když domluvil, měl dojem, že mu jeho posluchači uvěřili, a opřel se o křeslo. Předseda si odkašlal: „Děkuji, to stačí.“

Ruka se dotkla jeho ramene a Eugen povstal. Sotva udělal dva kroky, uvědomil si hrůzný význam, který skrývala lakonická věta předsedova. Poprvé, co přišel s tlupou těchto zločinců do styku, mu nikdo nevyhrožoval a nebyl ani podroben křížovému výslechu. Byl zdvořile propuštěn, jako když examinátor nechá kandidáta při zkoušce propadnout. Vyslechli ho, věřili mu a tím byl pro ně případ uzavřen – za dveřmi, ke kterým byl veden, čekala rychlá a neuniknutelná smrt.

„Poslyšte,“ zeptal se zoufale, „můj případ není ještě u konce.“

„Odveďte ho,“ pravil předseda. „Další bod programu.“

Jeho paže byla pevněji sevřena, ale Eugen se vytrhl.

„Pane předsedo,“ zvolal, „nemusíte mě přece zabíjet! Nic nevím, a i kdyby, stejně bych vám škodit nemohl!“

Znovu byl uchopen, tentokrát zezadu a ruka mu byla zkroucena, takže vyjekl bolestí. „Poslyšte,“ zvolal, „bude to vaše chyba, že se mne zbavujete, mohu vám být užitečný!“

Někde zezadu místnosti se ozval ženský hlas.

„Snad bychom si mohli ještě na okamžik poslechnout, co chce říci, pane předsedo. Konec konců nic nezmeškáme.“

„Dobře,“ řekl předseda. „Pusťte ho, ale počkejte venku!“

Sevření povolilo a někdo ho dovedl zpět k židli. Byl příliš rozčilen, než aby mohl usednout. Stál, opíraje se o opěradlo židle, a mluvil, obraceje se někdy směrem k předsedovi, někdy směrem k hlasu, který promluvil. Nesnažil se skrývat strach, poněvadž instinkt mu říkal, že v organizaci, jako je tato, je strach z nadřízených alfou i omegou moudrosti.

„Přece není ve vašem zájmu, abych byl zabit,“ začal dychtivě. „Nepochybuji o tom, že byste se mé mrtvoly lehce zbavili. Ale celá záležitost by tím neskončila. Psalo se o mně, že jsem ztratil paměť. Podívejte se na situaci. Eugen Surta, žurnalista bezúhonné pověsti, se náhle stane nezvěstným a najdou ho o několik dnů později. Trpí amnesií. Odvezou ho do nemocnice, navštěvují ho tam jeho přátelé, ale nazítří ho odveze neznámý lékař, který jedná podle příkazu Surtova bratra. Za Surtou přicházejí další známí do nemocnice, dozvědí se, co se přihodilo, i adresu sanatoria, kam prý měl být převezen. Vědí, že nemá bratra, poznají, že na uvedené adrese žádné sanatorium neexistuje, a dále, že nebyl nikdy duševně chorý, že lékař, který ho dal převézt, není uveden v seznamu lékařské komory a vykázal se falšovaným doporučením profesora Pechy. Pak nastane senzace. Fotografie zmizelého Surty a popis lékaře, který ho odvezl, budou uveřejněny v novinách a rozlétnou se v statisících výtisků do rukou čtenářů. Možná, že to nevíte, ale když jsem uprchl z Brodu, přenocoval jsem u dvou osob, které mě hned poznají, až moji fotografii otisknou v novinách. A pak se pátrání soustředí do blízkosti Regnerovy, který se u těch lidí po mně ptal. I když jeho popis nebude nejpodrobnější, přece je tam řada lidí, kteří ho dobře znají. V Regnerově domě mě také viděl strážník za okolností příliš neobvyklých, než aby se o tom mezi místními klepnami nevyprávělo. A Regner a snad i některý z jeho lidí bude vzat do vazby a myslíte, že budou mlčet? Ne, řeknou všechno, co vědí, a to teprve organizaci uškodí. Mohli jste mě zabít, když jste se mě zmocnili poprvé, nyní zbývá příliš mnoho stop, které nejde zahladit, a když jste rozumní, pustíte mne na svobodu dříve, než po mně započne pátrání.“

Na chvíli si oddechl a podle mlčení soudil, že má jeho argumentace – sám věděl, jak je chabá – úspěch. Pokračoval ještě s větší přesvědčivostí: „Podívejte se na tuto záležitost také s druhého konce. Já vás prozradit nemohu. Nejenže o vás prakticky nic nevím, ale kdybych jen něco naznačil, můžete dát policii informace o tom, že jsem zabil Gabrielu Haranovou. Vím, že mi nedůvěřujete, ale pokud jsem naživu, jsem neškodný – až budu zabit, stane se pro vás moje mrtvola nebezpečím.“

Opatrně nahmatal křeslo, usedl a založil si ruce na prsou. Ozvalo se tlumené domlouvání – slovům Eugen nerozuměl – a nato promluvil předseda:

„Souhlasím s mnohým, co jste teď řekl, ale je tu jeden slabý bod, který si jistě sám dobře uvědomujete. I když víme, že vás můžeme snadno obvinit z vraždy Haranové, nemáme pro to dostatečně přesvědčivé důkazy. Telegram, který jste jí poslal, byl oné noci z jejího bytu odnesen, a nemáme nezvratný důkaz, který bychom mohli policii předložit.“ Odmlčel se a Eugen marně uvažoval, kam předseda míří.

„Jsme ochotni ke kompromisu. Budete pro nás pracovat. Ale nejdříve nám dáte do rukou takový důkaz o vraždě Haranové, který by obstál před soudem.“

„Jak to mám provést? Co myslíte?“

„Dnes večer napíšete Haranové řadu dopisů, různě datovaných, počínaje prvními dny vaší známosti, až do dne těsně před její smrtí. Bude z nich zřejmá vaše vášeň, vaše zesilující se podezřívavost a žárlivost, budete ji obviňovat z nevěry a přímo jí pohrozíte, že ji zabijete. Dopisy budou napsány slohem prostým a jasným, aby tyto výhrůžky pochopil i méně inteligentní člen poroty. Ani vy, ani policie nevíte, že Haranová měla chatu, kam dosti často jezdívala. Od její smrti je chata uzamčena. Až dopisy napíšete, dáme je do krabice a uschováme v chatě. A v případě, že vaše služby pro nás už budou neuspokojivé, postaráme se o to, aby byla chata prodána a nový majitel dopisy našel a předal je policii. Pochybuji, že by vám pomohly nějaké vytáčky a výmluvy.“ „Ale co mám napsat? Jak mám…“

„Jste přece žurnalista? Ostatně rozhodněte se sám.“

Předseda zaťukal na stůl.

„Dejte mu psací potřeby a odveďte ho. Další bod.“

Eugen byl opět uchopen za paži a vyveden ze dveří. Po chvíli mu byla páska sňata s očí, a když přivykl na ostré světlo žárovky, poznal, že sedí v malém pokojíčku u stolu, na kterém bylo položeno plnicí pero. Po chvilce někdo pootevřel dveře a k nohám mu padl balíček. Z temna promluvil hlas:

„V balíčku je několik druhů dopisních papírů. Můžete je střídat. Napíšete asi tucet dopisů v různých časových intervalech. První dopis napíšete asi týden po seznámení s Haranovou, poslední-tři dny před její smrtí. Uveďte všude svou pražskou adresu a podepište všechny – kromě prvních dvou – svým křestním jménem. První dva dopisy budou jen přátelské, dalších šest zamilovaných a u zbývajících se bude stále víc projevovat žárlivost a budete vyhrožovat. V posledním dopise musíte dát jasně na srozuměnou, že ji zabijete – zmíníte se o uškrcení nebo udušení, ale poznamenejte také, že máte revolver. Jak to budete všechno formulovat, záleží čistě na vás, ale dávejte pozor, abyste nepoužil nějakých triků. Snad vás napadne chtít měnit rukopis, nebo napsat několik slov v šifrách, raději se však o to nepokoušejte. Když na něco takového přijdeme, budete zabit. Rozuměl jste?“

„Ano.“

„Dejte se do práce a proveďte ji dobře. Přijdu za čtyři hodiny. Opakuji: nepokoušejte se o nějaké triky.“

Eugen byl ponechán sobě, aby vykonal vlastní odsouzení. Ale měl pocit jistého uspokojení. Parodování bylo jeho silnou stránkou a nepochyboval, že sestaví takové dopisy, které se mohou stát vzorem pro naivního, vypočítavého, žárlivého milence… Vybral si nejlepší ruční klížený papír pro úvodní dopisy a našedlý obyčejný papír podřadné kvality si ponechal pro závěrečné škrabanice – pro vyvrcholení. Dal se soustředěně do práce, jako kandidát, skládající zkoušku z látky, kterou dokonale ovládá.

Když dopsal poslední dopis, protáhl se a začal chodit po pokoji. Zpočátku si pohrával s myšlenkou, že bude nesprávně psát jméno nějakého známého, anebo se o nějaké politické události zmíní dřív, než se skutečně stala, ale po úvaze tuto metodu odmítl jako příliš nebezpečnou. Snažil se alespoň svou roli přehánět, aby nikdo, kdo ho dobře znal, nemohl jeho výlevy brát vážně. Když si však vzpomněl na dopisy, které bývají před soudem předčítány, pochopil, že žádná nadsázka, kterou do dopisu vložil, nebude připadat absurdní ani soudci, ani porotcům, ani jeho známým. Nezbývalo než popustit uzdu žurnalistickému, sentimentálnímu, upovídanému stylu. Výsledek jeho práce byl skutečně efektní. Až by se jednou jeho DOPISY GABRIELE (viděl je už tištěny velkými titulky) dostaly před soud, kterýkoliv list bude za ně ochoten zaplatit tisíce. Obsahovaly všechno: vřelý, sladký citeček, kypící vášeň, pseudodušezpytné hloubání, trýznivou sebeobžalobu a uraženou hrdost – byla to dokonalá banální směs lektvaru pro plačtivé čtenáře sensací. Z celé páchnoucí kytice falešných quasi romantických pocitů a citečků nechyběl ani jediný.

Opakoval si některé vybrané fráze a byl skoro hrubě přiveden do skutečnosti, když se dveře pootevřely a když se hlas otázal, zdali je už hotov. Eugen přitakal. Pak odevzdal dopisy mluvčímu. Dveře se opět zavřely. Zvolna míjel čas a Eugen nevěděl, za jak dlouho se dveře opět otevřely.

„Obraťte se ke zdi. Zavážu vám oči.“

Eugen učinil, jak mu bylo poručeno. Pak mu neznámý zavázal oči a posadil ho ke stolu. Eugen uslyšel zaskřípět židli.

„Položím vám několik otázek. Odpovězte krátce a pravdivě. Jak se jmenujete plným jménem?“

A pak následovaly další a další otázky: kdy a kde se narodil, jména rodičů, kde bydlí, jaké má vzdělání, kde a od kdy je zaměstnán, jaký má plat, jeho vojenská hodnost, jaký má nemovitý majetek, jména příbuzných a přátel, jejich zaměstnání, majetkové poměry, bydliště, kde a kdy byl v cizině, délka pobytu - otázky nebraly konce a Eugen byl už celý nesvůj.

Zapíral, co se dalo. Nejmenoval všechny své známé a nezmínil se o vzdálenějších příbuzných – hlavně tetu v Polsku zatajil. Ale otázky byl většinou kladeny tak přímo, že se na ně těžko dalo vyhýbavě odpovídat. Když hlas domluvil a židle byla odšoupnuta, věděl, Eugen, že Liga má nyní podrobný materiál o jeho životě. Bude téměř nemožno, aby zmizel, všude ho najdou. Byl už velmi unaven – musí se vzpamatovat. Hlas ho opět oslovil.

„Zatím jsou dopisy i vaše odpovědi uspokojivé a bylo proto rozhodnuto, že vás pustíme prozatím na svobodu. Vrátíte se neprodleně do zaměstnání a nemocnici oznámíte, že jste vyléčen. Peníze a ostatní osobní majetek, který vám byl odebrán v Brodě, vám bude vrácen co nejdříve. Dávám vám zatím padesát korun, které odečteme z obsahu vaší tobolky.

Nezmíníte se nikde a nikomu o tom, co jste tento týden zažil nebo viděl, a nebudete ani měnit místo pobytu. Budeme vás mít pod dohledem a jakékoliv podezřelé chování z vaší strany by pro vás mělo nemilé důsledky. Až budeme potřebovat, pověříme vás nějakým úkolem. To je všechno.“

Neznámý uchopil Eugena za ruku a vedl ho bludištěm chodeb a schodišť. Nakonec byl Eugen usazen do auta, bouchla dvířka a vůz se rozejel. Opatrně natáhl ruku na vedlejší sedadlo a poznal, že je sám, ale neodvážil se sejmout si s očí pásku. Asi po dvaceti minutách jízdy se vůz zastavil a kdosi otevřel dvířka.

„Vystupte,“ řekl neznámý a vyčkal, až Eugen stál na chodníku. „Můžete si sundat s očí pásku a jít domů. Ještě o nás uslyšíte.“

Když si Eugen sňal pásku, poznal, že stojí před domovními dveřmi domu, v němž bydlel.

Bylo ještě brzy ráno a mokrá dlažba se leskla v šeru. Jen na střechách vysokých domů se odráželo světlo vycházejícího slunce. Hmatal po kapsách a hledal klíče od domu, ale pak si vzpomněl, že mu byly odebrány v Brodě s ostatními věcmi. Rezignovaně se vydal na ranní procházku a přemítal, kde by se mohl nasnídat. Ač byl nyní na svobodě, nebyl nijak šťastný a spokojený, jak by se předtím třeba domníval. Unikl sice smrti, ale nepociťoval nad tím zvláštní radost. Chtěl si namluvit, že ho Liga jenom zastrašovala a že už o ní neuslyší, a snažil se vypudit z mysli vzpomínku na ony osudné dopisy, které psal. Bylo to všechno zbytečné a marné. I když vstal z mrtvých, cítil, že je vlastně mrtvým na dovolené. Byl volný, ale kdykoliv mohl být s vrcholku štěstí sražen do temného podsvětí.

Mezitím se zcela rozednilo, a když hleděl dlouhou průrvou Pařížské třídy, viděl zeleň letenského parku. Od Vltavy vál studený vítr a Eugen se zachvěl zimou a zrychlil krok. Každý, koho viděl, vypadal jako špeh, ulice byly vězeňské dvory a domy pastmi. Ať se s ním stane cokoliv, něco ztratil docela, a věděl, že mu to už nikdy nikdo nemůže vrátit: v tomto týdnu zestárl zkušenostmi o mnoho let.

Kapitola 16. LIKVIDACE

Všechno běželo skoro v starých kolejích. Eugena smutně překvapovalo, že tak málo jeho známých si všimlo jeho nepřítomnosti anebo vědělo o té jeho amnesii. A ti lidé, kteří to věděli, přijali bez námitek jeho nedostatečné vysvětlení, že celé nedorozumění způsobil pan Mráček, který si jinak nedovedl vyložit Eugenovu absenci. Smáli se a hovořili pak o zajímavějším tématu – o sobě samých. Fafka sice občas dělal tajemné narážky, ale nikdo z jeho posluchačů si jich valně nevšímal. Ba i Eugenův návrat do redakce se odbyl snáze, než myslel. Pan Mráček ho přijal velmi srdečně: tmavé brýle, kterými se Eugenův nadřízený díval na jeho vrtochy, byly tentokrát užitečné a skryly i tuto poslední výstřednost. Na povrchu se zdálo, že Eugenův život probíhá stejně jako dříve.

Pro Eugena se jeho denní život zhoršil. Jak dny plynuly, jeho strach se nezmenšoval, ale rostl, a nebezpečí, ze kterého tak šťastně vyvázl, zaměstnávalo jeho mysl. Byl to stav dodatečného nervového otřesu, kdy člověk doplácí na činy, které klidně vykonal v okamžiku nečekaného nebezpečí. Za normálních podmínek by se vzpamatoval velice rychle. Věděl však, že Liga mu nehrozila naplano a že mu byla dána jenom šibeniční lhůta. Pořád tušil kolem sebe špehy – sotvaže se probudil, vyhlížel kradmo oknem, zda nezpozoruje postavu, která ho má za úkol sledovat a hlídat. Znovu a znovu si opakoval, že tyto chiméry nejsou skutečné. Koncem týdne byl na pokraji zhroucení – věděl, že krize vyvrcholuje a že musí něco udělat, než bude pozdě: buď se zbavit těchto horečných snů a veliké tíhy, která na něho doléhala, anebo čekat, až se docela zhroutí.

Využil Mráčkový nepřítomnosti a poslal redakčního sluhu na hlavní poštu. Ačkoliv vůbec nevěřil, že poste restante na jméno „V. Mráček“ bylo odesláno podle jeho instrukce, sestra v nemocnici svůj slib dodržela. Eugen měl tedy v ruce usvědčující materiál proti Lize, ale – jak ho měl použít?

Celou tuto bezvýchodnou Eugenovu situaci náhle a docela nenadále vyřešila jeho sekretářka. Už od rána byla neobvykle zamlklá a nesvá a Eugenovi nedalo mnoho práce, aby z ní vypáčil příčinu jejího rozladění. Pavel se na několik dní omluvil, poněvadž prý pojede do Moravské Ostravy, kde se očekává zajímavý nový vývoj v případu Brožovský. Eugen znal povrchně Pavla Pisingera, který se střídavě rozcházel a zase smiřoval s redakční sekretářkou Čermákovou a kromě toho byl i soudním zpravodajem senzačního pražského deníku s velkým nákladem. Brožovský byl majitelem nočního podniku Kupari a byl také překupníkem omamných drog. Před několika týdny byl zastřelen a přesto, že vrah byl zatčen, zdálo se, že případ není pouze loupežnou vraždou, jak se zprvu zdálo. Několik lidí zaujímajících význačné postavení v hospodářském a veřejném životě bylo rovněž do akce s omamnými jedy zapleteno a u soudu se očekávala senzační odhalení. To vše se Eugen dozvěděl od Fafky, kterého po rozhovoru se sekretářkou zavolal. Fafka sám do Ostravy jet nemohl, a jak se zdálo, byl tím nemálo rozzloben.

Eugenovi nedalo velkou námahu přesvědčit pana Mráčka, že i Obrazy ze světa by měly o případu Brožovský referovat, zejména když půjde o skandální odhalení, jak naznačovaly Fafkovy informace. A Eugenovi se tento výlet zamlouval hned z několika důvodů. Zde z Praze žil neustále ve strachu z Ligy. Policii žádat o ochranu nemohl: nikoho z protišpionážní služby neznal – kdoví, zda by mu tam popřáli sluchu. A opravdového přítele, jemuž by mohl svěřit deník a očekávat od něho radu a pomoc, neměl. A tu přišla Ostrava jako na zavolanou. Vzpomněl si na kamaráda z dětství, s nímž se i později ještě letmo setkal, Oldřicha Svatoně, který pracoval v Ostravě jako komunistický novinář. Několikrát byl zavřen, poněvadž jako odpovědný redaktor uveřejnil nejedno odhalení, které bylo pánům nemilé. Oldřich mu jistě pomůže a nebude také pokládat jeho vyprávění za báchorku, která se na tomto ‚ostrově klidu a pořádku‘ nemohla přihodit, báchorku, vyprávěnou navíc člověkem, který byl před několika dny ošetřován na psychiatrii a měl na svědomí několik hříchů, jež by mohly být kvalifikovány jako vražda, krádež, podvod a kdovíco všechno…

A peníze dá také Oldřichovi. Ten jistě bude vědět, co má s nimi udělat. Zavolal redakčního sluhu a dal mu přesné instrukce, aby vyzvedl další poste restante. Zamrkal na něj a vtiskl mu do ruky desetikorunu – sluha bude patrně doma vyprávět, že ti redaktoři jsou tak zkažení, že si píšou hned s několika ženami najednou.

Když se sluha ke třetí hodině vrátil s obálkami, Eugen se rozloučil s panem Mráčkem a odjel na vyšehradské nádraží. Vyzvedl skříňku z úschovny, koupil si lístek do Berouna, ale třetí stanici za Prahou vystoupil. Měl právě čas přejít do vlaku, který jel v protisměru. Na hlavním nádraží si koupil jízdenku a několik časopisů a vyšel na nástupiště.

Ve vlaku se znovu dal do přemítání. Litoval, že se už dříve nezajímal o politiku. Díval se na všechno s povznešené výše intelektuála – snad jeho samotářská, tajnůstkářská povaha mu nedovolovala, aby se mohl víc sblížit a lépe pochopit lidi, kteří za svobodu bojovali, opravdově se stavěli proti rozpínajícímu fašismu… Těch „liberálů“, za jakého se pokládal on sám, bylo málo a byli izolováni. Jasně viděl, že ani státní aparát, ani tzv. koaliční strany se neštítí dělat fašistickou „pátou kolonu“, když jim je dobře zaplaceno nebo slíbeny výhody, postavení, moc… Krátkozrací hlupáci! Jejich užitečnost bude velmi krátkodobá a místo kýžených prebend je čeká zkáza…

Fantazie včerejška byly skutečností dnes: lidé si jistě kdysi tropili žerty z Mein Kampfu, a přesto šílený diktátor bod za bodem prosazoval své plány v praxi a vysmíval se všem těm učeným kritikům, spokojeným měšťákům, lhostejným vládám. Koho si nemohl koupit sliby nebo zlatem – toho ubíjel. Ale existovaly hlasy, které varovaly, které říkaly, že je třeba, aby se všichni lidé milující svobodu spojili proti tomuto novému césarismu. To však byly hlasy nepopulární, nepronikaly do hluchých uší lidí sedících v měkkých ministerských křeslech – neboť ti jistě ohroženi nebyli. A na ostatních – na těch jim nezáleželo. Kdyby došlo k nejhoršímu, dalo se vždycky něco obětovat, něco, co patřilo někomu jinému, slabšímu. Málo lidí znalo skutečný obsah slov: „pacifikovat“, „totalita“, „nová Evropa“. A ti, kdo to věděli, nemohli promluvit, poněvadž živořili za ostnatými dráty nabitými elektřinou nebo měli ústa umlčena navždycky…

*

Ráno se probudil svěží a v dobré náladě. Dal do kapsy obálku s kopií deníku a s několika tisícovkami a vyšel z pokoje. Štíhlé, plavovlasé pokojské (už stačil zjistit, že se jmenuje Jiřina) vtiskl do ruky desetikorunu a požádal ji, aby mu zašila rukáv převlečníku – včera si ho natrhl, ani nevěděl jak. Zavolal pak do redakce listu, kde Svatoň pracoval, ale Oldřich už odešel k soudu. Eugen chvatně posnídal, poděkoval za spravený kabát a spěchal také k soudu. Na chodbě stáli novináři v hloučcích. Eugen se dozvěděl, že dnešní přelíčení je tajné, pro tisk však bude učiněno úřední prohlášení.

Teď konečně Oldřicha spatřil. Vyměnili spolu pozdravy, Eugen zamumlal, že se později musí sejít, neboť potřebuje od něho pomoc a radu v důležité věci, vtiskl mu do ruky silnou obálku, poznamenal, že mu vše vysvětlí později a spěchal do kanceláře, kde se usadili mezitím i ostatní novináři. Posadil se na kraj lavice, vytáhl zápisník a čekal.

Šum ustal. Vstoupili dva páni. První – prošedivělý, obrýlený tlouštík – oznámil váženým pánům redaktorům, že pan vrchní odborový rada Drahoň z ministerstva vnitra pronese úřední prohlášení k dnešnímu stavu vyšetřování případu Brožovský.

Vysoký, hřmotný muž středních let s hubenou tváří a pronikavýma šedýma očima vystoupil, rozhlédl se po shromážděných zástupcích tisku a pak upřel pohled na Eugena.

Eugen věděl, že řečníci, kteří nemluvívají často na veřejnosti, hledají podobný opěrný bod v řadách posluchačů. Ale i přes toto vědomí nebyla mu pozornost vrchního rady příjemná. Sklonil pohled a udělal několik hieroglyfů do zápisníku. Mezitím řečník začal:

„Dříve než vám přečtu úřední prohlášení k případu Brožovský, jsem zmocněn prohlásit, že dosavadní průběh vyšetřování přinesl na světlo jisté okolnosti, které musí zatím v zájmu bezpečnosti státu zůstat utajeny. Proto bylo dnešní přelíčení prohlášeno za tajné a informace, které vám nyní podám, jsou…“

Eugen nejdřív poslouchal, ale brzy přestal vnímat smysl slov. Nemohl se mýlit – slyšel tento příjemný, ale i velitelský hlas docela nedávno. Mluvčího tehdy neviděl – ani vidět nemohl – tenkrát však nemluvil vysoký státní úředník, ale předseda Ligy! A jistě ho poznal také, proto si ho zprvu tak měřil! Krev mu vyprchala z tváří, udělalo se mu mdlo. Zamumlal k sousedovi, že mu je špatně, vypotácel se ze dveří na chodbu a sotva byl z dohledu, jako líticemi štván prchal k východu z budovy.

Odhalil inkognito předsedy. Kdo mu však uvěří? Kolegové? Policie? Všichni by se mu vysmáli. A to ví dobře jistě i předseda Ligy a nemusí jednat hned – ale bude jednat brzy. Eugen nepochyboval, že dnů jeho svobody, jeho života je namále…

Udýchaně běžel po schodišti hotelu a téměř se srazil s pokojskou.

„To je dost, že jste si vzpomněl! čekají na vás dva páni,“ řekla s úsměvem.

Eugen zůstal stát jako zkamenělý.

„Jsou tady už jistě půl hodiny. Poslala jsem je k vám do pokoje, protože řekli, že jsou z Prahy a mají tady s vámi schůzku. Jste přece pan redaktor Surta? Ale neměla jsem to říkat ,“ dodala a překvapeně se zarazila uprostřed věty, poněvadž Eugen se jako na obrtlíku otočil a stejně rychle jak po schodech běžel nahoru, uháněl nyní dolů.

Recepčnímu úředníkovi hodil padesátikorunu, řekl, že se nemůže zdržovat čekáním, a vyběhl před hotel. Naštěstí taxík byl nablízku.

*

O 45 minut později a stejně tolik kilometrů dále od Ostravy, předsedy Ligy i obou návštěvníků (Regner? Matoušek? Nebo nějací jiní zabíječi?) seděl Eugen v Českém Těšíně v cukrárně u zmrzliny se šlehačkou a strouhanou čokoládou a psal dopis Oldřichovi. Vypsal stručně všechno, co mu chtěl říci osobně. Pak zaplatil a podal dopis expres doporučeně. Uvedl fiktivního odesílatele… Zítra ráno bude mít Oldřich dopis v rukou.

Najednou Eugen cítil, že když bude mít po boku přítele, opravdového člověka, který není zbabělý sobec, že se i on dokáže zbavit svého sobectví a lhostejnosti vůči jiným lidem, že se pak s takovým přítelem dokáže postavit i proti sedmi Regnerům a Ligám. Poznal tíhu samoty tehdy v Regnerově domě. Už nikdy by nechtěl tuto zkušenost prožívat znovu. Už nikdy by nechtěl stát smrti tváří v tvář jen tak zbytečně pro nic za nic, jako bezbranný králík v rukou řezníka. Vrátí se, až ho Oldřich zavolá, že přišel vhodný čas, a splete rozpočet předsedovi i Regnerovi…

Teď však musí utéci, aby zachránil holý život. Jestliže se mu útěk podaří, bude si moci v klidu rozmyslit, co dál, a trochu se zotavit z toho všeho. Začal se úplně dětsky těšit na tetu a – na Wandu. Ano, mohl by i v této věci mít konečně jasno. Co nevidět uplyne lhůta a soud provede konečnou rozluku s Jarmilou – měl by napsat nějakému advokátovi, aby ho zastupoval… Neměl ani nejmenší chuť se smiřovat. Jarmila patrně neměla tak jednoznačné stanovisko: jinak by za ním do nemocnice nepřišla. Snad toužila dostat ještě nějaké peníze – po těchto toužila více než po čemkoli jiném na světě – poznal to trpce na sobě… Zapomněl ji vyprávět historku o kterémsi čínském císaři, který své první ženě, hodlající se vrátit, poručil vylít z vědra vodu na zem a pak chtěl, aby přinesla vylitou vodu zpět. Nebylo to možné. Tak, jako s touto vodou, bylo tomu i se ženou, se kterou se rozešel.

A znovu se objevila v jeho vzpomínkách Gabriela. Byla to vůbec láska? Sotva: snad vhodné východisko z nouze. Wanda byla tehdy daleko a Jarmila už cizí člověk…

Ať se stane cokoli, Liga nemůže mít naději na úspěch – ani ona, ani hnutí, pro které pracuje. Tušil, že mohou ještě přijít krušné časy, před kterými už žádný útěk nikoho nespasí, ale věděl, že by dnes celému vývoji nijak neprospěl, kdyby tady zůstal. Jistě by byl zlikvidován dříve, než by mohl cokoli proti Lize podniknout. Není však dobře zabývat se minulostí: teď musí žít pro budoucnost. A útěk bývá někdy docela prostý: za několik hodin se bude procházet po Saské Kupě v Cieszyně…

Večer se zvolna snášel na město.

*

Jenže pokud jde o Regnera a předsedu, sliboval Eugen pomstu předčasně. Nebo pozdě – jak se to vezme.

Asi za týden poté přinesl „Nový večerník“ tuto zprávu:

HAVARIE ODKRYLA VRAŽDU

(Zvl. zpravodaj našeho listu.)

Dnes v časných ranních hodinách se vyhýbalo osobní auto zn. M. G., jedoucí z Prahy na státní silnici do Českého Brodu, nákladnímu vozu, který přijížděl v protisměru. Řidič osobního vozu byl asi oslněn reflektory nákladního auta a nestačil se včas vyhnout. Auto bylo nákladním vozem zachyceno a vrženo na telefonní sloup. Řidič vozu utrpěl těžké vnitřní zranění a byla mu proražena lebka. Při převozu do nemocnice zemřel. Jeho cestující utrpěl několik tržných ran a měl zlomenou ruku. Přivolaná soudní komise však zjistila, že byl mrtev už několik hodin před havarií. Příčinou smrti byla – podle předběžného zjištění – otrava sublimátem. Tělo pasažéra, kterým byl lékař Dr. T. Regner, bylo převezeno do ústavu pro soudní lékařství. Řidičem vozu byl vysoký úředník ministerstva vnitra, jehož jméno, jak snad už můžeme našim čtenářům oznámit, bylo uváděno v souvislost s nebezpečnou špionážní skupinou, o níž včera podával interpelaci klub komunistických poslanců. Náhodná smrt nebo sebevražda pasažéra se zdá být podle našich informací vyloučena a policie horečně pátrá po vysvětlení motivu této vraždy, které slibuje další zajímavá odhalení. O výsledku vyšetřování neopomeneme přinést zprávu v našem listě.