Jan Šmíd

Na rohu dvaadevadesáté

…dychtivost po objektivním poznání představuje jeden z nejpomíjenějších aspektů myšlení takzvaných „primitivů“.

Claude Lévi-Strauss

New York svírala horká červencová noc. Nejmíň osmdesát stupňů, pomyslil si David. Na ulicích se odrážely barevné reklamy, chodníky byly přeplněny chodci; kolem Dvaačtyřicáté a kolem avenuí pod Central parkem. V ostatních částech města zůstávaly už jenom světelné ostrovy a noc v nich mlaskala vodou pod osamělými kroky.

Kolem desáté zahnala krátká sprška všechny chodce do hospod, do kin, restaurací, tančíren, barů — pokud tam samozřejmě nemířili tak jako tak, anebo domů. Byli hodinami města. David podle nich poznával, jak se nachyluje čas. Kolem šesté večer se chodníky naplnily, každý spěchal, obchodní domy i obchody vzrušeně pulsovaly, zákazníci je opouštěli s nákupy potravin, s velkými hnědými pytlíky v náručí, nastupovali do busů, klesali na subway, zastavovali taxi.Tady nebylo kde parkovat. Pokud jste nechtěli objíždět blok domů, zatímco váš spolujezdec nakupoval, nezbylo než použít veřejné dopravy nebo si pytel s nákupem přehodit přes záda. Po sedmé se uspěchaní chodci odklidili z ulic a promenády začaly ožívat. Obyvatelé a návštěvníci vycházeli za zábavou, na schůzky, na procházky, na návštěvy. Po osmé se vraceli starší Newyorčané. V podzemní dráze se uvolnilo, město se stávalo pokojnější, vyrovnanější, bylo téměř přátelské. Kolem desáté, to už se setmělo, se všichni přesouvali spíš do automobilů, postranní ulice prořídly (ale život se z nich nevytratil), kolem půlnoci již každý věděl, kam a proč jde a proč jde pěšky.

Noci se rozpadávaly na jednotlivce.

David Mosley řídil své taxi po Hudsonově Parkway nahoru směrem na Riverdale. Před mostem se silnice slila v jednu, opouštěla Inwoodský park a zvedala se nad Harlem River. Voda světélkovala lampami na nábřeží, stromy vystřídala vůně řeky, oddělující nejsevernější špici Manhattanu od Bronxu. Vezl dva mladé lidi. Asi manžele. Naložil je před Cherry Lane ve „Village“. Možná tam byli. Alespoň chvílemi o tom mezi nimi proskočilo sem tam slovo. Příliš tomu nerozuměl. Ani je vlastně neposlouchal. Jel ještě asi míli za řeku a pak zastavil v Západní 236. před nízkým domem, tmavým a nevlídným. Zaplatili a zmizeli v těžkých nepříjemně skřípajících dveřích.

Bylo těsně po půlnoci.

Nechtělo se mu jet zpátky přes most, protože by se dostal příliš blízko k řece. Zamířil na Mramorový pahorek. Jeho žlutý vůz, Checker á jedenáctka (lehčí typ), čtyřlitrový šestiválec, pomalu klouzal ulicí a hledal zákazníka. Dojel až na Arlingtonskou avenui, minul italský drugstore, několik zavřených obchodů, na křižovatce se Západní 237. ulicí zahlédl pár zákazníků stojících u pultu s pizzou. Neměl hlad. Na Marble Hill Ave. vyběhla z Gale’s club nějaká žena a zamávala na něj. Zastavil u chodníku, a než jí mohl otevřít dvířka, byla ve voze.

Jižní Bronx, řekla stručně. David se rozjel. Podíval se na ni, jak zabouchla dveře. Tak mezi pětadvaceti třiceti lety, usoudil, nápadně světlé vlasy, téměř do běla, zvlněné. Štíhlá. Modré přiléhavé šaty. Co dělá, to bylo jasné, i když se skutečná dáma od té druhé někdy jen velice nesnadno poznává. Ale o půlnoci sama… A pak ten spěch… Nijak nad tím nedumal. Po pravdě řečeno, nedumal nad ničím.

Jel do jižního Bronxu.

Tam se zeptá. Projel Sedmaosmdesátou a po Kingsbridge se spustil dolů k Fordhamu.

Zavezte mě na Manhattan. Do Yorkville. Tam vám řeknu.

Ano, souhlasil. Zamířil na Madison avenui a jel na jih. Taxametr odměřoval světélkujícími čísly cestu. V zrcátku viděl, jak se zabořila doprostřed sedadla. Nezdálo se, že by příliš sledovala, kudy jedou. Po tvářích jí klouzala barevná světla reklam a pohybovala jí obličejem. Vlasy jí modraly a červenaly, čelo a líce byly sinavě bílé, žlutavé a zase zelené. Jako když sochař na rovníku polychromuje své dílo uprostřed bujné vegetace a kolem něj krouží slunce.

Rozmyslela jsem si to, řekla náhle. — Zavezte mě do Williamsbridge.

O.K., odpověděl a na křižovatce zastavil na červenou. Podíval se do zpětného zrcátka. Byla to jistě její věc, ale zpravidla každá věděla, kam chce jet. Nezdálo se, že by si jeho pohledu všimla. Projel harlemskou Lenox, přejel opět řeku a zamířil k Botanické zahradě.

Kolik si vyděláte za noc? zeptala se nečekaně.

Taky dvě stovky, řekl opatrně.

Dostanete tři a budete se mnou hotov za dvacet minut. Teď jeďte rovně! A hlavně rychle!

David vypnul blinkr a rozjel se.

Za dva bloky budete u Geoffreye. Znáte to tam?

Jo.

Geoffreyův snack bar znal v této části New Yorku každý.

Jeďte stejně klidně jako teď a tam zabočte doprava, šlápněte na to a první ulicí zase doprava. Nemáte se čeho bát, dodala. — Nejdou po mně poldové, ale nechci, aby mě někdo sledoval.

David Mosley se sice nebál, ale přesto se mu tahle pasažérka líbila stále míň a míň. Ovšem tři stovky jsou tři stovky a ještě mu zbyde kus noci.

Naskočila zelená.

Vytočil jedničku, prudce strhl volant doprava, přeřadil na dvojku a sešlápl plyn. Vůz sebou smýkl, vytáčená rychlost vysoko vibrovala (mohli by ho pokutovat, pomyslil si), ale nemohl přeřadit. Znovu zabočil doprava.

Teď rovně přes dvě ulice a u třetí doleva. Ale jeďte! Proboha, jeďte!

Buď je ta ženská hysterická, nebo ji doopravdy někdo honí. Zavadil pohledem o zpětné zrcátko, ale neviděl za sebou světla žádného vozu ani motocyklu.

Chcete opravdu na Williamsbridge?

Jo. Ale vemte to spodem přes East Tremont.

Trochu si začínal přát, aby ji radši honili policajti než někdo jiný. Strhl vůz doleva, světlomety olízly šedivé dvoupatrové domy na bezbarvé ulici. Nepamatoval se, že by jí už někdy jel, ačkoliv tuto část Bronxu znal opravdu dobře. Pneumatiky na asfaltu zakvičely, ale nesmýkly se. Nemusil srovnávat vůz a žena za ním ho navigovala dál. Ulice byly opuštěné a těžce dýchaly. V téhle části města bylo temno a teď už i ticho. Vyvedla ho na Pětadevadesátku, proč na hlavní?, napadlo ho, ale koneckonců raději jel po osvětlené avenui, než aby se klikatil uličkami Bronxu. Sjeli na Parkchester, přejeli Pelhamskou a zastavili v Rosewoodské před slušně vyhlížejícím čtyřpatrovým domem. Měl číslo 4 a stál blízko Bronxského parku. Jestlipak bydlí tady, pomyslil si, nebo pojedou ještě dál ?

Už vystupovala.

Peníze mám nahoře. Pojďte se mnou!

To se mu také příliš nelíbilo. Ale nakonec… řekla dvacet minut a zatím uplynulo jen čtrnáct. V hale nebyl nikdo. Rozsvítila a samozřejmě zamířila k výtahu. Stiskla knoflík u třetího poschodí. Alespoň to není hned pod střechou. Dveře byly označeny jenom číslicí. Velkou černou devítkou.

Vešli do prostorné místnosti, dobře a pohodlně zařízené. Asi dost vydělávala. Podíval se na ni pozorněji. Proč ne. Vysoká, štíhlá, s ňadry, která se výrazně klenula nad štíhlým pasem a přiměřeně širokými boky. Dlouhé nohy. Vysoké podpatky. Plavé vlasy jí padaly, jak šla před ním do dveří, na ty hluboce modré šaty. Vzrušující barevný kontrast. To jistě. Střevíce kožené. Plná modrá špička, kousek bílé a potom již jen pásky přes nárt a nad patou.

Pokynula mu ke křeslu.

U stolku se skleněnou deskou.

Vpředu se jí vlasy rozdělovaly na dva nestejné prameny, které jí stínily obličej.

Vystupoval z něj strach.

Z koutků očí, ze rtů, z chřípí. I čelo bylo složeno z napjatých křivek. Měla živé, světle modré oči a husté obočí, tmavší, ale bezvýrazné, drobný rovný nos, který se na konci trochu rozšiřoval. Rty zdůrazněné rtěnkou. Ne příliš silné, Davidovi se zdálo, že zbytečně vlnité.

Možná to dělal ten strach.

Ze skříňky vedle okna vzala nedopitou láhev ginu.

Led je ve frízru, kývla hlavou ke kuchyňce.

Zavrtěl hlavou.

Jezdíte, co? pochopila. — Je tam taky džus nebo coke.

Když se zvedl, poznamenala: — Přineste mi taky jednu.

Přinesl dvě známé láhve s nápisem, který civěl bezmála z každého rohu.

Sklenice jsou tamhle, podala mu otvírač a ukázala na příborník. Všiml si ho, hned když vešli. Vzal dvě a naplnil je. Dolila si gin.

Asi se vám to nezdá, co ? Ale je to ve skutečnosti docela jednoduchý. Nechtěla jsem, aby někdo věděl, kam jedu. Pro případ, kdyby mě někdo viděl nastupovat.

To snad není trestný, usmál se na ni. — Nebo jo?

Myslíte to nastoupení?

Právě.

Jak se to vezme. Já vás upozornila, že po mně nejdou policajti.

A kdo?

Dívala se teď přímo na něj. Do očí. Ale přemýšlela o něčem jiném. Zhluboka se napila, strach z obličeje jí však neustoupil.

Možná by to měl někdo vědět, řekla potom. — Nemyslím vás, ale prostě někdo.

Nikdo jiný tu není. Aspoň doufám.

To doufám taky. Hlavně proto jsem vás vzala nahoru.

Otevřela kabelku a z volně poházených peněz uvnitř

vyndala dvě stovky a dvě padesátky. Peníze tedy měla s se-bou. Přistrčila je po stolku k němu. David Mosley je rozvážně uložil. Ve věcech peněz byl pečlivý a metodický a se způsobem, jak je nosila ona, by nikdy nesouhlasil. To byla ovšem její věc.

Nechcete si prohlédnout byt?

Strach jí opět vystoupil z očí. Byl by nejraději z celého toho bytu už na ulici a ve svém voze a na cestě za dalším zákazníkem. Ale vstal a šel s ní. Snad tu jsou opravdu sami. Vedla ho nejprve do kuchyňky s lednicí, umývačem nádobí a elektrickým sporákem. Nádobí většinou porcelánové. Dost skla. Před koupelnou zaváhala, ale pak vešla. Zelené kachlíky, větší vana než obvykle v podobných koupelnách bývá. Asi pro dva. Možná za to brala příplatek. Dobrý nápad, pomyslil si. Muselo to být pěkné. Být s ní ve vaně. Vzrušující. Froté ručníky. Husté, veliké, sytých barev. Tmavě hnědá, zelená, tmavě žlutá. Mýdlo růžové Caress. Pod zrcadlem nějaké krémy a spraye, většinou cizí značky, snad francouzské, nestačil přečíst názvy. Na podlaze prací koberečky s dlouhým vlasem. Jeden před vanou, jeden kolem záchodové mísy, stejný i na plastikovém poklopu a na tanku na vodu.

Všude za sebou nechávala rozsvíceno.

Do ložnice vešli přímo z koupelny. Pohodlná široká postel. Jistě i měkká a vonící, usoudil David, který nebydlil zdaleka tak dobře. Modrá prošívaná pokrývka. Teď asi zbytečně teplá. Pod ní svítilo ložní prádlo světlou, blankytnou modří (asi je měnila po každém použití), polštář ve stejném odstínu jako pokrývka. Koberec s vysokým vlasem. Mazlivý. Otevřela skříň, zabudovanou do zdi. Do poloviny bylo prádlo, dráždivě barevné (jaké asi má na sobě), krajkové, průhledné, Davidovi se trochu vzdalovaly myšlenky, v druhé polovině blůzy a košile, v prádelníku zásoba ložního prádla, vesměs pastelové barvy (určitě je měnila po každém použití). Vedle visely nějaké župany (také pánské), koupací plášť, dlouhé domácí šaty, příliš se v tom nevyznal. Trochu z jejího strachu přešlo i na něj.

Doufal, že jsou tam skutečně sami.

Zotvírala všechny šatníky.

Šaty, kostýmy, kabáty, dva kožichy, na podlaze nějaké kufry, kabela. Ještě jedna kabela. Odhrnovala kabáty a šaty a pak skříně nedbale zavřela.

V celém bytě byli jenom oni dva.

Nejdřív bych vám chtěla poradit, abyste na tuhle jízdu navždy zapomněl. Nemusíte se bát. Já vám taky nijak nevyhrožuju… a kdybyste na ni i nezapomněl, tak mně to bude jedno. Mně. Vám už možná ne.

Vracela se zpátky do velkého pokoje. Sedla si na pohovku a dopila coke. Ruka se jí chvěla. Ale možná se jí chvěla vždycky. Možná že ne. Ne příliš, ale chvěla se. Bylo vidět, jak se nápoj rozvlnil ve sklenici. Vstala a nalila si čistý gin. Potom si sedla na nízký kožený egyptský taburetek. Zdvihl jí vysoko kolena. Davidovi se ruka se sklenicí také trochu zachvěla. Na okně byla nějaká květina v květináči. Ale ne-kvetla. Zahlédl žlutou krajku, když pokládala sklenici na stolek a pohnula přitom nohama. Stínítko na lustru bylo slabě krémové a změkčovalo jí rysy. Na krku měla na vlnitém řetízku medailón ze zlatého nuggetu. Podlouhlý, podržel si všechnu krásu svých tvarů. Jen nahoře k němu byla přichycena malá svorka.

Zůstaňte u nějaký bláznivý ženský, kterou jste vysadil na Madisonský. Dál jste mě neviděl.

Napil se také. Čisté coly. Byla chladná a v tom dusnu červencové noci příjemně osvěžila.

Byla k němu přátelská. Díval se na ni, ale pohled mu stále sklouzával k taburetku. Takové vůči němu zpravidla bílé ženy nebývají. To dělal ten strach. Co měla na svědomí? Kdyby ho nebylo, tak mu dole zaplatila podle taxametru plus spropitné a dál by ho již neznala. Ale byla pěkná. Vzrušující… Její plná ňadra se zvedala a zase klesala a zase zvedala a zase klesala. Žluté vlasy jí padaly po levé straně na šaty. Přehodila přes sebe nohy. Na okamžik zahlédl v modravém přítmí místo, zakryté žlutými krajkami. Místo, kde se spojovaly.

Ještě nikdy neměl bílou ženu.

Jestlipak je takhle plavá všude, pohlédl na ty světlé bohaté vlasy. Čelo pod nimi měla hrbolaté jemnými vráskami. Trochu příliš brzo, usoudil. Ale možná to byl opravdu jenom ten strach. Seděl jí teď na celém obličeji. 1 když se nic nedělo. 1 když bylo ticho, ulice pod oknem mlčela, chodba pokojně ukrývala její dveře do tmy. Tížil ji. Jako maska tanečníka. Neviděla přes ni kolem sebe. Mohla se dívat jenom jedním směrem. Odkud přicházela hrůza a dělala jí společníka při každém nadechnutí. Při každém vydechnutí. Jak bude vypadat, až ji sejme?

Do ničeho jsem se nezapletla. Jenom jsem něco viděla.

Asi vydírání, řekl si a bylo mu poněkud volněji. Přilil si do coly trochu ginu a šel si pro led. Chladnička byla celkem dobře zásobena. Nějaké sýry, italské Bonbino, Kraftův pasterizovaný, pepřený Jalapeno, Mozzarella. Stroll’s Light Beer, dva Plantersovy cocktaily, pár láhví coke, nějaké plátky masa, salám, zelenina, vejce, konzervy.

Oba se napili.

Nemá vlastně žádnou cenu o tom mluvit. Ale kdybyste se dočet v novinách, že se Margaretě Deckerové přihodilo něco nemilého, tak bych byla ráda, abyste zavolal na tohle telefonní číslo.

Napsala je na papír, který vytrhla z malého kalendáříku. Povaloval se jí v kabelce. Mezi penězi.

535 7314, opakovala. — Chtějte Ronalda Outwatera. Tomu můžete vždycky věřit. Pamatujte si to. Můžete mu říct i po pravdě, jak jsme se seznámili.

Zase se napila. Znovu bylo vidět, jak moc se bála. Na pohybu ruky, kterým zdvihala sklenici. Jak ji spouštěla zpátky na stůl. Skla o sebe lehce narazila. Ulekla se. Toho nepatrného zvuku. Co jí připomněl? Davidovi jenom zazvonilo sklo o sklo.

A že jsem neměla možnost to říct někomu jinýmu.

Zřejmě uvažovala, má-li mu povědět všechno. A jak mu to povědět.

Že jsem dneska večer byla s Jerrym. Budete si to pamatovat? Že jsem byla s Jerrym. Když šel do koupelny, tak jsem se mu podívala do stolu. A že to tam měl. Ronald už bude vědět co.

Jistě mu to zavoláte sama.

Nevěnovala mu vůbec pozornost.

Nejsem si jistá, jestli mě při tom neviděl. Jestli jsem se nezajíkla. Nebo nezbledla. Nebo se nějak neprozradila. Ale tvářil se, jako by si ničeho nevšim. Ovšem na tom se u něj nedá moc stavět.

Opět se zhluboka napila. I když by nevypila nic předtím, teď už musela mít v hlavě.

Pak jsme šli do klubu. Byl štědrej. Ne příliš, ale štědřejší než jindy. A od toho okamžiku mám strach. No… peníze máte, ukončila rozhovor a David se zvedl. Zůstala sedět a podívala se na něj zdola. — Nechcete se mnou zůstat ?

Ten opakovaný pohled byl pokaždé jiný. Ale vždycky v něm bylo přimíšeno něco strachu. Teď v něm byl strach a prosba. Jistě netoužila po něm. Byla možná trochu potřeštěná. Možná ne. Asi představa, že on teď odejde, nabývala vrchu.

Nemusíte mi nic platit. Jenom nechci bejt sama.

Končím ve dvě hodiny, řekl.

Dám vám klíč.

Měla ho v kabelce. Znovu zalovila mezi těmi poházenými penězi, rtěnkou, zapalovačem, kapesníkem a nějakým sprayem. Ještě nikdy neměl bílou ženu… Teď se mu zdála trochu unavená. Kousek masky opadlo. Ale rozhodně to byla pěkná ženská. To byla. Ani nevstala. Zůstala sedět a dívala se za ním.

Seběhl dolů, nastartoval a pomalu projel parkem přes Bronx River. Na jeho konci naložil prvního zákazníka. Moc se mu nelíbil, ale teď už lepšího nesežene. Naštěstí ho v poklidu vyložil na Washingtonově avenui (ale tam zřejmě nebydlil) a pak zastavil dalším dvěma. Poslední jel do Port Moris.

Stoupal ulicemi nahoru a rád by byl naložil ještě někoho. Odtud to bylo stále dost daleko. Štěstí mu přálo. U kostela svaté Anny ho zastavil nějaký pár. Ona byla už dost opilá. Chtěli do Baychesteru a to bylo málem na cestě. Vyložil je na Kinslandské avenui a dostal dobré spropitné.

Zamířil k Rosewoodské ulici.

Několikrát se přistihl, jak se dívá do zpětného zrcátka, ale nikoho za sebou neviděl. Pár náhodných vozů, které zase odbočily jinam. Začala se ho zmocňovat nedočkavá touha. Po té bílé ženě se světle žlutými vlasy. S velkými ňadry, která se zdvihala a klesala a zdvihala a klesala. Bude jimi pohybovat sám. Nahoru, dolů, do obou stran. Bude je vážit v ruce a také tisknout. Teď se mu zdála ještě pěknější než před hodinou. Nedostane taky strach, až přitiskne svůj obličej na její? Ta nádherná modravá postel s vysokým polštářem. S čistým prádlem. Vonícím. Přidal plyn. Co bude mít na sobě? Pyžamo? Košili? Jenom župan? Už je vykoupaná, nebo spolu půjdou do té zelené koupelny?

V hale byla tma, ale on světlo nepotřeboval. Parkoval o dva bloky dál a došel pěšky. Na ulici nebylo teď právě jediného chodce. Jenom na konci, v parku, se pohybovaly nějaké postavy. Nahoře po Bronx River Parkway přejížděly světlomety. Noc byla stále ještě horká. Povolil si vázanku. Pár oken dosud svítilo. Hvězdy rýsovaly fasády domů téměř černé ulice.

Nahmatal dveře od výtahu a stiskl trojku. Na chodbě si nerozsvítil.

Klíč vklouzl hladce do zámku.

Ve velkém pokoji nebyla.

Pod dveřmi do ložnice viděl tenkou čáru světla. Krev se mu vzpěnila a na okamžik se zastavil. Potom otevřel. Ležela tam, na té pohodlné široké posteli, jistě i měkké a vonící, na modré prošívané pokrývce, která byla asi zbytečně teplá, na ložním prádle, které svítilo světlou blankytnou modří, ležela tam s proraženou lebkou, ze které pomalu odkapávala krev na polštář ve stejném barevném odstínu jako pokrývka.

Prvním Davidovým popudem bylo otočit se a utíkat, utíkat, utíkat. Kupodivu nevykřikl. Ale na čele se mu zaperlil pot. Samozřejmě, bylo tu horko. Na zádech mu zvlhla košile. Mrtvoly se příliš nelekl. Mrtvého se netřeba obávat. Kromě toho, nebyla to první mrtvola, kterou v životě viděl. Nelekala ho ani smrt.

Bál se neznámého vraha. Toho, který ji zabil. Je ještě tady? Měl by se podívat. Ale na to neměl odvahu. Co když ho teď odněkud sleduje? Co když teď zdvihá nad hlavu ten předmět, kterým udeřil ji, co když chce zabít i jeho ?

Prudce se otočil.

Za ním nestál nikdo.

Měl strach o sebe. Také proto, že všude tady jsou z jeho první návštěvy otisky prstů. Na sklenici. Na chladničce. Na skleněné desce stolku. Na láhvích coca-coly. Dotkl se i skříní? Ale to už nebylo rozhodující. Pachateli by stačilo, aby teď oznámil policii, že v pokoji Margarety Deckerové je nějaký člověk. Nikdo a nic by mu nepomohlo. Nevěděl, co by měl udělat. Nemohl teď souvisle přemýšlet. Nevěděl, co by bylo nejlepší.

Nakonec prošel celým bytem.

Nejprve koupelnou. Dbal, by se ničeho nedotkl. Jeden okamžik se mu zazdálo, že se dveře na druhé straně, vedoucí do velkého pokoje, pohybují. Tentokrát jen tak tak potlačil výkřik, ale ovládl se. Nikdo ze nimi nebyl. Nikdo nebyl ani v kuchyni. Všechno bylo téměř jako při jeho odchodu. Před hodinou. Nebo o něco déle. Téměř tak. Až na tu pokrývku v ložnici. Ta byla předtím prázdná. Uklidila láhve od coly. Kabelka zůstala na místě, kde ji odložila. Když z ní vyndala klíč. Jestlipak jsou v ní ještě peníze? A ostatní věci? Zapalovač? Rtěnka? Kapesník? Spray? Nepřesvědčil se. Jeho sklenice byla také pryč.

Měl by to ohlásit na policii.

Ale to se mu zdálo ještě nebezpečnější než odejít. Má sice alibi. Ale koho vezl? Našli by je? Hledali by je? Vezl i ji. Určitě je nikdo nesledoval? Teď už se mu to nezdálo tak jisté. Vysadil ji tady, šel s ní nahoru, vrátil se sám. Raději se nebude do ničeho plést. Policii je dobře si držet co nejdál od těla. Když nenajdou nikoho jiného, mohli by to svalit na něj. Proč ne? Nepovídejte, že by si právě vás zvala nahoru. Černocha! Ono to vlastně ani nijak pravděpodobné nebylo. Že měla strach? Proč tedy nešla na policii? A nikdy předtím jste se neviděli? Hm. David jenom doufal, že už ji nikdy neuvidí. A že neuvidí nikdy ani tento byt. Přes všechen strach, vzlínající z každého kroku, kterým se dotýkal barevných koberců, a svírající mu srdce, se šel ještě jednou podívat do ložnice.

Vlastně ani nevěděl, je-li opravdu mrtvá. Co když ještě žila? Ta krev přece ještě odkapávala. Nemohlo být dlouho, co vrah odešel. Možná by ji mohl zachránit.

Ale Margareta Deckerová mrtvá byla.

Krev se pomalu srážela a zasychala na povrchu hlavy. Už neodkapávala.

Měla na sobě stále ty hluboce modré šaty. A střevíce. Na obličeji nebylo teď už vidět, má-li dosud strach. Ani se nestačila umýt. Ani převléknout. Jenom, jenom… Jenom medailónek ze zlatého nuggetu chyběl. Jistě má na sobě i to žluté krajkové prádlo. Její ňadra se nezdvíhala ani neklesala. Ležela jí na hrudi jako dva docela cizí předměty. Jako dva mistrovské kusy neznámého sochaře.

Pomalu vycouval z ložnice. Světlo nechal svítit. Přede dveřmi do chodby zaváhal. Má je otevřít? Má se jich dotknout rukou? Budou to poslední otisky. Ale jistě tam již. jsou. Má je smazat? Stejně jsou uvnitř… Uchopil šátek z věšáku a omotal si jím ruku. Potom vyšel do chodby. Připadala mu stejně mrtvá jako Margareta. Tísnivá. Odnikud sem nepadalo světlo. Rozsvítit se bál. Nečeká vrah tady? David ho necítil. Došel ke schodišti a pomalu sestupoval, stupeň po stupni, tiše, opatrně, chvílemi se zastavoval a naslouchal.

domě se nic nepohnulo.

jeden okamžik, nemohl si potom vzpomenout, který to byl, zatoužil se rozběhnout. Aby už byl pryč. Venku. Na ulici. Aby ujížděl ve svém žlutém checkeru. Ale neudělal to. Křečovité se zachytil zábradlí a došel k východu. Pomalu vplynul do prázdné ulice a šel těsně podél domu k vozu. Co když ho vrah sleduje teď? Instinktivně se rozhlédl, ale nikoho nespatřil. To samozřejmě ještě neznamenalo, že nikdo nevidí jeho. Nevěděl, co má dělat.

Ani teď nevěděl, co má dělat.

Došel k vozu. Celou tu kratičkou cestu nikoho nepotkal.

Usedl za volant a ještě chvilku čekal. Potom nastartoval a s nerozsvícenými světlomety se rozjel. Rozsvítil až na Plains road. Málem ani nevěděl, kde je. Až u Barberryho se chytil a jel do East Tremontu. Bydlil sám, v Monterey, v domě, který patřil k lepším v této ulici. Usedl na rozesílanou postel (od rána) a nechal myšlenky kolovat. Docela volně. Vůbec je neovlivňoval. Ohlásit? Na to už je pozdě. Odjet? Na čas? A zase se vrátit? Náhle vyskočil. Vždyť má ten šátek ve voze. Seběhl dolů, zmačkal ho do kapsy a zase se vrátil na rozesílanou postel (od rána). Co tam všechno ještě zapomněl? Co tam udělal a neměl udělat? Co tam neudělal a měl udělat? Vždyť mu jde o život! Za vraždu bílého popravují. Jde mu o život. Snad tu sklenici po něm umyla. Snad byla tak pořádná. Nebo se ho aspoň štítila. Jako se ho štítily jiné. Ale spíš ji vzala a hodila do myčky. Snad tam zanechal nějaké otisky i vrah. Ale ne. Ten tam šel zabíjet a byl jistě opatrnější.

Všechno zůstane na něm.

Na Davidovi Mosleyovi.

Na taxíkáři.

Neměl by zavolat toho Outwatera? Je to člověk, na kterého je spolehnutí, řekla. Pamatujte si to. Umírající člověk nelže. Ale vždyť ona ještě nevěděla, že umírá. Že už jí zbývá poslední hodina života. Taková krásná žena. Mohl ji mít. Svírat ta veliká bílá ňadra. Něčeho se bála. Jerryho? Co to měl ve stole? Outwater to věděl. Zavraždil ji Jerry? Asi ne. Od něj přece odešla. A David ji vezl. A nikdo je nesledoval. Outwater Jerryho musí znát. Ale on, David Mosley, on nemůže věřit nikomu. Nikomu v tomhle městě. Ani nikde jinde. Je sám. Je sám proti všem. A jeho otisky jsou v bytě zavražděné Margarety Deckerové. Nejlíp by udělal, kdyby vzal všechny své věci a odejel. Ale kam by jel? To je jedno. Pryč. Pryč odtud. Někam daleko. Někam daleko, kde ho nikdo nezná. Nikdo by se nad jeho odchodem nepozastavil. Nikomu by jeho odchod nebyl nápadný. David Mosley už nejezdí na ulicích. Jezdí někdo jiný. Co je s Davidem Mosleyem ? Nikdo by se o to nezajímal. Taxíkářů je tu deset tisíc.

David Mosley se potil strachem.

Ale nezvedl se. Nesložil si věci a nenaložil je do vozu.

Neodjel. Alespoň ne hned. Svlékl se a zabořil se do pokrývky a usnul. Usnul, ale nespal klidně. Sny, které přehazovaly jeho tělo na lůžku, se však netýkaly Margarety Deckerové. Byly temné a hrozivé, plné kalných vod, šedivých krajin, které neznal, kterými se potácel, vyčerpán, nohy se mu bořily do země, jeho tělo padalo do prázdna. Probudil se za svítání, zpocený, s pomačkanou pokrývkou v nohách lůžka. Až po chvíli si vzpomněl na Margaretu Deckerovou a na své otisky, na její byt, na její lůžko, na kterém ještě odpočívá, nebo už ne ? Nebo je její byt plný policistů a její bílé tělo odnášejí do pitevny ? Sklánějí se nad ním, vnikají do něj skalpely a nůžkami a přehrabují se v něm rukama v gumových rukavicích, bez vzrušení, bez zájmu?

Rychle.

Než ho vypátrají.

Vyskočil z lůžka.

Ale ještě pro něj nepřišli.

Tak proč vlastně utíkat? Proč na sebe upozorňovat. Někde tady žije vrah. Někde tady žije její vrah. On alibi má. A jak by mohli přijít s nápadem snímat taxíkáři z ulice otisky prstů. Taxíkáři, který nikdy neměl (až na nějaké bezvýznamné maličkosti) žádné problémy s policií města New York. V domě bylo nezvyklé ticho. Proč je tu takové ticho? Podíval se na hodinky. Čtyři třicet pět. Světlo se rozlézalo po místnosti bez záclon, se stolem (za ten včerejší výdělek si může něco koupit; třeba ty krásné světle krémové šaty s tenkým modrým proužkem za pětadevadesát dolarů), televizorem, lůžkem, ze kterého vyskočil, a vzadu s kuchyňkou, kam světlo dosud nedosáhlo, a koupelnou, kam nedosáhlo nikdy. Znovu ulehl a čekal, přijde-li spánek. Ale myšlenky již byly příliš živé, aby je zaplašila únava. Přesto zůstal ležet. Se zavřenýma očima, jejichž víčka se nervózně chvěla. Jaká to mohla být noc! Mohl se probírat žlutými vlasy. Hladit je. Splétat. Tisknout ta bílá ňadra. Jaký by to byl kontrast: položit jí ruku na břicho. Zabořit do něj prsty. A dívat se. Každým okamžikem celé noci se dívat. David Mosley vstal a osprchoval se.

Cítil, jak ho zároveň s vodou zalévá vlna nenávisti. Jak opadá vzrušení nad tělem, které mu neznámý vrah uloupil v okamžiku, kdy se mu nabízelo. S vodou, vyrývající mu proudem do pokožky drobné důlky, se v něm zdvíhala chladná zuřivost. Voda mu svírala zjitřelé tělo. Ještě nikdy neměl bílou ženu. Možná už ji nikdy mít nebude.

Margareta ho chtěla.

Měla strach.

Jistě.

Bála se. Ale chtěla, aby zůstal s ní. Celou noc. I když krátkou; i když měla začít hluboko po půlnoci. Ale chtěla, aby s ní byl. A vrah mu ji vzal. Těsně před očima. Těsně před rukama. Těsně před celým tělem, po kterém teď stéká voda, chladná jako nenávist. Nenávist. Zmocňovala se ho ve vlnách, které stoupaly výš a výš, cítil, jak mu naskakují svaly na nohou, na břiše, na zádech, na rukou, na ramenou, jak mu proniká hluboko do myšlenek. Jak na sebe ty vlny narážejí, jak vzniká vír, který strhává všechny ostatní. Všechny jeho myšlenky teď nenáviděly.

David Mosley zavřel vodu.

Kohoutkem se třemi záklopkami za 43,95 dolaru, na který byl velice hrdý.

Provoz na večerních ulicích kolem Mramorového pahorku probíhal zákonitě ve svých charakteristických odlišnostech. Po sedmé hodině se plnil a také měnil své návštěvníky i Gale’s club. Jedni končili s večeří, jedni si ji teprve objednávali, další seděli na vysokých stoličkách u barového pultu.

Za ním stál Tom Ackley.

Nebyl ničím nápadný. Kdybyste si u něj objednali nápoj a druhý den ho potkali na ulici, ani nebudete přemýšlet, odkud ho znáte. Prostě ho nebudete znát. Splýval dokonale s ulicí, s kinem, s obecenstvem na Yankee stadionu, s veškerým obyvatelstvem města. Hnědomodré oči, bezvýrazné rty, brada, nos, uši, ty všechny části byly v obličeji jenom proto, aby jejich nepřítomnost nebyla nápadná. Černé vlasy, spíš kratší než delší, čelo ani nízké, ani vysoké, snědý. Bílá košile, tmavě hnědá vesta, tmavě hnědý motýlek. Víc z něj za pultem vidět nebylo. Za ním stály, dobře osvětlené, láhve. Stihlé, baňaté, křivé, masívní, asymetrické, čtverhranné, všechny s pestrými vinětami. Na konci pultu telefon.

Místnost před pultem byla velká, trochu členěná, aby působila útulněji. Stoly a stolky uprostřed, u stěn boxy. Malý parket a místo pro hudebníky a další stolky, malé, intimní, pro dva. Čtverhranná okna, rozdělená křížem na další čtverce. Mozaiky z velkých žlutých květů. Možná to byly jenom malby na skle. Stěny z hnědých cihel. Stoly a židle a pult a pokladna z hnědého dřeva. Oranžově hnědé ubrusy. Žlutohnědá stínidla na lampách i na lustrech. U stropu pár větráků. Hudebníci tu ještě nebyli. Hosté ano. Stálí, několik náhodných, noví, také ti, kteří sem už dlouho nezavítali a najednou se rozpomenuli. Noční návštěvníci přijdou později.

Různorodá společnost.

Jejich sociální kategorie přesahovaly střed směrem nahoru, sem tam s nějakou výjimkou, která byla jasně patrná. Ale příliš nahoru zase ne. Příliš nahoru ne. To bylo rovněž jasně patrné. Přicházely sem také ženy. Jejich sociální kategorie byla jasná. Většinou stejné tváře. Řada z nich žila na vlastní pěst.

Tom Ackley je znal všechny. Stejně jako je znali číšníci a stálí hosté. Zatím tu byla jen Nelly Farkirková, trochu starší na tento podnik, ale měla jiné přednosti. Kupodivu v docela jiné oblasti, než by se od ní čekalo. Inteligentní obličej, podlouhlý, s vyčnělými lícními kostmi, vysoký krk, na kterém se vrásky objevovaly jen docela jemně a nenápadně a dost zřídka. Vlasy střižené nakrátko, aby linie krku vynikla. Seděla u stolu v pozadí a před sebou měla pomerančovou šťávu. S večeří vyčkávala až na hosty. Všeobecně se o ní vědělo, že se dokáže docela slušně orientovat ve výtvarném umění (dělala dlouho modelku Dmitri Hadzimu, jehož „Štvanice“ zdobí koncertní síň newyorských filharmoniků v Lincoln Center) a také v literatuře (nějaký čas prý žila s brooklynským Newyorčanem Kennethem Brownem; dokonce ho snad inspirovala k „Šťastnému baru“). Svým způsobem to řadilo Gale’s club o další stupeň výš.

Tom se rozhlížel celkem bez zájmu. Obsloužil dalšího muže u pultu a pak ještě dva. Sál se plnil dost rychle. Podvečerní hosté zatím neodcházeli. Dojídali a dopíjeli. V půl deváté byl slušně zaplněný. Nelly už večeřela. S Jimem Houkačkou. Tom ho znal. Několikrát mu nabídl nějakou nemovitost. Na jednu mu sehnal zákazníka (za provizi), u dvou dalších z koupě sešlo. Určitě s ní nepůjde. Nešel nikdy s žádnou. Alespoň od meh z podniku ne, al.e sem tam s některou povečeřel. Tom také věděl proč. Dohazovaly mu zákazníky. Mezitím přišlo několik dalších. Linda, Jane, Nancy. Charlotta seděla zatím sama.

Po desáté přišel David Mosley. V tmavě modrých šatech, v bílé košili. Čerstvě oholený. Byl daleko spíš urostlý než silný. Daleko spíš velký než obr. Z celého vzhledu vyzařovala nejmarkantněji trpělivost. Z každého pohybu hlavou, rukou, tělem. Z každého pohledu. Z každého mimovolného gesta. Byl hodně černý s typickými znaky rasy; silnými rty, širokými ústy, nosem přitisknutým k obličeji. Čeho jste si všimli hned napoprvé, byly oči. Oči jako noc. Temné, nezbadatelné, nikdy jste si nebyli jisti, co se za nimi děje. Viděli jste v nich stejně tak všechny mýty prastarého černého kontinentu jako svět dolaru na jižní špici Manhattanu. V Africe nikdy v životě nebyl. Neznal ji. Nevěděl, kde leží. Ani jak vypadá. Ale na dně těch očí byla. Nikdy nevstoupil na posvátnou půdu newyorské burzy ani do budovy First National City Bank. Ale velké náboženství dolaru bylo v těch očích také. Musel podle něj žít. Přesto se na město nedíval jeho očima. Narodil se v New Yorku, jeho tělo tu vyšlo z matky celé, ale jen s polovinou duše. Ta druhá polovina oscilovala mezi ním a jeho matkou a její matkou a její matkou, která se sem kdysi přistěhovala, a pokrývala mu oči pralesem na rovníku a temnými pěšinami tropických nocí.

Černý Američan David Mosley vstoupil do tohoto podniku poprvé.

Přesto ho Tom Ackley znal. Nancy rovněž. Ji několikrát vezl. Ale nikdy odtud. Tom s ním jednou náhodou jedl někde ve městě, někde u pultu, za poledne, rychle a krátce a pak si ho najal. David ho poznal podle hnědomodrých očí, bezvýrazných rtů a brady a nosu a uší a čela, ani nízkého, ani vysokého. Kromě toho mu levé ucho trochu odstávalo a při řeči nepatrně zdvihal levé obočí.

Přiloudal se k pultu.

Jakou ? kývl na něj Tom.

Gin, vyšplhal se na stoličku.

Barman mu odlil a postavil sklenici před něj. Všichni u baru byli obslouženi.

Už jsi skončil ?

V deset, odpověděl David. — Nějak se mi nechtělo domů.

To tak bývá, pokývl zkušeně hlavou Tom a maličko zdvihl levé obočí.

Dejte si se mnou. Ať nepiju tak sám.

Tom si nalil a trochu upil. David se rozhlédl po lokálu.

Jsem tu poprvé, řekl zbytečně.

Vím, přikývl Tom.

Je to tu pěkný. A je tu plno.

Bývá plnějc. Později.

Párkrát jsem vezl támhle tu černou.

Nancy, kývl opět Tom. — Nechodí sem dlouho.

Rád bych pro vás jezdil víc.

Kšefty moc nejdou, co?

Ani ne. Ale tady jsou lepší zákazníci.

Porozuměl. Zákazník se slečnou je vždycky lepší zákazník.

Nejlepší je to po půlnoci. Máš tu vůz?

David přikývl.

Tak se zdrž.

Jak to bude s náma?

Pak to srovnáme.

Tom obsloužil Nelly s nějakým mladíkem. Už dávno se nepozastavoval nad chlapci, kteří by mohli mít daleko lepší holky (a zadarmo), ale odvádějí si ženské odtud. A nenechávají to jako výsadu starším pánům nebo náhodným návštěvníkům města, kteří mají čas tak právě jeden večer. Staří páni zase naopak loví v jejich vodách. Zůstával klidný. Každá odtud počítala s tím, že některý večer věnuje jemu. Jako provizi.

Nalil jim martini.

Pak se věnoval dvěma mužům, kteří usedli až na druhý konec pultu.

David pomalu usrkával gin. Tady někde včera Margareta seděla. Odtud vyběhla se strachem v obličeji a on ji dovezl domů. Znal ji Tom? Jistě ji musel znát. Zeptat se ho nemohl… Co tu vlastně dělá? Co tu chce najít? Něco. Něco tu najít chtěl, ale nevěděl dobře co. Rozhlížel se lokálem za sebou. Co kdyby šel s nějakou černou odtud? Tady by ho asi bílá odmítla. Možná i černá. Přes den chtěl několikrát zavolat Ronalda Outwatera, ale nikdy k tomu nenašel dost odvahy. I když jednou už byl v telefonní budce. Je to dobrý člověk, pamatujte si to. Je to dobrý člověk. Možná. Možná pro ni. Ale pro něj? Pro Davida Mosleye?

Něco bych do tý doby ještě ujel, řekl Tomovi.

Přijeď tak třicet minut po půlnoci, souhlasil barman.

David dopil a nechal na pultu dva dolary. Pak vyšel do noci. Byla stejně horká jako včera. Vůz měl na protější straně. Žlutě svítil do ulice. V novinách nic nebylo. Asi na ni ještě nepřišli. Nikdo ji nepostrádal. Celý den ji nikdo nepostrádal! Usedl za volant a pomalu odjížděl k řece. U Západní 180., ještě před mostem George Washingtona, měl štěstí. Zastavili ho starší manželé, zřejmě solidní, z lepší společnosti. To poznal už podle toho, jak spolu mluvili. Jeli odněkud z návštěvy, kde se moc dobře bavili, a dovezl je ke Kolumbijské univerzitě. Na zpáteční cestě u Koloniálního parku nasedl asi dvacetiletý muž s trochu zakřiveným pohledem. Zřejmě šilhal, David měl z toho nepříjemný pocit, ale všechno proběhlo hladce. Vystoupil v Morrisanii u nemocnice a dal dobré spropitné. Bylo deset minut po dvanácté. David jel přímo na Mramorový pahorek.

Tom si ho hned nevšiml. Chlazení běželo naplno, ale zřejmě nestačilo. Mřížky centrálního klimatizačního zařízení vháněly ze stropu chlazený vzduch, mezi nimi ještě ceiling fan, ale přesto tu bylo dusno. Dost nových lidí. Někteří ubyli. David si sedl k malému stolku blízko vchodu a na číšníka zavrtěl hlavou. Potom na něj kývl Tom, že o něm ví.

Z děvčat chyběla ta s podlouhlým obličejem, ale dvě další byly navíc. Přes dva stoly seděla Nancy a nenuceně se bavila se dvěma muži. Zpozorněl, když se jeden z nich zeptal:

Kde je Margy?

Ještě nepřišla, rozhlédla se Nancy. — Možná je někde jinde.

Ale jindy tu už bývá.

Asi se zpozdila, prohodila lhostejně.

Zřejmě dosud nikdo nic nevěděl. A zřejmě chodila sem…

Kam ještě chodí?

Nevím, nebyla Nancy nijak znepokojena. — Pravidelné sem. Ale možná, že na dnešek něco měla.

Čekal, jestli se muži mezi sebou neosloví. Jestli se jeden nejmenuje Jerry. Ale neoslovili se. Oba kolem čtyřicítky. V plné síle. Slušně oblečení. Velmi slušně. Šaty na míru. Měkké ruce. Jeden měl dost ostré rysy. Možná to dělalo světlo nad hudebníky, oblévající parket i okolí barevnými efekty. Jak asi teď vypadá on? Když na jeho černou pleť dopadla fialová barva? Druhému neviděl do obličeje. Zná je Nancy?

Tom na něj kývl.

Nalož támhle ty dva. Ona ti řekne kam.

Ty dva, to bylo jedno z děvčat, která v klubu seděla již na počátku večera, a nějaký celkem dost prostřední obchodník (pokud byla pravda, co o sobě říkal) kolem padesátky. Nijak zvlášť oblečený, ale asi měl peněz dost. Taky už měl něco upito. Vezl je dolů po Broadwayi, ale odbočili na avenui Svatého Mikuláše, u Central parku najeli na Druhou, která byla jednosměrná, a z ní odbočili na Dvaadevadesátou. Na rohu pod Roosevelt Drive zastavil. Cestou spolu příliš nemluvili. Oni dva. Jenom on se stále domáhal jí sáhnout pod sukni. Poradila si s ním velice zkušeně. Na rozdíl od něj neměla v hlavě ani trošku.

Pomohl jí ho vytáhnout z vozu.

Počkej na mě, pokynula mu a dovedla muže ke dveřím toho roháku. Chvilku trvalo, než jim někdo otevřel. David neviděl, kdo to je, ale byl to muž. Světlo zvenčí na něj nedopadlo a uvnitř byla téměř tma. Oba zmizeli ve dveřích a ty se ihned zavřely. Docela všední dvoupatrový dům, jakých je v této čtvrti plno. Číslo 4. Hotel to nebyl, samozřejmě. Ulicí prošlo několik chodců, ale žádný se u domu nezastavil. Okna tmavá, jen nahoře vpravo jedno svítilo. To šli k někomu na návštěvu? A on tu bude čekat dvě hodiny? Dělal v New Yorku taxíkáře osm let. A měl dobrý přehled o všech eventualitách, které by mohly připadat v úvahu. V této ulici nebyl docela jistě. Tu by si pamatoval. Na protějším rohu se zvedal dům s věžičkou. Lampa před ním prozrazovala, že je zelený, s ozdobnými římsami a několika schody ke dveřím. Vedle něj proluka a pak další domy. Žádný nestál ani ve dvojici. Jako by se navzájem štítily. Nebo se navzájem jeden druhého bály. Na tomto chodníku byla naopak souvislá řada domů. David Mosley měl dojem, že ty se bojí taky, a proto se k sobě tak tisknou.

Vrátila se za patnáct minut.

Trvalo to trochu dýl, nastoupila. — Jeď zpátky.

S velkou samozřejmostí si sedla vedle něj a zapálila si cigaretu.

Ten měl ale uděláno, co?

Viděl jsem, poznamenal David. — Hlavně jakou měl kuráž.

S takovým si poradím vždycky, vydychla pohrdavě kouř. — Hlavně aby mu ta kuráž zůstala.

Na zbytek večera?

Na zbytek večera už žádnou kuráž potřebovat nebude. Ty pro nás teď jezdíš? změnila docela nevinně rozhovor.

Znám se s Tomem dlouhý léta.

To jo, přikývla.

Neodvažoval se dál vyptávat. Snad si myslela, že on všechno ví. Možná také, že na téhle jízdě nebylo nic divného ani zakázaného. Ani podezřelého. Ani tajemného. Prostě ho odvedla se někam vyspat. Nebo k lékaři. Nebo sem chtěl, že tady mají hezčí děvčata. Nebo chlapce. Kdo je asi majitelem ? To by bylo také zajímavé. Ale možná bude dům psaný na někoho docela jiného. Možná to ví Ronald Outwater.

Zastavil před klubem. Kývla na Toma a ztratila se v lokále. David se posadil ke svému stolku. Opět někdo přibyl a někdo ubyl, ale atmosféra se nezměnila. Tom měl teď právě dost napilno. Co tu vlastně dělá? Jenom barmana? listě diriguje holky. Nebo je podnik jeho a kryje se nějakým majitelem, který vlastně neexistuje ? Zřejmě to tu řídil. Holky, číšníky, hosty. A taky Davida Mosleye. A on si musí dát moc velký pozor, aby ho tenhle barman nedovedl někam, kam se rozhodně nechce dostát. Vedle už ti dva neseděli. Černá Nancy byla teď o tři stoly dál. Společníka jí dělal už dost letitý muž (jistě k šedesátce) s velikou pleší, nedbale oblečený. Nevyhlížel, že by nějak oplýval penězi, ale na to se nemohlo dát. To byla jedna z nejklamnějších věcí v tomto městě. Ale mohlo se tak celkem bezpečně usuzovat z nezajmu, který o něj Nancy projevovala.

Potom přišla samotná žena.

Nesedla si, nehledala ani místo. Přistoupila k pultu a Tom před ní bez objednávky přisunul coke s ledem. Nalil jí a prohodili spolu několik slov. Málo. Štíhlá, elegantní. Nezdálo se, že by patřila k profesi. Alespoň podle věku ne. Tak kolem čtyřicítky. Byla k Davidovi obrácená zády. Ale co by tu jinak dělala? Vysedla si na vysokou stoličku až na samém okraji pultu. U telefonu. Kaštanové vlasy, pečlivě učesané, hladké, lesklé, rovné, jenom na konci se lehce vlnily. Pravděpodobně od kadeřníka, protože se konce stáčely dovnitř ke krku. Po celém obvodu. Pas trochu pevnější. Širší. Ale nezdálo se, že by to bylo nadváhou. Jak se tak pohnula, aby si přehodila nohu přes nohu a zaklesla ji podpatkem za trnož, vypadalo to spíš, že je tak rostlá. Že to jsou svaly. Ale nohy už měla zase štíhlé. Dost žádoucí. Jednoduché tmavě hnědé šaty. Ale vsadil by se, že jsou dražší než většina nápadných a krajkami zdobených šatů, které na sobě měly teď právě všechny ženy tady v klubu. Potom se obrátila a přeběhla očima lokál. K Davidovi nedošla.

Dost ostrý profil. Čelo padalo kolmo dolů, nos pod ním vystupoval v rovných liniích. Ústa ostře zaříznutá do tváře.

I když se nedalo říct, že by měla tenké rty. Brada ustupovala nepatrně dozadu, jenom špičkou vybíhala na úroveň kolmice s čelem.

Opět se otočila zpátky k pultu.

Tom měl teď chvilku čas a zastavil se u ní.

Mluvili spolu asi dvě minuty. David zřetelně viděl, jak Tom trhá levým obočím. Mluvil bez jakéhokoliv pohnutí. Zdvořile. S tou postavou i obličejem by se jistě i tady ještě pár let uživila. Potom přesunul Tom pohled na Davida a kývl hlavou. Poveze ji? Kam?

Vstal a čekal u dveří. Trochu mu na ní vadila chůze. Tom ji nedoprovázel, šla sama. Vpředu měla na šatech podél stehen po třech plisovaných volánech. Dlouhý pevný krok. Ani zpředu neztrácel její obličej ostrost. Nikde na něm nebylo místo, kde by si odpočinuly oči. Kde by se s potěšením zdržely. Obočí měla vytrhané a nakreslené do oblouků, které nesouhlasily s místem, kde bylo původně. Oči tmavé, hnědé. Ale teplá barva to nebyla. Trochu zapadlé.

Otevřel jí dveře.

Prošla, jako by tam nebyl.

U vozu musela chvilku počkat, než k ní došel. Nedala na sobě nic znát. Usedla vzadu vpravo a lhostejně prohodila:

— Bedford Park, čtyři Bainbridge.

Hlas měla nepatrně hlubší, celkem příjemný. Trochu chladný, ale mluvila k černému.

Rozjel se směrem k Lehmanově koleji. Dál už nepromluvila ani slovo. V Bainbridge vystoupila a zabouchla za sebou dveře. Vešla do osvětleného vchodu s nápisem Le Bébé. Psané písmo zářilo světlou neónovou modří. Ten podnik David znal. Byl tam asi dvakrát nebo třikrát. Francouzská restaurace, ale ve srovnání s klubem stála o stupínek níž.

Pomalu se rozjel a zamířil nejkratší cestou do Gale’s club.

Byly dvě hodiny a na zábavu začala padat únava. Také návštěvníci prořídli. Děvčata byla téměř všechna pryč. Na židličkách před Tomem seděli dva samotní muži. Na parketu tančily čtyři páry. Hudebníci se na ně profesionálně usmívali. Mozaika barev, která na ně padala z reflektorů, ještě přispívala k jejich únavě. Do obličejů se jim ukládaly dlouhé stíny. Jednu chvíli Davidovi připadli, jako by plavali v hlubokém akváriu mezi zelenými rostlinami.

Tom mu pokynul k pultu.

Dobrý. Tady máš stovku, svoje jsem si nechal. Dovezeš támhle Nancy domů a dneska končíš. Zítra bych tě tu potřeboval před dvanáctou. Můžeš?

David souhlasně přikývl. Seriózní podnik, když nechává zbylé holky rozvážet domů. Doufejme, že jich tu vždycky pár zůstane. Tom se odsunul na druhou stranu pultu, kde se jeho pozornosti domáhala trochu nerovnoměrně sestavená dvojice. Starší (až stará) dáma a mladší (až mladý) muž.

Objednávala ona.

Ví o tom, že ji povezu? zeptal se ještě.

Tom kývl. David se vracel ke svému stolku. Trochu ho pálily oči. Od kouře. Taky toho na dnešek moc nenaspal. To nic. To on vydrží. Když se Nancy zvedla, pospíšil si, aby byl u vozu dřív. Přisedla si vedle něho a hlasitě si oddychla.

Těžkej den? zeptal se.

Ani moc ne. Jsem unavená ještě ze včerejška.

To bude chutnat postel, co? usmál se.

Usmála se rovněž a pohnula hlavou. Bílé zuby zasvítily v přítmí vozu jako dávka světélkujících střel, mizících v daleké noci.

To jo. Jenže jak jsem takhle přetažená, tak usnu zase až k ránu.

Vem si prášek.

Beru. Ale už moc nezabíraj.

Podíval se na ni. Teď byla opravdu unavená. V klubu se držela; usmívala se, měla pružnou chůzi, odbíhala vzpřímená, seděla rovně, se zájmem sledovala okolí. Teď se apaticky vtiskla do sedadla a povolila celé tělo. I obličej, který náhle zestaral. Ačkoliv - kolik jí mohlo být ? Pětadvacet, sedmadvacet, tak pomalu na hranici, kdy ještě černé trpí v podobných lokálech. Trochu už taky při těle, i ‘když ještě zdaleka ne tlustá, ňadra plná, ale nebudou asi pěkná, tak právě, že naplní ruku (kdo si na to potrpí). David si vzpomněl na Margaretu.

Kam to bude?

Rosewoodská. Hned zkraje ve čtyřce. Ve Williamsbridge. Znáš to tam?

Nemohl hned odpovědět. Bydlily ve stejném domě. Nesoustředěné se zeptal, kudy je tam nejlépe jet.

Vem to horem po Gunhillský a po White Plains dolů. Tam to už budeš znát.

Kývl a zamířil na Sedmaosmdesátku. Provoz byl v tuto dobu už zase slabší. Noc ležela horce nad městem. V ulicích bylo dusno, stažené okénko nepomáhalo. David neměl ve voze klimatizaci. Bude si ji muset pořídit. Pod opřenými zády se začal potit. Bydlí ve stejném domě! Jestlipak se…

Co je ? vyhrkla. — Málem jsi ho přejel. Otočila se dozadu za chodcem, kterého vůbec neviděl.

Jsem asi taky trochu přetaženej, řekl na omluvu.

— Taky asi hned neusnu.

Chabě se usmála.

Nebejt toho chodce, tak si řeknu, že chceš, abych tě vzala nahoru.

Sklenička by nevadila. Máš tam něco?

A co vůz?

Když zůstane při jedný…

A ještě když hned nepojedeš, žejó? Tak pojď na jednu. Ale nic víc. Já jsem dneska doopravdy unavená.

Po pravdě, ani po ní netoužil. Ani po tý skleničce lacinýho pití, kterou tam nahoře měla. Znaly se dobře? Pomáhaly si navzájem ? Chodily do jednoho podniku, bydlily ve stejném domě. Ovšem — jedna byla bílá. To je rozdíl. To je rozdíl u každé profese. U každé profese, kde musí člověk shánět zákazníka. U taxíkářů taky. Pokud jezdil u Checkerovy „United Taxicab Co.“, vždycky dostával horší jízdy. Nikdy ! nedostal takovou jako bílí. Pokud nebyl na ulici a pokud dispečer neposílal rádiem kohokoliv na nejbližší místo. Ale holky si možná pomáhají víc. Samozřejmě ne tak, aby jedna druhý přenechávala lepší zákazníky, to přece nedělají ani bílí ani černí mezi sebou. Ale přece jenom si možná pomáhaly. Cítí větší potřebu semknout se proti městu. Mají moc společných nepřátel.

Teď zahni vpravo, zaslechl ji. Něco předtím vyprávěla, ale nestačil ji sledovat. Odbočil doprava a zastavil před domem číslo čtyři.

Jako včera.

Prošli známou halou a zamířili k výtahu. Viděl teď jenom světlé nehty bez laku. Celkem štíhlé prsty, v kloubech se nepatrně rozšiřovaly.

Stiskla trojku.

Bydlila na opačném konci chodby. Zastavila se před velkou černou pětkou.

Byt měl stejné dispozice jako byt Margarety Deckerové, ten byl trochu jinak zařízený. Ale působil stejné teple a pohodlně a byl taky stejně čistý a upravený. Chodili sem zákazníci, to se nedalo nic dělat. Stolek chyběl; namísto něj byla jakási deska, přiléhající z boku k pohovce.

Někam se posaď.

Usedl do zeleného křesla vedle pohovky.

Bydlíš líp než já, poznamenal bez závisti.

Každý touží po lepším. Já už se nedočkám.

Chceš se stěhovat ?

Budu muset. V klubu už se dlouho neudržím. Tak rok, nanejvejš dva.

Kam chceš jít?

Pokrčila rameny. Možná jí bylo víc, než si myslel.

Na tom tak nezáleží. Tady je to moc drahý. Chceme s Margaretou… Zarazila se.

S jakou Margaretou? zeptal se se staženým hrdlem. Musel rychle polknout.

Vlastně tam dneska vůbec nebyla. Měla bych se za ní podívat. Bydlí vedle na chodbě. Počkej tu.

Vyšla ze dveří a nechala otevřeno. Dosud se nepřevlékla. Jenom střevíce s vysokým podpatkem nahradila bavlněnými ,,scuff“ s nahými patami i špičkami a jen s měkkými pásky přes nárt. Slyšel, jak její kroky odměřují chodbu. Potom se zastavily a bylo ticho. Asi zvonila, ale to neslyšel. Až zabušení na dveře. A potom ještě jedno a ještě jedno. Dost silné.

A potom se kroky zase vracely.

Není doma, řekla poklidně. — Ale je to nějak divný, dodala.

David Mosley mlčel. Teď na tu skleničku dostal chuť.

Zřejmě přemýšlela, do jaké míry je to „divný“.

Mám tady klíč. Pro všechny případy se tam podívám.

Vyskočil. Nohy ho zvedly. Bylo tady horko. Dvakrát vydechl námahou. Přerývaně. Ničeho si nevšimla. Hledala klíč.

Půjdu s tebou.

Na druhé straně to byla vítaná příležitost, jak nadělat hodně otisků a jak je odůvodnit. Na klice především. Nějak se musí dostat k té sklenici a k láhvi. A k desce stolu. Opře se o ni. Kde ještě?

Nancy bezstarostně vsunula klíč do zámku.

Není doma, poznamenala a bylo slyšet, že se jí ulehčilo. — To by měla klíč z druhý strany.

Otevřela a rozsvítila. Bylo to tu stejné jako včera. Rozhlédla se a automaticky zavolala: — Margy!

Nikdo se neozval.

Popošla k ložnici. Bílé čáry světla pod dveřmi si nevšimla. V tomhle osvětlení byla těžko vidět. Zůstal stát na místě a hrdlo se mu stáhlo úplně. Nemohl už polknout. Nemohl popadnout dech. Téměř se dusil. Její výkřik se o vteřinu opozdil. Rychle se opřel o skleněnou desku stolku a přiběhl na práh.

Ležela tam stejně jako včera.

Krev na polštáři byla již zaschlá. Rozlila se do tmavě hnědé skvrny. Zachytil Nancy. Netoužil po jejích ňadrech, ale měl je v rukou. Třásla se. Neovladatelně se třásla a nemohl ji sevřít dost pevně, aby to chvění potlačil.

Chceš se napít ?

Usadil ji na pohovku vlevo u zdi a odběhl do kuchyňky. Horečně zotvíral přihrádky linky, přehrabal dřez a nalezl sklenici. Doufal, že je to jeho. Chvíli se nemohl dostat do drtiče odpadků, ale pak se mu to přece podařilo. V nádržce nebylo nic. Z chladničky vzal načatou láhev coca-coly, snad je to ta včerejší, a ještě jednu. Druhou sklenici nalezl snadno. Vylil do obou zbytek coly dolil je z druhé láhve.

Nancy se dosud chvěla, ale už se uklidnila natolik, že se mohla napít.

A já bydlím hned vedle, řekla ochraptěle, jako by ta cola byla příliš studená. Dolil jí do sklenice gin. Nebyl si jist, vyčítá-li si, že o ničem nevěděla, nebo je to úleva, že nebyla na jejím místě. A strach, co kdyby na jejím místě byla! Podal jí znovu sklenici a šel ještě pro led. Všude nadělal spoustu otisků. Napil se čisté coly.

Zavolám policii, šel k telefonu.

Nancy kývla hlavou a lokla si z láhve ginu.

Vytočil číslo okrsku.

Tady je David Mosley, představil se. — Taxíkář, číslo licence 7234. Dovezl jsem zákaznici domů a doprovodil ji na její žádost nahoru, protože s sebou neměla peníze a šla si půjčit ke kolegyni.

Nancy pokyvovala hlavou.

Nalezla ji mrtvou, pravděpodobně zavražděnou.

Čtyři Rosewood, Williamsbridge, Bronx.

Okamžik, naklonil se k Nancy. — Jak se jmenovala?

Margy. Margareta Deckerová, odpověděla.

Margareta Deckerová, předával informaci do telefonu. — Číslo dveří…

Devět, sledovala ho Nancy s láhví v ruce.

Devět. Třetí patro. Ano, počkáme tady.

Zavěsil.

Láhev byla prázdná. Už po včerejšku v ní moc nezbylo. Otevřel skříňku u okna a znovu ho polil studený pot. Nevšimla si toho Nancy? Nevšimla si, jak s určitostí otvírá skříňku u okna? Ale Nancy ho vůbec nevnímala. Nancy teď teprve docházel v jakýchsi kruzích, jaké se dělají na vodě, celý dosah té ložnice, těch čtyř stěn a stropu a podlahy s pohodlnou postelí a jemnými pokrývkami a vonícím prádlem a měkkým kobercem, laskajícím nahá chodidla, a mrtvou Margaretou. Dnes nebyla v klubu. Zítra nepřijde. Pozítří nepřijde. Nikdy nepřijde. Margareta je někde jinde a čeká, až přijde Nancy. Dnes. Zítra. Pozítří. Kdy? Nancy Davida vůbec nevnímala. Otevřel Justeriniho& Brookse (i když měl raději bourbonskou; ale ta tam nebyla) a tak, do těch použitých sklenic, oběma trochu nalil.

Přijeli za deset minut.

Uslyšeli je na chodbě. Jistě je slyšely i jiné partaje, ale nikdo se o nic nezajímal. Všechny dveře zůstaly zavřené.

Dva v civilu, tři v uniformách.

To vy jste volal? obrátil se vysoký, neuvěřitelně tenký policista v civilu k Davidovi.

Přikývl.

Řekněte mi ještě jednou, jak jste ji našli. A kde, rozhlédl se.

David mu pokynul k ložnici. Všichni v civilu tam vstoupili. David se loudal za nimi. Vysoký se rozhlédl ložnicí, jako by chtěl někde spatřit vraha, kterého ostatní v rozčilení přehlédli, a přistoupil k mrtvé. Sehnul se ze své výšky a podíval se jí bez pohnutí do obličeje. Proč by také měl být pohnut, pomyslil si David, když sem s ní nepřišel strávit noc, ale předem věděl, že tu najde mrtvolu. Co by asi dělal včera na jeho místě? Nedotkl se jí. Jen pokynul fotografovi. Ten už byl připraven a čekal jenom, až vysoký odstoupí. Pak zvedl kameru s bleskem.

Něco k tomu? zeptal se.

Začni s ní. Pak ti řeknu.

Za lůžkem vysoký poklekl a podíval se pod ně. Natáhl ruku a vyprostil z třásní přehozu kus zmačkaného papíru a kufr. Otevřel ho a zase zavřel. David v něm zahlédl nějaké hadry, pravděpodobně odložené šaty nebo kabát nebo něco takového. Nechal ho stát vedle lůžka a přikročil ke stolku. Na něm toho příliš nebylo. Malý spray, načatá krabička červených marlborek. Čistý popelník z umělé hmoty. Bez valného zájmu otevřel šatny ve zdi a zběžně je prohrábl.

Udělej pár záběrů na zařízení. Kdyby se později hodily. Ty zavolej doktora. Poslouchám, vybídl Davida a rozevřel nástavec nad šatníky.

Vezl jsem zákaznici…

Odkud?

Z Gale’s club.

V kolik hodin jste ji naložil ?

Stejně zběžně prohlédl horní zásuvky a popošel k oknu. Na Davida se nedíval.

Asi v půl druhý. Nebo tak nějak. Dole mi řekla, že nemá peníze, abych šel nahoru. To se někdy stává. Nahoře je neměla taky, ale že si prej půjčí od kolegyně.

Vysoký bloumal ložnicí, vracel se na místa, která už prohlížel, hledal, co by ho upoutalo, něco, co sem pravděpodobně nepatří nebo nepatřilo, co tu ruší, co tu přebývá. Nebo co tu chybí. Obličejem ani nepohnul. Pak zamířil do koupelny.

Kolegyně neotvírala, a tak si vzpomněla, že ji dnes ještě neviděla. Ačkoliv se pravidelně vídají.

Vysoký se na něj krátce, přemítavě podíval, ale opět se zcela lhostejným obličejem. Obrátil se k vaně. Přejel dno rukou a podíval se, je-li vlhká. Sahal na ručníky, ale ty byly rovněž suché. Podíval se do zrcadla a uhladil si rukou vlasy (zřejmě naučený pohyb, protože mu vůbec neodstávaly). Potom věnoval pozornost toaletním potřebám.

Došla si pro klíč od jejího bytu a otevřela. V pokoji nebylo nic zvláštního a ložnici jste už viděl.

Kdo z vás ji našel ?

Ona.

Co pak?

Vykřikla a začala se třást. Podíval jsem se taky do ložnice a pak jsem vám zavolal a nám nalil z chladničky colu. Potom jsme si tam každý přidali kapku ginu. Láhev byla na stolku. Pak jsem otevřel ještě jednu colu. Měli jsme oba žízeň. A otevřel jsem whisky. Je taky na stole.

Hýbali jste s něčím ?

S ničím. V ložnici jsme se ničeho ani nedotkli.

A tady?

Ani nevím čeho. V kuchyni chladničky, drtiče, skříňky se sklenicemi, sklenic, dřezu, pultu. V pokoji láhví, stolku, veřejí, dveří, kliky. Dál nevím.

Teď se vysoký obrátil a podíval se přímo na něj.

Mimo vás dva tu nebyl nikdo?

Ne.

Víte to docela jistě?

David kývl hlavou.

Ten výkřik přece musel někdo slyšet.

Nevím, jestli ho někdo slyšel nebo ne, ale docela určitě nikdo nepřišel.

Byli teď v obývacím pokoji. Na pohovce seděla Nancy, Davidovi připadala trochu nepřítomná, a pomalu, vytrvale upíjela whisky. U ní stál jeden z uniformovaných policistů; neupíjel nic. Ostatní postávali v místnosti. Fotograf a druhý civilista byli v ložnici. Příliš toho nikdo s nikým nenamluvil.

Vysoký - Robert Wood - se sklonil k láhvi od ginu, přičichl k ní a zase ji postavil zpátky na stolek se skleněnou deskou. K whisky přičichnout nemohl, protože ji Nancy držela v ruce. Ale asi věděl, jak voní.

Deane! zavolal.

Ano pane, ozvala se odpověď z ložnice.

Otisky z kliky u dveří, ze stolku v ložnici, ze záchodové mísy (ještě že jsem ji nepoužil, pomyslil si David), ze sklenic. Ze všech lahví. Z lednice. Jestli najdete nějaké na dveřích. Z linky v kuchyni. Z drtiče. To by tak mohlo stačit. Jestli vás při tom něco napadne, tak ještě to.

Mezitím přišel lékař. Robert Wood věděl, že se každý někde a nějak musíme začít učit, věděl, že i tenhle musí dostat příležitost jako každý druhý a jako ji kdysi dostal on, ale nedůvěřoval mu. Profesionálně, samozřejmě. Nevěřil, že v těch třiceti či dvaatřiceti letech (ve skutečnosti mu bylo devětadvacet) má dost zkušeností, aby mohl bezpečně určit, co potřebovali vědět. Nemohl si pomoci.

Díval se na něj skepticky, ačkoliv prohlížel mrtvou stejně jako jeho předchůdce. Škoda že šel Thomas už do penze. Obnažil jí teď nohy. On také už brzy půjde do penze. Jestli se jí dožije. Snad ano. Neměl ani tak na mysli, že by se stal obětí povolání, že by se jednou nad ním skláněl policejní lékař, služebně přidělený do hlavního stanu newyorské policie na 2120 Ryer Street v Bronxu. Ale žaludek mu nesloužil. Už dlouhá léta. Obával se nejhoršího, zároveň na to nikdy nemyslil a nikdy o tom nemluvil. Jenže ta tichá hrůza mu seděla někde na pozadí myšlenek a večer se mu rozlézala celým tělem, mokvala ve špičkách prstů, jako jedovatý plyn pronikala kolem záklopek, za kterými se ji snažil uzavřít.

Byla znásilněna?

Myslím, že ne. Ale nemohu vyloučit, že předtím s někým šla.

To nepoznáte?

Nechtěl, aby to znělo ironicky, ale Paul Carey to tam zaslechl.

Ne. To nepoznám. Je mrtvá přibližně čtyřiadvacet hodin. S velmi malou tolerancí.

Promiňte, omluvil se netečně Wood a sledoval, jak lékař obrací to mrtvé nahé tělo, které ještě včera dovedlo vzrušovat, slibovat, nabízet a jistě i dávat. Teplé, chvějivé, někdy možná i dychtivé. Ale to při jiných příležitostech. Měla tu někoho? A ten ji pak zabil? Nebo ji někdo přišel navštívit? Nebo na ni čekal?

David Mosley přešel ze svého místa ke stolku, na kterém teď spočívala jen do poloviny plná láhev whisky. Přešel kolem otevřených dveří do ložnice a zahlédl Margaretu. Ležela napříč přes postel a hlava jí padala na druhé straně mezi polštář a pokrývku. Dlouhé bílé nohy, zakončené pohlavím, byly obráceny přímo k němu. Vůbec nevypadala jako mrtvá, břicho svítilo zázračnou bělostí pod lustrem s nefiltrovaným světlem silné žárovky. Ňadra přecházela do měkkých stínů barevného stínidla. Ještě teď byla vzrušující. Trčela, asi už byla ztuhlá, napadlo Davida, do toho rozhraní světla a stínů jako dvě sopky při západu slunce.

Dvě vyhaslé sopky.

Věky je vykroužily do závratných tvarů, vybuchovaly do očí, všechno živé strhávaly do víru krve. Prsty se mu zkroutily do dlaní, znovu se v něm zvedla ta vlna nenávisti. Nalil si na palec whisky a vypil ji jedním douškem.

Byla hrozně silná.

Jak se jmenujete? prošel vysoký znovu koupelnou a obrátil se k Nancy.

Nancy Benfordová.

Povolání?

Prodavačka.

Zaměstnána?

Teď právě bez místa.

Jak trávíte večery?

Zpravidla doma. Nebo někam vycházím.

Z čeho žijete?

Mám nějaký peníze.

Tak abychom neztráceli zbytečně čas. Kam vycházíte?

Různě. Do kina. Na procházku. Za zábavou.

A kde se bavíte nejlíp?

Někdy zajdu do Gale’s club.

Tam to znám, vmísil se detektiv třetí třídy Dean Snyder.

Wood nechal tuto poznámku bez povšimnutí.

Je to slušný podnik, dodala Nancy.

Ani ne tak slušný jako spíš lepší, opravil ji Dean.

Oba si ji nepokrytě prohlíželi. Jako by ji odhadovali. Neboť nebyli vůbec na pochybách stran jejího vycházení na procházky a za zábavou. Jako by vážili, kolik tak může stát.

Na pět minut. Na hodinu. Na celou noc. Nancy s poloplnou sklenicí v ruce se na ně lhostejně dívala. Nebyla ani dost málo dotčená. Věděla, že oni vědí, a cítila, že jim to v tomto okamžiku není nic platné. Dívala se na ně bez vyzývavosti, klidně. Byli to policajti.

Ta vedle…

Margareta Deckerová, doplnila.

Ta tam chodila taky?

Někdy jsme se tam setkávaly.

Jak často?

Pokrčila rameny.

Asi se jí tam taky líbilo, připustila.

A dnes jste šla domů sama?

Ano.

Teď už Nancy nepila. Asi měla strach, že se složí. Nebo usne. Nebo kdoví, jak snášela pití… Mohla se na ně taky vrhnout s čímkoliv, co jí prvně přijde pod ruku. Zatím seděla, mdlá, vyčerpaná, teď se Davidovi zdála opět starší.

Jak to, že jste u sebe neměla peníze?

Myslela jsem, že mám nějaké doma.

Ale neměla.

Je to snad proti zákonu? Nemít peníze?

Ne. Není to proti zákonu, rozhodl vysoký. — Ale je proti zákonu vzít si taxi a nezaplatit řidiči.

Chcete mě zatknout?

Nikdo si na to nestěžoval, řekl suše. — Jak dlouho jste se znaly?

Asi rok. Od tý doby, co sem přišla.

Poznaly jste se v klubu?

Jo, přikývla těžce. Začínala mít všeho dost.

Budu se muset s tím podnikem blíž seznámit.

Jistě se vám tam bude líbit.

Chcete něco odtud ? vstrčil do místnosti hlavu fotograf.

Ten bar. Otevřený. A celkový záběr. Wood se obrátil k ostatním: — Našli jste, čím jí to udělal?

Dean Snyder zavrtěl hlavou.

Doktor už je hotov?

Za chvilku, ozval se lékař z ložnice.

Fotograf zamířil aparát na bar a vyfotografoval asi třikrát širokoúhlým objektivem celou místnost. Wood se vrátil k Nancy.

Co tam chodí za lidi ?

Různý. Spíš lepší.

Někteří pravidelně?

Taky.

No dobrá. Podíváme se tam, kapituloval a vrátil se do ložnice. Už ho zase trochu bral žaludek. Margareta tam ležela sama, opuštěná, mrtvá, přikrytá prostěradlem. Lékař na něj zavolal z koupelny, kde si myl ruce.

Jak jsem řekl, čtyřiadvacet hodin. Tedy včera v noci. Vypadá to, že ji uhodil něčím hodně tvrdým a těžkým. Asi i velkým.

Jak asi velkým?

Jestli jste viděl někdy nějaký film z pravěku, tak jako kyj, co nosili lovci mamutů, přirovnával Paul Carey, který ten film viděl.

To by si ho sem musel přinést a zase odnést.

To jistě. Tady není.

Možná ho někdo viděl.

To už je vaše starost. V každém případě by to mělo být zakrvácené a měly by na tom být zbytky vlasů. Pokud to neumyl. Ale tak umýt to zase nejde. Což víte líp než já. Pitevní nález zítra.

Lékař se upravil před zrcadlem, sáhl do kelímku s krémem a rozetřel si ho po hřbetech i po dlaních obou rukou a zdvořile se odporoučel.

Robert Wood se obrátil k uniformovaným policistům.

Slyšeli jste ho?

Částečně, odpověděl seržant.

Tak se poohlédněte po něčem, co vypadá jako kyj. Tady, ve sklepě, na půdě, v okolí. Může to být i menší.

Jak menší? vmísil se Dean.

Našel jste něco? obrátil se k němu Wood.

Dosud ne. Ale už chvilku se dívám támhle na tu skříňku.

Ukázal na malou skříňku, jaká se používá na klenoty. Na takové klenoty, které hraničí s bižutérií, jsou zlaté a stříbrné, s kamenem zpravidla menším než Koh-i-noor, kterých není příliš škoda, když si jich všimne i někdo nepovolaný. Konečně, tady se asi nedaly jiné šperky očekávat. Asi. Asi ne. Možná také ano. Těžko říci. Wood se nad skříňku naklonil a pozorně ji prohlížel. Ani se jí nedotkl.

Co měla v tomhle? obrátil se k Nancy.

Nevím. Co v tom mohla mít. Něco na prst nebo do vlasů, nějaký náramek, dopis, doklad o zaplacení účtu. Všelicos, předkládala mu vlastní zkušenosti.

Vezměte to s sebou, rozhodl Wood nakonec, — ale pozor na otisky. Možná máte pravdu.

Nic jinýho by se tady nehodilo. A bylo to vzácně po ruce.

Wood se na skříňku díval trochu nevraživě. A podezíravě.

Zdá se mi příliš lehká. Kde ji měla? obrátil se opět k Nancy.

Kde ji zrovna potřebovala.

Žila s někým?

Ne. Alespoň o nikom nevím.

Příbuzní?

Neznám. Myslím, že byla z Marylandu. Místo neříkala. A pokud, tak už jsem to zapomněla.

Wood pokýval hlavou a ještě jednou se rozhlédl. Opět ho zabolel žaludek. Zavadil pohledem o koupelnu i ložnici a pak řekl:

Tak to rozpustíme. Ty vaše klíče si vezmeme, oznámil Nancy. — Její taky. Jeden z vás tu počká!

To platilo mužům v uniformách.

Až ji odvezou, zamkněte.

Vyšli na chodbu. Nancy si vzala s sebou láhev. Nikdo si toho nevšiml. Nebo to bylo každému jedno. Zachytila Davidův pohled a neznatelně kývla ke druhé straně chodby. Zase se nevyspím, pomyslil si taxíkář s nelibostí, ale možná že se teď rozpovídá. Sešel s ostatními dolů.

To bude těžké hledání, povzdychl Wood. — Někdo možná neměl peníze, a když byla dotěrná, tak ji vzal po hlavě a odešel.

Já myslím, že ne, odporoval Dean Snyder. David

něm soudil, že bude asi přehnaně pečlivý a puntičkářský. V každém případě byl mladý. Bylo mu pětadvacet? Odsloužil si vůbec své roky na ulici?

Já myslím, že ne, odporoval Dean Snyder. — Byt měla docela pěkně zařízený, dům je celkem slušný, relativně mladá, obličej pravděpodobně úměrný postavě a věku,

když jsme z něj moc neviděli. Taková by si těžko našla zájemce, který by neměl na zaplacení. Nebo by si ho aspoň nebrala domů. A platit musí všichni předem. Vždycky.

Nějak toho moc víte. V tomhle oboru, poznamenal Wood suše.

Jsem placen za to, abych věděl.

Asi dost dobře. Mohl na ní chtít taky ty peníze zpátky.

Taky. Ale spíš ne. Spíš takovým lidem na penězích tolik nezáleží.

Na penězích lidem záleží vždycky.

Tak alespoň ne na takových sumách. Co na něm mohla chtít?

Na to asi budete znát odpověď taky líp než já.

Dean pokrčil rameny. Snažil se vybudovat nějakou teorii o činu, tak jak jim to v kursu radili. Zdálo se, že vyniknout u policie nebude nijak snadné.

Vyšli na ulici.

Nad New Yorkem spala noc. Obloha stála vysoko, trsy hvězd se sdružovaly v souhvězdí, jednotlivé hvězdy blikaly o samotě. Měsíc nevyšel (nebo už z oblohy zmizel), ale přesto nebyla tahle červencová noc ani černá, ani tmavá. Z velikých ulic stoupalo světlo miliónů žárovek a světlometů a neonů nad město, spojovalo se, odráželo zpátky od oblohy a sinavě padalo do ulic, které se tiše kolébaly ve spánku. Vzduch v nich nehybně stál. Teplý nasládlý vzduch.

Policisté nasedli do vozů, David šel ke svému taxi. Teď už si nebyl jist. Pokynula mu hlavou, nebo se mu to jenom zdálo? Byla přece tak unavená. Už když sem přijeli. Co teprve teď! Má v sobě dobře polovinu té whisky a ještě si ji vzala s sebou. Nestál příliš o to zvonit ráno ve tři hodiny u dveří v sousedství bytu, kde odpočívá zavražděná žena a kde ji hlídá policajt.

Zdvihl hlavu z ulice do třetího patra. Všude byla tma. Nancy už zhasla nebo měla okno na druhou stranu. Nedokázal si vybavit jejich byty, oba se mu rozložily na jednotlivé místnosti. Ale policista tam jistě není s mrtvou potmě. Okna tedy vedou na druhou stranu. Měl by se tam přece jen podívat? Nasedl a objel blok. Z druhé strany svítila ve třetím patře tři okna. Jedno za mrtvou a dvě za živé. Snažil se vzpomenout, za kterým je Margareta. Támhle. Asi támhle. Vedle v místnosti tráví noc policista v uniformě. Dívá se na ni?

O čem přemýšlí? Přikryli jí i obličej ? Nebo se stále dívá na strop jedním okem, které jí zbylo? Nebo ji nechali nahou? Tak jak ji zahlédl? Ten muž, který jí nyní dělá společnost, ji nikdy neviděl živou. Neváže ho k ní žádná vzpomínka. Nenabídla mu své tělo. Svá ňadra. Asi se dívá jinam. Asi teď sedí vedle v pokoji a jenom ví, že za jeho zády, v ložnici, leží uprostřed světle modrých pokrývek, ještě stále vonících, že za jeho zády leží mrtvá žena. Vadí mu to? Je nervózní? Do jaké míry může vadit policajtovi z ulice smrt ? Některému asi víc a některému zase míň.

Tomuhle?

Byl už starší. Myslí už také na vlastní smrt? Asi sedí u stolku s jeho, Davidovými, otisky na skleněné desce. Možná si ve skříňce vedle okna vybral další láhev. Zůstaly tam ještě dvě. Nikdo by se nad tím nepozastavil. Margareta už z ní pít nebude. Vypili by ji stejně policajti z hlavního stanu. Jde se na ni podívat? Je smrt tak lákavá, že neodolá a musí ji znovu vidět ?

Sedí a čeká.

Sedí a čeká a možná popíjí.

A přemýšlí.

A možná přemýšlí.

Tentokrát David zaparkoval za rohem na Barkerově avenui a vracel se pěšky. Rozhlédl se a vklouzl do domu. Výtah nepoužil. Nebylo nesnadné si spočítat, že ve tři hodiny v noci by výtah policistu natolik zaujal, že by vyšel na chodbu. O to David příliš nestál. Dokonce měl trochu strach. Jak teď stoupal po schodech z patra do patra. Jak tiše kladl nohu za nohu, stupeň po stupni. Jako by s výškou toho domu ubývalo kyslíku. V polovině se zastavil. Zdálo se mu, že dýchá příliš nahlas. Že ho policista uslyší. Že se ho zeptá, co tam dělá.

Nezazvonil ani nezaklepal.

Bylo otevřeno.

Neslyšně vstoupil.

Uvnitř bylo světlo a na krátký okamžik promítlo jeho stín v ostré kontuře do chodby. Rychle za sebou zavřel. Naštěstí se dveře jenom lehounce zachvěly a tiše přilehly. Nikde se nic nehýbalo. Ani v chodbě, ani před ním. Náhle mu hrůza stiskla srdce. Nenalezne Nancy také mrtvou? Neodvažoval se pohnout. Sklopil oči k úzkému pruhu mezi podlahou a dveřmi do ložnice. Neměl sem chodit. Neměl sem chodil. Neměl se…

Co tu tak stojíš? objevila se ve dveřích do koupelny.

Nechci, aby mě slyšel, oddychl si.

Je to ob jeden byt. Ale zrovna moc hlasitý bejt nemusíme.

Odpoutal se od dveří.

Nebo jsi mě tu čekal taky mrtvou?

Podíval se na ni. Chtěla to říct posměšně, ale v jejím tónu zazněl strach. Přes všechen ten alkohol, ve kterém ho chtěla utopit. Přidržet u dna. Věděla, proč byla Margareta zavražděna? Nebo si myslela, že to bylo příležitostné, náhodné zabití? Stejně jako si to myslil Wood? Ale Margaretu nikdo nezabil při náhodném setkání. Margareta se něčeho bála. Někoho! Ráno zavolá Ronalda Outwatera.

V každým případě jsem rád, že jsi naživu.

Byla už dost opilá. Ale na to množství ginu a whisky se ještě podivuhodně držela. Smrt ji asi nijak zvlášť neděsila.

Smrt…

Byla pro ni samozřejmou součástí její existence, přirozenou, které se netřeba nijak obávat. Až nastane její čas, odejde k předkům, kteří ji budou očekávat a nebudou se na nic vyptávat, tiše a pokojně se vrátí, odkud přišla. Znala její tajemství? Nebude nic? Bude život věčný? Musí čekat na vzkříšení? Dostane se jí spravedlivé (konečně) odměny za všechny dobré i zlé skutky, které na tomto světě vykonala? Bude se procházet nebesy kolem stolů plných jídla a pití? Nebesy bez policajtů? Bude mít na krku zlatý řetěz a šaty, jaké měla minulou neděli Mrs. Lenon Holder Hoytová, když vycházela z kostela? V myšlenkách měla jistě plno nejasností, ale věděla, že smrt jí je pravdivě zodpoví. Nebude se vytáčet, nebude uhýbat, nebude jí říkat, že nemá, že nemůže, že až příště.

Smrt ji opravdu nijak zvlášť neděsila.

Ovšem něco docela jiného je rozsvítit v ložnici a spatřit na posteli mrtvolu. Mrtvolu někoho, s kým se denně vidíte. Koho znáte. Kdo vám dvakrát pomohl, když jste neměli peníze. Mrtvolu někoho, kdo byl zavražděn. Ze všech stěn na vás číhá vrah. Přechází na chodbě. Má přitisknutou tvář k okenní tabulce. Je v letu ptáka, který se křídly otře o plechovou tabuli. Je v hlasu kočky, která se toulá parkem. Je všude v té horké tmě kolem.

Vysprchovala se a nakonec si dala vlažnou. Pak ještě chladnou. Do studené se jí nechtělo, ale jak tu teď stála, říkala si, že si ji měla dát. Teplo už jí zase stoupalo tělem do myšlenek. Měla na sobě lehký koupací plášť oranžově a bíle pruhovaný. Trochu ho teď povolila. Aby k ní mohl vzduch. Davida si vůbec nevšímala. Potom plášť rozvinula a zamávala jím jako motýlími křídly, protože jí stále ještě bylo horko.

Nechtěla zůstat sama. Musela by myslet na Margaretu. Na toho, kdo ji zabil. Nechtěla na ně myslet. Na nikoho. Nechtěla dnes vůbec myslet; ani ten vodopád alkoholu ji však nezbavil myšlenek. Odstěhuje se. Měla by se odstěhovat. Ale možná by ji potkal vrah tam. Tam někde, kam by se odstěhovala. Našel by ji všude. Kdyby ji chtěl najít.

Ale kdo by ji hledal?

Ale kdo hledal Margaretu?

— Koupelna je támhle, nechala klesnout plášť kolem ramen. Bylo by jí milejší, kdyby tu s ní jenom byl, kdyby se tu jenom vyspal, kdyby tady někde seděl nebo ležel a zaháněl z koutů ty hrůzné představy napřažené ruky. S nožem. S revolverem. S obuškem. Ale smířila se s tím, že to bez toho nepůjde. Připustila to a dál se tím už nezabývala. Byla opilá. Téměř zapomněla, že tu David je. Co na ní bude všechno chtít? Je to vlastně jedno. Bylo jí horko. Mechanicky poklízela prádlo a šaty, které nechtěly držet na ramínku. Pustila je na židli a otevřela okno. Naproti stál nízký dvoupatrový dům a vzadu přes Duncomb viděla až k okraji parku. Žádný čerstvý nebo dokonce chladný vzduch sem však nezavál. Vyklonila se doleva, kde byl park mnohem blíž. Jenže tady nad botanickou zahradou byl už zase příliš úzký, aby ho kanadské jedle dokázaly provonět.

Jen řeka uprostřed ho trochu ochlazovala.

Byla cítit. Když se někdy pohnul vzduch, páchla dost silně. Bahnem. Vodou. Rybami. Nahnula se ještě trochu víc do ulice a její napjaté tělo se zachvělo vzpomínkou, která nenašla odezvu v myšlenkách.

Vzpomínalo jenom tělo.

V myšlenkách zůstal ten vjem neznámý, ale příjemný a toužebný. Asi se přece odstěhuje.

David se sprchoval. Na rozdíl od Nancy si studenou vodu nakonec dal a zůstal pod ní, až se dokonale ochladil. Neměl se do čeho převléknout a do zpocené košile se mu nechtělo. Přehodil ji přes věšák a kolem beder si ovázal osušku.

Na desce u pohovky bylo připraveno občerstvení. Rád by se něčeho napil, ale whisky nikde neviděl. Že by ji dopila? Snad ne. Asi někde postavila láhev a pak na ni zapomněla. Na desce byla grapefruitová šťáva a coke. Kousek nakrájeného rostbífu, plátky sýra, šunka, koření, chléb.

Potřebuju to zajíst, řekla. — Vemeš si se mnou?

Uvědomil si, že má vlastně hlad. S chutí se zakousl do

chleba se šunkou a nalil si coke. Byla chladná a osvěžila ho. Nancy, už měla zase plášť sepjatý, usedla na pohovku. Oranžové a bílé pruhy zbavovaly ten pokoj přítomnosti Margarety Deckerové. Nenuceně pojídala svůj chléb.

Ty pro ně teď jezdíš, co?

Přikývl. Tváře měl vyduté jídlem. Ta minule řekla „pro nás“. Asi bude vědět víc.

To není špatnej kšeft.

Proč myslíš ?

Je to líp placený, ne? A sedíš za volantem jako s každým jiným.

Ale zpravidla nenacházím mrtvoly.

Zdálo se, že by se opět ráda napila. Ale nemohla si vzpomenout, kde tu láhev nechala.

Já si taky nevydělávám snadno peníze, řekla nakonec. — Nebo myslíš, že mi je někdo dává pro nic za nic?

Ne. To si nemyslel. Hlavně ne, když se na ni teď tak díval. Byla opravdu hodně povadlá. Jestlipak něco ví?

Ne. To si nemyslím. Ale starám se, aby vydělaný peníze byly vždycky úměrný riziku.

Tohle bylo poprvně, řekla. Opět jí bylo horko.

Ale máš strach.

Nejdřív to chtěla popřít. Pak se na něj podívala. Širokým pásmem zubů drtil plátek rostbífu s chlebem. Podlouhlá tvář se mu kulatila každým soustem a nabývala docela jiné podoby. Chlupatá hruď připomínala ebenovou masku, jakou prodávali v Little’s Antiques dole na Barrow Street.

Prsty u nohou se mu rozlézaly po koberci. Měl hubené, velké, trochu ploché nohy. Teď se napil šťávy a tvář se mu opět protáhla. Obočí mu stínilo už tak tmavé oči. Neznatelně vystupovaly z důlků. Trochu hrbolaté čelo. Ne hrbolaté. Jako když sochař plácá z hlíny člověka a ještě není hotov. Jednou to viděla. Silná brada, ale netrčela dopředu. Nos měl rovný, široký. Opět si naplnil ústa. Co když je to on? Kdo oddělal Margaretu? A teď přišel za ní? Ale toho by si Margy nepozvala. Ani kdyby byla sama. Ani kdyby měla strach. Ta by s černým nešla. Nikdy nechodila s černými…

Nancy taky vlastně raději chodila s bílými. Bílí na ni byli zvědavější. Rádi si ji prohlíželi. Za příplatek samozřejmě. Ale dnes má strach. Dnes má strach a nikdo jiný než on tu není. Neměla tolik pít.

Potom se zvedl zezdola nějaký nejasný hluk. Vnikl do chodby a slábl na druhé straně.

Jdou pro ni, poznamenal David.

Přikývla s trochu staženým hrdlem. Neměla by teď vyběhnout ? Neměla by vykřiknout: — To je on! To je ten vrah! Teď chce zabít měl Ale neudělala to. Byla příliš opilá. A unavená. Bude s ním muset spát. Ale vždyť jezdí pro ně. Jenže co když se chtěli Margarety zbavit? K tomu by zase nepoužili obyčejného taxíkáře! A černýho by si nenajali! Má pěknou postavu. Dotkla se ho. Pod kůží mu naskočil sval. Jediným světlým bodem v jejím uvažování byla jistota, že nic neví, za co by ji měli zavraždit. Že nic nezná. Že nic neviděla. Ani neslyšela. Ovšem, tady se vraždí i bez toho. Pro nic. Jen tak. A co když se nevědomky pohybuje kolem něčeho, co by se mohla dozvědět. Co když si oni myslí, že už to ví…

Začínalo ji to všechno unavovat.

Žít chtěla.

Kdo by nechtěl. Každý přece chce žít. Na chodbě zazněly opět hlasy, kroky, dveře, ozýval se tupý náraz něčeho na něco, pravděpodobně nosítek s mrtvou do veřejí nebo do zábradlí u schodů. Chodba byla úzká, asi se nemohli dobře vytočit. Znovu si představila Margaretu s rozbitým obličejem a zachvěla se. Stiskl ji do náručí a hladově sáhl pod župan.

Počkej, až odejdou, řekla nevzrušeně.

Držel jedno z jejích trochu rozbředlých ňader, ale nepokračoval. Stáli tam v tom pokoji, zatímco na chodbě a pak na schodišti doznívaly všechny zvuky, pomalu utichaly jako pokojný, nekonečně smutný nekrolog za Margaretu Deckerovou.

— Už jsou pryč, řekl David.

Obvyklý večer v Gale’s club.

Nijak nevybočující z rámce ostatních.

Pravidelná, nevzrušivá výměna hostů pokračovala obvyklým tempem. Čas přiváděl do baru návštěvníky a zase je vyváděl ven. Kolem deváté přišel vysoký, hubený kapitán Robert Wood. Doprovázel ho detektiv třetí třídy Dean Snyder. Posadili se ke stolu jako jiní hosté. Jako jiných hostů si jich nikdo nevšiml. Z hostů. Tom Ackley je zaznamenal, jakmile vstoupili do dveří. Číšníci rovněž. Ale nikoho jejich příchod nevzrušil. O smrti Margarety Deckerové věděli všichni; z novin, z rozhlasu, z televize, od přátel nebo z rozhovorů večer tady anebo také přes den tím neviditelným, ale perfektně fungujícím telegrafem města. Život šel ovšem dál. Život musí jít dál, žádná jiná možnost není, a tak se zase všichni profesionálně usmívali, ukláněli, ptali se na přání, inkasovali a opět se ukláněli.

Wood se Snyderem se rozhlíželi stejně jako hosté, kteří sem přišli poprvé.

Byl jste tu už někdy? zeptal se Wood.

Nikdy, odpověděl Snyder. — S výjimkou služebních pochůzek. Ale to jsem byl ještě na ulici.

To se divím.

Byl jsem zase jinde. Nakonec je to všude stejné. Bar, hudba, hosté, ženské. Hudba hraje stejné melodie, světla jsou stejně barevná, podávají stejná jídla, stejné nápoje.

Proč tedy lidé chodí do téhož podniku?

Protože tam mají blízko. Protože jednou měli pozdě večer chuť na steak a tam si na něm pochutnali. Od té doby si myslí, že tam dobře vaří. Nebo tam kdysi sbalili nějakou holku, se kterou se jim to líbilo.

Jste cynik.

Jenom realista.

Budiž, svolil Wood. — Jste realistický cynik.

Dean Snyder pokrčil rameny.

To jsem zvědav, co tu objevíme.

Teď pokrčil rameny Robert Wood. V jádru uznával, že má Dean pravdu. Proč on vlastně chodí do Caravelly? Je to přece lokál jako každý jiný. Dean má vlastně pravdu ve všem. Chutnalo mu tam. I když tam ještě nikdy „nesbalil“ žádnou holku. Dokonce ani ne z profesionálních důvodů.

U stolu se zastavil číšník.

Můžeme mluvit s majitelem? zeptal se Wood.

Nejste spokojeni s obsluhou? opáčil zdvořile.

Wood mu ukázal legitimaci.

Zavolám vám Toma Ackleye.

To je majitel nebo manažer?

On vám to řekne, odpověděl číšník (zdvořile, ale bez úsměvu) a ohlédl se k pultu. Tom jeho pohled očekával a vyšel postranními dvířky.

Přejete si? uklonil se.

Mluvit s majitelem.

Jste nespokojeni ?

Zatím ne, Wood vytáhl opět legitimaci. — Prý sem chodila jakási Margareta Deckerová.

Dnes tu není, odpověděl stručně Tom, aniž by se rozhlédl.

Ne. Dnes tu není. A dost pochybuji, že by se tu ještě někdy ukázala.

Tom Ackley nebyl nijak znepokojen a nechával na nich, aby začali. On nic nechtěl. Leda… aby mu dali pokoj a odešli. Ale na to moc naděje nebylo.

Jak často sem chodívala?

Často.

Jak často.

Přesnou evidenci jsem si nevedl, ale viděl jsem ji tady tak třikrát čtyřikrát v týdnu. Někdy na čas vynechala, ale zase se sem vracela.

Staral se o ni někdo?

Pokud vím, tak ne.

Na to měl Wood svůj vlastní názor. A také zkušenosti. Byly tu sice holky na volné noze, ale hodně zřídka. A takhle pravidelné na jednom místě? Nic by za to nedal, že jim pasáka dělal sám Tom Ackley. Zkušenosti v tomto směru měl bohaté. Podívali se na jeho kartu, než sem šli. Podívali se i do obchodního rejstříku. Jako majitelka Gale’s club byla uvedena jakási Kenny Rawleyová. Ta kartu neměla a její jméno Woodovi nic neříkalo. Konečně, jistě se s ní ještě seznámí.

Majitel je tady?

Ne. Chodí sem jen občas. Dnes tu ještě nebyla.

Nebyla?

Jmenuje se Kenny Rawleyová.

V tom případě ji tu zajisté někdo zastupuje.

Já.

Wood se na něj podíval a na chvilku ten pohled zdržel. Nezdálo se mu, že by se tím barman právě chlubil.

Kolik tu máte takových, co sem chodí třikrát čtyřikrát v týdnu, pak nějaký čas vynechají a zase se vracejí?

Tak asi pět. Bez Margy to budou čtyři, dodal nepohnutě. Dean Snyder se rozhlédl. Stačilo je spočítat a hned se musely vyskytnout pochyby o Tomově nadání k matematice.

Jistě všechny dobře znáte?

Nevím, jak to myslíte, ale vím, jak se jmenují, jak vypadají, jak chodí večer oblékané a o některých… i kde bydlí.

O Margaretě Deckerové jste to věděl?

Ano, přikývl barman zdvořile.

Jak jste se dozvěděl, že už sem nepřijde ?

Z novin. Ještě je mám v kanceláři.

Rádi bychom se tam podívali.

Přikývl a počkal, až vstanou. Potom je beze slova vedl. Za pultem už stál jiný barman a obsluhoval asi šest lidí. Nebyl nijak nervózní. Asi zaskakoval častěji. Šli dozadu za bar, tmavě hnědými dveřmi na úzké dřevěné točité schody a vystoupili asi do poloviny patra. Přímo ze schodů se octli v dost prostorné kanceláři. Na takový klub dokonce velmi prostorné, pomyslil si Wood. Zařízena byla zčásti skutečně jako kancelář (psací stůl, registratura, dvě židle, nekryté regály, polička), zčásti jako příjemná, řekněme: konferenční místnost s pohovkou, nízkým stolem a dvěma pohodlnými křesly. Bylo tam uklizeno. Alespoň v tom smyslu, že pořadače byly seřazeny, po stole ani po zemi se neválely žádné papíry a koš na papír byl prázdný. Stolní lampa svítila, ačkoliv v místnosti nikdo nebyl. Ta druhá polovina měla stěny obložené tmavým ořechovým dřevem a stůl s křesly a pohovkou byly trochu příliš masívní. Jaké se v kancelářích zpravidla nevyskytují. Na zemi několik koberců. Čtyři okna, na všech stejně bílé nebo lehce béžové záclony. Ve světle žárovky se to dalo jen velmi špatně určit. Lampa na konferenčním stolku s bohatě zdobeným vysokým stínítkem nesvítila.

Jestli vás zajímaly jen ty noviny, tak tady jsou, zvedl je Tom ze stolu. — Jinak si můžeme sednout tady. Rozsvítil lampu na stolku a obrátil se k dřevem obložené stěně. Teprve teď v ní Snyder rozeznal dvířka.

Mohu vám něco nabídnout? rozevřel je Tom. Za nimi byl malý bar. Jakmile ho otevřel, rozsvítily se červené a modré žárovky. Bylo tu takových dvířek víc? Spatřili dost známé viněty. Snyder rozeznal láhev Old Grand-Dad.

Ne, děkuji, odmítl Wood.

Kávu? neurazil se Tom.

Kávu přijali. Tom ji objednal a věnoval se oběma policistům.

Bylo tu příjemné prostředí. Majitelka se tu musela cítit dobře. Škoda že sem chodila tak málo. Že tu dnes není. Kdo tu všechno tak asi s ní sedává, mihlo se Woodovi v myšlenkách. Ale o to teď právě nešlo.

Abychom vás dlouho nezdržovali. Vyšetřujeme vraždu. Byť by to byla jenom vražda prostitutky, dodal suše.

Tom přijal toto označení bez protestů.

Co nám o ní můžete říct?

Objevila se tady asi tak před rokem. Hezká, uměla se přiměřeně chovat, po chvilce zaváhání přidal: — i mluvit. Tak jsme jí nebránili.

V čem?

Aby sem chodila.

Tím chcete říct, že jiným bráníte?

Jistě jste si všimli, že jsme podnik, řekl bych, určitého charakteru. Chodí k nám dost stálých hostů své společenské třídy. Své sociální skupiny. Ten charakter si nemůžeme nechat narušit.

Pokračujte, vybídl ho Wood.

Pocházela odněkud z Marylandu. Přesně vám neřeknu, nakonec ani nevím, jestli to je pravda. Nijak jsem po tom nepátral a také mně ná tom nijak nezáleželo.

V té chvíli už Wood věděl, že nelhala. Narodila se ve Fredericks bylo jí dvacet sedm let, rodiče již nežijí, poslední zaměstnání v expedici firmy Balthrop& Taylor Incorporated v Atlantic City, New Jersey. Odtamtud odešla neznámo kam a objevila se až tady.

Byla to příjemná holka, dost vzdělaná, uměla se bavit, vtipná, taková celkově „lepší“.

Měla nějaké stálejší… ehm… přátele ? Kteří sem za ní chodili?

Asi tři. Na prvním místě, myslím, Garyho. Garyho Dye.

Snyder si poznamenal jméno a zadíval se na Toma.

Bydlí někde na břehu Hutchinson River. V Co-Op City. Najdete ho v seznamu. Je to nějaký malíř, dodal s despektem. — Dost sem za ní chodil. Potom Frank Mueller, ten je už známější, řekl tentokrát s uznáním,

prodej jízdních kol, možná ho znáte z inzerátů. Dost starý, aby si už dal pokoj, ale oblíbil si ji. Asi si u něj vždycky spíš odpočinula. Možná taky, že jenom chtěl, aby mu dělala společnost.

A ten třetí?

Toho neznám jménem. Začal za ní chodit až v poslední době. Předtím sem nechodil vůbec. Tak pětačtyřicátník. Takový solidní typ. Vypadal na obchodníka. Nebo na bankéře.

Vlastní Mrs. Rawleyová ještě nějaké podobné podniky?

Ano, odpověděl barman a trochu je tím překvapil.

Le Bébé v Bedfordově parku a Oaks Door v Melrose.

Ten poslední je horší, co?

Ten druhý také, usmál se zdvořile Tom, — Gale’s club je elita.

Všude je stálý personál? Nebo ho převádí z podniku do podniku?

Jen docela výjimečně.

A slečny? Také pendlovaly?

Většinou ne.

Tedy ano.

Když už tady nestačily… pokrčil Tom Ackley rameny.

Vy ty podniky ovšem znáte?

U mě to bylo něco jiného, vysvětloval. — Abychom dosáhli výhodnějších cen, objednávala se řada věcí ve velkém a potom se rozdělovaly. Faktury a dodací listy docházely sem a odtud také chodily příkazy bance. Musel jsem znát jednotlivé vedoucí.

Wood se napil. Žaludek nijak neprotestoval a káva příjemně hřála. Snyder už měl svůj foam cup prázdný. Tom ze svého jen nepatrně upil.

Víte o někom, kdo by jí to mohl udělat? zeptal se pomalu Wood.

Tom uvažoval.

Mohl jí to pochopitelně udělat kdokoliv. Z těch tří. Jsem ochoten se vsadit, že to nebyl Frank Mueller. Ten malíř, to je těžké říct. Posledního neznám. Ale nevypadal na to.

A ten Gary Dye… chodil sem už před ní?

Ne tak často, ale chodil. Celkem pravidelně.

Kdyby se tu ukázal nebo kdybyste si ještě na něco vzpomněl, tak nám zavolejte. A Wood mu dal telefonní číslo.

Do lokálu je pak barman vyprovodil stejnou cestou. U baru se rozhlédl a řekl: — Dnes tu není.

Venku slabě šuměl teplý lepkavý déšť. Měli neoznačený vůz a ještě ho nechali o dva bloky dál. Pláště neměli, ale pršelo opravdu řídce. Dlažba jim mokvala pod nohama.

Musíme se podívat na Rawleyovou. A taky na ty Margaretiny „přátele“.

Já vím, že musíme, zapochyboval Dean.

Chcete říct, že to bude zbytečné ?

Téměř ano. Stýkali se s ní pravidelně. Museli vědět, že prvně přijdeme za nimi.

Možná jim nic jiného nezbývalo.

Tak nebezpečná jim nemohla být.

Proč ne ? Znal jste ji ?

Máte vlastně pravdu, přiznal. —To člověk nikdy nemůže vědět.

Nasedli do vozu.

Zítra se podívejte za tím Muellerem.

A malíř?

Toho bych rád zastihl tady, odpověděl zamyšleně Wood.

Co když se tu už neukáže?

Myslím, že ano. Vezmu si ho na starost sám.

To jsem poznal podle toho telefonního čísla. A třetí?

Toho vám nechám. A možná vám k němu ještě někoho přidám.

INTERMEZZO ŠEDIVÉHO RÁNA

Na Federálním úřadu pro potírání narkotik měli starosti. Pochopitelně že je tam měli od roku 1930, kdy byl úřad založen, ale teď jich neúměrně přibylo. Na černém trhu se v poslední době, to je v květnu a červnu, neboť za červenec ještě statistiky neměli (ale nikdo nepochyboval, že budou stejně alarmující), objevilo větší množství heroinu v prášku.

Ze zdrojů, které neznali.

Chemický rozbor ukázal, že základní surovina pochází z Íránu. Na tom však nebylo dost. Ta se objevovala vedle turecké, indické i pákistánské vždycky. Ale zase, na poměry, které na trhu panovaly a které panovaly v Iránu, jí bylo nepravděpodobně mnoho. A také nepravděpodobně mnoho k možnostem dopravy. Letecké i námořní. A k pohybu cestujících mezi Teheránem a New Yorkem.

Ale bylo tomu tak.

A Zdravotní ústav města New York oznámil, že počet obětí narkomanie se v červnu opět zvýšil, tentokrát vysoko nad limit stanovený počtem pravděpodobnosti. Nejvíc od roku 1961. Nejvíc od doby, kdy komise Spojených národů pro boj s omamnými jedy doporučila uzavřít mezinárodní smlouvu o kontrole drog pro lékařské účely. A o stíhání jejího přestupování. Kromě toho nadále klesal věk obětí.

Federální úřad pro potírání narkotik patří pod ministerstvo financí USA, ale příliš se to neprojevovalo. Hlavně ne na počtu lidí, potřebných k účinným akcím. Pokud se o účinných akcích vůbec dalo mluvit. Pokud bylo účinnou akcí zabavit na letišti čtyři kilogramy čistého heroinu a předat soudu pašeráka. Nebo pašeráky. Nebo celou jednu organizaci. Než stačí zlikvidovat další, bude tahle už zase na svobodě. Mohou se postavit intrikám, podvodům, pobřežním člunům, soukromým letadlům, zbraním, ale proti dolaru jsou bezmocní.

Drogy znamenají příliš velké zisky.

Kromě toho…

Kromě toho je velice obtížné kontrolovat osoby požívající diplomatické imunity.

V kanceláři kapitána Roye Oglesbyho z oddělení omamných jedů seděli čtyři lidé. Kapitán stál v jeho čele pět let. Při běžném pohledu vypadal jako úspěšný obchodník nebo vysoký bankovní úředník. Na sobě měl lehký listrový světle modrý oblek s nezbytnou bílou košilí. Šedomodrá pruhovaná vázanka. Hranatá brada, rovné obočí na koncích zlomené šikmo dolů, rovná čára rtů, čelist se výrazně rýsovala od uší dolů a v tupém úhlu běžela po přímce až k bradě. Kdyby ho chtěl někdo portrétovat, pravděpodobně by si na to vzal pravítko. Navíc tento geometrický obličej jen málokdy změkčil úsměv. Ale všechny ty hrany a úsečky dokázaly změnit jeho oči. Bledě modré, se všemi odstíny ročních dob na obloze. S jarním kobaltem, letním ultramarínem, podzimním indigem, se sněhem mrazícím před víčky. Nebylo divu, neboť ty oči byly zvyklé hledět do oblohy. Kapitán pocházel ze samého srdce Skalistých hor v Montaně. Narodil se na samotě u severovýchodního cípu Velkého Lososového jezera, v místě obklopeném osmitisícovkami Cliff Mtn., Shaw Mtn., Cardinal Peak, Silvertip Mtn., Bruce Mtn., Twin Peaks, Readhead Peak a Sphinx Peak a Swan Peak, které měřily přes devět tisíc stop. Ze všech stran mu zdvihaly oči k obloze. Už pět let mu strašlivě chyběly.

V kanceláři seděl i jeho zástupce.

Seděl tam hlavní inspektor.

Seděla tam žena z oddělení zvláštních útvarů.

Myslíte, že zásilka prošla tamtudy?

S největší pravděpodobností.

Jste přesvědčen o tom, že se to bude opakovat?

Ano.

Víte kdy ?

Dosud ne. Pokud se to dozvím, tak na poslední chvíli.

Kdo zásilku přejme ?

Nemám tušení.

V kanceláři zavládlo ticho. Na okamžik, na okamžiky, které se spojovaly, jeden k druhému, jeden k druhému, k dalším a dalším. To znamená vyčlenit jednotku z toho mála lidí, co mají k dispozici, která bude nepřetržitě v hotovosti, myslel první muž-To znamená do detailu naplánovat celou operaci a ještě nechat všem prostor pro nepředvídatelné překážky, myslel druhý muž. To znamená vybrat muže, kteří se tady podobné akce ještě nezúčastnili a nikdo je na letišti nepozná, myslil první muž. To znamená připravit dva rychlé vozy, asi ten šestilitrový osmiválec Chrysler New Yorker a možná Bisseyův červený Buick Roadhawk, myslela žena. Nesmějí mít zbraně, myslel první muž.

Dál. Laboratorní zkoušky také ukázaly, že složení heroinu neodpovídá výrobně žádné známé tajné laboratoři ve Francii ani v Itálii. Buď tedy vznikla nová a je zapotřebí o tom tamní orgány informovat, nebo…

Dva muži a žena věděli, co to ,,nebo“ znamená. Nebo je nějaká tajná rafinérie v činnosti tady. Pravděpodobně přímo v New Yorku. Bude nutné nasadit dalšího agenta, myslel první muž. Je nutné začít znovu od posledního překupníka na ulici nebo před školou nebo v nějaké hospodě, až se narazí na někoho, koho budeme moci zmáčknout, myslel druhý muž-Musíme vytipovat další oblasti a další lokály a nasadit tam naše příslušnice. Jako číšnice, šatnářky. A získat prostitutky, jenže ty jsou nespolehlivé a je to pro ně také nebezpečné, myslela žena. Musíme najít nějaké prostitutky, které mají něco na svědomí, a nabídnout jim spolupráci, myslel druhý muž. Nebo dosadit naše agentky.

Jeden tip jsem dostal. Měli bychom se soustředit na Spuyten Duyvil a Kingsbridge.

To je nahoře v Bronxu.

Jistě. Musíme být opatrní, aby se nevyplašili.

Koho tam pošleme ?

Snad nejlíp Cawooda.

Cawood bude asi nejlepší. Má zkušenosti s Hongkongem z doby, kdy tohle zboží zahltilo z devadesáti procent heroinový trh ve Státech. A vyhlíží nepříjemně, myslela žena. Osvědčil se na Floridě, jenomže tam byly trochu jiné podmínky. Ale v Bronxu? Tam by byl lepší nějaký černý. Snad Harding, myslel první muž.

Druhý muž se díval z okna.

Na Manhattanu ležela mlha. Ranní svítání halila do velikých chuchvalců a pomalu s ním stoupala podél oken. Jen v malých trhlinách zůstávalo trochu časného červencového jitra. Jako dětský balónek vynášela všechny tvary ze země k bezbarvým mrakům nad ostrovem. Řeky kolem kypěly jako napěněná vana. Nezřetelné obrysy lodí a člunů a parníků se vynořovaly z mléčného karamelu, zšedivělého sazemi, naftou, výfuky motorů, lodní píšťaly ohlušovaly nábřeží-Obloha spouštěla svoji šeď po cárech mlhy až na dno ulic a na vodní hladiny. Neviditelné lodi vezly ovoce, zeleninu, maso, převážely lidi a odvážely je a také možná vezly pečlivě ukryté íránské opium.

David Mosley se probudil pozdě.

Chvilku zůstal ještě na lůžku a sledoval pruhy odraženého slunce naproti na stěně vedle skříně. V hlavě neměl žádný zmatek. V hlavě měl podivuhodně jasno. Tak jasno, že si opět uvědomil, jak nejlepší by pro něj bylo, kdyby teď vstal a nasedl do vozu a odjel někam docela jinam. Někam, kde nikdy neslyšeli o Davidovi Mosleyovi. Á kde by o něm samozřejmě neslyšeli ani nyní, neboť tak pošetilý, aby žil dál pod svým vlastním jménem, tak pošetilý přece jenom nebyl.

Ale přesto se rozhodl zůstat.

Rozhodl se k tomu asi už ve chvíli, kdy se v očekávání nahého (a živého) těla Margarety Deckerové hnal do třetího patra domu číslo 4, Rosewoodská, Williamsbridge, Bronx, New York, N.Y. Kdy se vzrušeně a napjatě blížil k rovné tenké čáře světla pod dveřmi její ložnice a kdy zjistil, že tudy těsně před ním prošel někdo jiný a že ji zavraždil.

Bílou ženu, která na něj čekala.

To byl asi ten rozhodující (možná trochu podvědomý) okamžik. S možností odejít už potom jenom tak koketoval. I když bezpečně cítil, že by to pro něj bylo opravdu nejlepší. Co mu na ní záleželo? Koneckonců, teď vydělával dost,

mohl by takovou mít. Navždy. V téhle zemi je 180000 černochů, kteří mají bílé manželky. Ovšem, už to nebude nikdy Margareta. Margareta chtěla černého taxíkáře Davida Mosleye, který ještě nikdy neměl bílou ženu. Čekala na něj. Znovu a znovu si promítal v tom chvějivém slunci naproti na stěně obě poslední noci.

Zdály se mu teď hodně vzdálené.

Stalo se v nich tolik, že si to nedovedl vtěsnat do pouhých dvou nocí. Trvaly čtyři dny nebo týden. Nebo možná dva týdny. Ten strachem politý obličej v jeho taxi. Nervozita, s níž otvírala šatníky. Neznámý Ronald Outwater. Neměl by ho přece jenom zavolat? Představa vlastních prstů, bloudících po bílém těle, po všech jeho tajemstvích, která ho nepřestanou nikdy lákat. To je přece docela přirozené, bez nich by byl život prázdný, kdyby se z nich neradoval, byl by ubohá impotentní náhražka Davida Mosleye, černého taxíkáře z New Yorku, který tu zná každý kout a bezpečně vás doveze, kam potřebujete (a kam si zaplatíte), rychle, spolehlivě, pravidelně si nechává prohlížet automobil v Universal Motor lne, Free Estimates, Quality Work, 15 Years Experience, už ho tam znají, poctivýho černýho taxíkáře, který nikdy nikoho nepodrazil, a holky od něj choděj ráno nevyspalý, s báječně unavenými těly a šťastně se usmívají. Margareta se neusmívala, krev jí odkapávala z čela, někdo mu ji vzal těsně před tím, než ho objala, než k němu vztáhla ruce, než se na něj stačila usmát. Viděl ho, nebo neviděl? Prohlédl dost pečlivě celý byt? Šatníky neotvíral. Na záchodě nebyl. Nebo stál vrah na chodbě? O patro výš? Dýchali ve stejném rytmu? Aby jeden nemohl zaslechnout výdech druhého? Nebo čekal na ulici? Za rohem? Přitisknutý ke dveřím?

Zná ho vrah?

Ví o tom, že David neprchá jenom proto, že ho chce dopadnout? Předat policii? Možná i zabít? Možná i zabít. Bude-li mít dost odvahy. Ne k tomu, aby napřáhl ruku, ale aby riskoval, že bude odhalen, že ho dopadnou, že ho posadí na „old sparky“. Ale vrah mu vzal jedinečnou příležitost. Přikryl ta nádherná bílá ňadra smrtí a David sáhl do prázdna. Otřásl se nenávistí. Odporný, hnusný vrah! Mávl ve vzduchu rukou a narýsoval nepřekročitelnou čáru mezi ním a Margaretou, která na něj čekala.

Den na ulicích New Yorku.

Za volantem automobilu. Se strachem před každým policistou, který se zastavil u jeho dvířek, který jel kolem. Večer v Yale’s club a nové setkání s Margaretou. Krev jí z čela už neodkapávala, všechnu ji vsákl polštář. Voňavý, něžný polštář.

Pak ji odhalili.

Jenom na krátký okamžik ji zahlédl.

Zachvěl se.

Strachem? Žádostí? Nenávistí?

Opilá, vyděšená, lhostejná Nancy s poklesávajícími ňadry, po které netoužil. Příliš toho nevěděla. Nic. Nebo mu toho příliš neřekla. Měla strach i před ním. Cítil to. Bála se všeho. Propadala se někam pryč. Daleko, hluboko, kam nedohlédl. Do nějaké vlastní mystérie, která nečekaně vznikla na pozadí mrtvého těla Margarety Deckerové. Mělo to tělo tolik moci? Podlehla mu? Podlehl mu? Podléhá mu? Báli se jenom toho nehybného těla, nebo se báli místa, které zabírá? Místa, ve kterém se umírá ? Odcházel od ní za světla, za šedivého rána, pomalu klouzal mlhou s rozsvícenými světlomety, neviditelný, nevidoucí, jako by již zatroubil čtvrtý anděl a byla zasažena třetina slunce, třetina měsíce a třetina hvězd, takže ze třetiny potemněly, a den i noc byly o třetinu chmurnější. Zanechal ji na lůžku pod tenkou pokrývkou, se svolným, lhostejným opilým tělem, které ochotně usnulo.

I tenhle šedivý den zvedl oponu před strachem, před nocí, před tmou. Před smrtí.

Pomalu vstal.

Byl docela nahý. Měřil svých šest stopa jeden, ne moc a ne málo, a vážil 190 liber. Měl přirozeně souměrnou postavu, ačkoliv nikdy, kromě dětství, pravidelně nesportoval. Vyvážené, uvolněné tělo (dnes trochu nevyspalé) se svaly přiměřenými pro silného, pružného, pohotově reagujícího muže, uchovávajícího si dosud četné instinkty. Podíval se na hodinky. Spal pět hodin. Bylo mu dvaatřicet let a těch pět hodin mu ještě bohatě stačilo. Vklouzl do koupelny s pomyšlením, že to tu nemá zdaleka tak pěkně zařízené, jako měla Margareta. Ani jako má Nancy. Osprchoval se a pomalu se oblékal. Hlad neměl. S těmi policisty se už nesetká. Leda by ho zastavili na ulici a chtěli někam dovézt. Taky už

se to párkrát stalo. Mohou přijít na to, jak podivně vezl Margaretu domů ? Vyloučeno. A z těch otisků nic nepoznají. Hlasitě se zasmál, jak chytře na ně vyzrál. Jistě to taky nebudou nijak pečlivě zkoumat. Na Margaretě Deckerové jim nebude tolik záležet. A Davidovi Mosleyovi moc slušně zaplatila. Zůstala mu dlužna jen tu noc. Ale tu chtěla splatit. Pro tu si právě šel. Někdo ho předběhl. Někdo, kdo si vzal všechny její noci. Ale Nancy měla také strach. Proto ho tam nechala. Přijde večer? Co bude večer? Ví Tom, kde on bydlí? David byl přesvědčen, že ne. Jak je to s tím domem na rohu Dvaadevadesáté? To tam ženské vždycky jenom někoho dovedou a pak se vracejí? Měl by se tam nějak dostat. Nedělal si iluze, že by stačilo zaklepat a přijít na návštěvu. Neměl by to všechno zavolat Outwaterovi? Možná by mu pomohl. Chvíli váhal, ale potom to zavrhl. Margaretu nezavraždil náhodný host. Žádného u sebe neměla. A žádného nečekala. Čekala jeho, Davida Mosleye. A těšila se, že přijde. Z téhož důvodu, proč ho očekávala Nancy.

Ze strachu.

Z těch dvou bytů vyvěral v každém koutě. Chvěl se za oknem. Za každými dveřmi. V koupelně, v ložnici, ve skříni, všude. Jakmile se myšlenek zmocní strach, je všude. V každém zvuku, stínu, pohybu. V tichu. Je i v naprosté nehybnosti. Je.

David Mosley přistoupil k oknu bez záclon a vyhlédl do sluncem proteplené Východní 178. ulice. O tři bloky dál byla zatarasená Hughesovou avenuí, která proti němu vrhala stín. Dole po chodníku pobíhaly černé děti. Většinou chlapci. Někteří jezdili na bicyklech. Asfalt byl počmárán barevnými křídami dětských kreseb a nápisy a nesrozumitelnými značkami a obrazci. Hydranty ještě v provozu nebyly; horko se ulic zmocní až později. Až později přinesou jejich spršky do slunce duhu.

Jen pár lidí u nich nabíralo vodu. Pár starých lidí. Plno chodců, sem tam automobil. Kdo by sem jezdil. Na ulici blízko chodníku, přímo pod ním, stál stolek a na něm hráli na červených a černých polích šachy. Kolem stáli další a kibicovali ; jednotlivá slova sem nedoléhala. Jen řeč, řeč, věčné perpetuum mobile života, řeč sama o sobě, nepotřebující žádný popud, plynoucí od věků do věků, lidská řeč.

Vyklonil se z okna, stejně jako dnes v noci Nancy; bylo to dnes v noci? Nebo už někdy dřív? Pohlédl na tu část crotonského parku, oddělenou od hlavní expresswayí, půlící Bronx na severní a jižní, na jedné straně ústící na Washingtonův most a na druhé na Throgs Neck Bridge, klesající Dvěstě-pětadevadesátkou do Queensu. Z okna přehlédl vlastně celý park a pohled mu zahradila až Jeffersonova ulice a dál mu ponechala už jenom oblohu. Modravou dálku, často také šedivou a bílou, ohraničenou mohutnými mračny a někdy také blizardem, kdy ho jenom sklo oken oddělovalo od útočícího sněhu, zuřivě vířícího ulicemi, ale někdy také něžnou, modravou chvějivou barvu.

Dnes byla proti slunci bílá, jen na okrajích se ještě slabě modrala.

Oblékl se a sešel dolů a zamířil k příteli Beasleyovi na horkou kávu a mísu koblih. Posadil se u neprostřeného dřevěného stolu a dostal to všechno i s ubrouskem a zářivým úsměvem tlustého majitele. Z kávy se kouřilo. David si přilil smetanu na obvyklé „half and half” z konvičky (někdy ji míval Horace Beasley v miniaturním papírovém balení) a ochladil ji natolik, že se dala pít. U vedlejšího stolku seděl mladý černoch ve světle zeleném kabátě, kterého znal od vidění. Jinak tu nebyl nikdo známý. David rád prohodil několik slov. S někým. Jenom tak. O ničem. Prostě pár slov. Pro které tu existuje tak výstižné „smáli talk”. Pak se k němu posadil Beasley.

Howdy, usmál se.

David mu to oplatil a řekl, že dobře. To slyšel Horace vždycky rád, protože když se zákazníkům dařilo dobře, přicházeli častěji.

A co lidi ? Jezděj ?

David přikývl s plnými ústy.

Jezděj. A vybíraj si k tomu mě.

Cenili na sebe spokojeně zuby, které v jejich tvářích vypadaly bělejší, než ve skutečnosti byly.

A tobě se daří ?

Hůř než tobě. Lidi by jedli a pili, ale nemají peníze.

Tak slev.

Nemůžu, božínku, nemůžu. Zkrachoval bych, křižoval se Horace.

Na něj se opravdu nebylo možno zlobit. Na tváři vždycky úsměv, o kterém byl David přesvědčen, že by tam byl, i kdyby ho právě nepotřeboval do obchodu. Vyvěral odněkud z hloubi jeho tlusté bytosti, dostával se na povrch nějakou vnitřní bezstarostnou rotací, takže byl v každém pohybu, v každém pohledu, v každém slově a vždycky na široce rozevřených ústech i na celém jeho kulatém černém obličeji. Znali se dávno. Často si vypomáhali. Teď už tolik ne. Už to nebylo tak zapotřebí. Ale kdyby bylo, zase by se všechno vrátilo. Je dobré mít někoho takového. Vedle v ulici. Krámek to nebyl velký. Nízký barový pult, za kterým nebyly žádné alkoholy, velká lednice a pět stolů. U jednoho seděl stále ještě ten mladý černoch v zeleném kabátě, u posledního vzadu dojídali snídani nebo už možná lunch dvě staré černošky. Mluvily spolu hlubokým ochraptělým hlasem, který co chvíli přecházel v hlasitá slova i věty a zase zanikal. David sáhl po další koblize. Byly teplé, měkké, polité cukrovou polevou. Chutnaly mu.

I co. Nezkrachoval.

A co ženský? obrátil Horace řeč.

Dělám, co můžu.

Ty to máš snadný, tobě si samy sedaj do auťáku. A ještě ti zaplatěj.

Jezdit nemusej, ale jíst jó.

Beru jenom peníze.

A když nejsou ?

To je potom něco jinýho.

Oba se srdečně rozesmáli. David zaplatil a pomalu vyjel k Pětadevadesátce. Líně se protáhl na Broadway a klesal horním městem. Prvního zákazníka naložil u Baptistického kostela a dovezl do Colisea. Byl to starý pán, těžko dýchal a pomalu vystupoval. David mu pomohl z vozu a dostal slušné spropitné. Pokračoval po Broadwayi, odvezl jednu docela mladou dívku a dvě spěchající ženy. S posledním zákazníkem, stařičkým Van Der Zee, kterého znal, to už byly dvě hodiny po poledni, skončil v Harlemu na 122. blízko Mount Morris Park. Sjížděl dolů po jednosměrné Páté a u francouzského konzulátu ho zastavila elegantní žena v tmavě zelené sukni a zelené blůze, s pečlivě upravenými kaštanovými vlasy, rovnými, na koncích lehce zvlněnými. V ruce měla malý hnědý kožený kufřík.

Poznal ji okamžitě.

Přistoupila k vozu tou chůzí, která mu už včera trochu vadila, a nasedla.

Vůbec ho nepoznala.

Dolů ke kostelu, řekla s pohledem do ulice.

Několikrát ji krátce zahlédl ve zpětném zrcátku. Existovalo pro ni jenom okénko, u kterého seděla. Víc nepromluvila ani slovo. Probíjel se ulicemi a pak odbočil na Padesátou. Za kostelem u arcidiecése bylo možno parkovat.

Čekejte!

Vyšla dřív, než jí stačil otevřít dvířka. Kufřík si vzala s se-bou. S nedůvěrou se díval na policistu, který se k němu loudal přes ulici (parkoval dobře). Policista přešel nevšímavě kolem vozu a pokračoval dál v pochůzce podél kostela, pod těmi pár stromy, které se tísnily u věží na severní straně. Mladý, pohupoval se v kyčlích, rozhlížel se s výrazem, že mu tahle část New Yorku patří.

Přišla asi za dvacet minut. Samozřejmě usedla na svoje místo a udala další adresu. Kufřík s sebou už neměla.

Murray Hill. K Armory.

Pusťte rádio, dodala po chvilce. Ulice už jí asi k rozptýlení nestačila.

Hudbu?

Neodpověděla.

Do reproduktorů naskočil Kansas Rain. Zpíval ho John Stewart. Příjemně se poslouchal. Když se její obličej ukázal v zrcátku, byl stejně nezúčastněný jako na cestě ke kostelu. Zřejmě hudbu nevnímala ani zdaleka tak jako David. Poslouchal tu krásnou lidovou baladu, hroužil se do její melodie, kterou John zpíval bez sentimentality, ale s velikým porozuměním pro náladu krajiny. Rozhodně s větším citem než John Denver i Jim Croce. V každém případě dával téhle písni přednost před mnohamilionovým bestsellerem jeho Daydream Believer. Odnášela ho docela jinam, než ho odnášel jeho automobil. Rušná Park avenue se za okny taxi změnila. Nezmizela, to ne. Ale změnila. Byla teď složena jenom z barevných pruhů a pohybů chodců, jejichž obličeje se rozplývaly, a automobily se stávaly nestvůrnými zvířaty, která…

Přelaďte tu stanici, řekla hlasem, ve kterém cítil napětí.

Působila na ni ta hudba opačně? Otáčel knoflíkem. Lou Reed mluvil o svém dětství v New Yorku, o svých začátcích, o Velvet Underground a potom začal zpívat Waiting For The Man. Když u Zbrojnice vystoupila, vypnul rádio.

Tentokrát se vrátila téměř hned.

Nebyla sama. Provázel ji menší černovlasý muž. David ho zahlédl jen letmo, ale i to stačilo k poznání, že by se k němu neměl nikdy obrátit zády. A že by před ním neměl stát ani čelem. Vypadal špinavě, i když možná nebyl. Černé pichlavé oči. Nijak vysoký ani silný, ale přesto působil neurvale. Neurvale a nebezpečně. V ruce držel brašnu a neodložil ji ani ve voze.

David čekal.

Na Bowery. Tam vám řeknu, přikázal černovlasý.

Taxík se rozjel.

Doufejme, že to ještě stihnem, prohodil po chvilce.

Doufejte, odpověděla studeně.

Čekal jsem celý dopoledne.

Zřejmě to byla omluva. Nebo alespoň vysvětlení. Tentokrát neodpověděla vůbec. Ticho ve voze bylo teď tíživější, David ho cítil v každém nervu. Podle těch několika slov poznal, že muž je na ní nějak závislý. Spíš víc než míň. Jistě ne citově. Najel na Bowery už z Východní Houstonské a odbočil doprava. Předpokládal, že do těch čtyř severních ulic nepojedou.

Nechali si zastavit těsně před nájezdem na Manhattanský most.

Tady, řekl chlapík, vyskočil z vozu a zmizel v otlučeném domě s vylomenou polovinou dveří.

Na ulici postávali muži. Také posedávali na kamenných schodech před domy. S čepicemi na hlavách, bez čepic, v kloboucích, v botách bez ponožek, s ponožkami, v teniskách, v kalhotách, košilích, kabátech. Bez zavazadel i s vaky, s pytli, s brašnami, s krabicemi převázanými provázkem.

Nedívali se na ně nijak přátelsky. Ani na Davida ne. Cítil ty pohledy ze všech stran. Žena za jeho zády k nim byla naprosto lhostejná. Ale nikdo je neobtěžoval. David vypnul motor. Přijala to bez poznámky. Černovlasý vyběhl z domu v několika minutách. Naskočil a David nastartoval.

Nikdo nepromluvil.

Nikdo neudal další cíl.

Podíval se do zpětného zrcátka. Zůstala opět naprosto nezúčastněná. Dívala se z okna na protější dům, před kterým stáli tři černí, jen tak, v košilích a v tričku, kolik jim mohlo být, patnáct osmnáct dvacet nebo tak nějak, a dívali se na ni do vozu. Nebylo nesnadné uhodnout, o čem mezi sebou mluví.

Muž byl nervóznější. Kupodivu neměl vůbec strach z těch tří, kteří se právě lehce odlepili od chodníku a přecházeli ulici společně směrem k nim. Zdálo se, že by dokonce nějaké rozptýlení tohoto druhu uvítal. Aby oddálil další - zřejmě nezbytný - rozhovor. Popřípadě monolog. Otevřel brašnu. David neviděl, co v ní bylo.

Jeďte zpátky, řekla konečně.

Vyrazil mnohem rychleji, než míval ve zvyku. Nestál o žádné rozptylování. Odbočil na Delanceyskou ulici a hnal vůz nahoru po První. Tam zvolnil.

Vzadu ve voze bylo ticho. Teprve na Stuyvesantském náměstí u židovské nemocnice řekl černovlasý:

Prej odešla hned ráno.

Dívala se netečně ven.

Ve vosům. To bysme stejně nestihli.

Stihnout jste to měl vy.

Já vím, připustil. — Ale přišel sem hrozně pozdě domů.

Věděl jste to už dávno.

Potom se odmlčeli oba. Opět se dívala ven, ale zřejmě teď jen proto, aby se nemusela dívat na něj. Ulice ji vůbec nezajímaly. Zajímalo ji vůbec něco? Jistě. Zajímala ji ta žena, která odešla ráno v osm hodin. Jednou nebo dvakrát zahlédl její obličej. Teď byl rozmrzelý. Napjatý. Nebezpečný. Muž s brašnou se chtěl vzepřít. Ale neměl k tomu dost odvahy. Neměl k tomu ještě dost odvahy.

Zajeďte na Americkou.

Poslušně zabočil doleva na Východní 14. a pak doprava. Myl na Americké avenui. Jel nahoru a čekal na další pokyn. Přišel opět od něj. Zastavit u Třiapadesáté. I s brašnou, opět uzavřenou, vběhl do Hiltonu. David stál přímo před vchodem, i když se to nesmí. Viděl, jak jeho pasažér hovoří s recepčním, jak recepční zdvihá telefon a jak vytáčí číslo. Na druhé straně zřejmě aparát nikdo nezvedal, protože si sluchátko ponechával ramenem přitisknuté k uchu a rty ani nepohnul. Potom zavěsil.

Ještě chvilku se o něčem dohadovali, pak muž s brašnou vyšel ven.

Na pokoji není, dosedl vedle ní.

Přišel sem ?

Neví. Nastoupil službu v devět ráno a neviděl ho.

Vystupte si, řekla krátce.

Co mám teď dělat?

Dělejte si, co chcete, odpověděla stručně a obrátila se k Davidovi. — Na Pátou! A pospěšte si!

Rozjel se, ačkoliv za sebou muž ještě nezavřel dvířka. Zavřela je sama. Jak se k nim chtěl nahnout, zahlédl její obličej. Nic na něm nebylo. Docela určitě se neusmíval. Nevyjadřoval vlastně vůbec nic. Všechny myšlenky zůstávaly hluboko za ním. Takový obličej ženám nikdy nesvědčí. Ani téhle ne, pomyslil si. Ani kdyby byl sebekrásnější. A to tenhle nebyl. Souměrný. Nic v něm nepřevažovalo. Nic na něm nerušilo. V proporcích. V celku něco rušivého bylo, ale David nevěděl co. Chvílemi na něm zamžikaly oči, jak přejížděli příčné ulice a padlo na něj slunce, náhle a překvapivě, ale ve stínu se opět vzpamatoval. Chladný, nevypočitatelný obličej.

Jedenáct dvacet tři, upřesnila už zase s pohledem na ulici.

To bude někde výš. V místech, kde ji naložil. Chvílemi už jenom popojížděl, i když dosud nebyla špička. Zastavil před číslem 1123 a vystavil jí stvrzenku.

Třicet sedm padesát.

Dala mu padesátidolarovku a beze slova odešla do domu.

Taktak stačil poděkovat. Asi ho už neslyšela.

Pomalu se vsunul do proudu vozidel. Na hořením okraji Central parku ho zastavil cestující, spěchající do španělské synagogy.

Frank Mueller, jedna z největších newyorských nabídek bicyklů; Romic, Miyata, Nishiki, Motobecane, Tommasini, Campagnolo, Mercian, Dean Snyder netušil, co značek bicyklů jezdí po New Yorku. Další údaje už nečetl. Opsal si adresu a zaklapl telefonní seznam. 18, Východní 16. Jel podzemní drahou a vystoupil na konečné stanici na Osmé avenui. Dům číslo 18 byl šestipatrový a celé přízemí zabírala „jedna z největších newyorských nabídek bicyklů“. Jestli byla skutečně jedna z největších, to Dean nedovedl posoudit, ale bicyklů tam bylo dost a značek ještě víc. Franka Muellera zastihl vzadu v kanceláři. Ani se nestačil představit, tím méně ukázat legitimaci, a obchodník už posílal sekretářku pryč. Že teď bude mít nějaké jednání a nechce být rušen.

Dean taktně počkal, až sekretářka odejde, i když by hovořil raději s ní a teprve potom řekl, kdo je a co chce.

Jmenuji se Dean Snyder, ukázal konečně průkaz, — a rád bych vám položil pár otázek.

Frank Mueller si zhluboka povzdychl a bylo zřejmé, že tuto návštěvu už pár dní očekával. Policejnímu průkazu nevěnoval žádnou pozornost a Dean se cítil dotčen.

Máte velmi pěkný obchod, začal nicméně přívětivě, tak jak jim to v kursu vysvětlovali. Neboť tak vyslýchaného ukonejšíte, ukolébáte, otupíte jeho pozornost, a když pak náhle udeříte hlavní otázkou, složí se. Tehdy tomu ještě věřil.

Frank Mueller přikývl, neboť svůj obchod skutečně považoval za velmi pěkný, a zeptal se, mohl-li by panu Snyderovi prodat bicykl nebo nabídnout kávu. Pan Snyder souhlasil s druhou nabídkou, a tak obchodník přivolal znovu sekretářku. Dean soudil, že to bude nejspíš písařka a že ve volných chvílích ještě vypomáhá jako prodavačka, protože agenda nemohla být přece jenom tak velká, ale samozřejmě neříkal nic. Slečna přišla, uctivě vyslechla přání šéfa a zase odešla.

Kancelář nebyla ani zdaleka tak útulně zařízená jako kancelář v Gale’s club. Ale byla účelná. Alespoň ze stanoviska majitele obchodu velocipédy. Bar neměla vůbec. Koberce taky ne. Žádné obložení stěn — pokud v to nepočítáme tapety s nějakými podzimními krajinkami. Kancelářský stůl, kancelářské židle, kancelářská lampa, kancelářská registratura, otlučený kancelářský stolek, ke kterému Frank Mueller přisunul další kancelářskou židli.

Frank Mueller byl opravdu starší pán. V tom jim tedy Tom Ackley nelhal. A zřejmě nebyl ani daleko od pravdy s předpokladem, že mu Margareta Deckerová dělala spíš společnici než něco jiného. Naštěstí káva neodpovídala ani v nejmenším kancelářskému zařízení. Byla horká a vábná a krásně voněla. Sekretářka navíc buď z vlastního popudu, nebo že byla předem s šéfem domluvena, přinesla nazdobené Strawberry shortcake. Snad je tu měli v lednici. Nebo je musela spěšně udělat. Spíš to první.

Tak to by bylo. Ještě si Dean všiml, že dívka má pěkné nohy, a pak už se plně věnoval Frankovi Muellerovi. Odhadl ho tak na pětasedmdesát let a doufal, že mu tím příliš nelichotí. Byl velice pečlivě oblečen a velice pečlivě upraven. Také vybraně mluvil, byl zdvořilý a celkem působil víc jako člověk v diplomatických službách než jako člověk, který se zabývá prodejem jízdních kol. Tmavě hnědé šaty, tmavě hnědá vázanka, tmavě hnědé střevíce s perforací. Ponožky a košile béžové. Pečlivě ošetřované nehty. Jen obličej, málo platné, obličej patřil pětasedmdesátiletému pánovi. Váčky pod očima, ze svraštělého podbradku visela kůže, trochu už kalné modré oči, lysina se zbytkem načechraných plesnivě bílých vlasů. Dean chápal, proč nechodil do společnosti se svou sekretářkou (takové místo to jistě zase nebylo), proč si k tomu musel vydržovat Margaretu Deckerovou. Na druhé straně nechápal, proč něco nedělá s tou kůží pod očima a pod bradou a proč nenosí paruku nebo alespoň příčesek.

— Pravděpodobně víte, kvůli čemu jsem přišel, otevřel tuto pravděpodobně docela nezajímavou partii proti všem dalším instrukcím z učiliště.

Je to strašné, zakryl si Frank Mueller na okamžik oči. Když je zase odkryl, zůstaly za tím kalným závojem času docela suché. Možná mu do očí svítila žárovka a byl na její světlo alergický. Uvidíme, jak bude dál.

Vy jste se s Margaretou Deckerovou znal, není-liž pravda?

Důvěrně jsem se s ní znal, opravil ho s trochou hrdosti.

Jak dlouho?

Asi tři čtvrtě roku.

Jak jste se seznámili ?

V klubu. Zavedl jsem tam tenkrát jednoho obchodního partnera a …

Nebylo to trochu daleko odtud ?

Bylo. Ale byl ženatý a tady v okolí se mu to všechno zdálo příliš na očích.

Pokračujte.

Líbilo se nám tam. Dobrá obsluha, útulný lokál, dobře se tam jedlo a měli i dobrá kanadská vína. Děvčata se nevtírala a dalo se s nimi mluvit.

Co tím chcete říct?

Ach ne, jemně se usmál, — vy jste mi nerozuměl. Dovedly se vyjadřovat a celkem měly i o čem. Jedna, pokud se dobře pamatuji, se vyznala trochu i v umění. Zajímavá žena.

V čem se vyznala Margareta?

Margy byla dost zvláštní. Řekl bych i vzdělaná, odpověděl poněkud dotčeně, jako by to byla jeho příbuzná a někdo o ní pochyboval. — Mohla mluvit téměř o všem. Samozřejmě, do hloubky jsme nešli nikdy, ale prosím vás, kdo v tomhle městě, mimo obchod, jde v něčem do hloubky. Kromě specialistů.

A tenkrát připadla na vás.

Frank Mueller se zamračil. Nebo alespoň stáhl obočí k nosu. Tahle otázka mu zřejmě nebyla příliš po chuti.

Nemusíte samozřejmě vypovídat, ujistil ho Dean. — Nemusíte mi říct vůbec nic. Jenom snad, že chcete, aby byl přítomen váš advokát. Já vás mohu zadržet na čtyřiadvacet hodin a pak buď propustit, nebo obvinit z trestného činu. Pak se můžete dostat ven na kauci a až do eventuálního soudního přelíčení vás budeme vyšetřovat na svobodě.

Ničeho jsem se nedopustil a raději vám to řeknu takhle.

Prve jste se nesprávné vyjádřil. Margy mne zaujala, a proto jsem se věnoval jí.

A váš obchodní partner?

Ten si vybral jinou. Jistěji znáte, nevím, jak se jmenuje dál. Drobná, plná. i v obličeji. Můj společník o ní řekl, že jí ta plnost vypíná tváře natolik, že vyhlíží o deset let mladší, než je ve skutečnosti.

To řekl ještě ten večer, nebo když jste se setkali příště?

Příště.

Dean si bez. potíží vybavil, která to je, a řekl si, že Muellerův obchodní partner je jisté zajímavý člověk. Jestlipak taky prodává bicykly?

Kam jste s nima šli ?

Rozloučili jsme se a každý jsme si vzali taxi.

Na ulici?

Zajisté.

Myslím, jestli jste si je najmuli sami, nebo se o ně postaral podnik.

Samozřejmě je přivolal podnik. Podle cen, které tam účtují, je to jejich povinnost.

A vy jste s Margaretou jeli kam ?

Pozvala mne k sobě.

A tam ?

Frank Mueller se na něj pohoršeně zadíval.

Ráno jsem odjel do obchodu.

A potom ?

Já jsem. pane, vdovec. A zajisté mám právo si prožít zbytek života, jak chci. Nalezli jsme v sobě zalíbení, odtušil důstojně, téměř by se dalo říci káravě, — a stýkali jsme se pravidelně.

Já vám nijak nebráním, abyste svůj život prožíval, jak uznáte za nejvhodnější. Ale vyšetřuji vraždu prostitutky, řekl Dean trochu zbytečně tvrdě. — Takže zase vy laskavě nebraňte nám ve vyšetřování.

Zajisté, kapituloval Frank Mueller a celkem s chutí zapíchl vidličku do jahodového moučníku. Pokynul Deanovi a ten ji zapíchl do druhého s přinejmenším stejnou chutí. — Zajisté. Zajížděl jsem tam za ní a někdy jsem jezdil rovnou k ní.

Při takovém sblížení, moučník byl opravdu dobrý a Deanovi chutnal, —jste se jistě dozvěděl dost věcí, které by nám mohly usnadnit pátrání.

Jak to myslíte? Většinou jsme hovořili o sobě.

Neměla z něčeho strach?

Strach? přemýšlel krátce. — Ne. Neměla. Ale, zapřemýšlel znovu, — jednou se mně zmínila o nějakém muži, který ji k něčemu přemlouval.

K čemu?

To mi neřekla.

A jméno?

Jmenovala ho. Ale upřímně řečeno, nemohu si vzpomenout. Goodwater. Nebo Freshwater. Softwater. Deepwater. Tak nějak.

A z něj měla strach?

Když o tom teď přemýšlím, tak obavy určitě.

Co říkala?

Nevěnoval jsem tomu příliš pozornosti.

Kdy o něm mluvila?

Docela nedávno, ale…

Nu tak! přitáhl si Dean bez pokynu další zákusek.

Řekla… jako že na ní něco chce a ona že se to bojí udělat.

—- A coby to mělo být, to vám neřekla? Ani nenaznačila?

Ne. Ale jistě to nebylo nic pěkného. Když to nechtěla udělat.

Myslíte, že ji k tomu donutil?

Dean chvilku mlčel, aby mu dal možnost (tentokrát v rozporu s instrukcemi z kursu) všechno znovu uvážit. A také aby sám v klidu dojedl moučník.

Jde o vraždu, upozornil potom.

Asi před třemi týdny byla nějak bez nálady. Když jsem na ni naléhal, odsekla, že má teď jiné starosti. Pak se jí to zdálo asi trochu příliš hrubé, a tak zalitovala: „že jsem se do toho dávala“. Víc jsem se nevyptával a ona mi také už víc neřekla. Ale od té doby byla častěji nesvá. Jako by měla opravdu z něčeho strach.

Tak přece jenom to nebylo tak docela nezajímavé. Rozhovor s Frankem Muellerem. Když ho Dean Snyder cestou na stanici znovu hodnotil, vzpomněl si jednak na sekretářku, hned potom na tu jahodovou dobrotu a potom také, že starý pán možná trochu přehání svou mužnost, což by mu mohlo sice ubírat na celkové hodnověrnosti, ale možná taky ne. A pak by se mu dalo pravděpodobně i věřit. Zkušená byla jistě dost, aby si ho dovedla otočit kolem prstu. A jistě i k tomu, aby ho u sebe nechala vyniknout. A co ten neznámý ? Který ji údajně chtěl do něčeho nekalého strhnout ? Do jaké míry mluvil pravdu Frank Mueller a do jaké míry mluvila pravdu Margareta Deckerová? U ní už si to nikdy nikdo neověří, u něj tato možnost zůstávala. Také by si měl prověřit prosperitu „jednoho z největších newyorských obchodů s bicykly“. Jestli ji náhodou k něčemu nekalému nenutil pan Frank Mueller sám.

Ten večer přišel David Mosley do Gale’s club až v jedenáct. První, koho spatřil za stolem na druhém konci místnosti, byla žena z dopoledne. Tentokrát měla na sobě večerní šaty. Krátké, tmavě červené, s širokým páskem z téže látky a s vysokou sponou, kolem krku lehce nabírané, s hlubokým výstřihem do V. Její společnice, se kterou se živě bavila, byla oblečena rovněž elegantně, ale výstředněji. V tmavě hnědé přiléhavé kalhoty, v bocích rovné, a ze stejného materiálu i pulovr. Výstřih rovněž do V, ale jen velmi úzce odhalující hruď.

Žena z dopoledne se velmi změnila.

Jistě na tom měl hlavní podíl úsměv, který ji prosvěcoval oči i tváře a změkčil ústa. Druhá byla zřejmě mladší, ale ne zase tak příliš mladá. Snad třicet let. Nápadná blondýna. Její šaty vypadaly na model; rozhodně to nebyla běžná konfekce. Nejvíc na ní upoutávaly zářivě světlé, bohaté vlasy, padající v dlouhých vlnách až hluboko pod ramena. Jistě jim věnovala hodně času a péče. Ale i bez nich by měla zajímavý obličej. Oči trochu zapadlé, David odtud nemohl rozeznat barvu, ale asi byly modré. Podlouhlé tváře s trochu vysedlými lícními kostmi, plné, výrazné rty, jen nepatrně přilícené, jemná brada. Štíhlé ruce s tenkými prsty. Slabě červeně nalíčené nehty. Tlumená světla z nich odrážela perleťový lesk. Velice nápadná žena. Stejně s Davidem si jí všiml každý nově příchozí a každý v lokále jí věnoval nějakým způsobem pozornost. Jediný, kdo k ní nezalétl ani pohledem, byl muž sedící za nimi hned u vedlejšího stolu. K Davidovi byl obrácen zády. Dost tlustý, s vlasy značně prořídlými. Ostře z nich vyčnívala kost nad zátylkem. Slušně oblečený. Neotočil se ani jednou, ačkoliv musel slyšet každé jejich slovo. Pokud nehrála hudba. Ale možná i tak.

Ženy si ho rovněž nevšímaly.

David Mosley usedl na své místo u vchodu. Tom stál za barovým pultem. Obvyklý ruch, obvyklí návštěvníci. Černá Nancy tam nebyla. Měla zákazníka? Nebo dostala také strach a stačila uprchnout? Či naopak nestačila? Cítil ledovou tříšť dole na páteři a ruka na stole se mu slabě zachvěla. Přitiskl ji na desku. Tom si ho nevšímal. Objednal si coke. Má zůstat? Nebo odejít? Zmocňoval se ho náhle strach, docela nevysvětlitelně, neboť tady v tomto sále se nedělo naprosto nic, co by hrozilo. Co by budilo podezření. Nic. Docela nic. A přesto se David mrazivě potil. Bylo to pohledem na bar? Seděl u něj nějaký muž, viděl ho jenom odzadu, ale Tom si ho nevšímal. Byl už obsloužen ? Hlavu měl podepřenou oběma rukama. Asi přemýšlel. Ostatní děvčata tam byla všechna. Kromě Nancy. Ano, kromě ní. Nijak Davidovi nechyběla, ale chyběla tady. Tady v Gale’s club. Hudba sbírala opět nástroje. Černý bubeník, bílý klavírista, saxofonista (a zároveň klarinetista), nazrzlý běloch s trubkou. Ty dvě veselé, tak dobře se bavící ženy. Nic, co by věštilo nebezpečí. Tom si přemýšlejícího muže prostě nevšiml. Nancy byla se zákazníkem, anebo měla svoji přestávku. Davidovi pozvolna klesal chlad z páteře do nohou.

Má je teď stejně studené jako Margareta v okamžiku, kdy ji spatřil naposled? Stále si pamatoval její bílé tělo, slyšel, jak dýchá, když procházeli bytem a dívala se do skříní, znovu viděl, jak jí hlasitý dech zdvihá ňadra za modrými šaty. Pak se mu před očima mihla na ten závratný okamžik nahá, ve vonících pokrývkách, modrých jako tmavnoucí obloha. Znovu pocítil nenávist k tomu neznámému, který mu ji nabídl mrtvou. Zemřela v okamžiku, kdy na něj čekala. Kdy mu chtěla dát celou noc. Nebezpečí se rozplývalo, pocit chladu na konci páteře mizel.

Tom se na něj přátelsky usmál.

Osamělý muž měl stále hlavu v dlaních.

David se přiloudal k pultu. Muž měl před sebou možná bourbonskou, možná skotskou.

Jak je? obrátil se k taxíkáři Tom a nalil mu gin. — Ať tu nesedíš tak na sucho.

Budete něco mít? usmál se na oplátku David.

Musíš počkat! Barman se rozhlédl po lokále a dál už si ho nevšímal. David si odnesl nápoj ke stolku. Obě ženy se stále nenuceně bavily. Co mohly mít společného? Na co myslí ten muž u pultu? Teď zdvihl hlavu a napil se a zase ji sklonil zpátky do rukou. Několik žen se vyměnilo. Několik mužů také. Přišly nové páry a jedna větší společnost. Možná cítí potřebu dnes uniknout svému bytu. Stěnám, které začínají pomalu nenávidět. Zašli tedy ,,někam do podniku”. Kde se jim ukloní číšník, kde jim přinese jídlo a pití, za které utratí víc než za jídlo a pití za celý týden mezi svými nenáviděnými stěnami. Jsou někým jiným než obvykle. Jinak se chovají. Jinak se dívají. Jednají. Usedají. Gestikulují.

Vešla Nancy.

Podle toho, jak se rozhlédla, jak dosedla, jak otevřela kabelku a vyndala balíček viceroyek s filtrem, jak si jednu zapálila a jak vydychla první kouř a jak si přehodila nohu přes nohu, jak s nepatrným úsměvem pokynula Davidovi (který se na ni široce usmál, neboť byl velice rád, že ji vidí), podle toho usoudil, že se vrátila od zákazníka. Od dobrého zákazníka. Její černá tvář zářila spokojeností, pohodou. Sem přišla bez nutnosti, bez naléhavosti. Číšník jí bez objednávky přinesl nějaké pití. Podle barvy gin nebo vodku.

Potom přišel samotný muž. Rozložitý, ne příliš vhodně oblečený pro tento lokál. Neupravený. Dnes se ještě nečesal. Zřejmě už něco upil. Zamířil k prázdnému stolku. Tom po něm sklouzl pohledem a odběhl z baru. Ale za chvilku se zase vrátil.

Muž si objednal gin a tonic.

— V místnosti nezůstalo nic, čím by ji mohl praštit. Zřejmě si to tam přinesl. Anebo tam něco našel a vzal to s sebou.

Wood se díval na mladého Deana Snydera nevraživě.

Ověřili jsme také otisky. Většina jejích, pár cizích. Zatím nepatří nikomu, ale asi budou docela nevinné. Ta černá štětka odvedle, taxíkář, zákazníci.

Co v domě?

Z jejich branže tam bydlí ještě jedna. Vlastně bydlela.

Bydlela?

Odstěhovala se.

Kam?

Neznámo. Alespoň zatím.

Jak se jmenuje?

Patricie Wallerová.

Chodila také do klubu?

Nikdy.

Hmm.

Zato chodila „třikrát čtyřikrát v týdnu“ do Le Bébé.

A dál?

To je zatím poslední informace.

Možná spolu ty tři podniky souvisí víc než jenom těmi nákupy ve velkém. Aby to měli lacinější.

To je možné.

Ta zbylá v Rosewoodské… jak se jmenovala?

Nancy Benfordová.

Jistě se všechny znaly. Zajděte tam a podívejte se taky do kartotéky. A zeptejte se, jestli náhodou neví, proč se ta Patricie tak náhle odstěhovala.

Nemuselo to být náhle. A když… tak možná proto, že se nechtěla nechat taky zabít.

To by se nebylo co divit. Jde o to, jestli k tomu měla důvod, nebo jenom podlehla panice. Bílá?

Černá.

U těch člověk nikdy neví, co vymyslí.

Ale v žádném případě to není, co byste očekával.

To ne.

A není v tom nikdy ani kousek logiky.

Není, souhlasil Wood, — ale zase… Vzpomínám si na jedno vyloupené klenotnictví. To jsem byl ještě v přístavu. Na Randallově ostrově. Poslali jsme tam bůhvíkolik specialistů a všechny stopy, které na místě zůstaly, prošly všemi možnými laboratořemi. Pak přišel černej seržant z ulice, který to sice objevil, ale žádnou z těch expertiz ani nespatřil, a řekl nám, kdo to udělal.

To ho viděl a poznal a chtěl se udělat slavným.

Taky jsme si to řekli, připustil Wood. — No, co dělat máte, tak se do toho dejte!

Je půl dvanácté. Mohu se na to vyspat?

Robert Wood se chystal zakývat souhlasně hlavou, neboť spal také rád (zvlášť proto, že ho žaludek někdy trápil i v noci), když na stole zazvonil telefon. Wood se ohlásil a potom jenom poslouchal. Ne dlouho. Pak zavěsil a řekl:

Nemůžete. Pojedeme do Gale’s club.

Dean Snyder viditelně ožil. Když už se nemá vyspat, tak aspoň někde v baru; to je rozhodně lepší než pročítání hlášení nebo listování v kartotékách.

Co tak najednou?

Je tam ten malíř a možná vás budu potřebovat. A možná tam najdeme i Nancy.

Do klubu vstoupili v 11.50. David je zahlédl koutkem oka a obrátil k nim tvář. Přišli jako docela náhodní návštěvníci. Rozhlédli se a popošli do sálu. Spatřil, jak Tom slabě kývl hlavou. Ale nebylo to na pozdrav. Určitě to nebylo na pozdrav. Wood zamířil k tomu nečesanému, který teď upíjel už čtvrtý gin s tonikem. Dean ho následoval. Nikdo jim nevěnoval zvláštní pozornost. Snad kromě děvčat. Ale ta se tvářila, jako by se jich to netýkalo.

Tentokrát se jich to opravdu netýkalo.

Přisedli si.

Muž si jich vůbec nevšiml. Všechen dnešní alkohol už měl vepsán do obličeje. Krev mu pulsovala těsně pod kůží, oči se mu leskly. Lokty těžce spočíval na stole.

Číšník nedal ani v nejmenším znát, že nové hosty poznává. Zastavil se u nich a čekal.

Přineste mi gin a tonik, objednal si Wood po krátkém pohledu na stůl.

Mně také, připojil se Dean, kterému gin s tonikem chutnal.

Podle mě je to ten nejlepší nápoj před spaním, obrátil se družně k muži u stolu. — Nemám pravdu?

Sklenici v rukou, neodpovídal. Pozoroval obliny ledových kostek, s prasklinami a bublinami, volně plující na hladině. Zdálo se, že kromě nápoje pro něj nic jiného neexistuje. Za chvilku mu však po té hladině došla Woodova otázka a řekl:

Vždycky.

Asi máte pravdu, souhlasil živě Wood. — Ale přesto si myslím, že je nejlepší před spaním. Zvlášť, naklonil se k muži spiklenecky, — zvlášť když se pije před spaním ve dvou.

A světácky se usmál. Alespoň byl přesvědčen, že světácky. Ale bylo to docela jedno, protože muž si ho vůbec nevšímal. Ani na okamžik nepřestal sledovat hlubiny nápoje. Seděl čelem k parketu. Na tanečníky dopadal červeně a fialově reflektor a po kostkách ledu ve sklenici přebíhaly rudé odlesky.

To je barva, co? Jako by do ní namíchali krev, zažertoval Wood.

Muž se k němu těžce obrátil; Wood se mu nevinně díval do očí a usmíval se.

Co jste tím myslel? zeptal se pomalu.

Vždyť se podívejte do sklenice, vybídl ho Wood prostomyslně, — nevidíte v ní tu červenou?

Bylo mu kolem čtyřiceti. Je zbytečné se ptát, vyhlížel-li jako vrah Margarety Deckerové nebo ne. Nikdo nevypadá na vraha, právě tak jako na něj vypadá každý. V některých okamžicích života. A když ho právě v nich zastihne příležitost… Kalně a těžce hleděl na Wooda, ale ruka se mu nechvěla.

O pět stolů dál je pozoroval David Mosley.

Muž byl zvláštním způsobem smutný. To si uvědomil dokonce i Robert Wood. Dean Snyder byl na pochybách, je-li to smutek nebo opilost. Možná byl těžkomyslný. Ne ve smyslu psychiatrické diagnózy, ale v tomto okamžiku; v okamžiku, kdy hudebníci začali Early Morning Rain a na melodii dopadalo sinavě modré světlo barových reflektorů, kdy hodiny dosáhly přelomu dne, v okamžiku, kdy se myšlenky odpoutávaly od těla a vykročily na svou vlastní cestu, kam je nemohl nikdo následovat. Kdy prchaly před událostmi, které se kolem teď překotně odvíjely.

O pět stolů dál je všechny tři pozoroval David Mosley a docházel k poznání, že ten dlouhý policista nebude příliš pružný v myšlení, že ten mladší trochu pohrdá světem, i když ho teprve začíná poznávat, a ten třetí, ten v bundě a rozhalené košili, s šátkem kolem krku, ten že někam odešel, někam, odkud ho vrátí až zase čas, a že ta sklenice, která se mu jemně chvěje v rukou, je to jediné, co ho spojuje s tímhle světem. V každé podobě tváře měl vepsánu bolest; v každém barevném stínu, v každém odlesku. Žádná z vějíře barev nedokázala složit jednotlivé části jeho obličeje do sebemenší naděje. Ten smutek ležel ve svalech, v chrupavkách, v kostech, ve vlasech, kůže ho jenom přejímala.

Nevyléčitelný smutek této chvíle.

Rozhodně ho nemohli vyléčit Robert Wood ani Dean Snyder. Byť by ho častovali těmi nejnakažlivějšími úsměvy, kterých byli schopni. Přišli ho zatknout pro vraždu Margarety Deckerové? David to necítil. Jsou na stopě člověka, který mu vytrhl její bílá ňadra z rukou ještě dříve, než stačil sevřít prsty? David to necítil.

Po chvilce zapomněl Gary Dye, proč se na Roberta Wooda dívá, a vrátil se ke své sklenici. Upil a kostky vystoupily z hladiny jako ledovec při náhlé oblevě.

Je mrtvá, řekl nepřítomně.

Kdo? přispěchal s otázkou Wood.

Zabili ji.

Kdo?

Gary Dye dopil. Úslužný číšník před něj postavil další sklenici. Před Deana Snydera rovněž. Jen Wood měl ještě malou zásobu. Nahé kostky se spojily na dně, stejně žluté jako tanečníci na parketě.

Hudba změnila rytmus.

David Mosley na něj zareagoval. Tělo mu znervóznělo a vehnalo do myšlenek nějakou nejasnou vzpomínku, mlhavou, dávnou, ve které se ten muž se šátkem jevil ještě beznadějněji. Teď obličeje tančících vytahovala z přítmí modrá barva a polévala je nocí stejně bledou jako úplněk nad pobřežím. Bílá hlinka na obličejích tanečníků. Kde viděl bílou hlinku na obličejích tanečníků? Gary Dye uchopil novou sklenici. Mírně se napil a nápoj mu ochladil rty. Nemohl je semknout, pohyboval jimi a Davidovi připadal jako hlasatel v televizi v okamžiku, kdy náhle vypnou zvuk.

Wood se k němu naklonil a napjatě poslouchal. Byl si jist, že má před sebou vraha Margarety Deckerové. Byl to dobrý nápad, počkat si na něj tady. Nepřekvapit ho v ateliéru, v jeho prostředí, kdy se každý cítí nejbezpečněji.

Měla roztříštěnou lebku a obnažený mozek, slyšel sípavá, nezřetelná slova. — Obnažuje se přece jenom z lásky. Jak byla krásná, jak byla…

Některá slova si musel Wood domýšlet, odplývala v šumu lokálu i v rytmu hudby. Ale smysl mu neunikal. Smysl přiznání mu neunikal. Trochu litoval, že si s sebou nevzal magnetofon, docela nepatrnou věcičku, kterou lze ukrýt v kapse, položit na stůl pod dlaň, nikdo by si jí nevšiml. Gary Dye už docela ne.

… jak byla bílá, jak měla nevinnou pleť. Tak bílí se malují andělé na nebesích…

Na nevinnost Margarety měl samozřejmě Wood svůj vlastní názor, ale střežil se ho teď uplatňovat. Pozorně naslouchal, neboť vycítil, že ten člověk bude dnes mluvit. Z potřeby mluvit. Že řekne vše, že na sebe prozradí…

O pět stolů dál je pozoroval David Mosley. V hluku nástrojů neslyšel, co říkají, a neslyšel by je, ani kdyby hudba nehrála. Byl příliš daleko. Ale ten muž byl podle něho ve stejném vytržení, jako je prales při obřadech iniciace, jako by sám sebe teď uváděl do jiného života, jako by sám sebe zasvěcoval, a po tváři se mu modrala hlinka z reflektoru.

Jak úžasně bílou musela mít pleť, když z ní vykapala všechna krev. Jak musela být krásná!

Myslíte krásnější, než byla zaživa? nemohl se zdržet Wood, neboť i on kdysi absolvoval kurs pro policisty v civilu. Ani ho nenapadla profesionální poznámka, že nikdo z roztříštěné hlavy zpravidla nevykrvácí, že zemře na relativně malé množství krve, která stlačí mozek. Gary Dye ho nevnímal. Pro Garyho Dye neexistoval. Ani on, ani Dean Snyder. K velkému politování Roberta Wooda se stále ještě nevyznal z toho, jak zavraždil Margaretu Deckerovou. Ale Robert Wood byl trpělivý.

Nejkrásnější kombinace. Její vlasy, noc, prazáklad světa, ze kterého se zrodilo všechno světlo, modré oči, obloha, která se zdvihla nad chaosem zeměkoule, uprostřed vesmíru, nejušlechtilejší barva, bílá pleť. Smrt se vždycky maluje bílou barvou. Bílá barva je nic, smrt je Nic. A krev. Materiál mezi životem a smrtí. Jakmile vykape…

Vy jste malíř, že jo? vmísil se opět Wood.

Hudba změnila rytmus a sklenice v Garyho ruce se proměnila v okrově písčitý pahorek, obklopený Chuang-che, žlutou řekou ze severu Číny, žlutá barva je nebezpečí, klouzala po stěnách, blížila se mu k ruce, až roztaje poslední kousek žlutého ledu, potřísní mu rukáv, poraní ruku. Pokape krev.

Hudba dohrála a barevná světla zhasla. Držel v rukou jenom sklenici ginu s toníkem a pár kostkami ledu. Potom konečně spatřil oba policisty.

Co tady děláte ? obořil se na ně.

Tom kývl na Davida Mosleye. David vstal a přistoupil k pultu. Bylo něco po dvanácté.

Sjeď do Dvaadevadesátý. Nastoupí ti tam nějakej chlápek s Lindou. Znáš ji ?

Ne.

Sedává támhle, kývl barman dozadu za hudbu. — Včera měla tmavě červenou blůzu a hnědou sukni.

David přikývl:

Široký obličej, krátké hnědé vlasy. Na ten typ nápadně světlé oči.

Jo. Řekne ti adresu. Potom se vrať.

Když odcházel, nic se u stolu s malířem nezměnilo. Gary Dye osaměle popíjel uprostřed soustředěné pozornosti obou policistů.

Dojel tam o chvilku dřív a vystoupil z vozu. Ulice byla téměř prázdná. Dům na rohu vypadal jako bez života. Všechna okna byla temná, jen nahoře dvě svítila. Zastavil se pod jedním z nich. Kolem teď přešlo několik chodců. Ticho. V oknech jako by nikdo nebydlil. Co se za nimi dělo? Kam všichni chodili? Dotkl se zdi, ale nic necítil. Prázdný dům. Nikde nebušilo srdce, nikde se nezdvihaly plíce. Dál nemohl, zeď byla příliš silná, příliš masívní. Popošel k dalšímu oknu a postavil se k němu zády. Ticho. Stejné bylo i u třetího. Pod ním byl zamřížovaný otvor do sklepních prostor. Přiložil před něj ruku. Do ulice vycházel teplý vzduch. Sklonil se a zhluboka vdechl. Nic. Téměř nic. Nedovedl však rozeznat to „téměř“. Něco to bylo, ale příliš slabé. Příliš rozptýlené. Jako když… jako když projížděl jednou tím rovinatým krajem na jihu Indiány. Tam to cítil také. Nebo se mýlí?

Poodešel ke kraji chodníku. I nahoře civěla okna mrtvě do ulice. Až na to teď už jen jedno. Bylo zavřené. Žluté světlo žárovky nepřerušil žádný stín. Zachycovalo se slabě na rámech skla a lesklo se do noci. Jako kdyby někdo odešel a zapomněl zhasnout. V posledních dvou blocích, před York avenuí, tam kde ji přetínala živá Roosevelt Drive, bylo podobných domů víc. A hned za Roosevelt Drive tekla už East River. Západní průliv kolem ostrova Welfare sahal až sem. O kousek výš kotvily ferry boats do Astorie. To už byl Queens. Dobrá poloha.

Aniž by zaslechl kroky, aniž by zaslechl klíč, otevřely se dveře. Vrátil se k vozu. Vyšla Linda a za ní nějaký muž. David se sklonil ke dvířkům automobilu a chtěl nahlédnout dovnitř chodby. Někdo jim přece odmykal! Nepromluvili ani slovo. Dveře zapadly - a teď David zaslechl otáčení klíče v zámku.

Dobrý den, řekl.

Linda odpověděla své „Hallo“ a muž krátce kývl.

Otevřel jim zadní dvířka po obou stranách.

Dolů na Dvaačtyřicátou, pokynula mu.

Jel po dvousměrné Park avenui, protože nevěděl, kam budou na Dvaačtyřicáté chtít. Octli se v plném světle reklam a osvětlení nejrůznějšího druhu. Po levé straně minuli První Národní, Hanoverskou a ITT. Zahlédl muže v zrcátku. Tmavý klobouk stažený do čela. Se širokou střechou. Lehký plášť měl zvednutý límec, ale nijak se do něj nesnažil skrčit. Tak kolem padesáti let. Dost tlustý. Husté obočí. Široké. Zapadlé oči. Široký nos, jaký mívají negři. Ale byl bílý. O tom nebylo vůbec pochyb. Bezvýrazné rty. Nebyly zvlněné, ani přísně rovné a kruté, nevypadaly bezcitně. Bezvýrazné rty. Hladce oholený. Na rohu Devětačtyřicáté musili chvíli čekat. Dvakrát nestačili přejet na zelenou. Až potřetí. Ani náznak netrpělivosti. Projel soutěskou mezi Palmolive a hotelem Valdorf Astoria, mezi těmi mohutnými obry, kteří vás hrozí rozdrtit a zároveň vás ohromují zvláštní krásou a odvahou. Nový Palmolive ze skla a aluminia a naproti němu starý hotel, masívní, s poskakujícími římsami průčelí a dvěma věžemi. Hned za nimi se boky soutěsky ještě zvýšily. Union Carbide - celý šedivý, ze skla a oceli, vyhnaný do oblohy a zezadu podepíraný ještě třináctipatrovým křídlem, spojeným s ním úzkým mostem. A na druhé straně rovněž nový skleněný Chemical a tenký a štíhlý Westvaco.

Před Pan American odbočil na jednosměrku doprava a zeptal se:

Vpravo nebo vlevo?

Nebyla si jista. Obrátila se k svému průvodci. Ukázal doprava. David ten pohyb spatřil v zrcátku, ale čekal, až mu Linda řekne.

Zabočil doprava a octli se v další oslňující záři reklam a pouličních světel. Teď už neměl tolik času sledovat muže vzadu. Přesto si všiml, že měl mezi spodním rtem a důlkem na bradě uprostřed malou bradavici. Alespoň to jako bradavice vypadalo. A že měl oblek z drahého obchodu. Choval se pánovitě, i když nic neříkal. Sem tam mu po očích přeběhl neón nebo lampa nebo zářící výloha a vytáhly je z důlků na povrch tváře. V jednom okamžiku se zaleskly jako modrý led v nápoji v Gale’s club. Proč si k tomu malíři policisté přisedli? Zabil opravdu Margaretu DeckerovoU?

Zastavte u knihovny!

Hluboký hlas. V tónu nezněla prosba ani příkaz ani přání. David měl jenom zastavit u knihovny. Zastavil tam a muž bez dalšího slova vystoupil a zmizel v davu. Tísnivá atmosféra z vozu rázem vyprchala. Linda se uvolnila, v ústech jí zasvítil zažloutlý chrup a s úlevou řekla:

Teď to vem zase zpátky do klubu! To byl ale nudný patron, co?

Jak jsi k němu přišla ?

Jak jsem k němu mohla přijít? Doprovodila jsem ho tam a zase na něj počkala.

Co ten tam, prosím tě, dělal?

Jako všichni ostatní, odpověděla bez podezření a David se už dál neptal. Jel kolem Bryantova parku na Times Square a na Osmou a po ní vzhůru kolem pro Davida trochu tajemného Gospel Terbanacle, kolem hotelů sugestivně zářících jmény, kolem YWCA, kde bylo vždycky víc živo než jinde, a dál kolem Hearsta na Kolumbovo náměstí a odtud přímo na sever podél západního okraje Central Parku. Cestou se přátelsky bavili; o činžích, o cenách potravin a šatstva a niklových kohoutků do koupelen a také bot a prádla a šatstva a past na zuby, až zastavili před klubem.

Tom se na ně obrátil a kývl. Všechno bylo v pořádku. O pět stolů dál bylo už prázdno. Hudba hrála blues louisianského Waltera You Better Watch Yourself.

Proti všem předpokladům Nancy Benfordová včera, kdy se oba policisté věnovali z největší části teorii výtvarného umění vyhlašované ústy značně opilého Gary Dye, v klubu přítomna nebyla. Po předběžné kalkulaci pravděpodobné dávky spánku, potřebné k dennímu zotavení, se za ní vydal Dean Snyder v jedenáct hodin příštího dne.

Výtahu nepoužil. Nebylo to tak vysoko a nechtěl riskovat, že mu zatím proběhne dolů a on ji zase bude muset shánět.

Někde nahoře bouchly dveře. V polovině patra k němu sestupoval dost odpudivě vyhlížející muž. Přestože bylo horko, měl na hlavě klobouk vražený hluboko do čela, odkrývající (neboť Dean se ohlédl) pod řídkými vlasy ostře vystupující týlní kost. Střední věk. Kolem padesáti, odhadoval. Boxerský nos se širokou základnou chřípí. Oči ve stínu klobouku byly zakryty hustým obočím tak, že nebylo možné poznat barvu. Kolébal se - jako všichni lidé mající značně nad váhu - se schodu na schod.

Netečně na něj pohlédl.

Nad důlkem v široké bradě měl tmavě hnědou bradavici.

Bydlil tam? Nebo přišel někoho navštívit? Dean v duchu odpočítával čas i prostor. Ty dveře musely bouchnout ve třetím patře. Nerozhodně se zastavil, ale muž již vycházel na ulici.

Přišla mu otevřít na šesté zazvonění, nijak zvlášť vlídná k návštěvám. A už docela ne vlídná k návštěvám policie. Řekl si, že je to stále lepší, než aby už byla z domova a musel ji bůhvíkde honit po lokálech. Pochopitelně kapitulovala. Ale mrzutě a nepokrytě dávala najevo, jak by byla ráda, kdyby odešel. A jak by byla ještě mnohem raději, kdyby vůbec nepřišel. Spokojila se nadějí, že odejde co nejdřív, otočila se na prahu a nechala ho v otevřených dveřích. Byt měla stejný jako Margareta. S pohovkou, stolkem, deskou, nějakými skříněmi a lampou.

O patro níž bydlela Patricie Wallerová.

Uvařím si kafe, hlasitě zívla. Měla na sobě růžovou noční košili a přes ni tmavě modrý krajkový župan. Šlo jí to tak dobře k pleti, že tu asi někdo na počátku noci byl. A možná je tu i teď. Dveře do ložnice byly pootevřené jen úzkou škvírou.

Jste tu sama?

Podpalovala plyn a - nevyspalá — plně se na tuto činnost soustředila. Až po chvilce přisvědčila.

Samozřejmě.

Dobře nechápal, co je na tom tak samozřejmé, ale snad mluvila pravdu. Konečně je docela možné, že se sám o tom ještě přesvědčí, aniž by na ty dveře sáhl. Posunul si pouzdro s revolverem a zkusil, jak mu pažba vklouzne do dlaně.

Chcete taky? zavolala z kuchyňky.

Až sem zavoněla čerstvě spařená vroucí káva. Dean na ni dostal chuť, ale rozhlédl se kolem a zavolal zpátky, že ne, že děkuje, že už snídal. Nechtělo se mu pít po nějakém pochybném hostu ze šálku, který možná nebude vypláchnutý ani studenou vodou. Ve skutečnosti měla všechno nádobí umyté Ivorym a Electra sólem (ale o tom samozřejmě nevěděl) a svým způsobem i malebně poskládané v řadě skříněk nad kuchyňskou linkou.

Nechce, nechce, přinesla si kávu k němu do velkého pokoje. Mezitím se posadil na relativně nejprázdnější židli, tedy tu, která měla přes opěradlo jen nějaký přehoz z tenké látky. Odložila hrnek na desku u pohovky a zavadila pohledem o zrcadlo.

Měla bych se učesat, co?

Jistě by to neškodilo, pomyslil si, ale řekl: — Na to, abyste mi něco řekla o Patricii, na to se česat nemusíte.

Stejně je to kafe moc horký, usoudila a zašla do koupelny. Není tu opravdu nikdo? Nevyjde z té koupelny místo ní chlap s pistolí v ruce? Ale nezdálo se. Asi se i sprchuje. Slyšel proudící vodu, přerušovanou jejím černým tělem a odplouvající výlevkou na dně vany, ale žádné smyslné představy to v něm nevyvolávalo. Nebyl ten člověk ze schodiště u ní? Nebo u Patricie Wallerové? Nenajdou v jejím bytě mrtvolu? Mimoděk se otřásl.

Neodešel od vás teď někdo? křikl směrem ke koupelně.

Neslyšela.

Počkal, až zastaví vodu.

Kdo bydlí tady vedle ?

Nikdo. Je to už dlouho prázdný.

Nebyl ten chlap nakonec u Deckerové? Nehledal tam něco? Nezapomněl si tam něco?

Když se konečně vrátila, vypadala opravdu líp. Obličej ztratil únavu, kůže se vypjala, alespoň to budilo takový dojem, voda jako by spláchla všechen spánek i ranní stopy večera. A noci. I myšlenky se vracely na svá místa.

Tak co jste to vlastně chtěl? Jo, jestli tu někdo není. Samozřejmě že tu nikdo není. Žiju sama.

Doufám, že vám není příliš smutno, řekl Dean. — Chtěl bych vědět něco o Patricii Wallerové. Bydlela pod vámi.

Proč se nezeptáte rovnou jí?

Ta káva skutečně nádherně voněla. Měl by se zeptat, jaký druh používá. A jistě byla silná.

Protože není doma.

Snad přijde pozdějc.

To je možné. Jenže já nemám čas na ni čekat.

Od ní klíč nemám, protáhla s podezřením v hlase.

Nic se jí nestalo, ujistil ji. — Jenom se náhle odstěhovala.

Tak přece? nepodivila se.

Ona se chtěla odstěhovat?

Jo.

Proč?

Proč se stěhujem ? Už se jí tu nelíbilo.

Jsou to přece docela slušné byty.

To jo. Jenže v nich nacházíte mrtvý ženský.

A proto odešla?

Asi pudu taky.

Neměla strach z něčeho konkrétnějšího?

Jako z čeho ? zpozorněla.

Jako jestli neměla strach spíš z někoho než z něčeho.

Jo. Z vraha. Nějak si to dala dohromady s tou holkou, jak ji tuhle našli rozkuchanou ve Wakefieldu.

Dean ten případ znal. Znásilnění a vražda z vilnosti. Byla to taková lepší štětka. Co chodí na večeře do Barbizonu.

Nebo Algonquinu. Co má prostě vyšší klientelu a chodí jen někdy. A hledá někoho, kdo by si ji držel.

To bylo přece něco docela jiného.

Jak jinýho ? Vyšly z toho obě mrtvý.

Tamto byla vysloveně sadistická záležitost někoho, kdo se tím vzrušoval nebo kdo ženy nenáviděl.

A jak víte, že se nevzrušoval tenhle? Když ji praštil přes hlavu ? Nebo že nenáviděl ?

Nancy mezi rozhovorem upíjela pomalu kávu. Z návštěvy měla čím dál tím menší radost, i když ji vlastně nijak neohrožovala. Ani její životní standard. Ale byl to polda. Neměla by se doopravdy odstěhovat? Teď je tu v baráku už sama. Docela sama. Co tenhle kluk ví o tom, čím se chlapi vzrušujou. (Na obličej se jí zase pomalu vracela únava.) Jakou touhu mají bít. Lámat. Škrtit. Jak je vzrušuje krev. Jak rádi sahají po hrdle. Po černým hrdle zvlášť. Černý hrdlo není tak drahý, proč si ho nedopřát. Jak zarývají prsty do těla. Všude. Všude. Do celého těla. Jak bolí ty „easy money“. Jak nekonečná je doba, než se jí s posledním výkřikem sveze z těla. Jak dlouho se ona pak vzpamatovává.

Samozřejmě.

Jsou také pohodlnější výdělky.

Bezpracné.

Jak má která štěstí. Jaká náhoda ji tu noc potká. Ale nikdy žádná neví, jestli se dočká rána. Jako Margy. Byla to dobrá holka. Bílá, ale dobrá. Nebo tamta rozkuchaná. Tu neznala. Co když někdo takový přijde na ni? Předem se to nikdy nepozná.

Vlastně, uvažoval mezitím Dean, není mezi těmi vraždami nějaká spojitost? Nemohla by být mezi nimi nějaká spojitost? Třeba tady neměl tolik času. Třeba začal stejně jako u té z Wakefieldu, ale někdo ho vyrušil. Musí se podívat na výsledek pitvy. Na oba výsledky. Třeba něco najde. Objeví. Nějaké styčné body. Něco, co všem uniklo.

Nevíte, kam šla?

Nic neříkala.

Nancy, nám opravdu nejde o to, abychom ji nějak pronásledovali. Ale mohla něco vědět. A proto dostala strach. A proto odešla. Možná jinde by se už nebála mluvit.

To je možný. Já ji zas tak neznala. Taky k nám do klubu, což řekla s jistou hrdostí, — nikdy nechodila. Fakt nevím, kam se hnula. Byla odněkud z jihu a chtěla se vrátit. A taky nesnášela newyorský podnebí. Tady je věčně jenom horko nebo zima. Buď se člověk potí a dusí, nebo se třese zimou. A vzduch se nedá dejchat ani v létě, ani v zimě. Já vodejdu taky, rozhodla se a položila prázdný hrnek na desku.

V první chvíli měl dojem, že se na místě oblékne a napěchuje kufr vším, co tady má, anebo vezme kabelku a všechno, co má, tady nechá a řekne mu Good bye! Ale byl to spíš rezignovaný povzdech někoho, kdo by odtud sice rád odešel, kdo touží odejít, kdo ví, že by to pro něj bylo nejlepší, ale je příliš unaven, než aby to doopravdy udělal.

Odpoledne zašel za Woodem.

Wood vyslechl jeho teorii o možné souvislosti vraždy Ley Farleyové s vraždou Margarety Deckerové (k chvále Deana Snydera musíme dodat, že nijak neskrýval, že je to vlastně teorie Nancy Benfordové) a zamyslil se.

To mě nenapadlo, přiznal. — Ale tahle byla celkem čistě zabita. Řekl bych chladnokrevně. Jako by za ní někdo přišel s úmyslem ji zabít.

Ten první musel být přece taky chladnokrevný.

Ne, řekl rozhodně Wood. — Nebyl. Navíc Margareta byla oblečená. Měla na sobě dokonce i boty. Tamta byla zmasakrována zřejmě při nějakých orgiích. Poškrábané tělo, pokousané, na několika místech tržné rány.

To Dean připouštěl.

U Deckerové ho možná někdo vyrušil a už bylo pozdě couvnout. Wallerová bydlela ve stejném domě a mohla pachatele zahlédnout. Třeba ho znala. A dostala strach. Třeba… Třeba už taky nežije.

Hmm, zamyslil se Wood a na obličeji mu bylo vidět, že ho tato možnost příliš nepovznáší. — Tak se po tom podívejte. A tu Wallerovou najděte v každém případě!

Ještě něco? otočil se, když Dean nerozhodně přešlápl z nohy na nohu.

Když jsem šel k Nancy, začal váhavě, — slyšel jsem nahoře bouchnout dveře. Na schodech jsem potkal dost nápadně nepříjemného člověka.

No a? Takových snad potkáváte málo? Nejen na schodech?

Počítal jsem čas. Dveře by měly bouchnout ve třetím patře. U Nancy nebyl, byt vedle je prázdný a pak už tam bydlela jen Margareta Deckerová.

Wood vyskočil.

Proč jste ho nezatkl ?

Napadlo mě to pozdě. A nebyl jsem si jist.

Pošlu tam někoho z těch, co byli s námi. Jestli prohlížel byt u Deckerové, tak jste potkal pravděpodobně jejího vraha.

Dean Snyder odešel a pomyslil si, že měl raději mlčet.

Sešel do přízemí a nejprve si vyhledal akta případu Ley Farleyové. Nebylo to tak dlouho, aby je založili nadobro a musel za nimi až do ústředního archívu. Čtyřiadvacetiletá, narozena v Allentownu, Pennsylvania, naposledy bydlila 15, Boyd Av. Wakefield, Bronx, New York, N.Y. Povoláním prodavačka (přes nepochybnou hrůzu a ošklivost celého případu se Dean ušklíbl. Ale v tom prodloužení rtů nebylo věru ani kousek veselí. Nad takovým čtením opravdu nelze jásat, i kdybyste jím listovali v místnosti daleko líp a svěžeji zařízené, bez zelených stěn a hole bílého stropu s žárovkou s plochým stínítkem, bez železných šedivě lakovaných skříní s abecedně roztříděnými zločiny, bez otlučeného stolu a vrzající židle), tedy povoláním prodavačka, v posledních čtyřech letech nebyla nikde zaměstnána, rejstřík čistý, ani pro prostituci nebyla nikdy vyšetřována. Často vídána ve společnosti starších až starých mužů, následoval popis, jistě musela být hezká a elegantní, vlastnila Chevrolet Camaro, dvoudvéřové kupé, zřejmě si vydělávala víc než já, pomyslil si policista a přehodil nohy, nalezena 6. června ráno ve svém bytě na upozornění posluhovačky, která se nemohla dostat dovnitř. Ležela nahá na podlaze, podle výrazu v obličeji a polohy těla zápasila o život do poslední chvíle. Oděrky na rukou svědčily o tom, že je měla svázané. Pitva prokázala, že byla znásilněna, sperma po coitu bylo nalezeno pouze ve vagině. Krevní stopy, to ho nezajímalo, k předčasnému výronu semene u pachatele nedošlo, otisky zubů na kůži na prsech a v okolí genitálií se značným otokem vaziva nejasné pro silné zduření a hematom. Smrt nastala uškrcením, strangulační rýha pod hrtanem, carotidy a arteriae vertebrales ho rovněž nezajímaly. Prověřená alibi všech mužů, se kterými se pravidelně stýkala. Z toho síta mohl ovšem snadno někdo propadnout. Mohlo jít samozřejmě i o náhodnou nebo docela novou známost. Zámek nenesl stopy násilí. Hm, uvažoval Dean, zámek nenesl stopy násilí. U Deckerové taky ne. Buď měl pachatel klíč, nebo mu otevřela sama - a v tom případě mohl být pozván, tedy známý, anebo byl cizí a vnikl do otevřených dveří násilím.

Nebo si ho tam sama přivedla.

To už se zjistit nedalo.

Nelze také vyloučit domněnku, že o něm Margareta věděla nebo se o něm nějak dozvěděla. Eventuálně, že ho i vydírala. A ještě stále je v pozadí ten neznámý, o kterém se zmínila Frankovi Muellerovi.

Obě byly bílé. To samozřejmě nic neříkalo. Peníze jsou peníze a tady je plno černochů, jejichž konto by chtěl mít. Pátrání sice tak docela neusnulo, ale ani nijak nepokročilo.

Znovu listoval materiály.

Nechodila náhodou také do Gale’s club? Nic tam o tom nebylo. Ale stejně se tam budou muset znovu podívat.

Chcete přivést policii na mizinu a ještě se dobře pobavit, co? komentoval Snyderův návrh Wood.

No, kdyby to šlo nějak skloubit dohromady, tak by to bylo docela prima. Ale chtěl bych se tam podívat z tohoto důvodu a potom… odtamtud by mohla vést cesta i za tou zmizelou Wallerovou.

Neříkám, že ne. Ale bude lepší, když se tam vypraví někdo jiný. A půjde s nějakou holkou jako zákazník.

Výborný nápad, souhlasil nadšeně Dean Snyder, — jenom nevím, proč bych to nemohl být já?

Cením si, jak urputně dovedete bojovat ve prospěch věci. Ale vás už tam znají.

To byl argument, který musel Dean Snyder nejen respektovat, což musel v každém případě, ale i uznat. Ale přesto…

Možná by bylo dobré, kdybych se tam vypravil za Wallerovou a za tím druhým účelem tam šel někdo jiný.

Wood se zamyslil. Možná by to bylo opravdu dobré. Možná by Dean strhl pozornost na sebe a ten druhý…

Dobrá. Pokuste se dostat k té nové adrese. Eventuálně se podívejte do těch ostatních lokálů. Ale, poznamenal vážně, — ale o Farleyové ani slovo.

O.K., souhlasil Dean, — doufám, že ji najdu.

Byl bych rád, kdybyste ji našel živou.

INTERMEZZO HORKÉHO VEČERA

Použijí PAN AM, oznámil kapitán Roy Oglesby z oddělení omamných jedů svému zástupci, hlavnímu inspektorovi a ženě z oddělení zvláštních útvarů.

PAN AM sem z Iránu nelétá.

Nasednou v Singapuru.

Kolik jich bude?

Dva. Jejich diplomatické pasy znějí na jména Chalíl Mardam a Muhammad Farzád. Oba jsou pracovníci íránského velvyslanectví.

Jestli se nemýlím, singapurská linka dosedá jednou na La Guardia a jednou v Newarku.

Tahle přistane na La Guardia, vysvětlil kapitán a po malé pomlce dodal: — Dnes v 6.00 P.M.

Bylo 10.30 A.M.

Za okny byl velmi pěkný den. Slunce bloudilo po střechách Manhattanu a odvrácené stěny domů mizely v hlubokých stínech. Royi Oglesbymu připomínaly některé obrazy Ellswortha Kellyho z Betty Parsons Gallery. Klimatizační zařízení pracovalo už teď téměř na maximum. V řekách kolem se odrážela letní obloha, přizdobená sem tam bílou houbou; měkkou, nadýchanou, vysušenou. Z čeho je vlastně mrak, když v něm není voda ? Když z něj neprší a jen tak se přesouvá blankytem nad Empire State Building z daleka do daleka, odnikud nikam, myslil si první muž, ale bylo to jen pouhé pomyšlení. Krátké, lehké, neurčité. Neboť v této chvíli je ve vzduchu letadlo společnosti PAN A M K-JFK 22 a neodvratně se blíží k New Yorku. Startovalo v Singapuru s dvěma ohlášenými muži, za tři a půl hodiny bylo v Hongkongu, za další čtyři hodiny dvacet minut v Tokiu a třináct hodin čtyřicet minut potřebuje na Pacifik a USA.

Kde je teď?

Ale na tom nezáleží. Důležité je, že v šest nula nula P.M. bude tady. A že na palubě veze íránské opium. Singapur, Hongkong, myslil si druhý muž, to budou sami Asiaté. Až na nějaké výjimky se budou těžko rozlišovat. Íránci mohou přijet na letiště a přivítat jiné a tihle proklouznou. Nebo přivítat tyhle a proklouznou jiní.

Od ministerstva povolení nedostaneme. Na to je příliš pozdě, upřesnil informace kapitán, aby se náhodou myšlení tří přítomných osob neubíralo směrem bláhových nadějí. Kolik mužů bude zapotřebí? Kolik vozů? Jaký budou potřebovat doprovod? Musí se včas informovat náčelník letiště. Musí se včas zkoordinovat všechny detaily, myslela žena. Co všechno kapitán ještě ví?

Nic víc nevím, řekl kapitán. — Předpokládám, že budou uvítáni personálem konzulátu a že pojedou služebním vozem se řidičem. Pravděpodobně čtyři osoby. Kudy pojedou, nelze předem určit. Mohou také odjet docela jiným vozem, než na ně bude čekat. V každém případě akce musí proběhnout na parkovišti. Nejvýš na příjezdové cestě. Než vyjedou na Central Parkway.

Slunce klesalo netečně po svém oblouku nad Manhattanem, jen se odklonilo o svou denní část stupňů a z okna, odkud se na ně teď už nikdo nedíval, se stěny domů i střechy docela změnily. Kontury se posouvaly, barvy temněly, obraz se přeléval, plochy ostrého světla i temných stínů měnily místo. Obloha zoranžověla, vítr roznášel z řek teplou tříšť kapek.

Letadlo bylo již nad územím Spojených států amerických.

Dosedlo krátce po šesté hodině. Pro letištní personál to byla každodenní samozřejmost. Odbavovací plochy se plnily a vyprazdňovaly, z rolovacích drah se vznášela letadla, dispečerské středisko vydávalo příkazy, v hlavní hale byl pořádek, cestující se řadili ke svým vchodům a východům, čekárny dýchaly pravidelně s každým vzletem, generální ředitel letiště byl už doma. Novinové Stánky a informace měly napilno. Odbavování pasažérů pokračovalo bez závad s běžnou, vžitou rutinou.

Cestující sestupovali po schůdkách.

Před každým východem stál jeden civilní úředník z Federálního úřadu pro potírání narkotik. Při odbavování dvou za sebou jdoucích mužů, kteří vypadali jako silně poevropštělí Arabové a byli velice elegantně oblečeni, si pracovník letiště krátce přejel prsty přes bradu. Vypadalo to jako automatický návyk. Civilní úředník z Federálního úřadu pro potírání narkotik se však nedomníval, že je to automatický návyk, a k oběma mužům se připojil. Vyšel s nimi z letištní haly do sluncem prozářeného teplého večera.

Nepřivdal je nikdo.

Dobrá. Třeba nejsou tak důležití. Anebo jsou velice důležití. Nesli dva veliké kufry. Nesli je sami. Celní služba je propustila bez prohlídky jako osoby chráněné diplomatickou imunitou. Žádný stodolarový limit zboží osvobozeného od cla se jich netýkal. Oba cestující zamířili k parkující černé BMW třistadvacítce. Dvoulitrový šestiválec, odhadl Chris Utley, jestli se rozjede naplno, umí ,,stovku”. Řidič byl podle obličeje i barvy pleti Arab.

Okrově žlutý Chrysler, zaparkovaný do uličky tak, aby nemusel couvat, nastartoval. Chris přeřadil páku z ,,P“ na Černý BMW s diplomatickým značením vycouval a zamířil k výjezdu z parkoviště. Chris přepnul vysílačku.

Vyjíždějí, oznámil krátce.

O.K., ozvalo se na druhém konci.

Odjezdová silnice se stáčela do mírného oblouku. Celé letiště bylo obráceno startovacími a přistávacími drahami k Rikers Islandu, což znamená, že ho od něj dělila voda. V těchto místech se East River rozlévala, na západě vytvářela kolem La Guardia Bowery Bay a na východě hluboce vykrojenou Flushing Bay. Na pevnině letiště ohraničovala Grand Central Parkway a 99th St. Qeens. Odtud byl viděl vršek betonové kulaté kontrolní věže s kulatými okny, která Chrisovi připomínala orientální mešitu. Kruhové parkoviště, odkud právě vyjížděl, bylo na severní straně, ohraničené rovněž kruhovou novou budovou s širokými oblouky.

Černá třistadvacítka přidala plyn. Chris jim nechal trochu náskok. Tam, kde se spojovala výjezdová silnice s příjezdovou, zrychlil. Když se na jejím konci objevil červený buick, začal předjíždět. Buick se rychle blížil, Chris se jen pomalu sunul podle boku BMIV. Ozvalo se troubení, ale Chris už teď nemohl zpátky a zdálo se, že nemůže dost rychle ani dopředu. Arabský řidič zmáčkl klakson, rychle přidal plyn a snažil se ujet Chrisovi, aby se na něj Chrysler ne natlačil.

Téměř se mu to podařilo.

V okamžiku, kdy se Chris pokoušel zařadit za něj a uhnout červenému buicku, narazil do zavazadlového prostoru černé limuzíny a stočil ji přední částí do silnice. Řidič buicku prudce zabrzdil, ale srážce už nezabránil.

Ošklivý rachot mačkaného plechu pobouřil okolí. Všechny tři vozy byly do sebe lehce vklíněny a barvy laků se v místech střetu přenášely na vedlejší automobil. Zavazadlový prostor černého BMW se rozevřel. Na jeho dně spočívaly dva velké kufry.

Chris Utlev vyskočil z vozu a přeběh! k řidiči černého BMW.

Nestalo se vám nic ? zeptal se.

Ne. Nestalo se jim nic. Nikomu. Rychlost nebyla velká a náraz nebyl prudký. Ale byli trochu omámeni úlekem nad možností, co všechno se stát mohlo. S úlevou shledávali, že jsou živí a zdraví. K druhému okénku přiběhl řidič červeného buicku.

Nestalo se vám nic ? nahlédl do vozu.

Ne. Nestalo.

Nepotřebujete lékařské ošetření?

Ne. Nepotřebujeme. Nic se nám nestalo.

Musíme počkat na policii.

Kolem se zastavovaly další a další vozy, protahovaly se úzkou škvírou na silnici a hlasitě troubily. Mezitím radost nad šťastným osudem, který dopřál Alláh údům cestovatelů, vystřídalo rozhořčení. Vůz musí do opravy! Zdrželi jste nás! Mohli jste nás zabít! Takhle se přece nejezdí! Utrpěli jsme šok. Budeme si stěžovat! Nakonec jistě i únava po dlouhé cestě přispěla k tomu, že oba diplomaté navzdory svému povolání začali proklínat všechno kolem, nadávat všem kolem, gestikulovat na všechny kolem a všemu kolem také vyhrožovat. Oba Američané jim udiveně naslouchali. Ukázali jim přece řidičské průkazy a sdělili jméno pojišťovny. To u nich doma se řeší havárie takhle? Naštěstí na policii čekat nemuseli. Byla tu v několika minutách. Všechno svědomitě zjistila, zapsala, nakreslila, vyzvěděla…

Někdo nám ukrad! kufry, vykřikl v tu chvíli Chalíl Mardam, který přešel k zavazadlovému prostoru.

Další komplikace. Policisté okamžitě uvědomili nejbližší hlídkový vůz, neboť bylo jisté, že někdo využil zmatku na silnici, kufry odcizil a teďs nimi ujíždí po jediné možné trase, po Grand Central Parkway. Zcela jistě ho dopadnou. Pánové se nemusejí o svá zavazadla obávat.

Ale pánové měli na newyorskou policii zřejmě jiný názor, i když přijeli do Spojených států poprvé (není-liž pravda?), a o své kufry se velice obávali.

Jste pojištěni ?

Samozřejmě.

Co jste v těch kufrech měli? zeptal se řadový policista Leme.

Věci, které budeme potřebovat. Prádlo, šaty, obuv, vázanky, ponožky a další osobní maličkosti.

Jaké maličkosti?

Holicí strojky, manžetové knoflíky, manikúry, kartáčky na zuby, knihy a podobně.

Řadový policista Lané si všechno účastně poznamenal a chtěl vědět, kde budou oba pánové v New Yorku bydlet. Pánové adresy ještě neznali, o byt se jim zajisté postará konzulát. Tam se na ně také doptají.

Zajisté, pravil Lané a zaklapl notes.

Ukázalo se rovněž, že všechny tři vozy jsou schopné se vlastní silou vzdálit, i když všechny tři potřebují opravu. Ovšem od toho jsou tady pojišťovny. A tak se nakonec všichni rozjeli. S trochu nevraživými poznámkami ze strany diplomatických zástupců Íránu a zdvořilými omluvami ze strany neopatrných amerických řidičů. Kteří to vlastně všechno zavinili. I když… i když by jeho Chrysler, jak uvedl Chris Utley, v pořádku černý BM W předjel a nic by se nestalo, kdyby Íránci náhle nezvýšili rychlost.

Ještě týž večer byly oba kufry dodány na konzulát. Obsahovaly věci, které budou zajisté diplomaté potřebovat. Prádlo, šaty, obuv, vázanky, ponožky a další osobní maličkosti; holicí strojky, manžetové knoflíky, manikúry, kartáčky na zuby, knihy a podobně.

Newyorská policie se zase jednou vyznamenala, íránský konzulát, jak si řekl kapitán Roy Oglesby, rovněž.

Dean Snyder se vydal za Patricií Wallerovou. Zkusil, jestli náhodou neudala na poště novou adresu, ale její korespondence byla asi zcela zanedbatelná. Zázraky se nedějí, řekl si. Nebo možná už žádnou adresu nepotřebuje. Podíval se do jejího bývalého bytu. Rovněž zbytečně. Pár kusu nábytku (podle kterého se dalo lehce usoudit, že stála v hierarchii děvčat z podniků mnohem níž než Margareta Deckerová i než Nancy Benfordová), holé okno, v koupelně zbytek mýdla. Nikde ani sebemenší náznak, kam se chystala odjet.

Večer zašel tedy do Gale’s club. Ne jako eventuální „triek“ na účet policejního aparátu, ale jako jeho neuniformovaný člen.

Posadil se k baru.

Byl jsem tady nedávno, prohlásil se Tomovi.

Tom přikývl.

Co si dáte ?

Dal si sklenici bílého vína.

Znáte Patricii Wallerovou? zeptal se jen tak mezi řečí, jak ho to naučili v kursu pro policisty v civilu.

Žádná taková tu nikdy nebyla, odmítl Tom.

Já vím. Chodila do Le Bébé. Ale když tak nakupujete to zboží pro všechny podniky, tak jsem si myslel, že byste ji třeba mohl znát.

Barman neodpověděl a nalil nějaké cinzano hostu, který se taktak vyšplhal na barovou stoličku (hlavně proto, že měřil odhadem pět stop jeden a ještě se na ní klátil, jako by nad pultem řádila vichřice). Potom se vrátil.

Ženy nenakupujeme. Pokud jste tím myslel tohle.

Ani ne. Ale dost byste se mi zavděčil, kdybyste ji znal.

Ani teď Tom hned neodpověděl. Obrátil se k Snyderovi

zády a vyměňoval nějaké vystavované láhve. Potom zvedl telefon a vyťukal číslo.

- Hallo!… Jakž takž. A co ty?… Taky dobře. Je tu u mě policie a chtěla by vědět, jestli k vám nechodila jakási, jakási… podíval se tázavě na Deana Snydera. Ten měl sto chutí nenapovědět, ale přece jenom řekl: — Patricie Wallerová.

Patricie Wallerová.

Už pár dní ne. Hm. A nevěděl bys, kde ji najít ?

Chvilku mlčky naslouchal.

Hohoho, rozesmál se nakonec a zavěsil.

Obsloužil další dva muže na opačném konci pultu. Byl velice zručný, jak tak naléval nápoje, přisunoval sklenice, manipuloval s dlouhými štíhlými lžícemi, chrastil ledem a inkasoval. Potom se vrátil zase k Deanovi a znovu mu nalil víno.

Měl jste pravdu. Chodila tam, ale tři čtyři dny tam už nebyla. Také by ji rád našel, protože mu dluží padesátku.

Jistě se stará o to, aby své dostal zpátky.

To by se mu nevyplatilo. Než by ji našel… A kdoví, jestli by z ní nakonec něco dostal.

Alespoň že připouštíte, že by ji mohl najít.

Tom mlčel, kladl vyprázdněné sklenice na tác pro dishwasher vzadu v kuchyni. To víno bylo vskutku dobré, Dean je pochválil.

Chcete ještě jednu ?

Dean přikývl.

Mám se za ním vydat? zeptal se, když dostal další sklenici.

Myslím, že by to bylo zbytečné.

Ty dívky, co tam jen tak dobrovolně chodí, ty všechny žijí jaksi… na vlastní pěst ?

Jak jinak, mínil Tom.

Někdy bývá zvykem, že nad nimi někdo bdí.

Všechny sklenice byly už složeny.

To bylo už dávno.

Tak dávno zase ne, opravil barmana jemně Dean. — Naposledy před dvěma lety.

Dva roky jsou dlouhá doba.

Jak kdy.

Dejte mi telefon. Ale bude to pár dní trvat, upozornil. Dean Snyder byl ochoten být trpělivý. Do určité míry. Tom už tohle řemeslo opravdu dávno nedělal. Přinejmenším pět let. Před dvěma roky to vzal na sebe. Raději než něco jiného. Proto přikývl. Takhle to bude lepší.

Nechám vás odvézt domů, nabídl Deanovi.

Souhlasil, ale byl dost zklamán. Tom přivolal nějakého

černocha s taxíkem.

Přisedl si vedle řidiče.

David věděl, koho veze. Dean ho nepoznal.

Jezdíš pro ně?

Někdy. Po službě.

Nebylo by výhodnější jezdit jen pro ně ?

Je to příliš nepravidelný. Jako přivydělat si, to jo. Ale jen tím bych se neuživil. Kam to bude?

Dvanáct Burnside. Kousek od Univerzity.

To nebydlí nijak dobře, pomyslil si David. Dean na to v okamžiku, kdy udával adresu, myslil rovněž. Ale byl dosud mladý. Jednou bude jistě bydlet líp. Jakpak asi bydlí Wood?

Znáš to tam?

Nijak zvlášť. Ale taxikařím už dost dlouho.

A Toma? Z Gale’s club?

Dává mi kšefty. Jako teď. To je všechno.

Jeli po Velkém bulváru, jeli Bronxem, jejich světem, kde oba žili, pracovali, spali, mysleli, spřádali plány. Co ještě patří k životu? Toužili. Milovali a čekali. Čekali. Na co se čeká? Na kořist. Na povýšení. To je stejné, neboť povýšení musíte ukořistit. Na lepší byt. Na větší příjem. Na to, aby mohli koupit tohle. A potom tohle. Na to, že se potkají stejně náhodou jako dosud se ženou, se kterou jim bude líp než s ostatními. Nebo si to budou alespoň myslet. Nebo to bude pravda. 1 takové věci se přece stávají. Jsou toho plné biografy. Televize. Romány se o tom píší. Musí to tedy existovat. Čekali také, až dnes ulehnou na lůžko a usnou a odepíší další den, ve kterém čekali a ve kterém se nic nestalo.

Nikdy se nic nestane.

Co se stalo, je už dnes minulostí a zítra bude minulostí to, co na ně dnes ještě čeká.

Poslyš! zachytil Dean jeho profil. — Nebyl jsi tenkrát u tý Deckerový?

Jo, potvrdil David. — Už jste ho chytli ?

Ne, ještě jsme ho nechytili.

Měli byste. Byl to ošklivý pohled.

V tom s ním Dean souhlasil, i když k tomu neměl stejné důvody.

A co ta druhá? Jak jsi ji vezl domů. Ta přece o tom musí něco vědět, ne?

Nevím. Je černá a tamta byla bílá. Asi si příliš důvěrnosti nevyměňovaly.

V tomhle oboru to snad nehraje takovou roli.

V každém oboru to hraje roli, řekl bezvýrazné David.

Odbočil doprava a zařadil se do proudu na Burnside.

Znáš odtamtud ještě nějaký?

Odkud?

Myslím z toho domu.

Ne, odpověděl David udiveně.

Kupříkladu Patricii Wallerovou.

Podle jména neznám vůbec žádnou. A z toho domu jsem znal jen tu. jak jsem ji tam vezl. Tu druhou jsem viděl až mrtvou.

Sevřel pevně volant a díval se upřeně do ulice před sebou. Světlomety ji vykrajovaly v přesně ohraničených obrysech a dávaly jí trochu přízračný vzhled. Domy po stranách vyrůstaly ze tmy, jako by se na ně vrhaly a pak se náhle rozestupovaly a propouštěly je. Který je náhle sevře? David přidal plyn. Mrtvá Margareta Deckerová mu ležela ve svých modrých šatech v papilách zrakových nervů, v těch slepých skvrnách oka, odkud ji nemohl žádný nový vjem vypudit a odkud se promítala do všech obrazů zvenčí.

Odešla odtamtud tak náhle.

Ani se nedivím. V kterém čísle jste říkal, pane?

Dvanáct.

David zastavil před třípatrovým domem s požárními žebříky do ulice.

Dobrou noc, popřál mu Dean. — Možná se ještě uvidíme.

Pomalu se vracel domů. Chvíli přemýšlel, má-li ještě zajet do klubu, ale bylo už dost pozdě. Zaparkoval, umyl se a ulehl a jeho poslední vzpomínkou byla Margareta a její bílé tělo. Zůstalo s ním celou noc a neklidně jím pohazovalo.

až okno promodralo svítáním, až zteplalo červánky a nastavilo rám sluneční výhni, která přicházela do ulic města. Do chvíle, kdy je definitivně zaplašilo bušení tamtamů, obsahující nejasnou zprávu, nesrozumitelnou, David ji nemohl dešifrovat, ale cítil v ní nebezpečí… a pak se probudil.

Někdo bušil na jeho dveře.

Vyskočil z postele, ale nešel hned otevřít. Podíval se na hodinky. Bylo osm. Natáhl si kalhoty, lehce dvakrát poskočil a uvolnil si ruce.

Opět někdo zabušil. Ale neozval se.

David vytáhl ze stolu velký „switch blade“. Přidržel čepel a lehce stiskl tlačítko. Čepel se uvolnila bez hluku. Nahoře zůstal nahý. Pravou ruku nechal trochu vzadu a přistoupil ke dveřím.

Neznámý návštěvník opět neodbytně bušil do dveří. Ale ani teď se neozýval. Horace Beasley by už dávno volal, že přichází.

Otevřel levou rukou.

Za dveřmi stál muž. Černé pichlavé oči. Ne vysoký, ne silný. Nebezpečný. Muž, kterého nedávno vezl na Bowery. Se ženou z Gale’s club. Teď David okamžitě vycítil, že mu nebezpečný není. Nepoznal ho.

Seš David Mosley?

Jo.

Du vod Toma. Pusť mě dál.

David ustoupil tak, aby návštěvník neviděl nůž. Tom tedy ví, kde bydlí…

Máš se u něj během dne stavit. V klubu. Tak mezi jednou až třetí.

Rozhlédl se bez zájmu místností. Zřejmě očekával, že právě takhle taxíkář žije.

Tak já du, řekl a odešel.

— Potřeboval bych, abys večer zajel za Patricií. Tu neznáš, sem nechodila.

Byli v kanceláři za klubem. Tom seděl za velkým stolem. Všude bylo pečlivě uklizeno. Místnost byla zařízena jako dvě s neviditelným předělem. Čtyři okna nepropouštěla příliš světla; kancelář byla utopena hluboko na dně dvora, krémově zbarvené záclony ji ještě stínily. Tentokrát mu nenabídl nic. Koneckonců, David jezdí. A on tu nemá pití tak blízko jako v lokále. Ačkoliv… Támhle ta dvířka v obložení vypadají na příruční bar.

Po pátý večer ji chytneš doma. Tady máš pro ni dopis a dohlídni, aby ho hned zničila. Adresu na ni máš tady, podal mu papírek, — a na tuhle adresu, podával mu druhý, — ji dovezeš do Rochesteru. Obě znič.

David si prohlédl adresy.

Černá?

Tom přisvědčil.

Co když nebude chtít jet?

Bude, odpověděl Tom.

David kývl.

Bylo ještě dost času. Odvezl dva muže do Queensu. Zpátky se vracel přes East River po whitestonském mostě na St. Lawrence. V Clason point se najedl a chvilku poseděl v malém krámku s výbornými hamburgery. Potom naložil nějaké manžele z Evropy. Neuměli příliš anglicky a chtěli jet do Bloomingdale Road k 84. ulici. O Bloomingdaleově ulici David nikdy neslyšel. Ale ano, žil tam prý nějaký básník, Poe se jmenoval, tady to máte černé na bílém, natáhl muž ruku a přidržel mu před očima New York Guide Rand Mc Nallyho, třicáté vydání za padesát centů. Božínku, takový New York David nikdy nepoznal, takhle už přece nevypadá nejmíň padesát let. Na straně 130 si přečetl, že Edgar Allan Poe bydlil v domku na Bloomingdale Road v letech 1843 a 1844 a napsal tam nějakého Havrana. Ovšem, nyní je domek v Poeově parku, park bude asi pojmenován po tom básníkovi, ale to si kupte nového průvodce, jinak město nepoznáte.

Dovezl je tam a v 17.20 zastavil před domem číslo 42 na Manida Street. Ani příliš výstavným, ani příliš sešlým. Pár oken bylo vytlučených, pravda. Asi za nimi nikdo nebydlil nebo mu teď v létě nebylo zima.

Dřevěné schodiště.

Trochu vrzalo, ale ne příliš. Dalo by se po něm vyjít docela bez hluku. Kdyby bylo zapotřebí. Dveře bez označení.

Jenom čísla. Ne všude. Nikoho nepotkal. Vrátil se na ulici. Před domem stálo pár výrostků, kteří se po něm dívali, jako se dívají po každém, kdo vchází nebo vychází z domu. Asi tu žili. V oknech v přízemí dva vrásčité ženské obličeje, trčící nehybně na chodník, kde byla cítit přepálená cibule. Nahoře v patře se hřála na slunci mladá černoška.

Bílému taxíkáři by se do domu vstupovalo daleko obtížněji.

David zamkl vůz.

V patře zabušil na jedny dveře. Otevřela mu ta černoška, co se vyhřívala v okně. Moc toho na sobě neměla. Pochopitelně. Když se člověk vyhřívá na slunci. Blýskla po něm bělmem očí.

Asi před tejdnem se sem přistěhovala podobná krasotinka, jako seš ty, oslovil ji David.

Taková druhá není. Jako jsem já, zasvítila zuby bez úsměvu a vypjala ňadra. Ale příliš toho k vypínání neměla. Tělo jí zakrýval lehký roztřepaný župan z téměř průhledné látky. Nic jiného.

Tak o něco horší než ty, připustil David. — A asi taky starší.

Nechceš jít dál? ustoupila z prahu. Za ní spatřil to okno, zevnitř obložené nějakými obrázkovými časopisy, a postel se žlutou pokrývkou. Podlaha byla holá.

Chtěl bych, jenže nemůžu, roztáhl ústa do úsměvu. — Až podruhý.

Zakryla zase vchod. Župan se jí nahoře trochu rozevřel a zachytil se klopami na hrotech malých ňader. Odtamtud padal rovně dolů a odkryl prostředek těla od brady až na zem. Bylo to jistě dobré, pěkné a pevné tělo a David neodolal, aby na ně nepohlédl.

Tak přijď. Až budeš moct. Ta druhá je přímo nade mnou, zavřela dveře.

Stoupal nahoru se srdcem trochu víc bušícím, než vyžadovaly schody.

Otevřela dveře tak na palec. Spatřil z ní jenom oko, zasazené do dřevěného obložení. Veliké černé oko. Dveře byly zajištěny řetězem.

Co je?

Nesu dopis.

Od koho?

Od Toma Ackleye. Měla bys ho znát.

Dej mi ho!

Prostrčil jej tou škvírou a oko zmizelo. Potom se dveře otevřely. Patricie Wallerová byla už nalíčená, učesaná a oblečená do zářivě zelených šatů, do té jedované zeleně, kterou nelze přehlédnout.

Vešel.

Okno bylo zavřené. Skříň otevřená. Visely v ní několikerý šaty podobné těm, jaké měla na sobě; i když měly jinou barvu. Krátký kabát. Jeden dlouhý, do deště. Béžový. Na rukávech bylo vidět, že byl často praný. Kolem skříně několik párů střevíců. Postel zasílaná. Tenká pokrývka. Červená. Otrhané tapety. Kdysi byly stříbrné s lesklými květinkami. Na stole prázdno. Elektrický vařič, vedle něj židle, na ní šálek se zbytkem nedopité kávy.

Dopis ještě držela v ruce. Ta stovka, co ji držela rovněž, byla jistě z něj. Uložila ji do velké kabely, zavěšené na řemenu přes rameno.

Fajn, řekla a bylo vidět, že se jí nenadálé cestování hodí. — Ráda bych se ještě najedla.

Stála tam uprostřed místnosti. Masívní brada, koutky úst staženy trochu dolů. Ploský nos přiléhal těsně k obličeji. Husté černé kudrnaté vlasy rostly kolem celého obličeje a připomínaly ježka, schouleného před mývalem. Obočí začínalo nad vnitřním koutkem oka, pokračovalo šikmo vzhůru čelem a končilo nápadně brzo. Vlastně nekončilo, ale tak zřídlo, že v její černé tváři nebylo vidět. Klenuté čelo, čelist brady vybíhala po dlouhé přímce od lalůčku. Ty stažené koutky úst ji zbavovaly všeho zdání pohody i spokojenosti. Jak se asi dokáží zdvihnout při úsměvu?

Zatím však měla daleko k tomu se usmívat. Byla nervózní a spěchala. Dovnitř ho sice pustila ochotně, ale teď jako by toho trochu litovala. Byla mladá. Tak dvacet let.

To můžeme cestou, namítl. — Rád bych vyjel z města, než zhoustne provoz.

Příliš pravda to nebyla, provoz byl právě teď nejhustší. Ale David se trochu bál. Něco se mu nelíbilo a chtěl být co nejrychleji odtud. Ten dům nebyl dobrý.

O.K., souhlasila, — složím si věci.

Vešly se do jednoho kufru, který měla pod postelí. Uložila je tam opatrně, vždyť si brala s sebou všechen svůj majetek. Celý svůj život, který se vešel právě do toho jednoho kufru. Pomohl jí ho zavřít. Plášť si vzala přes ruku. Ten béžový, odřený. Zvedl kufr a sestupovali se schodů. Žádné dveře se neotevřely. Venku se k nim otočili titíž výrostci. Nikdo je neoslovil. Vůz byl v pořádku. V patře se hřála černoška, která ho zvala dál. Nastavenou tvář ke slunci, ani si jich nevšimla.

Odemkl vůz a uložil kufr.

Vklouzla ochotně na sedadlo.

Pomalu se propletl Morrisanií, nahoře přejel na Manhattan a na řetězovém mostě George Washingtona se podíval na řeku. Kam dohlédl, proplouval právě parník. Nějaká výletní loď s turisty na palubě. Její dva komíny červeně zářily na šedomodrém pozadí řeky. Voda odrážela žlutočervené slunce, které ho trochu oslepovalo, neboť jel přímo na západ. Proti nebi se rýsovaly siluety města. Ještě nebyly proděravělé světly oken, u jejich pat nerušily bílé čáry světlometů ani červené čáry brzdových světel. I řeka nabírala ten žlutočervený nádech. Parník už byl osvětlen řetězci barevných žárovek a plynul na Hudsonu, jako by se Coney Island odtrhl od pevniny a dívali jste se na něj z letadla. Na druhém konci mostu se David zařadil na Palisades Parkway.

Jsem docela ráda, že se tohodle města zbavím.

Kdo by nebyl, zasmál se.

Už jsem toho měla plný zuby. Zvlášť po tom, co se stalo.

Trochu se zarazila.

Myslíš Margaretu? zeptal se lehce.

Vlastně… vždyť ty o tom víš.

Přinejmenším, že byla zabitá.

Tys byl ale při tom, když tam přišla policie.

Jak to víš?

Viděla jsem tě.

A co ty o tom víš? zeptal se bez zájmu.

Neodpovídala.

Že jsi tak najednou zdrhla.

Znaly jsme se. Mluvila jsem s ní ještě ten den, co se jí to stalo. Byla strašně nervózní.

Myslíš kvůli Jerrymu ?

Nevím. Ale měla strach.

Z čeho, prosím tě, zapochyboval.

To taky nevím. Ale musela na něco přijít. Něco se dozvědět. Něco… něco, co nebylo dobrý vědět. Možná o Farleyový. Nebo třeba o něčem jiným.

O jaký Farleyový?

Jak ji přece znásilnili a uškrtili. Nepamatuješ se? Bylo to v novinách. I s fotkama.

A ty myslíš, že něco objevila? vzpomněl si David.

Možná.

Řekla ti co? Nemohl zabránit, aby se mu nezachvěl napětím hlas.

Ale Patricie se už odmlčela. Náhle nabyly vrchu ty stažené koutky úst. Poslali ho pro mě. Proč? Co když mě má cestou zlikvidovat? Z Rochesteru strach neměla. Odtamtud sem přišla. Ale co když má taxík cestou někde zastavit. Kde na ně budou čekat. Na ni. Nově se na Davida podívala.

Seděl za volantem s tím minimálním soustředěním profesionálního řidiče, které mu dovolovalo bezpečně a téměř automaticky řídit vůz bez přemýšlení o jeho funkcích a o provozu kolem. Ke všem pohybům mu stačily pokyny z očí. Nemusely dobíhat až do mozku. Jejich dráha se dlouhou praxí na ulicích New Yorku zkrátila a ruce a nohy byly rukama a nohama naprogramovaného robota. Jel klidně, žádnou výstřední rychlostí. Asi mu přestala věřit. Škoda. Jistě něco ví. Musí to z ní dostat. Ale teď cítil, že bude lépe mlčet a nechat jí čas.

Znáš to tady?

Obrátila se k němu tázavě.

Někde bysme mohli něco sníst.

Uklidnilo ji, že to nechává na ní.

Jednou jsem tady někde byla, ale nevím, jestli to ještě poznám.

Bude to jistě osvětlený. Jak se to jmenovalo?

Byl to nějakej motel. Pamatuju se, jak se k němu sjíždělo asi dvě stě stop do takovýho malýho údolíčka.

Jméno si nepamatuješ?

Nějak jako Cattle Rustlers nebo tak nějak. Bylo to u Mount Ivy.

Neznám. Až si budeš myslet, že je to ono, tak řekni.

David znal ten motel velmi dobře. Přinejmenším bezpečně věděl, kde je. Dost rušné místo, východisko do High Tor State Park.

Je to asi tak pět mil odtud. Možná ani ne.

V duchu se usmál. Přejížděli křižovatku na Tappan a Sparkill a z ní to bylo dobrých patnáct mil.

Pak se bavili o všem možném. O módě, o počasí letos v létě, o tom, jak kdo z nich žije, jak je na tom on s ženami a ona s muži, ona jistě trochu hůř, protože je často tak unavená, že na nikoho nemá náladu, že už večer je kolikrát celá jako zmlácená, a když jde konečně spát, probouzí se unavená, a tak si vlastně odpočine, jenom když žádnýho chlapa mít nemůže, zasmála se, ty koutky úst se zvedly do roviny, jenže nijak veselé to nebylo. Ale jednou se s někým potká, určitě, a odejde s ním a nechá tohodle všeho. Nějaký peníze má, nijak moc, spěchala ho ujistit a on jí věřil, nijak moc, ale nějaký peníze má, a on bude jistě taky nějaký mít a pořídí si malej krámek, někde, kde je nebudou znát, a budou péct a smažit a krájet a vařit a polévat, budou dělat hamburgery a pizzu a prodávat nápoje a povede se jim dobře… Poslouchal ji tak na půl ucha, on nikdy netoužil po tom mít krámek a prodávat pizzu jako Horace Beasley, i když se mu líbilo u něj sedět a pít kávu a jíst koblihy a klábosit na slunci, které hřeje a svítí a stírá z města všechno ošklivé a podtrhuje všechnu krásu, vynáší ji do očí, neboť i New York je krásný, statečný, bizarní, velkolepý, monumentální, ohromující, hlavně v tom teplém slunci, které smířlivě ladí duši, on jezdil s taxi, sám s vlastním, byl podnikatelem a byl spokojen. Pracoval od probuzení až do další únavy, někdy vydělal dost a někdy míň, ale vždycky něco vydělal, teď vydělával hodně, ale jezdil v ulicích, kde se vraždilo, v nebezpečných ulicích, kde mu vzali Margaretu s jejími bílými ňadry, musel na ně stále myslet, opět se v něm zvedla vlna nenávisti k jejímu vrahovi, nabídla mu je, viděl je stále, měl je uloženy v očích, znal každý jejich záhyb, každou linii, nemohl jinak, cítil v dlaních jejich váhu, žádná jiná se jim nevyrovnají, ani tahle ne, pohlédl úkosem na Patricii, které po šatech přebíhala světla podél Parkway a taky protijedoucích vozů, měla také velká ňadra, možná pěkná, nechtělo se mu však myslit na jejich tvary, nechtělo se mu je cítit v dlaních… Jenže stejně nebude mít na vybranou, život se odvíjí dál, pokračuje svým tempem, které plní kanálky jeho nadvarlat, bude muset sáhnout zase po černých ňadrech, jistě, jsou stejně krásná, stejně bohatá, mají stejné tvary a stejně váží, ale nejsou bílá, jeho ruka na nich zmizí, už nikdy nepotěžká velká bílá ňadra Margarety, kterou někdo zabil jen těsně předtím, než do nich zaryl prsty… A potom možná budeme mít krám, pokračovala Patricie, a vzadu bude kuchyň a tam bude ona připravovat ta báječně vonící jídla, která sahají hluboko do ulice a přitahují hladové zákazníky, kolemjdoucí, lidi se zdravou chutí, lidi jako ona, neboť i ji přitahovala vůně pokrmů, a bude se usmívat za pultem a on taky a za kuchyní bude jejich pokoj se skříní, koupelnou s barevnými ručníky, stolkem a stolem a lůžkem, na kterém spočinou, neunaveni jinými muži a jinými ženami… A mluvili také o tom, jak se čas stále zrychluje a zrychluje.

Už jsem nebyla doma dobře čtyři roky. A bydlím kousek od New Yorku.

Chceš se tam zastavit? nabídl jí.

Jedeme právě na druhou stranu. Naši bydlí v Oakdale.

Nevěděl, kde to je.

Přece na Long Islandu. Naproti Velké Jižní Zátoce, kam se chodila koupat.

Někde v okolí Calvertonu ?

Kdepak. Mnohem blíž. Ještě před Patchogue.

Škoda, zasmál se nakonec. — Doufejme, že v Rochesteru nezůstaneš další čtyři roky.

Kdoví, zasmála se taky a ústa se jí srovnala do přímky. — Přinejmenším bych tam tak dlouho zůstat nechtěla.

Proč ne? Když se ti tam bude líbit.

Zase mu začala důvěřovat. Co kdyby v tom motelu zůstali přes noc? S tím zřejmé nepočítá. A kdyby na ně někdo čekal, tak se nedočká. Ve dne je všechno snazší. A bezpečnější.

Tady je to! vykřikla najednou a zdvihla ruku. — Viděls tu ceduli?

Něco tam stálo u silnice. Ale tady se nemůžu vracet.

Ale tak to přejedem!

Neboj se. Za chvilku přijde další.

Všiml si jí velmi dobře.

Pojedu pomalejc.

Zvolnil rychlost a držel se vpravo u kraje.

Támhle něco je! vykřikla znovu.

Zvolnil ještě víc.

Cattle Rustlers, slabikovala a pak oznámila: — Ještě míli! Ještě míli a jsme tam. Už mám hlad.

Po necelé míli se vpravo objevila světla nad silnicí a potom se propadlo to malé údolíčko, na jehož dně ležel motel a restaurace. David odbočil a zaparkoval. Objednali si večeři (i s aperitivem) a David začal přemýšlet, kdy a jak bude nejvhodnější začít. Taky je ovšem možné, že nevěděla nic. Snad aby tedy něco vypili. Možná že by tu chtěla zůstat… Zpravidla s žádnou na celou noc nezůstával, ale tady by to jinak nešlo. Trochu by se to prodražilo (za pokoj), ale čas od času s děvčaty něco utratil a teď tak právě nadcházel pro jeho tělo čas. Patricie sice zrovna jeho typ nebyla (měl raději štíhlejší a vyšší), ale mohl se od ní něco dozvědět.

V polovině večeře, když jedli obrovské steaky a ona polykala sousta za dvěma řadami bílých zubů, jako by je někdo vhodil do drtiče odpadků, si povzdechla, že je nějak unavená.

To tě přejde. Můžeš ve voze spát, nadhodil.

Hm, podívala se na něj zpříma, — nechtěl bys tu zůstat přes noc ?

Hm, zauvažoval, proč ho vlastně s ní Tom poslal? Proč mu vůbec nabídl, aby pro ně jezdil ? Nechtějí náhodou zlikvidovat jeho a nemá jim k tomu pomoci tahle holka?

Nemusel bys mi nic dávat, dolehlo mu do myšlenek.

Něco riskovat stejně musel. Vycenil tedy zuby a souhlasil.

Vzal s sebou ještě jednu láhev vína.

Byla zvyklá pít zkušeně a po troškách a samozřejmě na procenta a spíš k pití povzbuzovat hosty. Taky se z nich pak dostávaly snáz všelijaké příplatky. Ale tady se docela poddala skutečnosti, že odjíždí z New Yorku, který se jí nikdy nelíbil a který se jí v současné době jevil jako nejnebezpečnější místo na celém světě. Všude bude líp. A poddala se i tomuto večeru. Pila s chutí a pro sebe. A byla skutečně unavená. Sotvaže přišli do pokoje, šla se vykoupat. Neměla nijak pěknou postavu. Asi ji vůně pokrmů přitahovala přespříliš. Břicho a boky se jí slévaly do objemu kyčli, které se zdály dosahovat výš než ve skutečnosti. Ani ňadra neměla pěkná. Trochu povadlá, asi příliš těžká, netrčela vyzývavě, ale klesala k tělu. Přesto když uléhala ve světle pergamenového stínítka (samozřejmě papírového, ale vypadalo tak) do oslnivě bílého lůžka, zazářila mu vstříc ženou. Osprchoval se rovněž a ulehl vedle ní.

Láhev už byla do poloviny upitá.

Bylo teplo.

Spočívali na lůžku nepřikrytí.

Nebude sem vidět zvenčí? zeptal se.

Asi bude. Kdyby se chtěl někdo dívat. Myslíš, že by chtěl?

Mohl by chtít, řekl David Mosley a pomyslil si, že by se sem mohl někdo dívat i za docela jiným účelem. Třeba s prstem na spoušti revolveru. A mířit na něj.

Jak jsi připadla na tohle místo?

Už jsem ti přece říkala. Jednou jsem tu byla a bylo to prima. Tobě se tu nelíbí?

To ne, ale…

Teď pochopila a rozesmála se, koutky rtů se jí zvedly do tváří a břicho se otřáslo nevázaným veselím.

Myslíš, že jsem tě sem zavedla a že jsem s někým domluvená, co? chechtala se. — Já jsem si myslela to samý o tobě.

Objal ji. Natáhla ruku po světle a zhasla. Chvilku trvalo, než si jejich oči zvykly a než se opět spatřili. Nejprve nezřetelně, ale potom (jako by tu v nepatrných dávkách světla opět přibývalo) stále zřetelněji a zřetelněji. Fila z láhve a podala mu ji.

Pomalu se napil.

To víš, promluvil první, — opatrnosti není nikdy nazbyt. Vem si jenom Margaretu.

Kdo by na ni teď myslel, přitiskla se k němu. Jistě, teď pro takové myšlenky nebyla opravdu nejvhodnější chvíle.

Až potom, když vedle sebe odpočívali a opět upíjeli z té poloprázdné láhve, až potom, když se myšlenky vrátily z vířivého reje zase k tomuto pokoji, do kterého odněkud zaznívala reprodukovaná hudba, vzdálená, tichá, jako kulisa na divadle, jíž neprocházejí herci a z jejíhož balkónu nikdo nezpívá, až do pokoje vstoupily odlesky z ozářeného poutače a okno opět začalo dýchat přijíždějícími a také odjíždějícími automobily, až se docela vrátili do pokoje, kde intenzita světla klesala a zase stoupala jako ta hruď vedle něj, na které teď lehce a bez vzrušení spočívala jeho ruka, teprve potom se pomalu a nedbale zeptal:

Co ti vlastně řekla?

Patricie se vracela jinudy.

Patricie se vracela od svého krámku s pizzou a hamburgery a s malou kuchyní vzadu a s lednicí a potom možná i s pokojem, kde by byla skříň, od koupelny s barevnými ručníky, od stolku a stolu a samozřejmě taky lůžka, které bylo dost podobné tomuto lůžku, na němž teď náhle neunavená předchozí nocí ani dnešním dnem blaženě vydychovala a přemýšlela, jestli, možná, by neměla ten krámek vést sama a on že by jí tam ve svém taxi vozil zákazníky nebo alespoň projížděl kolem… 1 Patricie se tedy pomalu vracela a přemýšlela, neboť cítila jeho ruku, jak volně a lehce a bez dráždivosti spočívá na jejím těle, zdálo se jí, že tam spočívá dobře, dýchala mu tedy do té černé dlaně a řekla:

Když jsme se viděli naposled, tak potřebovala někam telefonovat. A já řekla: támhle máš telefon. A ona zase řekla, že z něj volat nemůže. To se stavila v klubu a já tam zašla na coke, protože jsem měla strašlivou žízeň. A pak ten telefon na pultě zazvonil a Tom ho zdvihnul a poslouchal a zabloudil při tom pohledem k ní. Já ten pohled viděla taky a ona se najednou zvedla a vylítla ven. Musela hned chytit ňáký taxi, protože byla v tom momentě pryč.

Jak to víš? Šla jsi za ní?

Ne. Tom za ní výběh.

Davidovi ztuhla ruka. Náhle ztratila všechen cit. Krev se z ní stáhla někam k mozku, kde jí teď bylo víc zapotřebí. Patricie si toho hned nevšimla. TOM TEDY VÍ, ŽE MARGARETU ODVEZL ON? A proto mu dává kšefty? Aby ho měl na očích? Vzpomínal úporně na tu noc. Ne. Za Margaretou nikdo nevyběhl. Ale co když vyběhl, když odjížděli? A stačil si přečíst jeho číslo? Chce ho Tom uplácet? Nebo ho chce mít poblíž, kdyby se ukázalo výhodnější ho odstranit? Ten chlap, co ho tuhle ráno k němu poslal, se mu docela nic nelíbil. Jednou by mohl přijít s tou brašnou. Nebo tam s ní na něj čekat. Zaletěl očima k oknu. Venku byla už tma. Uvnitř pokoje také. Jen ojediněle po stěnách přejížděla světla. Reflektorů? Rozezná je od světla silné baterie? Bude k tomu mít dost času? Kolem Margarety bloudila smrt, nenalezne i jeho ? Namísto aby se pomstil za to, že mu ji někdo vzal na prahu té jedinečné noci, stane se sám další obětí? Najdou i jeho s roztříštěnou lebkou na posteli? Zachvěl se, jako by se mu neznámý těžký předmět vznášel nad hlavou už teď.

Mimoděk se přikrčil.

Lůžko slabě zaskřípalo.

Rozechvění nad nahou Patricií opadlo docela. Toho už si musela všimnout.

Copak? zeptala se udiveně.

Sklouzl jí rukou dolů po břiše, aby se opět vzrušil.

Někdy mi víno nedělá dobře. Má na mě opačný účinek, víš?

Tak už ani kapku! Dopila láhev a strhla ho na sebe.

Do Rochesteru dojeli v pořádku. Ve městě ho vedla ona. Vjeli do něho z jihu po Mt. Hope Avenue a oba doufali, že se ten název promění ve skutečnost. Za Highland parkem se napojili na vnitřní okruh a po East Main Street zabočili do centra. Na nábřeží trochu zpěněné Genesee zastavili. Zašla do THE SWINGING ROOM. Počkal dole. Za malou chvilku se vrátila, spokojená, s koutky zdviženými do roviny rtů.

— Je to tu fajn. Někdy přijeď, můžem si všechno zopakovat. Ale víno pít nesmíš, vycenila na něj zuby a pak dodala trochu jinak: — Když budeš chtít, tak tu můžeš zůstat. Koutky úst se jí vrátily dolů a ta noc dostala náhle docela jiný význam, než měla pro něj. Políbil ji na tvář a ona mu nabídla rty. Políbil ji na rty. Kufr jí odnesl podomek.

Deanovi Snyderovi zavolal Tom Ackley hned po ránu.

Patricie Wallerová bydlí 42, Manida Street, Hunts Point, Bronx.

Díky, Tome. Máte to u mě.

Doufám, odpověděl barman suše, — že to nebudu potřebovat.

Dean Snyder se rozesmál.

Pro mě by to bylo taky pohodlnější. Ale to jen tak pro všechny případy.

Ještě maličkost. Tuhle informaci nemáte ode mne.

Samozřejmě že ne, překypoval Dean dobrou náladou, — získal jsem ji sám díky své neúnavné píli.

Na rohu stál vypálený dům. Ohořelé balkóny trčely do ulice jako mrtvé pahýly. Cihly byly začernalé. Okna i dveře shořely a zůstaly po nich prázdné otvory, dívající se netečně do ulice. Ostatní domy vypálené nebyly, ale nevyhlížely o mnoho líp. Některá okna byla zatlučena dřevěnými latěmi. V jiných chybělo sklo. Ulice byla plná odpadků. Asi mezi nimi žily krysy, ale Dean žádnou nezahlédl. Na jednom místě přepásal ulici pestrý provazec prádla; triček, ručníků, dětských kalhotek, košil.

Dům číslo 42 byl jeden z nejsešlejších, jaké si jen lze v této části jižního Bronxu představit. Dvoupatrový, s mnoha okny vytlučenými (v některých chyběly i rámy), všechno na něm bylo beznadějně šedivé. Dean Snyder sem přijel dopoledne v jedenáct hodin a po zkušenostech s Nancy Benfordovou doufal, že je to ten pravý čas; tedy že Patricie Wallerová již vstala, ale ještě neodešla.

Ulicí se hemžilo plno černých dětí a mladých mužů. Ženy žádné. Buďsi ho nevšímali, nebo po něm zvědavě pokukovali. Hlavně děti. Zmínění mladí mužové hleděli drze nebo s otevřenou nenávistí. Když vstupoval do rozprýskaných dveří, příliš volně mu nebylo.

— Tak podívejte, člověče, řekl Wood na policejní stanici Gary Dyeovi. Malíř byl ještě rozcuchanější než včera. Oblečen byl stejně, neboť noc na dnešek strávil v policejní péči, v cele pro předběžně zadržené. Wood ho sem přivedl rovnou z Gale’s club. Teď už nedržel v ruce žádnou sklenici. Ani s vodou, tím méně s ginem a toníkem. Rovněž po něm neklouzaly žádné barevné filtry, ale osvětlovalo ho kalné denní světlo. Kalné, neboť dopadalo zvenčí na stěny, a tak ani jiné být nemohlo. Seděl poklidně u dřevěného stolu bez ubrusu. V místnosti, která se odlišovala od včerejšího lokálu, jak jen bylo možno. Naproti němu seděl kapitán Wood a díval se mu necitelně do unavených očí.

Tak se podívejte, člověče. Vždyť jste sám říkal, že jako mrtvá byla ještě krásnější.

Nic takového jsem…

Ale říkal, říkal, přerušil ho policista netrpělivě. — Říkal jste, že ta její pleť byla tak nádherně bílá, když z ní vykapala všechna krev, že jste si jistě už dlouho přál ji takhle spatřit.

Co se mně to snažíte namluvit ?

Jen klid, pokračoval Wood. — Jen klid. To přece není v jádru nic zlého. Chtít spatřit ženu v okamžiku, kdy je nejkrásnější. Vy jste se s ní přece hodně stýkal, že?

Co je vám do toho!

Rozhodně to neznělo jako otázka.

To tak bývá, připustil filozoficky Wood. — To tak bývá. Taky jste na ni žárlil, co?

Proč bych na ni měl žárlit?

No přece… za všechny ty ostatní muže.

Ty jsem jí nemohl vyčítat. Alespoň zatím.

Aha. Zatím. Tedy jste žárlil, jenže jste mlčel. Asi by se s vámi dál nestýkala, co?

To je možné.

A taky vám to řekla, co?

Ovšemže mi to řekla. Byl jsem…

A kdy vám to řekla?

Jednou, když jsem byl u ní.

K tomu ještě dojdeme, ujistil ho Wood. — Jak často jste k ní chodil ?

Často.

Jak často?

Když jsme cítili potřebu se vidět.

Jednou týdně?

Ano.

Nebo dvakrát?

Taky.

Nechtěla na vás, abyste ji vzal k sobě ?

To jsem chtěl já.

A ona?

Taky.

Proč jste to tedy neudělali?

Potřebovala ještě něco vyřídit.

Co?

To nevím.

Čeho se to týkalo? Nějaká loupež? Pašování? napovídal Wood. — Když jste si byli tak blízcí, tak jste přece musel aspoň tušit, čeho se to týká.

Chtěla pro někoho něco udělat.

Pro koho?

To nevím. Ale myslím, že to bylo trochu nebezpečný.

Proč si to myslíte?

Protože mi neřekla, oč jde.

Hm, zamyslil se Wood. Nebylo to tak dávno, co pročítal rozhovor Deana Snydera s tím kolečkářem. Tam se mluvilo o něčem podobném. Že by na tom přece něco bylo? A donutil ji k tomu? A ji to stálo život? Možná měla něco vyzvědět. A zřejmě vyzvěděla… Wood nebral tuto část výslechu Gary Dye na lehkou váhu. Na druhé straně ovšem - takhle to mohla hrát na všechny strany. Všem říkat, že musí ještě něco nebezpečného vykonat, že má z toho strach, a tahat z nich prachy.

Neměla strach?

Možná.

O život?

Jak se ukázalo, tak oprávněný.

Slyšel jste od ní někdy jméno Frank Mueller?

Ne. Kdo by to měl být?

Nějaký prodavač jízdních kol.

Na bicyklu jsem nikdy nejezdil.

No, obrátil Wood řeč, — jak byste ji živil? Kdyby s vámi odešla?

Stejně jako živím sebe.

No jo. Jenomže to by pro ni nebyla žádná sláva, co?

Dye zvedl hlavu a podíval se zpříma na Wooda. Nebyl to

pohled viníka. To v žádném případě. Nebyl to dokonce ani pohled na někoho, koho pokládáme za rovnocenného partnera pro jakýkoliv rozhovor. I kdyby si téma mohl vybrat sám. Gary Dye mimochodem vůbec nevyhlížel na malíře, pokud máte na mysli typického bohéma, většinou opilého, bezstarostného a neodpovědného, takového, jaké nám povětšinou líčí historikové umění. Byl to robustní muž, připomínající daleko spíš dělníka pracujícího rukama. Silák se zvláštním způsobem syrového jednání. Možná by se dalo říct, s určitým přeháněním ovšem, že je to primitiv, který si vytvořil ze své ryze subjektivní hierarchie hodnot obranný val, zpoza kterého obcuje s okolním světem. Což nevylučovalo, že uprostřed toho válu je větší či menší bohatství citu. Do kterého jste za ním nemohli a z kterého nebyl ochoten vyjít k vám. Trochu obtloustlý; alespoň v pase. Výrazné rysy, nijak příjemné ani uhlazené. Spíš rovné. Rovné v intencích té jeho osobité hierarchie.

Woodovi jeho profesionální deformace nedovolovala nikdy a nikomu důvěřovat. Nedůvěřoval ani vlastní manželce. Ani rodině. Představeným. Podřízeným. Prezidentovi. Svému trafikantovi. Lékařům. Jak by mohl důvěřovat Gary Dyeovi? Viděl ho podruhé. A vůbec nebylo jisté, jestli to neudělal právě on. Dokonce to bylo dost pravděpodobné. A bylo jisté, že pije.

Co mluvíte o slávě? podivil se Gary Dye. — Měli bychom telefon. A televizi. Vůz možná ne. Ani magneťák. Malou lednici. Primitivní kuchyň. No a?

Jak ten váš výčet sleduju, tak byste neměli téměř nic.

Zatím jsem uváděl věci, které jsou k životu docela nepotřebné.

A které jsou ty potřebné? Při nejlepší Woodově vůli zůstat jako vyšetřovatel nad věcí to vyznělo dost sarkasticky.

Být spolu, odpověděl Dye samozřejmě. — Spolu se probouzet. Sedět u snídaně. Pracovat a vědět, že ten druhý je. Vyjít si na procházku. Večeřet. Uléhat do jednoho lůžka.

Vysvětloval mu to jako malému chlapci, který z toho bezmála ještě nemá rozum. Trpělivě. Bez ironie. Ale Wood se s jeho slovy nějak míjel.

A jak by to bylo s placením činže? A za jídlo se tady v New Yorku taky platí.

Víte, že jsem si toho už všiml? nezměnil Dye tón. — A že ještě stále bydlím ? A stravuju se ? A dokonce mám i ten auťák a nějaký maličkosti?

No dobrá, připustil Wood. — A to ona právě s vámi sdílet nechtěla, a tak jste ji zabil.

Vznesl to obvinění familiárně, téměř kamarádsky. Tak se přece přiznej, vždyť to není nic tak hroznýho. Gary Dye se na něj chvilku nehnutě díval a pak řekl bez nenávisti:

Idiote.

Kdy jste ji viděl naposled?

Wood se nad tím oslovením nijak nepozastavil, což byla rovněž profesionální deformace. Slyšel o sobě už horší věci.

To odpoledne. Byli jsme spolu na nábřeží a pak u mě.

Na jakém nábřeží?

U Hutchinsonovy řeky. Mám tam ateliér.

Kde?

Na Bellamy.

Tam je hezky, že ?

Mně se tam líbí.

To mu Wood věřil. Co-Op bylo to nejhezčí a nejklidnější místo z celého Bronxu. Jestlipak jí taky zaplatil? Za to odpoledne. I když s ní třeba zrovna nespal. Nemělo cenu se ho ptát. Ani jedno ani druhé mu už nešlo dokázat. Hlavní a jediný svědek byla Margareta Deckerová a ta už svědčit nemohla. Ale Wood by nedal nic za to, že jí ten ušlý čas platil. I když to v jeho očích bylo tak výstřední podivínství nebo tak vzácná zvrhlost, že pomýšlel nechat ho vyšetřit příslušným odborníkem. Pokud ho zatknou a obžalují. Konečně, všechno už tady bylo. Vzpomínal si na chlapa, který se nechal vodit se zavázanýma očima štětkou po parku a to mu stačilo. A byly tady i jiné případy.

Co jste u vás dělali ?

Maloval jsem ji.

Akt?

Portrét, vysvětloval trpělivě malíř.

A když se ukáže, že je úchylný, předbíhal Wood události, tak ji docela dobře mohl zabít. Přinejmenším má na to dost síly. Je vidět, že štětec není jediný nástroj, který mívá v rukou. Stejný typ, jako byl tenkrát… jak se jenom jmenoval? Richards? Nebo Nichols? Trvale impotentní, ale chuť měl. Ženské ho vzrušovaly, ale nechtěl, aby se mu pak vysmály. Tak je radši nejdřív zabíjel a pak to teprve na nich zkoušel. Samozřejmě taky zbytečně, takže ho odsoudili jenom za prosté vraždy. Štěstí v neštěstí. Není náhodou impotentní i Gary Dye?

Co jste dělal osmého července?

Gary Dye vytáhl zápisník. Když ho rozevřel, spatřil Wood diář, rozdělený nejen na dny, ale i na hodiny. Co stránka, to den. Začal jím listovat.

Osmého července jsem byl doma.

Sám?

Samozřejmé.

Jak to, samozřejmě. To k vám nikdy nikdo nechodil?

Někdy ano. Málokdy.

Přátelé?

Nemám.

Jak to?

Vy snad ano?

Vlastně, zamyslil se Wood, vždyť já taky ne. Známé? Jistě. Mnoho. Mnoho známých, se kterými se stýkám. Přátelé? Kdo z nich patří mezi přátele? Joe. Joe Fanning. To bylo ještě ve škole. Přátelství na život a na smrt. Potom se jejich rodiče odstěhovali. Jeho sem. Joea někam do Nebrasky. Už se nikdy neviděli. Jsou ještě přátelé? Mohl by za ním přijít a říct: Nazdar, Joe. Potřeboval bych, potřeboval bych… Prostě něco bych potřeboval. Co by vyžadovalo od Joea nějaké nepohodlí, čas, oběť, možná mrzutost. V rodině. V zaměstnání. Udělal by to? Jsou ještě přátelé? Udělal by to on pro Joea?

Kam chodíváte? Když právě nejste nebo když jste právě nebyl s Margaretou?

Nikam.

Nikdy?

Nikdy.

Byl jste už někdy u psychiatra?

Ne. Proč?

Protože to potřebujete.

To mě nikdy nenapadlo.

Naštěstí jste se dostal k nám. Protože nás to napadlo. A už se konečně probuďte.

Jsem vzhůru. Nepotřebuju moc spánku, vysvětloval pokojně Gary Dye. Wood obrátil oči k nebi. Možná hledal slova, možná myšlenku, anebo se prostě jenom uklidňoval.

A teď od začátku. Může vám někdo dokázat, že jste byl osmého července doma?

Proč by mně to měl někdo dokazovat? Já to vím.

Co jste dělal?

Maloval.

Co?

Krajinu na Rodman Neck.

Tak jste nebyl doma.

Ovšemže jsem byl doma.

Tak jak jste mohl malovat krajinu, která byla od vás dobrých patnáct mil vzdálená.

Protože jsem ji viděl.

Z té dálky?

Vloni.

Stále si nemohli porozumět. Možná to bylo proto, že Garymu Dyeovi vůbec nezáleželo na tom, rozumí-li mu Wood nebo ne, a Wood zase potřeboval, aby se mu přiznal k vraždě, aby mohl jít na oběd. A bylo mu docela jedno, jak a co maluje. A jak to vypadá.

Tak znovu! Dopoledne jste maloval a večer jste šel za Margaretou.

Ne.

Tak kam jste šel?

Nikam.

A co jste dělal?

Maloval.

Co?

Krajinu na Rodman Neck.

Ale tu jste maloval dopoledne.

Večer taky.

Dobrá. Večer taky. A co jste dělal v noci?

Spal.

Máte na to svědky?

Jak bych mohl mít svědky na to, že jsem spal?

Také to bývá.

Tak možná že mně to někdo může dokázat, ale nevím kdo.

Jak to, že nevíte kdo?

Protože jsem spal.

Wood vyskočil od stolu a otevřel dveře.

Henley! Odvést! Toho chlapa hned odvést, ať ho tady nevidím.

Henley vešel do místnosti. Gary Dye seděl poklidné za stolem a zvedl k němu nebesky modré oči.

— Váš kapitán je nějaký nervózní, že? poznamenal soucitně.

Naštěstí to Wood už neslyšel.

Dean Snyder se octl v chodbě stejně bezútěšné jako celý dům. Tak tady by tedy nebydlel. Správce samozřejmě žádný. Také on se vrátil zpátky na ulici.

Hele, oslovil jednoho z těch černých chlapců, kteří teď stáli blízko vchodu. V partě by mohli být nebezpeční, napadlo ho. Náhodnému chodci. On byl ovšem od policie, a tak byl trochu bláhové přesvědčen, že jemu nebezpeční být nemohou. Řidiče nechal ve voze. — Hele, pravil tedy, — ty bydlíš tady?

Vo co de? zeptal se netečně chlapec.

Hledám Patricii Wallerovou.

Nikoho tu ménem neznám.

Přistěhovala se sem v posledních dnech.

Sem se každou chvíli někdo stěhuje.

Vrozená ochota nebyl. Že mluví s poldou, to poznal na první pohled. 1 když měli neoznačený vůz.

Tahle byla pěkná a mladá. Asi tak dvaadvacet čtyřiadvacet let. Ne moc vysoká. Trochu silnější. A černá, dodal. Chlapce tím nijak neoblomil.

Neznám, zavrtěl výrostek hlavou a vracel mu lhostejně pohled. Cítil se mnohem silnější. Byl ve své ulici. Kolem sebe měl své lidi.

Dean Snyder znovu vešel do té zatuchlé, nepřátelské chodby a vystoupal do prvního patra. Dům páchl silně hnilobou. Jeden okamžik se mu málem zvedl žaludek. Ale překonal to a zabušil na dveře hned na kraji u schodů. Asi šestnáct hodin poté, co na ně bušil David Mosley.

Otevřela mu mladá černoška v lehkém, téměř průhledném roztřepeném županu. Pod ním byla nahá.

Vy jste Patricie Wallerová?

Co má bejt?

Chtěl bych s vámi mluvit.

Mluvit se mnou stojí prachy, upozornila ho bez úsměvu.

Vytáhl legitimaci.

Neochotně ustoupila z vchodu.

Protáhl se dovnitř.

Oknem padalo do místnosti slunce a kreslilo široký pruh ostře žlutého světla na okrovém koberci uprostřed. Postel rozesílaná, skříň zavřená, umyvadlo. Špína a pach, který ho dráždil. Měl dojem, že vystupuje z toho černého těla před ním.

Vy jste znala Margaretu Deckerovou.

Podle jména jistě ne.

Ale stýkala jste se s ní.

Stýkám se s hodně lidmi. I od policie, dodala uvážlivě.

Může být, nezareagoval. — Margareta od policie nebyla. Spíš kolegyně.

Vaše?

Vaše.

Neznám ji.

Byla zavražděna.

To měla smůlu.

To jo. Vy taky. Protože jste s ní mluvila naposledy ten den, kdy ještě žila.

Už jsem vám řekla, že ji neznám.

Jmenujete se přece Patricie Wallerová.

To říkáte vy. Já zase tvrdím, že se jmenuju Jamie Easleyová.

Vy nejste Patricie Wallerová? byl doopravdy udiven.

Ne.

Ale ona bydlí v tomhle domě.

To je možný. Já ji neznám.

Přistěhovala se sem v tomhle týdnu.

Žádný stěhovák před domem nestál. Všimla bych si toho.

Možná neměla vůz. Přišla jen tak. Narychlo. Jako na návštěvu.

Do tohodle baráku chodí plno návštěv.

Přece nejste pořád doma.

Ne.

Tak jste ji musela potkat. Do takovýho baráku, jako je tenhle, se přece nelze přistěhovat, aby si toho nikdo nevšiml, vzpomněl si na kluky v ulici.

Já jsem si jí nevšimla. A kromě toho čekám návštěvu. Stála před ním, zahalena do svého laciného županu, téměř

průhledného, s rukama zkříženýma na prsou. Slabě se pod ním rýsovala. Slabě, ale přece natolik, aby to Deana Snydera vzrušilo.

Popošla ke dveřím a otevřela je.

Možná se ještě uvidíme, poznamenal, když kolem ní procházel.

Vůbec mu neodpověděla.

Nezbylo, než jít dveře ode dveří, ale nikdo mu neotvíral. Potom vyběhl nahoru jeden z těch chlapců zezdola.

Už jsem to vypátral. Ale stálo mě to čtvrťák.

Hodil mu ho.

Pojďte, pokynul kluk a vedl ho do druhého patra. Otevřel jedny z nezamčených dveří a odstoupil.

Co provedla? zeptal se.

Snyder vešel. Skříň zůstala otevřená a nebyl v ní ani jediný kousek oděvu. Na zemi ani na skříni nebyl ani jeden pár obuvi. Postel byla holá, bez přikrývky. Nikde nespatřil kufr. Nikde žádná drobnůstka, která by svědčila, že si obyvatelka bytu jen někam odskočila a co nevidět se vrátí.

Tady nikdo nebydlí, obrátil se naivně k chlapci.

Říkal jste přece Patricie Wallerová.

Jistě.

Tak ta bydlí tady.

Nebudeš mně přece tvrdit, že tady někdo bydlí. Chlapec se udiveně rozhlédl.

Ale přistěhovala se sem. Platila dole nájem.

Očividně se mu vysmíval. Dean Snyder byl bezmocný.

Navíc nevěděl co dělat.

U koho ? zeptal se.

U starý Evelyny. Pojďte, pane, dovedu vás tam.

Řekl to tak, že Dean sáhl do kapsy a dal mu druhý čtvrťák.

Děkuju vám, pane. Kdybyste zase někdy něco potřeboval, tak za mnou přijďte. Jmenuju se Clarence. Clarence Smith. Tady to je, ukázal na dveře.

Dean na ně zaklepal.

Ochotně se otevřely. Za nimi stála vrásčitá černoška. Také trochu páchla, ale nedovedl určit čím. Cibulí, česnekem, nevětranou místností, nevypraným prádlem; možná vším dohromady.

Vy jste majitelka tohohle domu ?

Bezzubě se usmála.

Majitelka tohohle domu, opakovala posměšně. — To bych ho hned prodala.

Proč?

Protože tady chtěj všichni bydlet zadarmo. Proto. Já jenom vybírám činže. Za majitelem musíte jít do Andrewovy advokátní kanceláře. Chcete si pronajmout byt ?

Ukázal jí legitimaci.

Pronajala jste byt ve druhém patře Patricii Wallerové?

Nevím, jak se jmenuje, ale pronajala jsem ho ženský, která říkala, že se tak jmenuje. Osmičku.

To nevím. Druhé dveře po pravé straně od schodů. Nebo třetí?

Spíš třetí, pane. Ve druhých bydlí už půl roku Allen Grooms.

Tak ten.

Tak ten jsem jí pronajala. Mám to tady zapsaný, řekla a sáhla do otevřené skříňky vedle sebe. — Podívejte se, nabídla mu zápis, — desátýho července, Patricie Wallerová, padesát dolarů.

Za tu místnost nahoře ? otřásl se.

Je draho, pane. A je to místnost i s nábytkem. Zařízená.

Že je draho, to věděl Dean Snyder sám moc dobře. Ale že by muselo být zase takhle draho, to se mu přece jenom nezdálo. Jak že se jmenuje ta advokátní kancelář?

Už tam není.

Možná šla něco nakoupit.

Ne. Odstěhovala se.

Tak to vidíte. A mně nic neřekla.

Nevíte kam?

Vždyť vám říkám, pane. Neřekla mi ani, že odchází.

Dál se nevyptával. Bylo to zbytečné. Teď ovšem najít

Patricii Wallerovou bude už horší. Ale s uspokojením konstatoval, že mu Tom Ackley dal správný tip.

INTERMEZZO BEZMĚSÍČNÉ NOCI

Okna Federálního úřadu pro potírání narkotik se dívala prázdně na město, které po horkém odpoledni už znatelně vychladlo. Stěny domů se staly nezřetelnou hmotou cihel a kamenů. Přebíhaly po nich odlesky světel, a jen když jste se dívali dlouho a město dobře znali, teprve potom jste se mohli orientovat v té hluboké, opuštěné tmě nad Manhattanem.

Z jihu po Atlantiku se blížila nepříliš velká zaoceánská loď. Vlajkoví v té tmě nebylo k rozeznání. I její silueta se docela ztrácela v černém moři. Nebyla osvětlena, což bylo samozřejmě proti předpisům. Její motory mlčely. Nekotvila. Stála v té temné bezměsíčné noci a voda jí lehce plácala do boků. Moře bylo klidné. Na palubě, obrácené k severu, stál kapitán a dva důstojníci. Kupodivu daleko nejvíc pozornosti věnovali obloze. Na jihovýchodním cípu Brooklynu bylo Bennetovo námořní letiště.

Potom se z Rockawayovy zátoky odlepil temný stín na temném pozadí a pomalu vyjížděl dál a dál k jihu na volné moře. Kapitán ho uslyšel první. Až bliklo třikrát červené světlo směrem k Atlantskému oceánu, teprve potom jeden z důstojníků zablikal v odpověď.

Stín, z kterého se pomalu formoval malý nákladní člun, zamířil přímo k nim. Až blízko u lodě se oddělit od temné plochy moře úplně a dal ještě jednou znamení. Dvakrát krátce, jednou dlouze a ještě jednou krátce. Z lodě dostal odpověď v obráceném pořadí. Krátce, dlouze, dvakrát krátce.

Z paluby spadl provazový žebřík. Vyšplhal po něm asi padesátiletý podsaditý muž. Do tváře mu vidět nebylo.

To je dneska počasí, řekl.

Ještě že neprší.

Potom už šlo všechno ráz na ráz, neboť obě lodě velice spěchaly, aby už byly zase někde jinde, než právě jsou. Pět velkých balíků spouštěli ručně, ačkoliv loď měla jeřáb. Dole na člunu je skládali dva plavčíci. Příliš úkrytů tam nebylo.

Ani se neloučili.

Podsaditý muž sešplhal zpátky do člunu, nahodil motor a rychle, bez světel splynul s temným mořem. Zvuk motoru zvolna mizel směrem k pobřeží.

Také loď se pohnula. Zapjala motory a rozsvítila předepsaná světla. Potom zamířila na západ do Lower Bay a dál kolem Coney Islandu a nahoru. Mezi nemocnicí pro veterány a Pahorkem sv. Josefa vklouzla pod Verrazano Narrows Bridge. Jeho visuté tělo se klenulo nad vodou jako hřbet kočky, který někdo hladí suchou rukou a na srsti vyskakují jiskry. Z obou vysokých pilířů se spouštěly k prohnutému středu girlandy světel a na druhé straně zase šplhaly zpátky. Svítící koruny lamp stály na krajích mostu jako stromořadí. Vzdálená světla mihotala z obou břehů a slabě ozářila tři barevné pruhy na vlajce; islám, mír a statečnost. V slabém větru se zdálo, že lev uprostřed mává šavlí. Loď teď byla právě pod nejdelším zavěšeným mostem na světě, symbolicky hlídajícím z. brooklynského břehu Fort Flamiltonem a z richmondské strany Fort Wadsworthem vchod do newyorského přístavu.

Nejela daleko.

V úžině za mostem zamířila doleva a zakotvila v cliftonském přístavišti.

Nákladní člun naopak čekala ještě dlouhá cesta. A nebezpečná. Všichni tři muži na palubě byli nervózní. Vedli ho úžinou podle pravého břehu, dost daleko, aby je světla automobilů ze Shore Parkway neosvětlovala, ale jenom píchala zdálky do očí. Do Upper Bay vpluli na pomyslné hranici mezi New Yorkem a New Jersey. Gowanuský záliv s velkým vojenským přístavištěm minuli v uctivé vzdálenosti a zoufale pomalu (alespoň na to, jak spěchali) pluli dál na sever.

Minuli i Buttermilský kanál, ačkoliv jím by to měli blíž, a raději objeli Guvernérský ostrov s pobřežní hlídkou ve Fort Jay a vpluli do vod East River při manhattanské straně. Známá velkolepá silueta dolního ostrova v celé své svítící nádheře je nechala docela lhostejnými. Žádný jí nevěnoval ani jediný pohled. Napjatě naslouchali, kdy se nad hladinou rozeřvou sirény policejních člunů, proti kterým by v těchto místech neměli naději.

A přece to byl bezesporu pohled neobyčejně krásný a ve své geometrické podobě působivý. Mohutné kvádry staveb vybíhaly k temné obloze, jako by je maloval Seurac nebo Signac nebo jiný z pointilistů, ale neskládal barvy a použil jenom samých nazlátlých skvrn. Budovy se odrážely ve vodě a orný-vály se, aby po ránu byly opět svěží a čerstvé. Wall Street nemohl být líp zobrazen než těmito přímkami, vodorovně i svisle pokládanými mezi East River a oblohu.

Nejzářivější blok byla Chase Manhattan Bank. Svítila rozžhavenými jednodolarovými mincemi a štědře je rozhazovala do všech oken, odkud vypalovaly do bezměsíčné noci stigma tomuto městu.

Podjeli brooklynský i manhattanský most a u Wallaboutského kanálu změnili směr přímo na sever a trochu si oddychli. Přitlačili se k levému břehu, k potemnělému East River Park a podrželi tento kurs až k budově Spojených národů. Tady už vjížděli do západního kanálu podél nynějšího Rooseveltova ostrova a pomalu se blížili k cíli.

S každým sebenepatrnějším pohybem na hladině, s každým stínem na vodě se všichni neklidně ohlíželi a sahali po zbraních. Bylo jich tu dost.

Za parkem Karla Schurze snížili rychlost (i hlučnost) a pomalu se soukali vzhůru. Naproti Milk Rock, malému ostrůvku, který spojoval vody Harlémské řeky a East River z Hell Gate, vypnuli motor docela. Dál už se pohybovali pomocí malého motorku s vrtulkou na dlouhé tyči, jakého používají rybářské čluny při vjezdu do zátok. Byl tak tichý, že neplašil ani ryby. Zhasli všechna světla a přirazili k opuštěnému přístavišti výletních parníků. Do řeky vybíhalo dvěma železnými konstrukcemi. Člun se zvednutou palubou a boky obloženými starými pneumatikami se o ně opřel s měkkým žuchnutím. Dřeva v trubkách slabě zavrzala. Na Roosevelt Dříve už nebyl téměř žádný provoz.

Dole u řeky byla tma, jen dvě lampy svítily nad přístavištěm. Jejich osamělá světla umírala několik metrů od žárovek; pouze v bezbarvé trávě se plazila v okruhu pár stop.

Na konci přístaviště se objevily tři postavy. Podsaditý muž a oba plavčíci čekali. S puškou a revolvery. Když příchozí poznali, odložili spěšně zbraně a začali vytahovat balíky nahoru. Příchozí je odnášeli na břeh a nakládali do dvou automobilů, jež se matně rýsovaly na pozadí budov na konci Dvaadevadesáté ulice.

Pak rychle nasedli do vozů.

Lodníci naskákali do člunu.

Auta se tiše rozjela.

Člun se odsunul na vodu, chvilku se nechal kolébat proudem a potom naskočil motor. Jeden z lodníků rozsvítil na přídi světlo a zamířili tichou hladinou zpátky do tmy.

V hlavním stanu bronxské policie měli celkem poklidný den. Dvě přepadení v parku, jedno na ulici (to předali na 45. okrsek do Barclay Av.), pár dalších možná nebylo hlášeno, jedno znásilnění (to si tu nechali), něco vykradených bytů (ty vesměs rozhodili do příslušných okrsků), několik rvaček. Když zazvonil telefon a nějaká hysterická ženská v něm začala ječet, že partaji nad ní protéká podlaha, ušklíbl se seržant Pugh, který ten hovor bral, a poradil jí, aby zaklepala nahoře.

To jsem udělala, ale nikdo mi neotvírá.

Tak asi odešli a vrátí se později.

Ale co když odjela na víkend a na mě spadne strop? ječela mu do ucha.

Zavolejte si hasiče. Dám vám číslo.

Nadiktoval jí je a zavěsil. A také utrousil pár neuctivých poznámek o ženském intelektu.

Za dvacet minut zvonil telefon znovu.

Telefonovali hasiči.

Byli jsme zavoláni k paní Glendě McNellyové, 23, Morganova avenue, Baychester, Bronx, k protékajícímu stropu, promlouval na seržanta Pugha neobyčejně suchý úřední hlas naprosto bez jakéhokoliv vzrušení. — Na zvonění, klepání ani bušení nikdo nereagoval, a proto jsme v tom bytě vypáčili dveře. Zjistili jsme, že voda uniká z nedostatečně uzavřeného vanového kohoutku.

Cože? pravil seržant Pugh. -— Nebyl dobře uzavřený kohout?

Ano, potvrdil nevzrušeně hlas na druhém konci. — A protože…

To přece musela voda odtékat výpustí, ne?

Nemohla. Odtok byl ucpán mrtvou ženou. Pravděpodobně zavražděnou. Podle toho, jak vypadala.

Gosh! vyskočil seržant. — To jste to nemoh říct hned na začátku? Jak že se jmenujete?

Anthony Foyt, velitel požární hlídky číslo třicet jedna na Maranově avenui, Morris Park…

O.K.! Hned tam budou. Čekejte na místě!

Seržant zavěsil bez pozdravu, což se jistě velitele hasičské hlídky číslo třicet jedna na Maranově avenui atd. hluboce dotklo, a okamžitě podával zprávu nadřízené složce. Policie dorazila na místo v mnohem lepším čase než hasiči. Za sedm minut. Skupinu vedl kapitán Robert Wood. Opět ho bolel žaludek. Jak už jsme podotkli, neměl daleko do penze a chtěl se jí dožít jakž takž ve zdraví. V jeho pojetí to znamenalo nikam se moc nehnat, ale rozmyslně využívat zkušeností třiceti pěti let služby u policie. A co nejúčelněji. Kupodivu mu tato uvážlivost vynášela mezi představenými přesvědčení, že není ani příliš bystrý, ani příliš pohotový a že se tedy pro policejní službu vlastně vůbec nehodí.

Robert Wood vstoupil do bytu a veden neomylným pudem (také bydlel ve stejné uspořádaných a stejně dislokovaných místnostech) šel rovnou ke koupelně. Cestou vyslechl část hlášení Anthony Foyta, velitele hasičské hlídky číslo 31a tak dále, který nesl velice nelibě, že při tom musí vedle Wooda pochodovat.

Mrtvá ležela stále ještě ve vaně.

Dokonce z poloviny ve vodě, neboť Anthony Foyt jenom zavřel kohoutek a jinak nechal všechno tak, jak to nalezl. Žena ucpávala odtok vany patou lehce pokrčené nohy, kterou přidržoval vír. A jak přesto voda nepatrně unikala, vynořovala se pomalu zpod hladiny. Nebyla ještě tak typicky nadmutá, jak bývají utopenci, a její strnulé oči pohlížely vzhůru vodou ke stropu se žárovkou. Husté dlouhé žluté vlasy se pohupovaly, jako tomu bývalo druhdy u rusalek. Voda byla čistá a chladná (chladná i na pohled) a ukazovala každičký detail mrtvého těla.

Wood se mlčky odvrátil. Jeden policista se shýbl a odsunul patu ženy z odpadu. Voda zavířila a kvapem unikala. Mrtvá, led již nenadnášena, klesala těžce ke dnu. Jako by teprve teď zemřela.

Nebyl na ni příjemný pohled. Dokonce ani pro kapitána policie s třiceti pěti lety služby. Jediný, kdo se na ni díval zcela bez pohnutí, byl velitel hasičů Anthony Foyt.

Zavolejte lékaře! pokynul Wood Snyderovi. — Vy se dejte do práce!

To platilo fotografovi. Chvíli se zdálo, že se mu udělá zle; raději se díval kamerou. Ta ho od mrtvé oddělila, odosobnila ji, proměnila v objekt, na který bylo nutné jenom zaostřit, udělat celek a potřebné detaily. Po celou dobu fotografování neodtrhl aparát od oka.

Potom přijel lékař a sklonil se nad vanou.

Pomozte mi! požádal zdvořile Foyta a vzal ženu pod zády. Foyt se jí neochotně sklonil k nohám.

Odnesli ji do obytného pokoje a složili na nosítka.

Byla strašně zřízena. Poškrábána, místy odtržené kousky kůže, stehna na vnitřní straně jakoby probodána, pochva natržena. Jedna ruka vypadala na zlomenou. Nebo vykloubenou.

Tady nemám celkem co prohlížet, poznamenal doktor Carey. — Musí do pitevny. Vzhledem k tomu, že byla namočená ve studené vodě, je dost nejistý i odhad doby, kdy zemřela. Tak kolem dvanácti hodin, řekl bych.

Utopila se, nebo byla mrtvá už předtím? zeptal se věcně Wood.

Spíš to druhé. Ale bezpečně to zjistíme rovněž až při pitvě.

Zámek a okna, obrátil se Wood k ostatním.

Zámek neporušen, okna nevím, obrátil se jeden z detektivů k oknům.

Pokrývka na pohovce byla zválená a plná krevních stop. Vypadalo to na urputný zápas, ale na druhé straně nic tu nebylo rozbito. Všechen nábytek i židle, stolek a dva tabu-rety a všechny ostatní lehčí věci, o které by tady zakopával i nezápasící člověk, se zdály být na svých místech. Woodovi připadalo, jako by tady zápasila jenom jedna osoba. Ta žena. Se zoufalstvím. Se strachem. S hrůzou. Alespoň podle jejího obličeje. A také s bolestí. A s poznáním. Ten chlap musel být statný. Wood věděl, jakou sílu dovede vyvinout i útlé dívčí tělo ve smrtelném strachu. A tahle příliš útlá nebyla. Její obličej rozbrázdil strach a bolest, ale jinak to musela být docela pohledná ženská.

Jak se jmenovala a všechno další! obrátil se k Deanu Snyderovi. Pak se odvrátil od mrtvé.

Byl to celkem pěkně a místy i vkusně zařízený byt. Otevřel šatník. To, co spatřil, nebylo vybavení žádné ubožačky. Nebo ženy držící se tak tak nad vodou. Spíš naopak. Na stolku leželo pár maličkostí; kapesník, načatý balíček cigaret Rothmans s filtrem, trpce se usmál nad „by speciál appointment“ na krabičce. Kouřili je muži i ženy. Přesto řekl:

Vezměte otisky z téhle krabičky. A z popelníku taky.

Ani na jednom z nedopalků nebyly stopy po růži. Nedovedl se upamatovat, měla-li mrtvá na rtech růž. Vrátil se. Neměla. Alespoň se nezdálo. To ovšem ještě nic neříkalo. Jak teď viděl její ruce složené podél těla, všiml si odřenin na zápěstích.

Tak oknem sem nikdo nepřišel. Ani neodešel.

Zeptejte se toho hasiče, jak se sem dostali.

Raději mu ho přivedli.

Nejdřív jsme zvonili, klepali a bouchali. Potom jsme vypáčili dveře. Děláme to tak vždycky. Strop dole už byl docela promáčený a voda crčela proudem.

Wood přikývl. To ovšem nic neměnilo na skutečnosti, že zámek DEAD BOLTS na klíč z obou stran byl nepoškozen a uzamčen. Jestlipak se tu najdou k němu klíče? Asi ne. Spíš ne. Spíš pachatel za sebou zacvakl a vzal si je s sebou.

Znovu se podíval na mrtvou.

Světlé vlasy jí osychaly a zplihle ležely na nosítkách. Dlouhé světlé vlasy. Jenom na koncích se slabě vlnily. Ležela na zádech. Jak dlouho tomu bylo, co tudy procházela? Ňadra se bez hnutí skláněla na obě strany hrudi. Wood neměl nikdy příliš smyslu pro jejich půvaby a tím méně ho měl teď.

Zavražděná žena.

Sháněl se po ní někdo? Rodina? Zaměstnavatel? Nesháněl? Proč? Bylo ještě brzy. Co mohla dělat? Sekretářku? Sekretářku a milenku šéfa? A šéf už jí měl dost? Někde prodávala? Psala do novin ? Dělala reklamu pro filmové společnosti? Wood těžkopádně rozvíjel možnosti. Třeba ji vydírali. V rohu místnosti stál na malém stolku telefon. Elegantní Webcor třetí generace za dvě stě dolarů. Takový on doma nemá. Pod ním ležel, zachycen jedním rohem, adresář. Namátkou v něm zalistoval. Byl hodně popsaný. Jména a čísla.

Také adresy. Ale ne všude. Jak jím listoval, něco se mu nezdálo. Vrátil se. Ovšem. Chyběly stránky s písmeny O, P a R. Bylo by dobré, kdyby se tu našly, pomyslil si. Ale věděl, že moc naděje nemá. Vstrčil ho do kapsy a vystoupil na balkón. Byl spojen s vedlejším. Kdo v sousedství bydlí? Nezdálo se, že by byl někdo doma. Wood se vyklonil a přelezl přes nízkou betonovou přepážku, nahoře prodlouženou sklem. Dveře do bytu byly zamčené. Uvnitř neviděl nikoho. Z balkónu na druhé straně by se sem dalo přeskočit. Obtížně, ale dalo.

Vrátil se zpátky do pokoje.

Mrtvá už vězela v černém vaku a zip byl po celé délce zatažen. Dva popruhy (přes prsa a přes nohy) ji poutaly k lehké aluminiové konstrukci nosítek.

Ještě jednou se pozorně rozhlédl a vyšel na chodbu. Stáli tam novináři. Zavrtěl hlavou.

Nic nevím.

Můžeme ji vidět?

Dostanete fotografie.

Je nějaká spojitost mezi Leou Farleyovou a touhle?

Máte nějakou stopu?

Co soudíte o pachateli ?

Byl normální?

Za jak dlouho ho dostanete?

Kdo je ta mrtvá?

Kolik jich ještě bude?

David Mosley křižoval se svým taxi město od severu k jihu, od západu k východu a zase naopak, ve dne i v noci, v dešti i vedru. Zákazníků měl celkem dost. Večer a v noci se lidé báli chodit pěšky, brali si ho i na krátké vzdálenosti. Také dobré. Dolar vyskočil za první devítinu míle v každém případě a potom už přibývaly deseticentíky. Když si zákazník odskočil něco koupit nebo něco vyřídit, naskakovaly deseticentíky po minutě. Za minutu se nikdo nevrátil. A spropitné. Větší nebo menší. Snažil se jeho výši uhádnout ještě dřív, než je dostal. Většinou se mu to podařilo. Někdy ne. Samozřejmě. Jezdil převážně po Bronxu a přilehlém Manhattanu. Zajížděl také do Queensu, zřídka do Brooklynu, málokdy do Richmondu. Jezdil i mimo město. Ale to velice zřídka. Pro cestujícího je mnohem výhodnější jet busem nebo si najmout vůz. Do New Jersey a Connecticutu, do východní části státu New York. Jednou až do Adirondackého parku a zpátky se vracel přes Vermont a Massachusetts. Na Rhode Islandu nebyl nikdy. S buldočí vytrvalostí šel za vrahem Margarety Deckerové. Bezvýznamný negr z Bronxu, který se narodil v nedalekém Harlemu, na jeho ulicích prožil dětství plné šarvátek, ústrků, vítězství, hladu a náhlých oáz obrovského blahobytu, kdy si mohl ze společného stolu vzít tolik jídla, kolik se jen do jeho vyhladovělého žaludku vešlo. Pobíhal po jeho ulicích v tričkách a blue jeans a ve všelijakých kabátech a bundách a většinou v teniskách, ale také v botách a také jezdil na kole a chodil do školy a pomáhal v Ebony Lounge na Sedmé avenui.

Rodiče vídal zřídka.

Z jakýchsi zvláštních důvodů k nim nikdy nepřilnul. Když náhle byl sám, ani si nepovšiml nějakého rozdílu. Staral se stejně, jako když byl s nimi. Dařilo se mu také stejně. Ani líp, ani hůř. Moc se na ně nepamatoval. Je také pravda, že se odtud brzy odstěhovali, a když se mohl jejich vztah později urovnat, už tu nebyli.

Po městě žilo rozhozeno několik jeho sourozenců. Tři holky a jeden bratr. Nollii nedávno potkal. V sobotu odpoledne na Lenoxově avenui. Před číslem 405 byla zabodnuta americká vlajka a na bedýnce od mýdla stál nějaký pastor v civilu a pronášel svoje „Bůh vás miluje. Dejte mu svá srdce!“. Na zdi visel velký nápis CHRIST TEMPLE-Deliverance - Church a pod tím jméno dalšího pastora (nebo možná to byl ten), které si už nepamatoval. Na rozkládacích židlích sedělo plno žen a jeden muž v červené košili a bílém saku. Dům byl kamenný a stálo před ním zábradlí. Dveře měly žlutou kliku.

Na jedné židli seděla mladá žena a konejšila dítě na skládacím kočárku. Dítě mělo ostře barevné pruhované kalhoty a v ruce nějakou hračku. Teprve potom si všiml, že ty ostatní ženy byly chrámový orchestr, který s tamburínou, bubínky a valchami na prádlo doprovázel služby Boží mnohdy po celý den nebo po celou noc; pokud byl Bůh přítomen.

Ta žena s dítětem byla Nollie. Naslouchala pastorovým slovům a kolem se shlukovaly další ženy v nábožném vytržení. Nakonec i muži. Až téměř pohltili pastora a jen ta bedýnka od mýdla ho vyvyšovala nad zástup okolo něj. Teprve potom ke své sestře přistoupil.

— No né, David. Přišels taky naslouchat slovu Božímu?

Ne. Nepřišel. Jde jenom tak kolem. Kolik že je malému Roxymu? Rok a půl? Musí se k nim zase podívat. Sammy má teď slušnou práci, daří se jim dobře. Tuhle byl u ní James a taky se mu daří dobře. A co jemu ? Ano, jemu se taky daří dobře. Nollii to očividně potěšilo. Taky se musí k němu podívat. Všichni. I Clara a Mary. Ano, určitě zavolá. Srdečně se objali a David odešel.

A tento bezvýznamný negr, taxíkář, jakých je tu plno, ta naprostá nicka v tomto velikém městě, úplně neznámá, každému zbytečná, tento obyčejný muž šel houževnatě za neznámým člověkem, který ho oddělil v posledním okamžiku od vidiny bílého těla Margarety Deckerové, jež se mu sama nabízela. Často si vzpomněl na telefonní číslo Ronalda Outwatera: — Můžete mu důvěřovat. Vždycky mu můžete důvěřovat! Byla tehdy vzrušená. A měla strach. Měl by ji i s tím vzrušením a se strachem, tiskla by se mu do náruče. Proč tam nezůstal hned? Teď by neváhal. Ale teď už bylo pozdě. Margareta Deckerová už ho k sobě nepozve. Jenže… možná byl vrah silnější. Možná by je zabil oba. V okamžiku, kdy by — spojeni — nevnímali nic z okolí. Zabil jen ji. On žije. On žije a kráčí vytrvale za vrahem, tak jako jeho dávní předkové stopovali zvěř v lese nebo na pastvině, den po dni, den po dni, až ji uštvali. Zvíře, které bylo silnější než oni.

On své zvíře taky uštve.

Ačkoliv bylo silnější než on.

A že bylo silnější, o tom teď už vůbec nepochyboval.

Tomovi již tolik nedůvěřoval. Měl se na pozoru, ale stále dobře nevěděl před čím. Bezprostřední nebezpečí zatím necítil, a tak vysedával na svém místě v Gale’s club a díval se a naslouchal. Čekal - trpělivě, vytrvale, bez pohnutí, aby zvíře nevyplašil.

Dnes tam bylo mrtvo. Hosté bez nálady. Hudba bez jiskry. Děvčata seděla sama u stolů. Jen Nelly Farkirková byla u baru a povídala s Tomem. Číšníci, zdálo se, také cho-clili bez zájmu, hudebníci teď hráli nostalgickou baladu mladého Arlo Guthrie (je už zase na svobodě?) The City of New Orleans. Potom se Nelly vrátila ke svému stolku a Tom se rozhlížel prázdně místností. Často se přitom otočil ke dveřím. Asi očekával hosty. David u svého stolku blízko vchodu srkal coke. Hosté přicházeli jen pomalu. Jednotlivě. Jaksi váhavě.

Krátce po desáté se jeden objevil ve dveřích, a sotva ho Tom zahlédl, hned se otočil a zase odešel. David si stačil všimnout jen hustých, nakrátko střižených vlasů a snědého obličeje. Portorikánec? Ital?

Tom na Davida kývl.

Taxíkář přistoupil k pultu. Barman na něj položil klíčky od vozu.

Za rohem v Leydenový stojí před číslem 33 šedivý Cadillac Seville. Ten nový osmiválec. Zavez ho do Dvaadevadesátý. Už to tam znáš.

Uvnitř jsem nebyl.

Zazvoníš a řekneš „na dvoře se zelená“. Povědí ti, co máš dělat. Jeď hned!

David přikývl a vyšel. Vůbec se mu to nelíbilo, ale zase: dostane se do toho domu. Nebo se rozhodli ho zlikvidovat ? Řeka je hodně blízko.

Cadillac tam stál. Čtyřdveřový, nízký chladič, na stranách po dvou světlometech. Vypletená kola. Limuzína.

Nikdo ho nehlídal.

Uvnitř byl prázdný. Zkusil dvířka. Byla zamčená. Obešel ho. Nikde z něj nic nevyčnívalo. Zkusil otevřít zavazadlový prostor. Byl zamčený. Žádný klíč z těch, které dostal od Toma, do zámku kufru nešel. Odemkl dveře a pomalu se vsoukal za volant. Pozoruje ho někdo? Zastrčil klíček do startéru. Trochu se zpotil. Nebylo by to poprvé, co při nastartování automobil vybuchne. Ale jeho přece mohli zlikvidovat levněji. Otočil klíčkem.

Motor tiše naskočil.

Pomalu se odpoutal od chodníku. Jel opatrné. Vůz citlivě reagoval. Motor šel téměř nehlučné, pravidelně. Nejel přímo. Dvakrát se vracel a potom nezastavil před vchodem. Stál asi třicet stop ode dveří. Vůz zamkl. Ve Východní 92. ulici nebyl téměř žádný pohyb. Zkamenělá ulice s hranoly automobilů a chodníků. Zbytek došel pěšky. Na opačné straně ulice se objevilo pár chodců. Nevšímali si ho.

Zazvonil.

Zvonek neslyšel. Možná je světelný. Chvilku čekal a pak se otevřely dveře. Za nimi stál v hlubokém přítmí muž; chodba nebyla osvětlená a světlo ulice na něj nedosáhlo.

Na dvoře se zelená, řekl David.

Počkej chvilku, přišla okamžitá odpověď. Dveře nechal ten člověk otevřené, ale stál v nich. Pozorovali jeden druhého. Jak se Davidovy oči přizpůsobovaly temnotě, nabýval pozvolna muž obrysů. Středně velký. Bílý. Tmavé šaty. Spíš do společnosti než na vrátného. Pak se za ním ozvaly kroky. Dveře asi tlumily všechen zvuk, protože prve David neslyšel žádné. Na ulici proklouzla drobná postava rovněž v tmavých šatech, ale rozhodně ne tak vhodných do společnosti. Muž s brašnou, muž, který ho tehdy ráno probudil. Beze slova se rozhlédl a zamířil k šedivému cadillacu. David vykročil za ním. Dveře domu se zavřely.

Muž si přisedl. Buď taxíkáře nepoznal, nebo to na sobě nedal znát.

Doprava za roh. Pomalu.

David se rozjel a pomalu zabočil kolem domu.

Do těch prvních vrat!

Byla asi pětatřicet stop od rohu. Maličko si nadjel. Vrata se otevřela sama.

Zhasni světla!

Poslušně vypnul světlomety. Strach v něm teď převládl

nad zvědavostí, ale ustoupit nebylo kam. Před ním se slabě rýsovala neosvětlená asfaltová cesta. Byli v zahradě domu.

Jeď po tý cestě! Vidíš?

Jo.

Zabočovala doprava k hlavní budově, která se před nimi rýsovala mdlým světlem z ulice.

Tady vystup!

Vystoupil. Muž si přesedl za volant a pomalu se rozjel proti domu. Vůz trochu poklesl, jak se cesta začala svažovat, a pak se před ním otevřely další dveře. Ani za nimi nebylo žádné světlo. Cadillac jimi tiše projel a dveře se opět zavřely.

David nezůstal na místě.

Odstoupil k jednomu ze stromů a zvykal si na šero. Před sebou měl ze dvou stran hlavní budovu. Obě patra byla temná, jako by celý ten dům žil někde hluboko uprostřed zdí. Někde v podzemí. Někde v podzemí. Proč v podzemí? Nebylo slyšet ani nejmenší zvuk. Každý život přece znamená alespoň nějaký zvuk. I kdyby sebemenší. I dýchání je zvuk. Ale zdálo se, že tenhle dům nedýchá.

Z této strany do něj nevedly žádné dveře (nepočítáme-li ty, kterými projel vůz). Pravé křídlo bylo zalomeno s ulicí do pravého úhlu. Bylo kratší než levé. Mohla by to být herna. Také nevěstinec. Pro ten by však nebylo nutné dělat takové tajnosti. Ale mohl to být nevěstinec spojený s jinými službami. Mohly se v něm prodávat drogy. Mohly se v něm konat společné orgie. Některé drogy přece pohlavní aktivitu potlačují, jiné zase prudce zvyšují. Kokain kupříkladu. To by mohlo být. Na zahradě, pokud stačil rozeznat, se vytahovaly smrky a podle vůně byl u zdí nasázen jalovec. Nějaké listnáče s hladkou kůrou. Ten jalovec tam byl dost hustý. David se pohnul směrem dozadu a pak se začal jako z dlouhé chvíle procházet. Místy pod ním slabě vrzal písek. Na asfaltu se jeho kroky rozléhaly celou zahradou. Raději se zastavil. Na konci vlevo byla zeď, oddělující od zahrady další parcelu. Ta byla prázdná. Jak to, že se na ní nestavělo? Opět se začal procházet a došel téměř až ke dveřím, za kterými zmizel Cadillac. Byly to plechové, možná železné dveře. Rozvíraly se dvěma polovinami do stran. Dům neměl žádné výstupky, po kterých by se mohlo dosáhnout na okna. Snad jenom ze zdi, která končila v dosahu prvního patra. Všechna okna byla zavřená. Ani jedno nesvítilo. Dveře se se slabým skřípotem začaly rozevírat.

Zastavil se.

Šedivý Cadillac vyjel odněkud zevnitř domu a tiše se zastavil vedle Davida. Za volantem byl stejný muž. Bez brašny a s prázdnýma rukama. Vystoupil a pokynul taxíkáři.

David usedl za volant.

Dej ho zase na stejný místo.

A klíče?

Předáš Tomovi.

Přátelsky mu pokývl. David kývnutí opětoval. Potom se zvolna rozjel a dveře se před ním otevřely. Ale nevypadalo to na buňku. Spíš na elektriku. Na ruční spínač. Vyjel a příliš se v okolí domu nezdržoval. Vůz reagoval na plyn o něco lehčeji. Zřejmě prve něco vezl a teď už neveze. Co by to mohlo být, přemýšlel a náhle ho polil studený pot. Co když vezl mrtvolu? Co když vezl další zavražděnou ženu? Co znamenala ta prchavá vůně ze sklepa, kterou si pamatoval, ale nedovedl určit? Mohl ovšem vézt plno jiných věcí. Díval se do zpětného zrcátka. Provoz na ulicích byl normální. Vozy ho předjížděly, míjely, jely pár křižovatek za ním a zase odbočovaly a jely za ním jiné a také odbočovaly. Nikdo ho nesledoval. Co mohl vézt? Kdyby to bylo něco hodně cenného, tak by mu to přece nesvěřili. Možná ho zkoušeli. Možná vezl písek nebo cihly. A teprve příště poveze něco, na čem bude záležet. Něco… něco takového, za co by ho zavřeli a odsoudili, zatímco oni by z toho vyvázli. Musí si poznamenat číslo vozu. Čí asi je?

David Mosley byl velice nedůvěřivý.

Jednak to byl základní rys jeho povahy a jednak se to dodatečně naučil od města. Zastavil v tou dobou už opuštěné a taky málo osvětlené Západní 153., v blízkosti Colonial Park, a zhasl všechna světla. Všude byl klid. Jenom z druhého konce, od Harlem River Drive, sem zazníval hluk přejíždějících vozidel.

Chvíli čekal.

Žádný vůz do ulice nevjel. Žádný chodec se neobjevoval na jejích koncích. Vystoupil a zkusil zástrčku u zámku zavazadlového prostoru. Kapota vyskočila. Pod ní nebylo nic. Neměl s sebou baterku a ve voze žádnou neviděl. Světlo se nerozsvítilo. Vyšroubovali žárovku? Nebo praskla? Položil ruku na dno kufru a jemně přejel prsty po koberečku. Uvízlo mu na nich jenom trochu prachu. Takového, jaký je ve všech zavazadlových prostorech všech automobilů na celém světě. Používaných. Potom se sklonil až ke dnu a zhluboka vtáhl dech. Ucítil slabou omamnou vůni. Stejnou jako tenkrát u sklepního okénka domu na Dvaadevadesáté.

Ovzduší v Gale’s club se změnilo. Bylo tu víc vzruchu. Víc života. Zaznamenal to okamžitě. U baru sedělo několik hostů. Tom ho spatřil, ale nedal mu žádné znamení. Byla tam Nelly Farkirková. Zatím stále sama. Za ní seděla Charlotta s dvěma už dost rozjařenými mladíky. K Lindě se důvěrně nakláněl (aby jí mohl pohlédnout za výstřih, což ona ochotně umožňovala) dost, ba hodně starý pán s úplně holou lebkou. Takové měly nejraději. Nenadělali mnoho škody a byli ochotní zaplatit. Pochopitelně, musely s nimi mít trpělivost. Že inkasovaly předem, to byla samozřejmost. Pro všechny. V samém rohu na nejvzdálenější straně seděl muž, kterého vezl s Lindou ke knihovně. David ho poznal okamžitě i bez klobouku a bez pláště. I když z něj zůstaly jen široký nos, husté obočí nad zapadlýma očima a bezvýrazné rty. A tmavě hnědá bradavice uprostřed brady.

Pak se u baru uvolnilo.

David se k němu přicoural a usedl na vysokou stoličku. Položil na pult ruku hřbetem vzhůru. Tom k němu přistoupil. David odtáhl ruku a Tom uchopil klíček. Potom černému taxíkáři vyplatil pět set. Jako by mu vracel zpátky. To bylo jistě slušné. To bylo jistě slušné za odvoz automobilu do garáže. A David si v paměti znovu vybavil tu zvláštní vůni… Možná že těch pět set nebylo ani tak moc.

Posaď se. Třeba bude ještě něco, přisunul mu barman sklenici s ginem.

Pomalu z ní upíjel. Gin měl nejraději ze všech lihovin. 1 když si na ně nijak zvlášť nepotrpěl. Bylo to pro jeho vůni. Vůni volné přírody. Vůni horského lesa. Ostře mu vnikala do chřípí. Nemohl je ovládnout, aby se nezachvěla. Jako by odněkud přicházela zvláštní rozkoš. Prudká. Omamující. Vůně, která přinášela větší rozkoš než nápoj sám.

Za jeho zády přibyl k baru jakýsi zřejmě blahobytný muž. Tělnatý, obtížně dýchal. Měl s sebou ženu. Docela jistě ne vlastní. Pohrdavě se podívala po zdejších a vyzývavě se usmívala na muže, pokud zachytila jejich pohledy. Než si vybrali stůl, posadili se k baru. Bylo ještě místo, proto David zůstal sedět.

Dvakrát skotskou.

Jaký druh? dotázal se Tom.

To je jedno. Jen to musí být skotská.

Nalil mu Cutty Sark.

Říkali nám, že víte, kde by se člověk pěkně pobavil.

Kdo vám to říkal ? zeptal se zdvořile Tom.

Barman v Le Bébé.

Který ?

Představil se jako Michael.

Když to povídal Michael, tak to bude jistě pravda.

Tak to jsem na vás zvědav.

Tom se usmál. Davidovi se zdálo, že trochu pohrdavě, ale host si ničeho nevšiml.

Mohu vás zatím někam posadit?

Barman se podíval na číšníka. Už na jeho pohled čekal a ujal se jich. Dovedl je k volnému stolu až na druhý konec místnosti. David dopil a pomalu se odloudal na své místo. Tom sáhl po telefonu. David si byl jist, že volá Le Bébé. Potom poslal další dvě skotské tlouštíkovi a jeho nápadné společnici. Charlotta s dvěma mladíky odcházela. Tom se podíval na Davida. Ten zachytil jeho pohled a vstal. Byl moc zvědav, kam trojlístek odveze.

Otevřel dvířka a usadil je. Všichni tři si sedli dozadu. Charlotta zůstala u dvířek, i když se snažili ji umístit mezi sebe.

Do Westbury! obrátil se jeden z nich na Davida.

Rozjel se. Westbury byl hotel na rohu Madison a 69. ulice.

Asi tam ti dva bydlili. Jako obvykle se chovali, jako by tam byli sami, jeho nebrali vůbec na vědomí.

Tam to na tebe potáhne, řekl ten, který seděl u dvířek na druhé straně. — Měla by sis sednout doprostřed.

No, přidal se druhý a snažil se posadit si ji na klín.

Na tu chvilku to nestojí za to, zasmála se a pohodila hlavou ke střeše vozu. Tak právě konečky vlasů zabořila do měkké pěny.

Au! vykřikla. — Neblázněte, vždyť to bolí! a opět šikovně sklouzla na své místo. Vklínil jí ruku přes šaty mezi stehna. Se smíchem mu ji tam sevřela a přitiskla se za jeho tělo, aby k ní ten druhý nemohl. Z toho David usoudil, že jí ještě nezaplatili.

Ukaž, co držíš v ruce? chytila mladíka za dlaň.

Co bych v ní měl držet?

Podle toho, co na mně budete chtít.

Všechno, zasmál se ten u dveří.

Na celou noc?

Samozřejmě, odpověděl sebevědomě.

Tak dostanu tři stovky.

Nezarazili se ani dost málo. Ten vzdálenější vytáhl stovku a čtyři padesátky (alespoň měl David dojem, že zahlédl stovku a čtyři padesátky) a vsunul jí je do ruky. Setřásla s ramene brašnu a otevřela ji. Ten vedle ní toho využil a vsunul jí ruku pod šaty. Teď už na to měl právo. Ani se nepohnula, i když mu to nijak neusnadnila.

Počkej! napomenula ho. —Takhle se ke mně nedostaneš. Roztrháš mně „pantyhose“.

Opile se zasmál a sáhl do kapsy.

Tady máš na nový, podal jí bankovku a zaryl ruku hlouběji.

Jestli se David nemýlil, tak to byla dvacetidolarovka. A že stojí jeden pár pantyhose 79 centů a že při odběru celého tuctu přijde pár na 34 centy, v tom se nemýlil docela určitě.

Zastavil před Westbury.

Tak jsme tady, upozornila beze spěchu nedočkavce vedle sebe.

Vystoupila, upravila si šaty a šla napřed do hotelu.

Dostanu sedmnáct padesát, řekl David.

Ten, co seděl u dveří, ten, na kterého se zatím nedostalo žádných rozkoší, sáhl do kapsy a ze svazečku bankovek oddělil dvaceti a pětidolarovku.

Dobrý, řekl a hodil je na sedadlo.

David se nepatrně usmál a natáhl se pro peníze. Ona vám to Charlotta vrátí, řekl si, ráno se nestačíte divit.

Jel zpátky do klubu.

Tomův pohled pak zachytil hned u dveří. Přistoupil k pultu.

Ty dva vem do Dvaadevadesátý. Na náš účet.

Dnes tam tedy jel už podruhé. Tentokrát zastavil přímo před vchodem a vystoupil. Přidržel jim dvířka vozu. Vysoká žena zazvonila čtyřikrát krátce a jednou dlouze. Docela tak, jako by byla nedočkavá, aby už byla uvnitř.

Dveře se hned otevřely.

Nedovedl rozhodnout, stál-li za nimi stejný muž jako před hodinou. Zdvořile se uklonil z vchodu. Žena dovnitř přistrčila tlouštíka, který se tak toužil pobavit, a vstoupila za ním. Oba zmizeli v chodbě, v hlubokém tichu, rušeném jenom jejich kroky a pár rozjařenými slovy. Víc nebylo slyšet. Kolik těch skotských asi vypili?

Tentokrát se vracel po East River Drive. Minul Metropolitní nemocnici a pěší most na Wardsův ostrov. Dům na Dvaadevadesáté nebyl nijak výstavný. Ale ležel uprostřed Manhattanu. Těsně u jedné z hlavních okružních tepen. Prakticky na břehu řeky. Po té cestě nahoře se lze dostat kamkoliv a velice rychle a po řece rovněž. I když o trochu pomaleji. Inkognito zachovávají obě. Pro automobily i nejrůznější říční čluny a remorkéry. Nákladní i zábavní.

Po levé straně se vztyčil komplex harlemské nemocnice. Z druhé strany teď řeka přiléhala těsně k silnici.

Opravdu výhodná poloha, pomyslil si už pokolikáté David.

Opravdu výhodná poloha.

K čemu?

Bylo zajímavé se podívat, nevede-li náhodou z místa, kam zajel ten malý s cadillacem, nějaká chodba přímo k řece. Co to jen bylo za pach! Spíš vůně. Dráždila, ale byla příliš slabá. Co že to roste tam dole na jihu rovinaté Indiány?

Míjel High Bridge a odbočku na most George Washingtona. Copak asi dělá Patricie. Je spokojená? Střádá si na svůj krámek s koblihami a pizzou? Žije ještě vůbec? Byl teď na úrovni Západní 181. Přejel na Desátou avenui a odtud zamířil přímo na Mramorový pahorek.

Wooda tentokrát trápil žaludek nějak přes obvyklou míru. Tak, že běžné léky už nezabíraly, a to znamenalo, že bude muset jít k lékaři. Možná do nemocnice. Na druhé straně, pomyslil si, pobyt v nemocnici by byl to, co právě teď potřebuje. Klid, dostatek spánku, jídlo do postele, odpoledne si na chvilku lehne, možná i zdřímne, večer se bude dívat na televizi. Na program co nejvíce vzdálený loupežím a vraždám. Ze všeho nejvzdálenější vraždám. Neboť těch má teď tak právě dost.

Robert Wood se přehraboval v materiálech Sandry Macklinové.

V materiálech té ženy, kterou nalezl velitel hasičské hlídky, číslo tady někde jistě bude, Anthony Foyt, a neměl nic lepšího na práci, než zavolat sem. A samozřejmě seržant Pugh nevěděl nic chytřejšího, než to okamžitě oznámit jemu, Woodovi. Dejme tomu, že oba konali svou povinnost. Že ani jinak jednat nemohli. Ale jak k tomu přijde on se svým nemocným žaludkem?

Sandra Macklinová, zpěvačka, naposledy angažmá v Riverboat v Empire State Building, asi uměla opravdu zpívat, řekl si s uznáním, bytem 23, Marganova avenue, Baychester, Bronx, New York, N.Y., netrestána, narozena v Bromley, s kým vším se intimněji stýkala, není dosud jasné, na pracovišti celkem dobrá pověst, popis…, už to znal bezmála zpaměti. Způsob vraždy ukazoval na „osobu se silně narušeným chováním a na sexuální deviaci ve způsobu ukájení. Zcela jistě v tomto případě souvisí s psychopatickými rysy osobnosti a s abnormální sexuální agresivitou, náchylnou k delikventnímu jednání“.

Stejná charakteristika, jako byla u případu Lea Farleyová. Farleyová ovšem byla prostitutka, a tak to nenadělalo takový rozruch. Zpěvačka z Riverboat, to už je trochu jiná záležitost. Jedná-li se o stejného pachatele, jistě se nezastaví a bude vraždit dál. To je známá zkušenost. Nakonec ho stejně dopadnou, jenže Wood si vzpomněl na toho novináře; kolik jich ještě bude? U té první to měl snadné. Prostitutky jsou prakticky v tomto ohledu bezbranné. Jdou s každým, kdo na ně kývne. 1 když mají svůj sociální okruh zákazníků. Ale v jádru není nikdy nesnadné se k nim dostat. K Sandře už ovšem tak volný přístup jistě nebyl. A už docela ne do bytu. Samozřejmě, mohla být pod tou „zpěvačkou“ stejná jako ostatní. Ale společenský okruh případných zákazníků by byl u zpěvačky z předního newyorského nočního klubu daleko vybranější. A jistě také užší. To už konečně chlapci prověřují. Měli by najít člověka, který se stýkal s oběma. Způsob činu byl v obou případech naprosto shodný. Nejasná je v té sérii vražd jenom Deckerová, ale ta stojí možná docela mimo. Možná. Ovšem: z jejich okruhu byla. A také mohl vraha někdo vyrušit. A protože ho zřejmě znala, zbavil se svědka. Je tu stále ještě ten malíř. Ten má, ať se to komu jeví jak chce, k vraždě Deckerové nejblíž.

tom byl Wood přesvědčen. Ovšem Gary Dye se ne-přiznával a Wood žádné přímé důkazy neměl. Zatím. Ale byl trpělivý. Také by měli najít toho neznámého. V klobouku a s bradavicí. Jak si ho nechal Dean zmizet na schodech, když šel za Nancy. Neboť byt Margarety Deckerové skutečně někdo prohledával. S největší pravděpodobností právě on. Wood stále viděl pachatele spíš v Gary Dyeovi, ale samozřejmě, zanedbat nesmějí nic. Co tam mohl hledat? Mohl se dozvědět, že byt je prázdný, a chtěl ho vykrást. Ale nic nechybělo. A na druhé straně tam nemohl zapomenout nic, o čem by oni nevěděli. Co by nenašli. Nic z toho, co by ukazovalo na pachatele.

Lea i Sandra byly znásilněny. Obě byly poraněny v místech charakteristických pro sexuální vzrušení: hýždě, okolí vagíny, vagína, prsy, břicho, vnitřní strany stehen. Odtržená kůže, krvavé podlitiny, šrámy, řezné rány.

Takhle možná vymizí jednou z New Yorku prostituce. Holky se budou bát s někým jít nebo si někoho brát k sobě. A zřejmě nepůjdou ani s těmi, které dobře znají. Třeba

tenhle chlap má rodinu a stará se o děti a v úřadu je korektnost sama. Pak to na něj náhle přijde. Jestli ho nechytíme

do příští vraždy, jestli se dopustí ještě jedné, tak to bude zlé.

Musíme na to dát víc lidí.

Kapitán Robert Wood zaklapl desky.

Jeho uvažování bylo naprosto jasné a logické. Nikde neudělal žádnou chybu. Naopak osvědčil znovu své zkušenosti a kriminalistické znalosti a stejně tak i kombinační schopnosti. Intuitivně vylučoval jako pachatele vraždy na Margaretě Deckerové (a to bez ohledu na to, že se domníval, že je jím Gary Dye) vraha těch druhých dvou. I když ho okolnosti nutily tuto možnost připouštět. Ale v duchu pokládal za vyloučené, aby to byla jedna osoba. Margaretu Deckerovou nalezli až po čtyřiadvaceti hodinách, a to více méně náhodou. Toho pachatele neměl kdo vyrušit. (O tom, že David Mosley našel Margaretu jenom pár minut po smrti, o tom kapitán Wood nemohl vědět.) Pachatelé jsou přinejmenším dva. Bude nutné znovu prověřit činnost Garyho Dye v onen večer. Musí se najít někdo, kdo ho viděl. Potkal. Kdo si na něj vzpomene. Nebo najít toho Deanova chlapa s bradavicí a zmáčknout ho. Dean je přece jenom ještě zelenáč. Ale Wood připustil, že by možná před lety na jeho místě zaváhal také. Člověk nikdy neví, koho zatýká (při takovéhle příležitosti), a mohl by z toho také mít docela slušnou nepříjemnost.

Dosud stále nenašli nikoho, kdo by se stýkal s Leou i Sandrou, s oběma mrtvými ženami. Ta druhá byla často vídána ve společnosti ředitele Juilliard School Johna Fearinga. Zdá se, že si ji tento pán částečně vydržoval. Chodili spolu i do společnosti a často po programu byli u Svatého Michala, kde je všichni znali. Rejstřík měl Fearing čistý, žil spořádaně a těžko se mohlo u osmapadesátiletého muže předpokládat, že zabije milenku, se kterou se dva roky ukazuje na veřejnosti. A ještě takhle. I když, samozřejmě, vyloučené to není. A v New Yorku už docela ne. Robert Wood sám pocházel ze zlatého, krásného Sunshine State, jak Jižní Dakotu stále nazýval, z její západní hornaté části, kde zima je zimou docela jinak zasněženou než zima v New Yorku a léto hýří prosluněnými výstupy v Černých horách a sluncem, které hřeje, pálí a žhne, ale které z vás nikdy nevyždímá touhu žít, jako to umí slunce v New Yorku. Nesčetněkrát se Wood zamýšlel nad faktem, jak odlišné jsou charaktery lidí žijících na prériích Jižní Dakoty od charakterů lidí žijících v New Yorku. Jako by město zachvátila čas od času nějaká neodolatelná vlna šílenství, násilí, nějaká zhoubná nemoc, velice nakažlivá, která bez milosti potlačuje každý pohled do očí, každé podání ruky, každou touhu zvednout toho, kdo upadne nebo jenom zakopne.

Co způsobuje to lhostejné odhodlání nechat ho ležet na zemi?

Nejhorší je, že člověk už ani neočekává, když se na té zemi octne, že mu někdo podá ruku a zvedne ho opět na nohy. Že shledává docela samozřejmým, že ho tam všichni nechají ležet a starají se jen o to, aby neupadli oni. Jako by kolem těl dole vyrůstala nějaká plenta. Stěna. Jako by ostatní měli na očích klapky podobné klapkám závodních koní. Aby neviděli nic kolem sebe. Jenom sebe a cestu, po které jdou. V Sunshine State tomu tak nebylo. Jenomže.

Jenomže Robert Wood žije v New Yorku.

A tak když přišel Dean Snyder, nasadil si i kapitán Wood své klapky. Dean Snyder je přece má na očích také, ne? Chvilku hovořili docela nezávazně o všem možném s výjimkou života na Police Department City of New York v Bronxu, 2120 Ryer Street, a čekali na detektiva třetí třídy Glenna Scurryho. Byl z nich nejstarší. Nejstarší a nejdéle ve službách zdejší policie. Je to tak rozhodně přesněji vyjádřeno, než kdybychom řekli nejzkušenější. Nikdo z nich tyhle schůzky neměl rád. Každý věděl, že jsou nutné. Všichni pracovali na tomtéž. Každý jinak, každý jinde, každý se dozvěděl něco, co ostatní neznali. Někdy se opravdu podařilo dát dohromady celou mozaiku.

Prověřil jsem, informoval Glenn Scurry, — vlastně ještě prověřuji, s kým se obě stýkaly. V několika případech i s kým se stýkala Deckerová, ačkoliv nemyslím, že by s nimi měla něco společného.

Nebyl bych si tím tak jist, namítl Dean. — Mohla se s Leou znát. A nesmíme také přehlédnout podle mě jednu důležitou okolnost. Ty dvě byly štíhlé blondýny, obě podobně líbivé, jako byla Marylin Monroeová blahé paměti, a Deckerová rovněž. I když trochu plnější. Takže ho opravdu mohl někdo vyrušit.

Glenn se krátce zamyslil a potom to připustil.

Wood také přikývl.

A starosti mi dělá i ta Patricie Wallerová, třebaže je černá. Bydlila s Margaretou v jednom domě a po jejím zavraždění zmizela. Od té doby o ní nevíme.

Vy se domníváte, že odstranil i ji ?

Nedomnívám. Spíš připouštím tu možnost. Mimochodem, byla to dost plná černoška. Dvacet let.

Tedy nepřipouštíte možnost, že byla zavražděna jako tamty dvě.

Ne. Připouštím možnost, že byla zavražděna jako Margareta Deckerová.

Já s vámi souhlasím, řekl po krátkém rozmýšlení Wood, — i když je docela možné, že ji přejelo auto nebo se chladí někde u kanadských jezer. Ale mluví pro to i další věc. Ona i Deckerová mohly něco vědět. Nebo tušit. A navíc, byt Deckerové někdo prohledal.

Pak to ovšem chce co nejdřív ji najít. Kde bydlela naposled?

Dean nadiktoval adresu.

Zajímavé je ještě jedno, řekl dále. — Obě se ukazovaly ve stejných podnicích. Jedna v Gale’s club, jedna v Le Bébé.

Každá chodí někam, pokrčil rameny Glenn.

Jenomže tyhle podniky mají stejného majitele.

To už je zajímavější.

Wood do jejich rozhovoru teď nezasahoval.

Ještě zajímavější, že je to majitelka. Jakási Kenny Rawleyová. Ve všech má nějakého vedoucího. A vždycky za barovým pultem.

Patří jí ještě něco ?

Jo, potvrdil Dean. — Oaks Door.

Ten má ovšem dost odlišný charakter.

Každý z těch podniků má dost odlišný charakter.

O.K., uzavřel Glenn, — podívám se na všechny tři. Svým způsobem, dodal.

Nikdo na něm nechtěl žádné vysvětlení.

To by pro dnešek stačilo, souhlasil Wood. — A já se podívám za tou paní.

Ta paní bydlila na Páté, v čísle 1123, mezi 73. a 74. Východní, v osmém patře velice solidního domu. Jistě také za velice slušné nájemné. Dole byla vrátnice. Robert Wood do ní vstoupil v 11 hodin dopoledne. To pokládal zase on za ten nejsprávnější čas k návštěvě dámy, která vlastní tři noční podniky, má je řádně zaregistrované, odvádí v pořádku daně a žije si, podle toho domu, v příjemném dostatku.

Správce se ho zeptal, jestli se s paní Rawleyovou zná.

Neznám, odvětil Wood, — ale potřebuji s ní mluvit.

Přeptám se, sáhl muž po telefonu.

Nepřeptáte, ukázal mu kapitán legitimaci. —Jenom mně řekněte, jestli je doma.

Na rozdíl od většiny těch, kterým ji ukazoval, si správce legitimaci pečlivě prohlédl a potom řekl:

Paní Kenny Rawleyová je doma. Bydlí v osmém patře, byt číslo 82.

Nenamáhejte se tam volat, upozornil Wood.

Zajisté.

Jeho tvář zůstala docela bezvýrazná. Byl to jistě velice diskrétní správce. Vyhlédl ven. Před vchodem parkoval policejní’ vůz s řidičem, který si ho prohlížel.

Wood si přivolal výtah, dotkl se osmičky a za několik okamžiků vystoupil do světle modře vytapetované chodby s šedivým kobercem.

Číslo 82 bylo hned u výtahu.

Zastavil se přede dveřmi a naslouchal.

Nic neslyšel.

Potom zazvonil.

Po chvilce zaslechl dva tři mlaskavé kroky a někdo zvedl v předsíňce telefon.

Vy jste ke mně někoho poslal? Docela jistě se ptal ženský hlas, i když zněl teď právě hodně pánovitě.

Ach tak. Dobře, ozval se ještě jednou a pak se otevřely dveře. Měla na sobě pyžamo a přes ně lehký župan. Ale zřejmě ji Wood neprobudil, byla už vzhůru. Župan byl zapjatý až nahoru a přepásaný páskem. Ne zvlášť vysoká, ne zvlášť krásná. Zajímavá. Tmavě kaštanovým vlasům se ještě nedostalo péče kadeřníka. Dnes. Ale nemohlo se říci, že by byly rozcuchané nebo neupravené. Modré oči se na Roberta Wooda nedívaly přívětivě ani odmítavě. Jen se tak dívaly, kdo že to stojí za dveřmi a okrádá ji o odpočinek. Postava přiměřená věku, mohlo jí být něco mezi 35 až 45 lety. To Wood nemohl nikdy dobře odhadnout. Jako většina mužů. I když takhle po ránu to jde zpravidla líp. Proto nakonec posunul její pravděpodobný věk k té pětačtyřicítce.

Jste paní Kenny Rawleyová?

Ovšem.

Pak bych vás prosil o rozhovor.

Soukromý?

Abych byl docela upřímný, ještě nevím. Ale určitě začne jako služební. Vytáhl opět svůj průkaz.

Ani na něj nepohlédla a ustoupila z vchodu.

Měl jste předem zavolat, upozornila ho.

Promiňte, řekl povšechně, neboť se neomlouval. Prostě nechtěl zavolat, aby nebyla připravena. Vstoupil a ona za ním zavřela dveře.

Jak si stačil všimnout, zařízené to tam měla pěkně. Přesně tak, jak lze očekávat od ženy, která bydlí na Páté avenui v čísle 1123. Moderní, pohodlný byt, účelný a hezký. Žluté záclony dodávaly místnosti, ve které teď byl, teplý tón. Nenabídla mu židli. Tím méně něco jiného. Zůstala stát za ním a řekla:

Prosím.

Otočil se.

Máte pěkný byt, prohodil neurčitě.

Mlčela a dívala se na něj. Zdálo se mu, že přemítavě. Potom se usmála.

Má to znamenat, že sem budete chodit častěji?

Ale to vždycky zavolám předem, usmál se také. — Přicházím si jenom ověřit takovou zajímavou okolnost. Vy vlastníte Gale’s club, Le Bébé a Oaks Door, není-liž pravda.

Doufám, že to není nic protizákonného.

Být majitelkou? Zajisté nikoliv. Promiňte, změnil náhle rozhovor, — směl bych si umýt ruce?

Dívala se na něj bez hnutí. Teprve po chvilce řekla:

Samozřejmě.

Pokynula mu ke koupelně. V chodbě nahlédl do kuchyňky. Nikoho tam neviděl. Také koupelna byla prázdná. Ještě zbýval minimálně jeden pokoj, do kterého vedly zpola otevřené zasunovací dveře. Umyl si ruce a použil čistý ruč-nik. Bylo jich tam složených několik. Potom se vrátil do velkého pokoje a přistoupil k oknu. Cestou nahlédl do vedlejší místnosti. Byla to ložnice. Široká postel byla rozestlaná. V ložnici panoval mnohem větší nepořádek než tady.

Shodou okolností navštěvovaly vaše podniky tři ženy.

Do mých podniků chodí mnoho žen. I mužů.

Společně i zvlášť, doplnil ji. — Ale tyhle ženy něco spojuje.

Bohužel musím počkat, až mě upozorníte co.

Všechny byly zavražděny.

Ale to je ošklivé, odpověděla s náhlou nevolí v hlase. Nevěděl, myslí-li tím, že jsou mrtvé, nebo že se jí o tom zmiňuje.

Jsme téhož názoru, souhlasil, — a tak bych se vás chtěl zeptat, jestli jste je náhodou neznala.

Docela jistě ne. Chodím do lokálů opravdu jen zřídka. Zpravidla pouze ve dne.

Jmenovaly se Lea Farleyová, Margareta Deckerová a Sandra Macklinová.

Bohužel, nic mi to neříká.

Možná jste je znala od vidění. Mám s sebou jejich snímky, vyndal z aktovky balíček fotografií. Usedla k malému stolku u okna. Postupně je před ní pokládal. Nejprve portrétní a potom poslední. Od policejního fotografa. Na fotografie se nedíval, hleděl na ni. Ani se nezachvěla, ne-odvrátila se. Prohlížela si je. Téměř zvědavě. Jistě bedlivě.

Nepoznáváte žádnou?

Možná jsem tuhle zahlédla v podniku, ukázala na Margaretu, — ale nejsem si jista.

Škoda, povzdychl si Wood, — myslil jsem, že nás přivedete na stopu.

Je mi líto.

Nicméně bych vás prosil, kdybyste mi to podepsala.

Co podepsala? zpozorněla.

Že je neznáte a že nepatřily k personálu nebo dejme tomu k jakémusi živému inventáři vašich podniků.

S radostí, vstala od stolku.

U nás na komisařství. Abychom to mohli napsat. Máme vás předvolat?

Není třeba, souhlasila ihned. —Jen se trochu upravím a obléknu.

Mohu počkat tady?

Maličko zaváhala.

Samozřejmé. Posaďte se, ukázala mu ke křeslu.

Vybrala si z prádelníku v ložnici nějaké prádlo a ze skříně

šaty a zmizela v koupelně. Dveře nechala pootevřené. Oblékala se rychle. Zřejmě nechtěla, aby se tu příliš rozhlížel. Rozhlédl se.

Byt jako každý jiný. Jako každý jiný, ve kterém bydlí

zřejmě úspěšná majitelka tří barů a restaurací. Tří podniků, které má napsány na sebe. Měkký béžový koberec. Nevěděl, jak je drahý, ale věděl, že dobře tlumí hluk. V ložnici, kam odtud teď viděl úzkým obdélníkem pootevřených dveří, ležely na lůžku zmuchlané pokrývky. Jak to tam vypadá? Zvedl se a popošel ke dveřím. Objevila se na prahu koupelny.

Jsem připravena, upozornila ho.

Byla nervózní nebo ne? Ženě přece nemůže takhle krátce trvat ranní úprava a oblékání.

Chtěl jsem se podívat, kam máte odtud výhled.

Na Central Park. Nic zvláštního, ale je to lepší, než hledět někomu do oken.

Jistě i lepší, než aby někdo hleděl do oken vám, souhlasil zdvořile.

Krátce po něm přejela očima, ale pak se lehce zasmála.

Zajisté. I když kvůli tomu už dávno vynalezli nejrůznější druhy rolet.

Nevím, jestli kvůli tomu, ale je to docela dobře možné. Prý chrání i před sluncem.

Také.

Skutečně se podíval z okna. Spatřil přímo pod sebou rybníček se skleníkem a za ním Hanse Christiana Andersena, Anděla vody na Fontáně a o kousek dál naproti Alenku v říši divů.

Můžeme jít, vybídla ho.

Odvrátil se od okna tak, aby přešel zblízka kolem dveří do ložnice. To už přece dávno není, aby ženy cudně střežily jejich zařízení. Spatřil zase jen tu pokrývku.

Ještě si zatelefonuji do podniku, řekla v předsíňce.

Druhý aparát měla asi v ložnici.

Samozřejmě, souhlasil.

Tiskla číslice tak, aby je neviděl. Ale mohla to být i náhoda. V každém případě je slyšel a podle tónu lehce poznával.

Rawleyová, řekla a ihned pokračovala. — Musím ještě zajít na policii. Podepsat nějaký protokol.

Není třeba. Kapitán pro mne přišel osobně. Jistě tu bude mít vůz, pohlédla tázavě na Wooda.

Přikývl.

Ano má. Přijdu později. Zatím se postarejte o provoz.

Zavěsila.

Jsem vaše, kapitáne.

Kéž bych si to mohl vyložit po svém, odpověděl zdvořile.

Žádný výrok není nikdy jednoznačný. To jistě víte z praxe, ne?

Má praxe ovšem jen zřídkakdy zabloudí do podobného světa, ukázal kolem sebe a pohlédl do kuchyňky.

Každý muž má praxi ve světě žen.

Otevřela dveře a potom za sebou pečlivě zamkla. Před domem se ještě na okamžik omluvila a vrátila se ke správci. Ale hned byla zase zpátky a usedla do policejního vozu. Cestu strávili v lehkém, nezávazném rozhovoru. Na policejní stanici vzbudila trochu rozruch, ale hned se zase všechno uklidnilo.

O Lee Farleyové, Margaretě Deckerové a Sandře Macklinové prohlašuji, že jsem o nich nikdy neslyšela, neznám je a… začal diktovat Robert Wood. Naproti němu seděla v elegantním tmavě hnědém kostýmu Kenny Rawleyová a naslouchala mu se zdvořilou účastí. Za psacím strojem seděla písařka mnohem méně půvabná a podle toho, jak do kláves bušila, si toho byla zřejmě vědoma.

Tou dobou ujížděl David Mosley ve svém taxi po jednosměrné Páté avenui dolů a jen o několik minut později zastavil téměř na stejném místě, z kterého odjel policejní vůz s řidičem, Robertem Woodem a Kenny Rawleyovou. Do vchodu domu neviděl, neboť David Mosley nezastavoval nikdy přímo před vchody a východy. Dělal to čistě instinktivně, neboť se mu ještě před žádným vchodem nic nestalo a nebyl svědkem, že by se něco stalo jinému. Ale měl v takovém případě vždycky nepříjemný pocit a nevěděl, proč by si měl nyní dělat násilí. Pokud to není nezbytně nutné.

Vystoupil a šel ke správci.

Posílá mě Tom Ackley z Gale’s club, oznámil.

Správce mu podal klíče a řekl:

Osmé patro, číslo bytu osmdesát dva. Hned u výtahu.

David se nezdržoval a vyjel nahoru. Otevřel si, vstoupil

a opět za sebou zavřel a klíčky vsunul zevnitř do zámku. Prošel předsíňkou. Byla tapetovaná šedomodře, ale nepůsobila studeně. Na koberci byly stopy bláta. Ještě tu dnes nikdo neuklízel. U zdi ležel tenký proužek papíru.

Zamířil do velkého pokoje.

Na stolku u okna popelník se zbytkem cigarety. Viceroy s filtrem. Do poloviny vykouřená. Skleněný broušený popelník. Na dně další oharky. Nedalo se bezpečně určit, z jakých jsou cigaret. Možná že Kenny Rawleyová nekouřila jednu značku. I když se to Davidovi nezdálo. I když podle něj určitě kouřila jeden druh a potom zase (možná) přešla na jiný. Mezitím jiné cigarety asi odmítala. Popelník chytal polední slunce a rozkládal paprsky do duhového spektra. Ve dveřích skříně byl přiskřípnutý lem tmavě zelených šatů. Chtěl ho uvolnit, ale potom si to rozmyslil. Obraz na stěně představoval nějakou krajinu na rovníku. Převládala v ní zelená a oranžová a také modrá. Koberec ho pohltil jako džungle.

Hnědý kufřík nikde neviděl.

Vstoupil do ložnice. Byla vytapetovaná stříbřitě bílými tapetami s lesklým vzorem nějakých květin, které neznal. Hodně stylizovaných. Tmavě hnědý koberec s vysokým chlupem jako ve velkém pokoji. U lůžka byl sešlapán. Ale ne příliš. Musíš ten kufřík najít. Nikde ho neviděl. Koberec byl slehnutý i na druhé straně postele. Ne sešlapaný. Jenom slehnutý. Až ho někdo vyluxuje, zase se vzpamatuje. Postel byla doširoka zválená. David k ní přičichl. Slabý zápach potu z druhé strany byl téměř přehlušen parfémem, který neznal. Po pravdě řečeno, znal jen velice málo parfémů. Na této straně vůni poznal. Dva polštáře na posteli. V místnosti slabě bzučela klimatizace. Přesto se v noci potili. Na stolku ii postele byla načatá krabička cigaret. Opět Viceroy, Filter

Kings. Na jednom polštáři byl dosud otisk hlavy. Na druhém ne. Jako by se o něj někdo opřel loktem. Pod oknem ležela Pátá avenue a za ní Central Park. Na stěně kresba v rámečku. Ženský akt. Dost frivolní. Jako obkreslený z Penthouse. Docela jiný než u Toma v kanceláři. Vztyčená ňadra a prohnuté tělo - jako by se ženy právě zmocnila rozkoš. Nebo jako by o ní snila. Vzrušující akt. Pod ním malý stolek s jedním křeslem.

Hnědý kufřík nikde neviděl.

Na stolku poslední Playboy a nějaký módní časopis. Rozevřený. Na stránce byla žena na hnědém pozadí lesa ve světle růžových šatech. Vlasy měly stejnou barvu jako kůra stromů za ní.

Pod postelí také nebyl.

Prádelník a skříň. Otevřel skříň a listoval šaty, které v ní visely jako v pořadači obráceném vzhůru hřbetem. Barvy spíš syté a temnější než jasné, spíš tlumené s převládající hnědou a zelenou. Nic pestrého. U tmavě modrých s béžovými výložkami se zastavil.

To nebyly šaty pro Kenny Rawleyovou.

To byly šaty na nějakou drobnější postavu. Vyndal je ze skříně. Přičichl k nim, ale nic necítil. Byly tu už asi dlouho. Vrátil je na místo. Nahoře nějaké klobouky, baret a šály. Dvě čepice. Ve vedlejší přepážce šátky a rukavice. Většinou kožené rukavice. Také látkové. Také jedny pošité nějakými třpytivými plíšky. Nebo slídou?

Ani tady hnědý kufřík nebyl.

Mezi botami také ne.

David vešel do koupelny. Těžké froté ručníky, většinou složené. Jeden zmačkaný, ale málokrát použitý, hozený přes věšák. Zrcadlo. Zubní pasta. Cameron. Krémy Escalon a Orlane 17. Několik hřebenů. Tmavě zelené dlaždice. Nebyla to příjemná barva. Snad pro blondýnu s bílým tělem. Se stejné bílým, jaké měla Margareta. Představil si ji. Jako už pokolikáté. Jaké by to bylo. Kdyby byla tady. Teď. V té tmavě zelené koupelně. Bylo tu příjemně teplo. Omamně působící koupelna. Koupelna pro dvě nahá těla. Dlaždice se leskly. Odrážely by její plnou postavu do všech stran. Mazlily by se s ní. Stejně jako on. Ale on se s ní nebude mazlit. Někdo mu ji zabil. Těsně před rukama. Těsně před tím, než mu to tělo chtěla dobrovolně nabídnout. Na. Vezmi si. Je tvoje. Dnes bude celou noc tvoje. Protože mám strach. Někdo mě chce zabít. A já se bojím smrti. Zavolej tohle číslo. Můžeš mu věřit. Pamatuj si to. Jemu můžeš vždycky věřit. Jmenuje se Ronald Outwater. Kdyby se se mnou něco stalo, tak mu řekni, že jsem to viděla u Jerryho.

Rozhlížel se po hnědém kufříku.

Nikde ho neviděl.

Někde tam najdeš hnědý kufřík. Nevím kde. Možná bude schovaný, ale je tam a ty ho musíš najít a přivézt. Tom byl docela vyšinutý ze své obvyklé profesionální rutiny. Bylo to proto, že nestál za barovým pultem? Že na sobě neměl čokoládově hnědou vestu, čokoládově hnědý motýlek a bílou košili? Že na sobě neměl čokoládově hnědé kalhoty? A hnědé střevíce? A ponožky? Že nestál za pultem, ale vzadu v malé kanceláři s psacím stolem, jednou registraturou, dvěma židlemi, nekrytými regály a lampou se žlutavým stínidlem ? Na stole stojánek na pera; jedno červené a druhé pravděpodobně modré nebo černé. Na stěně akt, ale ne fotografie; kresba nebo nějaký grafický list. V tom se David příliš nevyznal. Rozevřený telefonní adresář a tužka. Všechny zásuvky u stolu dovřené, v koutě malá lednička. Příliš se tam nehodila. Stěny obložené tmavým dřevem bez lesku, matně odrážejícím světlo. Pohovka, dvě křesla a nízký, ale dost dlouhý stůl. Křesla a pohovka potažená hnědou kůží. Byla to cowhide ? Ne. Nebyla. Ale David nevěděl, jaká je to kůže. Čtyři koberce. Jejich barvy nerušily. Olivově zelená, hnědá, nachová a opět hnědá, protkaná modrými žilkami. Čtyři okna, zakrytá průhlednými záclonami, stejnými jako minule. Zaprášená běloba. Lampa s vysokým stínítkem, na kterém byly namalovány nějaké rajské výjevy z doby, kdy ještě dávno neexistoval New York.

Stáli spolu uprostřed té kanceláře, když mu diktoval adresu.

Kenny Rawleyová, 1123, Pátá avenue, osmé patro, byt číslo 82. Nepiš si to! Musíš si to zapamatovat. Pamatuješ si to?

Ano.

Tak mi to řekni.

Kenny Rawleyová, 1123, Pátá, osmé patro, 82.

Nezapomeň to. Jeď hned. Zavolám tam správci, dá ti klíč od bytu.

OK. Říkáte hnědý kufřík?

Ještě stále ho nikde neviděl.

Přes nádobu na odpadky ležel přehozen zmačkaný tmavě rudý froté ručník s tlačeným vzorkem. Uvnitř na dně použitý prezervativ. Prázdný. A zelený obal od mýdla Palmolive. Na věšáku ve spěchu přehozené průsvitné pyžamo. Přivoněl k němu. Tentýž parfém. Župan visel na háčku. Tenký, hnědavě červený, s jemnou drobnou kresbou v látce. Hlavní světlo v koupelně bylo nepřirozeně ostré. Teprve teď přestal mhouřit oči.

V rohu velký koš na prádlo. Otevřel ho. Byl ze tří čtvrtin plný. Opět ho zavřel a odsunul, aby se podíval za něj. Ale znovu ho otevřel; zdál se mu příliš těžký na hebké dámské prádlo. Hmátl na dno a vytáhl hnědý kožený kufřík.

Ne příliš těžký.

Oba zámky zamčené.

Přivoněl k němu, ale nic neucítil. Parfém z prádla přehlušil všechno ostatní. Pokud něco existovalo. Vsunul ho do tašky, kterou mu dal Tom. Potom vyšel na chodbu, zamkl a klíč předal dole správci. Tašku s kufříkem uložil vedle sebe na sedadlo a vracel se do Gale’s club.

Zadní vchod mu otevřel Tom.

Máš?

Mám.

Barman ustoupil ze dveří, aby mohl David vejít.

Tady ne, řekl a vedl ho chodbou do kanceláře. Teprve tam mu pokynul, aby vyndal hnědý kufřík.

Je to on?

Tom přikývl a bylo vidět, jak zhluboka si oddychl.

Výborně! řekl trochu spontánně. — Byla to dobrá práce. Jednu chvíli to vypadalo, že Davidovi poklepe na rameno. Ale potom se shýbl pro kufřík a opřel ho z boku o kancelářský stůl.

Už jsi jedl?

Ne. Neměl jsem čas. Nemohl jsem ho hned najít.

Jdi do kuchyně, ať ti dají pořádné jídlo. Přijdu tam za tebou.

David odešel zadem ke kuchyni. Kuchař, veselý, klidný, mohutný, se na něj zeširoka usmál.

Máte mi dát něčeho najíst. Pořádnýho.

Co by to mělo bejt ?

Byla řeč o něčem dobrým.

Nic jinýho tady nemám.

Tak to, co budete jíst vy.

Kuchař se znovu zasmál a obrátil se ke sporáku. Davidovi tu bylo dobře. Líp než večer v lokále. Cítil se tu víc doma. Víc mezi svými, i když kuchař byl bílý. Na talíř mu naložil ohromný steak se smaženými brambůrky, hráškem a další zeleninou.

Než to dojíš, přijde Ethel a přinese ti něco na zapití. Co budeš chtít?

Co je k tomuhle nejlepší ?

Já bych si dal pivo.

Beru, kývl David.

Seděl ve výklenku kachlíčkové chodby těsně před kuchyní. S chutí se pustil do jídla a už po prvních soustech souhlasil s kuchařem, že pokud jinak snad nevaří dobrá jídla, steaky dělá dobré docela jistě. Za chvilku mu přinesla mladičká černoška v bílém plášti a bílém čepečku (vypadala trochu filmově) mísu míchaného zeleninového salátu, plechovku piva a štíhlou sklenici.

Ať vám chutná, usmála se zuby stejně bílými, jako byl její plášť.

Nedá to moc práce, ujistil ji a usmál se taky. — Ten salát dělalas ty?

Doufám, že vám to nebude vadit.

Nepochybuju, že bude z celýho jídla nejchutnější… Pomalu už zase uplynulo deset dnů a David se musel starat.

Není nad maso, pane, zasmála se a chystala se odejít.

Nad jaký?

Jaký máte nejraději, otočila se s úsměvem.

K pohlazení.

Takový tu neservírujeme! Ale úsměv jí z tváře nezmizel.

Škoda, povzdychl si.

Leda večer, opravila se. — To ho tu najdete dost.

A co děláš večer ty?

Vařím.

Do kdy?

Dnes do dvanácti.

Dovezu tě domů, chceš? Nebo si můžem někam vyjet.

Už jsem vás tu párkrát viděla.

Tak už se známe. Jestli nebudu mít žádnou jízdu, tak na tebe počkám, jo?

Nebyla nijak zvlášť hezká, ale slušelo jí to. A byla mladičká. To je veliká přednost. V tom plášti z ní moc vidět nebylo, ale nohy měla bystré a štíhlé, dychtivé nohy, a obličej s širokými ústy a silnými rty, hladkou tvář, ještě důvěřivé oči, smějící se na svět a věřící, že svět bude jejich úsměv opětovat.

Usmál se na ni.

Tak jo, souhlasila a zmizela v kuchyni.

David si v klidu pochutnával. Kuchař mu přinesl ještě jednu plechovku. Aby neměl žízeň.

Tak co? Chutná ti?

Neodpověděl. Jen se plnými ústy blaženě usmál.

Až to dojíš, máš jít k Tomovi. Teď volal, ale prej to nespěchá. Máš se v klidu najíst. Chceš kávu?

Když mě Tom volá?

Řek, že to nespěchá. A káva patří k spokojenosti žaludku. Tak si počkej.

Přinesla mu ji zase ta mladá černoška.

Mohli bysme taky na Orchard Beach ? usmála se.

Samozřejmě, přikývl.

Tak dobře, nepřestala se usmívat. — Tam je to prima.

Odnesla prázdný talíř a plechovky od piva. Hezky se

nesla. David si osladil kávu. Co bude pro něj Tom zase mít?

Podal mu pět stovek a známou tašku s kufříkem. Přesněji: známou tašku, ve které mohlo být všelicos. Ale pravděpodobně v ní byl opět ten kufřík.

— Pojedeš s tím do Dvaadevadesátý. Už to tam znáš. Nezvoň, jeď rovnou zadem a dolů do domu. Budou tě čekat.

David vzal tašku (jistě tam byl zase ten kufřík) a vyšel před dům. Možná by bylo nejlepší, pomyslil si, kdyby teď k němu přistoupil policista a zeptal se ho, co že to nese. Ale žádný nebyl nikde v dohledu, tak se příliš nerozhlížel a šel rovnou k vozu. Na Dvaadevadesátou jezdil ze všech pojížděk

pro Toma nejmíň rád. Tam se bál. I když ho to lákalo. I když tam hledal východisko k odhalení vraha Margarety Deckerové. Uvědomoval si, že by odtamtud nemusel už nikdy vyjít a že by ho vůbec nikdy nikdo nenašel. Pokud by ho vůbec někdy někdo hledal. Což bylo nepravděpodobné. Možná by přece měl zavolat toho Outwatera…

Dveře byly dokořán. Projel jimi a zamířil ke druhým. Ani nemusel brzdit. Rozevřely se samy. Rozsvítil světlomety. Byl zřejmě v garážích. Dveře za ním opět zapadly - nebyl to příjemný pocit. Vypnul motor. Vedle něj stála ta šedivá limuzína Cadillac Seville. Copak má asi v zavazadlovém prostoru dnes? V pozadí se otevřela malá dvířka a do garáže vešel ve světle reflektoru z Davidova checkera opět ten známý chlapík. Naštěstí zase bez brašny.

Kde to máš? ustoupil automaticky ze světla.

David pozvedl tašku s kufříkem.

Pojď za mnou! pokynul mu.

Prošli těmi dvířky do suché a úzké chodby, slabě osvětlené odněkud z druhého konce. Naštěstí byla krátká a brzy se z ní lámaly v pravém úhlu příkré betonové schody. Asi museli šetřit místem, pomyslil si David. Vystoupali do další chodby, která je dovedla k dřevěným dveřím.

Muž před ním je otevřel.

Octli se v chodbě, bohatě osvětlené denním světlem, které dopadalo okny zleva. Za nimi se prostírala známá zahrada. Naproti oknům byla řada dveří. Jeho průvodce otevřel druhé vpravo. Byli v kanceláři, podobné Tomově v Gale’s club. Vzal tašku, vytáhl kufřík a i on si zhluboka oddychl. Položil ho na stůl a zvedl telefon.

Je to tu v pořádku, řekl.

Něco vyslechl, ale už nepromluvil. Až zase k Davidovi.

Víš, kde je Le Bébé?

Na Bainbridge?

Chlapík přikývl. A nařídil:

Dojeď tam pro Mrs. Rawleyovou.

K vozu se vrátili stejnou cestou. Tentokrát tedy odtud vyváznu, pomyslil si David. Snažil se odhadnout dispozice domu. Většina místností musela být v hlavním traktu. Také mohlo být něco v suterénu. Garáž zabírala jenom podzemí vedlejšího objektu, obráceného na York avenui. Nasedl a vycouval na ulici.

Tedy Le Bébé.

Zastavil ze zvyku dál od vchodu. A potom - před vchodem nebylo místo. Měli ještě zavřeno, ale dveře našel odemčené. Neón nad nimi byl jako zavřené oči. Bez lesku, bez úsměvu, bez vyzývavosti. Dveře kombinované ze dřeva a žlutého kovu, snad mosazi nebo nějaké náhražky. Úzké dveře. Po stranách sloupy a potom ještě skleněné tabule.

Vstoupil.

Ocitl se v opuštěné šatně. Za ní byl lokál, podobný jako v Gale’s club a jiných barech, jen v zařízení a vybavení bylo víc kovu a byl také jinak disponovaný. Panovalo tu přítmí a ticho.

Hallo!

Nic se nestalo.

o Popošel dál a hledal nějaké dveře. Našel záchodky a hned je použil. Umyl si ruce a vrátil se do lokálu. Ještě stále tu nikdo nebyl.

Hallo! zavolal znovu hlasitěji.

Vzadu za třemi schůdky se otevřely dveře.

Co je? vyhlédl muž v bílé košili a černém motýlku. Hubený jako tyčka. Uhrovitý obličej. Tak třicet pět let.

Jsem tady s vozem.

Kde parkuješ?

Vedle vchodu.

Počkej, já ti řeknu.

Zmizel, ale hned vzápětí se dveře opět otevřely a vyšla Kenny Rawleyová. David se lehce uklonil, ona si ho ani nevšimla.

Ať je Susanne v pořádku. A prodejte tu kalifornii. Nový program nasaďte až v pátek, nařizovala tlumeným hlasem.

Trudovitý muž v bílé košili ji doprovázel lokálem. David šel za nimi. Muž jí přidržel dveře. Prošla jimi bez dalšího slova. David vyšel za ní.

Tudy, ukázal směrem k vozu.

Zamířila k němu. Měla na sobě šaty, ve kterých ji viděl poprvé. Otevřel jí dvířka. Kabelku si nechala na klíně.

Po Broadwayi, řekla stručně. — Až k Battery. Otočila se k okénku po levé straně a do poloviny je stáhla.

Rozjel se po devítce. Kabelku stále držela na klíně. To

znal. Lidé, kteří měli strach, aby něco ve voze nezapomněli, si vždycky drželi věci a nikdy neodložili klobouk ani rukavice. Nedůvěřovali své paměti. Patřila k nim? Nebo v ní má něco tak důležitého, že to ani na chvilku nechce pustit z ruky? Možná se taky štítí. On přece převáží v taxi každého. Každého, kdo na něj zamává. Nemocné, opilé, neduživé. Možná se také štítí, protože je černý. Ale to je tady dobře polovina taxíkářů. Proto sedí nehnutě u okénka, ruce na kabelce v klíně, a dívá se na ubíhající ulici. U Columbia Presbyterián Medical Center na 168. ulici se Broadway rozšiřovala a až k 79. vedla rovně kolmo dolů. Teprve potom se odklonila, jako jediná na ostrově, a začala svou úhlopříčnou cestu, označovanou v dolejší části tím slavným Great White Way.

Ve dne byla stejně šedivá jako všechny ostatní ulice. To jenom v noci se stávala Velkou Bílou Cestou díky miliónům žárovek, které ve všech barvách chrlily na chodce i řidiče svá pokušení. Noční kluby, divadla s nočním představením, biografy. V těch hodinách však už byl David zpravidla tak unaven, že Broadway vnímal jen jako autodráhu z pichlavých světel, kde lze naložit a zase vyložit zákazníka a zase jet dál a mhouřit unavené, umdlené oči před tou záplavou poskakujících světel, rvoucích z očí každičký nerv. Rvoucích z chodníků návštěvníky.

Jistě.

Bylo to i velkolepé. Dokázala zahnat noc, vypudit ji z města na předměstí. Sem, na Velkou Bílou Cestu, noc nikdy nepronikla. Noc se svou lahodnou modravou tmou, konejšící opotřebované a bolící smysly. Tady lidé nespali. Vybičováni nějakými mystickými obřady, které David nechápal, zůstávali vzhůru, poléváni barevnými světly po celou noc jako domorodí tanečníci při posvátném tanci.

Je tohle také náboženství?

Náboženství bílých ? Tanec kolem světel? Proč ne? Světlo je přece posvátné všude na celém světě. Přináší život, dává věcem barvy a tvary. Odpadlíky náboženství odvrhuje do postranních ulic s unavenýma očima a unavenými těly. Jednou vezl zákazníka do Schubertovy aleje, do té soukromé uličky, z které vykázali všechny automobily a celou ji věnovali chodcům. Zákazník, ještě se na něj pamatoval, chtěl jet do divadla, nevěděl už, jestli do Boozh nebo Schubertova, do Broadhurst nebo Plymouth nebo Minskoff, byla všechna nalepena tak blízko sebe, ale byla to pěkná procházka. Pomáhal mu (mluvil trochu zvláštně, byl prý z Anglie), pomáhal mu najít jeho divadlo a dostal velmi slušné spropitné.

Tady na 45. odbočoval. Přejížděl pomalu Times Square, byla tu zácpa, zaznamenal, jak se vzadu Kenny Rawleyová neklidně zavrtěla. Ale neřekla ani slovo. Za mramorovou Americkou věží se provoz zase ustálil a jen kolem Macy’s musel trochu zvolnit. Přejel obě zelená náměstí, Madison i Union. Od kostelíka Boží milosti (episkopální církev), starého kostelíka z minulého století, napodobujícího ještě nějaký starší prý způsob stavění kostelíků, z neleštěného mramoru (Davida trochu fascinovala okna, rozdělená kosočtverci a nadmutými čtyřlistý po celé výšce kamenného zdivá, zakončeného hroty a kamennými stříškami), od toho kostelíka vedla Broadway rovně dolů jako každá jiná avenue.

Vjížděl na Bowling Green se sochou nějakého bývalého starosty New Yorku (Bowling Green bylo dlouho uzavřeno pro renovaci stanice podzemní dráhy), ohraničené rozložitou celnicí z šedé žuly se čtyřmi sochami světadílů. Nikdy nepochopil, proč tam chybí Austrálie.

Potom přejel na State Street. Po levé straně minul opět kostelík (tentokrát to byl Our Lady of The Rosary), bezvýznamnou stavbu, neboť se o ní nezmiňuje žádný průvodce, a trochu nejistě pokračoval dál. Kenny Rawleyová stále nic neříkala a byli už téměř u přístaviště člunů, jezdících na Sta-ten Island, Liberty Island, kam se stále ještě zajíždějí návštěvníci New Yorku dívat na Sochu Svobody (hlavně ti z Francie, aby porovnali „největší dámu na světě“ s dílem, které Gustave Eiffel zanechal jim), na Governors Island, na Ellis Island.

Otevřel se před nimi modravý záliv. Vpravo se dnes dost jasně rýsovalo Jersey City, před ním Newyorská zátoka. Vlevo nebylo ještě vidět. Voda tu ochlazovala vzduch na téměř dýchatelnou teplotu.

— K Jeannettinu parku, řekla.

Odbočil doleva. Minul nájezd na Elevated Highway, po jižní ulici ji podjel a vjel na Old Ship a tamtudy po Water Street se zase vrátil k parku. Zastavil.

Čekejte!

Vypnul motor.

Zmizela v parku.

Odtud viděl zadní trakt Fraunce’s Tavern s její břidlicovou střechou a krémově zbarvenými balkóny, starou georgiánskou koloniální architekturu, kterou měl rád. i když dobře nevěděl proč. Dokonce si pamatoval jejího stavitele, protože byla po něm pojmenována ulice. Vedla na Williamsburský most přes East River; Delancey. Tehdy asi bývaly lepší časy, povzdychl si. Lidé se tak nevraždili. Snad. Snad se tak lidé tehdy nevraždili. Přijde zase doba, kdy se nebudou vraždit ? Jak to stálo nedávno v novinách ? Každé tři hodiny jedna vražda. Maně se podíval na hodinky. Každé dvě hodiny znásilnění, každých pět minut přepadení. Za tu dobu, co tu čeká, přepadli už tři lidi. A jen dvanáct procent vražd v New Yorku se objasní. Bude mezi nimi vražda Margarety Deckerové? Ženy, která s ním chtěla strávit noc? Musí. Musí být mezi nimi. O to už se on, David Mosley, postará.

Spatřil ji ve zpětném zrcátku. Přicházela od Hanoverského náměstí. A nešla sama. Spěšně vystoupil, aby otevřel dveře na obou stranách. Nově příchozí se na něj krátce podívala a kývla na jeho úklonu hlavou. Kenny Rawleyová si ho nevšimla.

Nasedli.

Podíval se ještě na zátoku, která se modrala za nízkými stromy Jeanettina parku, a nastartoval.

Jeďte ke mně! přikázala mu stručně a obrátila se ke své společnici. Pomalu se rozjel a zařadil do proudu vozidel, směřujících na Elevated Highway. Podjel Brooklynský, Manhattanský a posléze i Williamsburský most a pokračoval po Rooseveltově stále na sever.

Jsem opravdu moc ráda, že jsem vás poznala.

To byl hlas té druhé. Byla vyšší než Kenny Rawleyová, jak si povšiml už v zrcátku, štíhlá, sportovní typ. Blondýna. Vlasy jí padaly až na záda. Rovné, pečlivě rozčesané vlasy, nikde na své cestě nesevřené žádnou sponkou, hřebenem, čelenkou, šátkem, ničím. Neustále pohazovala hlavou, aby je dostala na správnou stranu a k sobě. Jemný, spíš něžný obličej, ale tělo pevné, opálené. Štíhlý krk. Bílé tričko s V výstřihem. Ale měla podprsenku. Nenalakované nehty, dlouhé prsty. Vláčné. Dva tenké zlaté náramky. Prsteny žádné. Červená skládaná sukně s bílým lemováním. Příjemný hlas.

Já také, usmála se Kenny srdečně. David se podíval do zrcátka, byla-li to opravdu ona, kdo promluvil. Zřejmě ano, protože teď už zase mluvila ta nová.

A jsem vám moc vděčná.

To nestojí za řeč. Stejně s ním budu dnes večer mluvit, tak je to při jednom.

Já se snad zítřka ani nedočkám. Mohu vám zavolat?

Budete doma?

Dopoledne ne. Ale kdybyste si přála…

Ne, ne. Jen nic neodříkávejte. Já mám také co dělat. Na odpoledne něco máte?

Ne. Nic. Vůbec nic.

Tak výborně. Stavila bych se k večeru. Ještě vám půjčím ty… ty věci, dodala.

Moc vám děkuji. Opravdu moc.

Kenny se mateřsky usmála a pohladila dívku po těch dlouhých žlutých vlasech bez sponek a bez hřebenu od temene až po záda. Pod její suchou rukou jemně praskaly.

Počkejte tady, řekla opět svým obvyklým hlasem, když zastavil na Páté před číslem 1123. — Dovezete slečnu, kam bude potřebovat. Sem se už nemusíte vracet.

Už zůstanete doma? zeptala se plavovláska.

Ano. Jsem trochu unavena a večer mám ještě tu schůzku. Na které vám tolik záleží, usmála se na ni.

Vystoupily společné.

Příliš dobře neparkoval, ale nedalo se nic dělat. Snad mu to projde. Naštěstí se dívka dlouho nezdržela. Vyběhla z domu, šťastná a zářící, rozhlédla se a nasedla. Okamžitě se rozjel. Pátá byla jednosměrná, a tak nemohl nic pokazit.

Dovezte mě, prosím vás, do Inwoodského parku. K tenisovým kurtům.

Zajisté, přikývl. — Rád.

Nenesla nic. Jen kabelku, kterou měla předtím. Jestli jí tedy Kenny Rawleyová něco půjčila nebo dala, bylo to na objem malé. Nebo si to rozmyslela? Těžko. To by dívka neměla takovou radost. A ta jí koukala z každého koutku obličeje.

Paní Rawleyová je taková milá, nemohla se zdržet, aby se o svou spokojenost nepodělila.

Kolik jí bylo? Osmnáct? Dvacet? Víc rozhodně ne.

Zajisté, přikývl. — Velice milá.

Snad opravdu byla milá. Snad opravdu byla milá. Ke každému bílému. Koneckonců, k němu sice nijak milá nebyla, ale nemohl si naříkat. Vydělával teď víc než kdy jindy v celém svém newyorském taxikaření.

Podél Central parku zabočil na Kolumbovo náměstí. Tady se vždycky vyklonil (pokud to nebylo v zimě a nemrzlo) a podíval se doprostřed na vysoký sloup se sochou Kolumba na vrcholu, ačkoliv se mu socha sama nijak nelíbila a historii objevů neznal. Ale stál tak vysoko a přitahoval oči. A Davidovi se líbilo, jak se díval do dálky. Dívat se do dálky musí být pěkné. Projel kolem dlouhého Newyorského Colisea a Kulturního střediska, nové vysoké budovy na tenkých nožkách, a zamířil vzhůru po Broadwayi, která odsud už byla zase dvousměrná.

Víte, já jsem tady sama a teď jsem měla nějaké výdaje navíc a paní Rawleyová byla tak laskava a půjčila mně peníze. To je od ní velmi pěkné, že?

Nechtěl se ptát, kolik jí půjčila. Padesát dolarů ? Sto ? To jí mohla klidně dát a ani by to nepocítila. Pět set dolarů? Ale přikývl, že je to od paní Rawleyové pěkné.

Já jí to vrátím. Pojedeme teď asi na týden na nějaký turnaj a za to dostanu peníze. Já hraji tenis, víte?

Dlouho?

Už dost. Aby se mi to konečně začalo vyplácet.

Sjel na Cooperovu ulici a zastavil před hlavním kurtem. Vypnul motor a vystoupil, &’ jí otevřel dvířka. Než obešel vůz, byla venku.

Děkuji vám. Byl jste také moc hodný.

Široce se na ni usmál. Z druhé strany kurtu k nim přicházel nějaký muž v šortkách a bílé košili.

Hallo, Denice!

Hallo, Johne!

To je můj trenér, obrátila se k Davidovi.

Nebyl příliš vysoký, ani příliš mladý, ale byl od pohledu sympatický. Opálený, černé vlasy s pár šedivými nitkami, silná, široká, uprostřed rozčísnutá brada jako z reklamy na žvýkací gumu, která z vás udělá úspěšného člověka. Modré oči se dívaly před sebe a usmívaly se na všechno kolem. 1 na Davida. I na Denice.

Máš štěstí, řekl jí. — Odjíždíme zítra ráno a budeme tam celých osm dní. Pokud budeš vyhrávat.

Objala ho kolem krku a políbila na tvář. Nemohla si pomoci. Měla takovou radost, že by málem políbila i Davida. Neudělala to jenom proto, že ho dnes viděla poprvé.

Dobrá, dobrá, pohladil ji John po vlasech. — Tak se připrav a ráno v sedm vyrazíme.

Náhle si vzpomněla.

Ale já mám být zítra, já, obrátila se k Davidovi, — prosím vás, mohla bych vám dát pro paní Kenny dopis?

Trenér se na ni tázavě podíval.

Něco jsem slíbila, řekla mu, — ale to počká.

To jsem rád, že má zájezd přednost, řekl sarkasticky, ale nemyslel to vážně. Nedovedl si ostatně představit nic, co by pro ni mělo přednost před tímto zájezdem. Před touhle příležitostí. Po pravdě řečeno, Denice také ne.

Já vám to hned napíšu, obrátila se zase k Davidovi. — Zdržte se malou chvilku, ano?

Ještě počkala na jeho shovívavé kývnutí a odběhla do klubovny.

Zůstali tam sami. Bylo velice pěkně, ticho, klidno, červený podklad kurtů a zeleň parku kolem blažily oči. John se usmíval.

Mohla by prorazit, řekl. — Věřím, že se jí to podaří. Jistě o ní ještě uslyšíte. Pamatujte si její jméno. Denice Cainová.

Nikdy ho nezapomenu, odvětil stejně úsměvně David.

John docela zřejmě neměl nejmenší averzi proti barvě

Davidova obličeje. Rozuměl své práci a bezpečně věděl, že ho vždycky a všude uvidí na kurtech rádi. Ve své momentální líhni měl tři černé a nemohli si naříkat ani na nejmenší náznak diskriminace. Umíš hrát tenis? Výborně. Tak ho hraj, drž raketu takhle, tenhle míč tluč takhle a ten takhle. Zvládl jsi to? O.K. Tak to pojď zkusit. Buď propadneš, nebo zvítězíš. Žádnou jinou možnost nemáš a rozhoduje jedině to, abys tenhle míč tloukl takhle a tenhle zase takhle.

Kam pojedete? zeptal se David.

Do Buffala.

Tam je pěkně.

Znáte to tam?

Trochu. Třikrát jsem tam strávil pár dní.

Kurty jsou u Newyorské univerzity.

Pamatuju se na ně. V parčíku ve směru na Eggertsville.

Už jde, upozornil John. — Přijďte se někdy podívat! Když se míjeli s pospíchající dívkou, usmáli se na sebe. Měla ten úsměv na tváři, ještě když došla k Davidovi.

Mohla bych vás požádat ještě o něco?

V každém případě to můžete zkusit, odpověděl dobromyslně.

Víte, zvážněla, — Kenny má dnes večer nějakou schůzku a chce poprosit svého známého, aby mě příležitostně zaměstnával. Nechtěla bych o to přijít.

A co tenis?

Bylo by to jen příležitostné. V televizi, víte?

A co já pro to mohu udělat?

Byla bych ráda, kdybyste ten dopis dal paní Kenny až zítra. Dnes už přece máte volno, že ? Slyšela jsem, jak vám to říká. Víte, já bych nechtěla, aby ji nějak ovlivnilo, že zítra na ni nemohu počkat…

Dejte to sem, natáhl ruku pro dopis. Byl v klubové obálce.

Podala mu ho.

Až budu jednou hrát, doopravdy hrát, tak vás pozvu.

Věřím, že to bude ještě letos.

Zasmála se.

Ráda bych. A moc děkuju. A zastavte se, kdykoliv pojedete kolem.

Určitě, nasedl do vozu..

Zamávala mu na rozloučenou. Odjížděl s pocitem, že je to moc milá a příjemná dívka. Že bude docela jiná než Kenny Rawleyová. Ale zase: chce jí přece opatřit místo. Usmál se. Jí ano. Co kdyby ji požádal o nějaké místo on? Úsměv na jeho tváři byl docela jiný, než kterým se loučil s mladou tenistkou. Poznala by ho Mrs. Rawleyová, kdyby se potkali na ulici? Ale na to byl zvyklý. Většina zákazníků se k němu chovala právě tak. Dokonce i černí. Když předjížděl světle modrého chryslera „Barona“, spatřil koutkem oka za jeho volantem silného muže s kloboukem vtisknutým hluboko do čela. Vpadlé oko měl zastíněno hustým obočím. Z koutku úst se rozbíhala pod nos, přitisknutý k obličeji jako když se dítě za výlohou dívá na něco, co se mu velice líbí, horní a dolní čára rtů. Rozdělovala je přímka na dvě téměř stejné poloviny. Stačil ještě zahlédnout bradavici, a když zdvihl oči do zpětného zrcátka, světle modrý Chrysler právě zatáčel do příčné Shermanovy avenue.

INTERMEZZO DVOU HAMBURGERŮ

Okna Federálního úřadu pro potírání narkotik byla ze tří čtvrtin zahalena modrými závěsy a rolety byly do poloviny staženy. Zbylou průrvou sem město pálilo jen vzdáleně. Iři nevelké obdélníky slunce se opíraly o stůl a o zeď. Jeden dopadal ženě na sukni z levé strany a hřál tak, že se pod ním potila. Prostřední okno se pomalu sunulo po stole.

Za ním seděl kapitán Roy Oglesby.

Seděl ve stínu, jenom ruce měl položeny na desce, na tom životodárném hřejícím světle. Teď slunce zachytilo dvojici vysokých hamburgerů, měkkých zlatých žemlí, mezi nimiž byly naskládány proužky masa, plátek sýra, zelený list salátu, rajče a nakrájená cibule. Na druhém talíři byly French Fries. Mezi talíři stála lahvička Hot Ketchup a hořčice.

Roy měl na to všechno hroznou chuť, nicméně byl natolik zdvořilý, že čekal, až mu žena z oddělení zvláštních útvarů řekne o svých problémech.

Hned na počátku se ukázalo, že to sice jsou její problémy, ale především že to jsou problémy Federálního úřadu pro potírání narkotik. Roy Oglesby si tedy tiše povzdychl, nechal hamburgery i French Fries na blahodárném slunci a pod záminkou usilovného soustředění se vzrušoval jejich barvou a vůní a představami, jak žena odchází z místnosti a on po nich natahuje ruce.

Jednu jsem získala.

Spolehlivou ?

Dost.

Ze strachu ?

Přikývla.

To moc spolehlivá nebude. Co když jí naženou větší strach oni ?

Tak se stejně nic moc nestane.

Leda že bude v nebezpečí.

Takhle je také, pokrčila rameny. Zdálo se, že i ji přinejmenším znervózňují ty veliké a vonící hamburgery a nutí ji vzpomínat, kdy naposledy jedla. Někdy hodně brzy ráno. Pak už nebyl čas.

Co ví?

Píchá si dost dlouho, aby o nich něco mohla vědět.

To není tak jisté.

Ano. Ale chodí pravidelně do Oaks Door.

Kde to je ?

Dole v Melrose.

Roy odtrhl pohled od hamburgerů a zadíval se pozorně na ženu z oddělení zvláštních útvarů.

To nám trochu utíká z té vytipované oblasti, ne?

Jenom zdánlivě.

Policie, nemýlím-li se, ještě stále vyšetřuje vraždu jakési prostitutky z okolí Spuyten Duyvil.

Myslíte Margaretu Deckerovou?

Zamyšleně kývl.

Nerad bych, aby museli vyšetřovat další.

Pokrčila opět rameny. Slunce jí sklouzlo z klína, jak se pohnula, ale zase se na sukni vrátilo.

Nevidím jinou možnost.

Sledovat ji nemůžeme. Jednak nemáme dost lidí a jednak bychom jí to nijak neulehčili. Kdo je s ní ve spojení?

Já.

Co o vás ví?

Nic. Jmenuji se pro ni docela jinak a má váš krycí telefon. Upozornila jsem ji, že může volat kdykoliv.

Co už vám řekla ?

Že svoji potřebu kryje prostřednictvím barmana v Oaks Door.

Komu ten podnik patří?

Jakési Kenny Rawleyové. Spolu s Gale’s club a Le

Bébé, které jsou oba nahoře v Bronxu. V té naší vytipované oblasti.

Kdo to je ?

Přišla sem z Floridy.

Tamtudy vnikalo do Spojených států na osmdesát procent drog všech druhů. Kromě syntetických, které se vyrábějí většinou tady. To by mohlo něco znamenat. Nemuselo, ale mohlo.

Spojila jste se s našimi pracovníky ve Fort Pierce ?

Nic o ní nevědí.

A tahleta ?

Ta se s ní zná ze St. Petersburgu. Prý tam měla Rawleyová také nějaký bar. A ona z něj dostávala svoje dávky.

Přímo od ní?

Zavrtěla hlavou.

Tak jako tady.

Cawood nic podobného nezjistil.

Mlčela. Nevěděla, kde se Cawood pohybuje a čím ho Roy pověřil.

Jak se jmenuje ?

Betty Donleyová.

Má něco na svědomí?

Drobně krádeže, prostitutka, narkomanka. Vydírání.

Dala se někdy léčit?

Ne. Ale co je zajímavé, nechávají ji na kokainu.

To bylo vskutku zajímavé. Roy opět zvedl oči od hamburgerů. Zatímco po heroinu sexuální aktivita spíše klesá, po kokainu je to právě naopak a vede až k nymfomanii. To by mohlo znamenat, že jako prostitutka nepracuje sama. Že ji na kokainu drží, aby byla vyhledávanější. A víc toho stačila. A přinášela víc peněz. Jistě nebyla jediná. Slunce třetího okna pomalu odhalovalo trezor v rohu kanceláře. Kdyby měl víc lidí! Ale těch tu mají tak zoufale málo. Cawooda už by také potřeboval nasadit jinde. A teď uvedou do nebezpečí další prostitutku.

Dobrá. Zkuste to s ní, rozhodl nakonec.

Žena z oddělení zvláštních útvarů vstala a odešla ze svého pruhu slunce. A Roy Oglesby se natáhl pro první z těch krásných, vonících, čerstvých, žádoucích hamburgerů. Neboť on dnes nejedl ještě vůbec.

Je nějak sebejistá, prohodil Wood po odchodu Kenny Rawleyové.

Proč by nebyla, podivil se Dean Snyder. — Mít takové tři podniky a tolik peněz jako ona, budu sebejistý až hrůza.

Wood se na něj zamyšleně díval a přemýšlel, má-li ho upozornit, že je sebejistý až hrůza i takhle, ale potom řekl:

Byl už někdo v tom klubu jako host ? Podívat se po nějaké té děvence? Z které by se dalo něco vytáhnout?

Zatím ne. Ale když jsem tam zašel posledně, jak jsem sháněl adresu na Patricii Wallerovou, dodal spěšně na vysvětlenou, — tak tam seděla nějaká blondýna. Docela pěkně rostlá.

Co tím chcete říct ?

Že to byla docela pěkně rostlá blondýna. A že se dost podobala těm dvěma. Jak Lee, tak i Sandře.

Hm. Kdo je tady odtud všechno svobodný?

Já, přihlásil se okamžitě Dean.

Kdo ještě? nechal to bez povšimnutí Wood.

Mladý Sawyer. McCaig. Christopher. Ten je vdovec.

Ten by byl asi nejlepší. Nakonec může vždycky předstírat náhlou indispozici. Když mu to bude nějak moc proti srsti.

To bych se divil, prohodil suše Dean.

Zavolejte mi ho, ukončil rozhovor Wood. — A řekněte Scurrymu, ať tam udělají šťáru. Jen tak. Jako děláváme. Jména a adresy všech holek. Hostů taky. A nevynechat ani Christophera.

Ano, pane, přikývl Dean a odešel s temnou žárlivostí v srdci.

Christopher Eaton byl vskutku vdovec, ale nebylo mu ještě ani padesát. Veselý, rád se dobře najedl, nikdy neztrácel humor (jeho spolupracovníci tvrdili, že až po smrti své ženy, ale on byl humorný a veselý vždy. Alespoň v zaměstnání.). V každém případě se už neoženil a také to nehodlal udělat. Přišel ke kapitánovi s úsměvem na rtech a se srdcem na dlani.

Posaď se, pokynul mu Wood. Znali se dlouhá léta.

Christopher Eaton se posadil. Bylo ho plné křeslo.

Já se sice zpravidla příliš nestarám o sexuální život našich příslušníků, ale jak je to s tebou? Žiješ s někým? Nebo ne?

Christopher se nijak nepohoršil.

Potřebuješ, abych za tebe někde zaskočil?

Jo.

Jaká je?

Vysoká blondýna s docela pěkným tělem.

To by šlo. Věk?

Tak kolem pětadvaceti.

Udělám, co budu moct. Přání nadřízeného je mi nade vše. Mám dát pozor?

To nechám na tobě.

Co se stane, až uvidí mou maličkost místo tebe?

Bude ráda.

Díky.

Ale teď vážně. Děláme na těch třech vraždách a trochu se nám to stahuje do podniků jakési paní Rawleyové. Osobně si myslím, že ona sama v tom nejede, ale tohle je fakt: dvě z nich tam chodily.

A já mám při té příležitosti vytáhnout z nějaké zbylé, co se dá.

Můžeš to samozřejmě odmítnout. Jestli jsou ti tyhle ženský nějak nesympatický.

To ovšem chce, abych u ní zůstal celou noc. Za takových patnáct minut bych se toho asi moc nedověděl…

To necháme na tobě. V nejhorším se taky můžeš vymluvit na momentální neschopnost.

To nemůžu, neztrácel Christopher Eaton dobrou náladu. — To by poznala každá začátečnice.

Nějak se vytahuješ, poznamenal Wood s trochou závisti.

Můžeš tam zajít druhý den a přeptat se. A kam to mám vlastně jít ?

Děkuju. Do Gale’s club. Možná tam naši tou dobou udělají šťáru. Ne abys vytáhl průkaz!

To by byla psina, co? zachechtal se Christopher. — Hele, a co když tam zrovna ta blondýna nebude ? Mám tam jít jindy a čekat ?

Tak si vytipuj nějakou jinou. Nemáme zdání, jestli zrovna ta blondýna něco ví nebo ne.

To chce ovšem něco utratit i tam.

Můžeš si vzít zálohu. Potom to vyúčtuješ.

Christopher Eaton se křepče zvedl.

To bude zase služba, posteskl si vesele a vyšel ze dveří.

A jestli se od ní nic nedozvíš, tak ti to nechám připsat k tíži! vykřikl za ním Wood, ale nebyl si jist, zdali ho ještě slyšel.

Ten den měla Ethel službu jenom do šesti. David na ni čekal venku. Dnes pro něj Tom neměl nic většího ani naléhavého, a tak se nechtěl zbytečně ukazovat. Čekal na druhé straně chodníku, trochu stranou, kde ho nemohl nikdo z klubu vidět. Vyšla asi deset minut po šesté. Zamával na ni. Neviděla ho, všimla si ho po chvilce a nedočkavě přeběhla ulici. Usmívala se stejně, jako když mu přinášela poprvé salát. Vypadala líp než v kuchyni. Lehké světle modré šaty, připomínající letní oblohu v těch několika dnech, kdy byla ochotná se nad New Yorkem ukázat. Bílé střevíce na vysokém podpatku. V nich i v těch šatech byla o mnoho štíhlejší než v kuchyňském plášti. Na hlavě neměla než vlasy, husté, černé, bohaté, vlnité vlasy, které jí obtáčely obličej ze všech stran jako černá aureola nabitá životem.

Radostně vklouzla do vozu.

Pojedem na ten Hunters Island?

Přece jsme si to ujednali, ne ?

Fajn! vykřikla jako malé dítě. Zamířil na Kingsbridge a vzal ji za ruku. Upřímněji stiskla.

Když Christopher Eaton vstoupil do Gale’s club, vyzbrojil dvěma stovkami ze služební pokladny, měl výbornou náladu. Dalo se říci, že přímo sršel pohodou. Posadil se nejdřív k baru a objednal si bourbonskou. Na značce mu tak nezáleželo, takový znalec zase nebyl a Tom mu nalil louisvillskou Crow. Chutnala mu. Už ta vůně. A chuť. A potom, když se rozlila žaludkem a vběhla do krve, ten báječný pocit spokojenosti se světem kolem. Pomalu ji upíjel a čichal k ní a zase upil a teprve potom se otočil do sálu.

Podobných podniků poznal dost. Soukromě i služebně. Shodou okolností tady nebyl ještě nikdy. Několik párů, několik mužů, několik slečen. Malá společnost, zřejmě něco oslavující. Příliš daleko ještě nebyli. Žádnou blondýnu s okázale pěknou postavou neviděl. Po pravdě řečeno tu taky žádná nebyla. Černá, hnědá s dlouhými lehce vlnitými vlasy, jedna ryšavá. Žádná světlejší. Pak přišla ještě jedna. Bude asi dražší, odhadl. I když byla starší. Ale velice elegantní. Asi má zámožnější klientelu. Krátce se na něj podívala a usedla ke stolu. K neobsazenému stolu. Odpoutal se od baru a nenuceně si přisedl.

Dovolíte?

Prosím, usmála se.

Dost Zachovalá. Možná nějaká panička, přivydělávající si příležitostně na domácnost. Bude na ni mít dost peněz? S tím si zatím žádné starosti nedělal.

Co pijete? zeptal se.

Ještě jsem si nic neobjednala. Vy sem chodíte často?

To by svědčilo o tom, že tam příliš často nechodí ani ona.

Jsem tady poprvé.

Když sem někdy zajdu, dávám si suché martini.

—To piju také rád, souhlasil a objednal dvakrát suché martini. Za chvilku měli sklenky na stole.

Bylo opravdu dobré.

Povečeříte? zeptal se.

Už jsem jedla.

Já také.

Rozhlédl se. Mezitím přibylo několik mužů a jedna samotná černoška. Také pěkná, ale jak to tak stačil ohodnotit, stále nejlepší z nich byla jeho společnice. Vlevo k malému stolku usedl asi třicetiletý černoch a číšník před něj postavil coke.

Jak dlouho se zdržíte?

Jemně se usmála.

Můžeme odejít ihned.

Christopher Eaton souhlasil. Žádná blondýna se neobjevovala. Prostě vytipoval si tuhle. Přesně podle směrnic svého nadřízeného. Pěkná je, sem chodí, i když možná ne příliš často, ví, že tu mají dobré suché martini. A on koná svědomitě svou povinnost. Nic nezanedbal. Kromě toho se mu docela líbila. Asi to bude také trochu věkem. Dvacetileté ho začnou zajímat tak za deset patnáct let a starší už má za sebou. Tahle byla k němu tak nejúměrnější. A docela postrádala ten rys ulice: hrubý, trochu opilý, mluvící žargonem, drzý, vyzývavý. Kolik asi bude chtít?

Vzali si taxi.

Bydlila v centru Manhattanu.

No, to moc laciná nebude, pomyslil si a bylo mu trochu divné, že se o tom nezmínila předem. Nahoru vyjeli výtahem. Otevřela dveře a vešla první. Vstoupil za ní a zavřel. Rozsvítila a vložila do zámku klíč. Pokynula mu dál. Vešel do pěkně zařízeného pokoje. S vkusem.

Když vám to martini tak chutnalo, snad nepohrdnete ještě jedním.

Namíchala dvě sklenice a odešla do koupelny.

Christopher Eaton se posadil. Od světa ho oddělovaly záclony. Nohy si měkce opíral o béžový koberec. Skříně ve zdi byly naleštěné. Dva obrázky. Na jednom nějaká krajinka, vedle v místnosti akt. To bude asi ložnice. Martini bylo přinejmenším tak dobré jako v Gale’s club. Jestlipak se tohle policii vůbec může vyplatit? zeptal se v duchu. Ani ho nevyzvala, aby se svlékl, což teď všechny běžně dělají. Kryjí se tak před řízly. Jakmile se dříve svlékne on, tak už ji nemůže zatknout pro prostituci. Obráceně ano. Může ji dokonce zatknout, už když si to umlouvají. No — pro to on sem tentokrát nepřišel.

Dveře za ním lehce dolehly. Obrátil se.

Stála před ním nahá.

Tou dobou odpočívala Ethel Atwoodová v pokoji mnohem méně a také mnohem laciněji zařízeném. Dělila se o lůžko s Davidem Mosleyem v jeho bytě v East Tremontu, ale bylo jí dobře a byla šťastná a spokojená.

Proti lůžku se modralo okno. Vedlo na jih a teď právě z něj viděli měsíc, zavěšený na obloze na dvou hrotech a houpající se jako rybářská síť na pobřeží. Město pod ním leželo v jemné mlze kouře a smogu, která smazávala obrysy vlahé noci. Vzduch hřál v plicích sluncem, které přes den nasál, a vydychnutý tlačil na spánky obyvatel Bronxu. Vstupoval do bytů bez klimatizace, kde jediným osvěžením bylo otevřené okno a přenosný ,,fan“, který alespoň trochu provívá místnost. Vstupoval do těsných bytů, horký z výfuků automobilů, z pekáren, kuchyní, z lidských těl, z kožichů psů a koček, z rozpálené dlažby, na které se povalují zahnívající odpadky. Leželi na pokrývce, nepřikrytí.

Celý večer se dobře bavili.

Teď také.

Ethel, dětská a prostá, se radovala z každého úsměvu kolem sebe. Byla tak bezprostřední, že David chvílemi zapomínal, proč ji vlastně pozval. Teprve teď, když spolu odpočívali na nízké posteli a otírali si vlhkým ručníkem pot, který jim znovu a znovu prýštil z těl, i když se ani nepohnuli, teprve teď se rozpomněl.

Vaříš všechna jídla?

Kdepak, zasmála se. — Loupu a krájím.

A děláš saláty.

A dělám saláty, zasmála se.

A děláš je dobře.

Jen když ti chutnal, zasmála se.

Až budeš mít volno celý den, tak si vyjedeme někam dál.

Jestli nebudeš muset jezdit, zasmála se.

To víš, služba je služba.

Ty jezdíš pro nás, viď, zasmála se.

Víc si vydělám. Jak si vyděláváš ty?

Moc ne. Rawleyová není nejštědřejší. Měla bych se prej líp, říkala, kdybych šla do lokálu. Ale to já nechci, zasmála se.

Že si tě vůbec všimla, poznamenal. — To mě si nevšimne nikdy.

Možná je „dikey“, zasmála se.

Jak jsi dopadl? přivítal kapitán Wood Christophera Eatona po lunchi. — A kde vězíš celé dopoledne ?

Tos měl na tu včerejší akci poslat někoho mladšího. Já se potřebuju taky někdy vyspat.

Tak mluv!

Byl nevrlý (opět ho pobolíval žaludek) a nedočkavý (jestlipak s těmi vraždami konečně pohneme); jeho podřízený hýřil dobrým rozmarem.

Tak za prvé: vůbec žádná blondýna tam nebyla. A čekal jsem na ni dost dlouho, přeháněl bez rozpaků. — Nakonec jsem sbalil jednu z těch starších, ale lepších.

Chceš říct dražších ?

K tomu ještě dojdem. Šlo to snadno.

Aby ne, poznamenal nevraživě Wood. — Za služební peníze.

Opravdu. To bylo na tom to nejsnadnější, souhlasil srdečně Christopher Eaton. — Ale abych tě nenapínal. Bydlela na Manhattanu, v domě se správcem, byteček zařízenej, kam se na ni hrabu.

Jestli si myslíš, že ti na to ještě něco přidám, tak to se zatraceně mýlíš.

No, nalila mi suché martini s ledem, odskočila si do koupelny a vrátila se nahá. Zajímá tě, jaký měla tělo?

Takový podrobnosti si nech, odmítl Wood nerudně. — Zajímá mě, cos z ní za ty prachy vytáhl.

K tomu taky dojdem. Chodí celkem pravidelně do Gale’s club, ale ne prý příliš často. Spíš příležitostně. Věřil jsem dokonce tomu, že je někde zaměstnaná. Jako fotografka nebo grafička nebo prostě nějaký lehčí zaměstnání. A volnější. Který jí ovšem nenese podle jejích představ.

Takže si vylepšuje životní standard na účet policie, co?

Včera ano, ale je pravděpodobné, že se na tom vylepšování podílejí i jiné instituce. Včetně soukromníků.

Jestli neneseš nic zajímavého, tak to bude tvůj případ.

Zeptal jsem se jí, jestli se jako nebojí. Že v New Yorku řádí nějaký vrah, který ženy všelijak potrápí, než je zamorduje. A ona, že prý o tom četla v novinách, ale že si pečlivě vybírá, než s někým jde, a…

No, včera si moc pečlivě zrovna nevybrala.

Taky si myslím, souhlasil živě Christopher Eaton, — ale prošlo jí to. Když jsem od ní odcházel, byla ještě živá. Žádný mučinkování, žádný probodávání prsů, žádný…

Prosím tě, nech si tyhle řečičky a mluv k věci.

A že prý to bude nejspíš sadista, který hledá jenom určitý druh žen, a ona že se domnívá, že mezi ně nepatří. A co jako prý policie, že ho nemůže chytit. Tak jsem jí odpověděl, že policie jistě dělá, co může, ale že tam jsou většinou neschopný lidi…

To je opravdu vzácně upřímná sebekritika!

…a že je jistě těžké najít mezi osmi milióny Newyorčanů toho jednoho. A ona zase mínila, že to tedy jistě těžké je, zvlášť kdyby člověk hledal někoho s modrýma očima a hnědýma vlasama s bradavicí na krku. Ale když hledá vraha, který přece za sebou musí zanechávat stopy, tak by to tak nesnadný být nemělo. Na to jsem jí řekl, že sice nevím, že nejsem žádný policajt, ale že si přesto myslím, že dělají, co můžou. A co že by tak ona podnikla na jejich místě? A víš, co mi řekla?

To nevím, téměř vybuchl Wood.

To už mi seděla na klíně a všelijak jsme se mazlili, a…

Ke všem čertům, co ti na to řekla! A nech si furt to mazlení.

Že prý by se podívala po všech mužských, kteří navštěvují pravidelně takovéhle podniky, a snažila by se zjistit, jestli to náhodou nejsou psychopati. Což by prý podle ní zase nedalo tolik práce a přineslo by to výsledek. Navíc prý policie přece musí mít o nich nějakou evidenci.

To má tedy velice zkreslené představy. Co dál?

No, dál už jsme si potom lehli a já jsem jí…

Nech si už konečně tyhle podrobnosti. Tos přinesl za ty peníze hodně málo. A na to, že jsi pětadvacet let u policie. To ti tedy řeknu.

Dělal jsem, co jsem mohl.

Jenže v posteli, co ?

To taky. Ale víš, co to bylo pro mě za riziko ? Kolik všelijakých nemocí jsem mohl chytit? Ve službách policie?

Podle toho, jak ji líčíš a jak bydlí, tak ti toho asi moc nehrozilo. Z této strany.

Přinejmenším jsem ti přinesl návod, jak toho vraha chytíš.

Jo. Já budu chytat vrahy a ty se budeš chytat ženských. Ke všemu za služební peníze. To by se ti tak líbilo, co?

Děkuju za optání. Ale upřímně řečeno, nijak zvlášť. A ještě mě na sebe nechtěla pustit bez gumy. A to já nemám rád.

Na to už jsi starý, co ?

To taky. Ale neměl jsem to rád nikdy. No, to by bylo tak všechno. Ještě ti to napíšu. A kdybys mé zase někdy potřeboval, tak beze všeho řekni.

Víš aspoň, jak se jmenuje?

Jo. Když jsem se přes vrátnici vracel, tak tam už byl jiný vrátný. Museli se vystřídat. Za tu dobu, podíval se nevinně na Wooda. — Zdvořile se mě zeptal, od koho jdu. Já mu řekl, to že nevím, ale že mu mohu povědět, odkud jdu. Moc mně nevěřil a telefonoval jí. A pak řekl: O. K. Mrs. Rawleyová. Dobrou noc.

Tentokrát čekal David Mosley v Oaks Dooř. Tady byl poprvé. Od předchozích dvou se tenhle podnik dost lišil. Už zvenčí, ale ještě víc zařízením, byl určen pro tu nejlidovější zábavu. Byl to prostě pajzl. Tančírna, kde se zřejmě scházeli nejchudší z těch, kterým se zachtělo tance a piva. Davidovi to nevadilo. Podobné podniky znal. A taky do nich kdysi chodil. Je možné stát venku, a když hraje hudba, jít tančit a pak zase vyjít do ulice. Teď si ovšem sedl ke stolku a koupil si coke a rozhlížel se. Byl tady vlastně jako doma a nikdo si ho nevšímal. Většina tu byla černých a portorikánců. Rvačky tu musely být na denním pořádku. A ne ledajaké. Po pravdě řečeno, cítil se tu daleko líp než v klubu nebo v Le Bébé. Bylo to přes všechnu bídu bezprostřednější, družnější, upřímnější. Těšilo se to tu sice většímu zájmu policajtů z ulice, ale žádnou velkou rybu tady chytit nemohli. Jenom dobře nevěděl, proč tady je. Že by měl někam odvézt někoho z těchhle lidí ? A kam ? Ti přece všichni bydlili v nejbližším okolí. A že by měli peníze na nějakou zajímavou podívanou? I když člověk samozřejmě nikdy neví.

Prostitutky tady téměř nebyly. Tedy byly, jistě, ale nechodily si sem hledat zákazníky. Chodily se sem napít, něco sníst, protože to tu bylo laciné, anebo si na chvilku odpočinout, vykouřit cigaretu, vyřídit vzkaz. David čekal a díval se na ten přepestrý rej kolem, na zarudlé oči, neholené tváře stejně jako na napomádované vlasy, švihácké oděvy a jasně zářící košile a trička, na tváře čerstvě polité kolínskou vodou, čerstvě vyholené, na tváře propadlé, nemocné, na hubené ruce, klátící se bezradně v rukávech kabátů a košil a vest a svetrů, na tři černé hudebníky a čtvrtého, skrytého za pianem. Všichni jistě snili o tom, jak budou jednou hrát s greenwichvilligeskými Weavers nebo se sanfranciskými Greteful Dead. Jenom basista už asi nesnil o ničem. Starý, bylo s podivem, že se udrží basy po celý večer, opíral se o ni, ale hrál, hrál s očima obrácenýma vždycky ke stropu, k nějakému strašně vzdálenému stropu, viděl na něm už svou smrt ? Nebo přece jenom ještě o něčem snil ?

Pár lidí bylo opilých. Už sem tak přišli. Asi většina. Podle slabého nasládlého pachu myšiny se tu kouřila i marihuana. Cítil ji ve vzduchu a trochu ho dráždila. V jeho životě byl střídavě alkohol a ženské a řada všedních podtrhů, ze kterých naštěstí vyšel celkem bez úhony, ale droga nikdy žádná. Rvačky. Krádeže. Ten nůž v kapse kalhot, ten „switch blade“ neměl také jen pro ozdobu. Ani nemohl. Taxíkáři byli často vystaveni útokům pasažérů, kteří neměli peníze a chtěli se vézt nebo chtěli peníze získat.

Tvrdý život na ulicích.

Potom spatřil nějakou černošku, mladou, vysokou, neuvěřitelně štíhlou, s nádhernou chůzí volného zvířete. Měla na sobě sněhobílou blůzu a černou sukni, po pravé straně na boku rozpáranou až téměř do pasu. Když udělala krok, vždycky se jí rozhrnula a odhalila pohled na ebenově zbarvenou nohu s vláčnou kůží, teplou, zázračnou kůží, a kousíček bílého prádla. Na drobných ňadrech neměla podprsenku. Jejich hroty prorážely blůzou, napínaly ji, krátily dech a úžily hrdlo.

Byla tam sama.

Seděla u stolu nedaleko Davida a srkala oranžádu. Sebevědomá, sebejistá. Pohrdavá. Co chvíli se u ní někdo zastavil, na chvíli někdo přisedl. Tančit nešla s nikým. S nikým se srdečně nebavila. Povýšená nad své okolí.

Byly tu také portorikánky s tou zvláštní zamlklostí v očích. Parket se vlnil tanečníky, boky žen hrály svoje vlastní melodie. Vycházely vstříc rytmu nebo se stahovaly, ale všechny v pohybu, jaký určoval basista s očima obrácenýma do neviditelna, na strop, po kterém bloudily cáry kouře, vtahované do větráků. Tančili i ti, co stáli po stranách u zdí, co tam stáli sami.

Potom u Davida zastavil černý číšník v košili a texaskách.

Ty seš od Toma ?

Jo.

Tamhle Gen máš dovízt do klubu, kývl hlavou na černou dívku s vysokým rozparkem na sukni.

Ví o tom?

Čeká na tebe. Pošlu ti ji ven.

David beze slova vstal a šel k východu. Parkoval nedaleko odtud. Po malé chvilce se ukázala ve vchodu. Zamával na ni a ona k němu zamířila. Usedl za volant a otevřel jí vůz zvnitřku. Ani teď neztratila ten výraz, naznačující, že jí bude ležet u nohou celý svět.

Do Gale’s club, oznámila povýšeně.

Vím, nastartoval a rozjel se.

Je to tam prý stejný jako ve Waldorf-Astoria.

V duchu se usmál.

Téměř. Co tam budeš dělat?

Bavit hosty, řekla lehce.

Jak bavit?

Jak bude zapotřebí, usmála se sebevědomě. Bylo jí tak šestnáct sedmnáct let. Hosty z Gale’s club mohla bavit jenom jediným způsobem. Rozhodně to nebylo vyprávění. Zabočil na Webster a pak na Kingsbridge.

Kolik je ti let? zeptal se.

Osmnáct.

Podíval se na ni.

Nevykládej!

No… ještě mi není, ale…

Za dva roky bude, co? Cos dělala do teďka?

Prodávala u Gimbelse. V prádle.

To se ti nelíbilo? zeptal se udiveně. Bylo to rozhodně víc, než na co ji tipoval. Než co by jí byl sám ochoten nabídnout. Kdyby o tom rozhodoval.

Docela jo.

Tak proč chceš dělat tohle?

Vydělám si víc. A nebudu muset ráno vstávat. A když se mi bude chtít, tak si zůstanu doma. A někam se podívám.

Smutně se usmál. Chce si vydělat víc. Jistě. Takhle si vydělá víc. Příštích pět let. Jak si bude vydělávat potom? Stále míň a míň. Ale pět let je pro ni dlouhá doba. Ať si dělá co chce. Koneckonců, nikomu tím neublíží. Jenom sobě. A bylo by docela zbytečný jí něco vysvětlovat.

Zastavil před klubem.

Doprovodíte mě tam? zeptala se tak, jako by to byla jeho povinnost. Nebo jako by po tom nějak strašně toužil a ona mu to vlastně jenom dovolovala.

V lokále si jich nikdo nevšiml. Dovedl ji k baru a Tom se po něm tázavě podíval.

Měl jsem ji přivézt.

Ať si zatím někam sedne, kývl do sálu. —Já jí tam něco pošlu.

Nebylo to takové přivítání, jaké čekala. Možná si bude na toho barmana stěžovat. Ale nebyla už zdaleka tak sebejistá jako v Oaks Dooř. Tam žila ve svém prostředí, tady byla sama. Všechno bylo cizí. Nejvíc budoucí kolegyně. Dívaly se na ni bez nenávisti. To bylo jistě zlé. Jak to, že se na ni nedívají s nenávistí? Je přece mladší. A krásnější. Má lepší postavu. Všichni jí budou dávat přednost. Prohlížela si jednu po druhé. Hleděly na ni lhostejně, možná trochu útrpně, ale bez soucitu. Nač ji litovat? Trochu ji politoval David. Kdo ji dnes bude mít? Dnes bude jisté ještě ochotná a povolná a vyhoví každému přání. Až po čase se začne bránit, dávat jen to nejnutnější; jen to, co bude muset. Jen to, co kdo zaplatí. Sukně na boku se jí rozvírala a zase spojovala, jak ji vedl k prázdnému stolku. Posadila se a opřela si lokty o desku a byla by ráda, kdyby zůstal s ní.

Ale David Mosley odešel.

Kdyby zůstal, bránil by přisednout hostu. Kromě toho nijak netoužil s ní sedět. Byla pěkná, moc pěkná, ale prostě po tom netoužil. Za chvilku si k ní přisedl jeden z číšníků. David se usmál. První instrukce. Jak a co objednávat, co má říct že ráda pije, jak zdůraznit, že ji může najít jenom tady a nikde jinde.

Z kanceláře vzadu vyšla Kenny Rawleyová. Dal jí Tom ten dopis? Sjela studeným pohledem po Eugenii; na okamžik jím utkvěla na rozparku. Možná ho pokládala pro Gale’s club za nevhodný. Ale neřekla nic. Kývla na Toma za pultem a ten pokynul Davidovi.

David se zvedl. Byl na to sice zvyklý po celý život, ale tuto ženu začínal pomaloučku nenávidět. Věděla o něm. To bylo jisté. Ale nesnížila se ani k tomu, aby mu pokynula sama. Kývla na Toma. A Tom mu pokynul, že ji někam poveze.

Vyšel a nechal ji jít za sebou. Desetkrát, stokrát mu to bylo lhostejné. Desetkrát, stokrát se tím bavil. Jen párkrát v životě se rozzuřil. A jak stárl, už dlouho ne.

Až teď.

Až teď.

Byl by ji snad dokázal zabít. Zarýt jí prsty do toho bílého hrdla, aby si ho konečně všimla! Aby se mu podívala do očí. Aby viděla, jak ji zabíjí. Aby si uvědomila, že její pohrdání nenávratně končí. Že jí teď její nadřazenost, že jí teď její bílá nadřazenost není nic platná. Že musí zemřít. Pod těma rukama, které tak nenáviděla. Kterými tak opovrhovala. A pustit ji z rukou jako bezvládný hadr. Beztvarý, špinavý, zmačkaný hadr, který smrdí. Kterého se kdekdo štítí.

Otevřel dveře a sedl za volant. Musela si svoje dveře otevřít i zavřít sama. Asi jí to bylo milejší, než kdyby se přes ni musel natáhnout ke klice.

Do Le Bébé. A pospěšte si!

Vůz měl obrácený na sever. Zařadil jedničku a sešlápl pedál až k zemi. Jeho Checker Marathon nebyl sice závodní vůz, ale byl to šestiválcový čtyřlitr se 110 HP a hladce z něj dostal devadesátku. Přeřadil na dvojku a smýkl jím doprava na Kimberly. Nestačila se zachytit držadla a padla na sedadlo. Než srovnal vůz, udržela ji tam odstředivá síla. Namáhavě se škrábala zpátky do svého kouta.

Co děláte!!? vykřikla vztekle.

Ale to už strhl volant doprava na Bailey. Neměl s takovouhle jízdou příliš zkušeností. Jenom zuřil. Zuřil a bylo mu všechno jedno. A jel trochu nad poměry. Trochu nad své řidičské umění. Neudržel vůz a přejel do levého pásu. Vrátil se smykem, naštěstí stále držel sešlápnutý plyn a automobil šel za volantem. Předjel nějakého lincolna, měl dojem, že je to Continental, a znovu zabočil do příčné ulice. Zatáčka rvala Kenny Rawleyovou opět k protějším dveřím. Držela se pevně, ale v lokti musela povolit. Nohama se vzepřela o podlážku. Kabelku stále držela v levé ruce. Asi ji nepouští nikdy, pomyslil si, jestlipak s ní i spí. Taktak projel na zelenou a prudce, neočekávaně zabočil vlevo do Západní 193. Natlačil svou pasažérku do kouta, až jí klika dveří pronikla na žebra. Kdyby se jí dotkla loktem, vyletěla by ze dveří. Bylo mu to jedno. Udržel vůz na své straně; trochu mu pomohla další zatáčka na Sedgwick. Měla co dělat, aby jí prsty nesklouzly z držadla, ale udržela se. Chtěla něco říct, jenomže vůz se dostal do smyku. Strhl volant na druhou stranu, aby se vyhnul protijedoucímu vozu. Udeřila hlavou do sloupku.

Jeďte pomaleji! zajektala.

Neslyšel.

Proletěl těsně kolem chodníku ke Kingsbridge Armory. Neměl také už nejnovější pneumatiky, vůz udělal téměř hodiny a ztratil na rychlosti. Při takovéhle jízdě se špatně ovládal. David přeřadil dolů na dvojku a znovu ho vytáčel do obrátek. Vtlačil Kenny do sedadla tak, že nemohla vydychnout. Provlékl se na Myriam Street a naposledy zabočil doprava na Bainbridge.

Tentokrát poprvé měl čas vystoupit a otevřít jí dvířka. Bylo jí trochu nevolno. Konečně na něj pohlédla. S takovou nenávistí, že mu definitivně spravila náladu. Zdvořile se uklonil a s úsměvem ve tváři a pohodou v duši šel za ní. Vypětí těch několika minut jízdy odčerpalo jeho vzpouru a uklidnilo ho.

Zamířila k baru a něco hovořila s Michaelem. Krátce se na něj podíval a přisunul před Kenny plnou sklenici čiré tekutiny. Asi gin, usoudil David, gin nebo vodka. Napila se a stála nehybně opřena o barový pult. Potom se napila znovu a dopila a na trochu nejistých nohou odcházela dozadu do kanceláře.

Máš se vrátit do klubu, vyřídil mu Michael.

Jenom kývl a vyšel na ulici.

Dnes nebylo tak horko. Odněkud se zvedal vítr, sice ještě teplý, ale už v něm bylo jiné počasí. Už v něm byl déšť, možná bouřka, ochlazení, zlepšení nebo také zhoršení. Těžce se dýchalo. Loudal se k vozu a na chvilku se docela zastavil a rozhlédl, ale byl beznadějně uprostřed ulic severního Bronxu; když zvedl oči k obloze, spatřil jen clonu z umělých světel.

Vracel se velice pomalu a vychutnával každé otočení volantu, každou stopu ulice.

Poprvé od doby, kdy ho odtud odvedl kapitán Wood, tu seděl opět Gary Dye a popíjel svůj gin a tonik. Jen barevné paprsky dnes neklouzaly po kostkách ledu. Hudba nehrála. Až docela vzadu seděl člověk, kterého tu David už také viděl. Dvakrát nebo třikrát. Vždycky na stejném místě. Večeřel. To Davidovi připomnělo, že by se mohl také najíst. Zároveň mu to připomnělo i Ethel. Od Orchard Beach spolu nikde nebyli. Trochu po ní zatoužil. Byla tak mladičká. Tak bezprostřední. Přítulná. Upřímná. A pěkná.

Dřív se však na něj podíval Tom.

David se posadil k baru. Spolu s ním si přisedl i mladší pár, a tak se barman věnoval nejdříve jim. Objednali si nějaký cocktail s vajíčkem. Asi ne proto, že by ho měli rádi nebo že by ho vůbec znali, ale chtěli se napít něčeho exotického. Moc jim asi nechutnal. Tom ho zručně namíchal, přidal led a přistrčil před ně. Byla radost pozorovat ho při práci.

Upíjeli a bavili se a Tom přistoupil k Davidovi.

Co bylo? zeptal se. .

Jak co bylo?

Volala Kenny. Byla nějak nespokojená.

Chtěla, abych jel rychle.

Tom k němu tázavě vzhlédl.

Tak jsem jel rychle… Usmál se.

Byla prý celá bledá, říkal Michael. Jenom do sebe obrátila vodku, a to ona nikdy nedělá.

Když nesnáší rychlou jízdu, ať si o ni neříká.

Nějak od rána neměla dobrou náladu. Už jak jsem jí dal ten dopis.

Tom se očividně bavil a nalil mu jeho malý gin.

Ať se uklidníš taky, řekl přátelsky. — Ale příště už s ní tak rychle nejezdi. Přece jenom nás platí.

O.K. Teď mám hlad. Můžu si skočit do kuchyně?

Samozřejmě. Kdo ví, co tě ještě dnes čeká.

David tu poznámku zaznamenal, ale hlad ho nepřešel.

Odloudal se dozadu do kuchyně. První ho uviděla Ethel.

Máš chuť na salát? zasmála se.

Potom si ho všiml kuchař.

Necháš to zase na mně?

Rád, přikývl David.

Vyložil mu talíř opraženým hovězím masem s brambory a nějakou omáčkou. Ethel mu přidala kupu salátu s artyčoky a paprikami. A ještě mu dala na stůl pepř a curry. A přinesla dvě plechovky piva z lednice.

Dneska tu jsem do dvanácti, upozornila.

Počkám na tebe. Když nebudu muset někam jet. A zítra ?

Zítra do šesti.

Kdyby to dneska nevyšlo, tak zítra čekám v šest. Zase naproti.

Kam půjdem? zasmála se.

Kam budeš chtít.

Doufal, že bude chtít k němu.

Ráda bych šla do kina. Viděl jsi Somewhere in Time?

Samozřejmě že ne. Kdo v tom hraje?

Jana Seymourová. A v tom klobouku jí to hrozně sluší. Viděla jsem ukázky. A hraje s ní Christopher Reeve. Toho zbožňuju, zasmála se.

Budu sice žárlit, ale dobrá.

Zasmála se.

Nemusíš. S ním potom nepůjdu domů.

Se smíchem se vrátila ke svým salátům a nožům a přípravě a David si pochutnával na hovězím, na salátě i na pivu.

Za chvilku mu tam přinesla ještě kávu a cukr.

Usmáli se na sebe.

Psychiatrické vyšetření, kterému se Gary Dye dobrovolně, Wood měl dojem, že trochu ze zvědavosti, podrobil, ukázalo, že jde o „silně nevyrovnaný typ, trpící emotivní ambivalencí, charakterizovanou protichůdnými citovými vztahy, a tudíž protikladné emoce mohou být přítomny současně“. To by ukazovalo na možnost, že miloval Margaretu Deckerovou stejně, jako ji toužil zabít, pomyslil si Wood a četl dál. „Vznikal u něho rozdvojený vztah k objektu, tak jak se to často stává u schizofreniků. Navíc jeho zvýšená emoční pohotovost k afektu je typickým znakem hypermotivity.“ Kromě jiných byl vyšetřen i metodou MMPI (Minnesota Multiphasic Personality Inventory) i pomocí narkoanalýzy pro zjištění mimovědomých jevů. A že tudíž mohou nastat okolnosti, kdy ztrácí vědomí odpovědnosti za své činy.

Wood si posudek přečetl ještě dvakrát a potom vytočil číslo Psychiatrie Treatment City na Východní 430. Požádal o Guye Allbrighta M.D. (který byl na posudku podepsán), a když ho spojili, zeptal se:

Doktore, mohu si ten váš posudek na Garyho Dye vyložit tak, že by byl schopen zavraždit?

Kdo to na mně chce vědět?

Promiňte. Jsem z toho čtení trochu rozrušen. Tady je kapitán Robert Wood z hlavního stanu policie v Bronxu. Byl by tedy schopen zavraždit?

Toho je schopen každý, kapitáne. Každý zdravý člověk. Nevím, co by v tom mohlo bránit tomuhle.

Myslím, jestli tenhle má k tomu blíž?

Každý k tomu máme stejně blízko, kapitáne, ujistil ho lékař dobromyslně.

Co tedy soudíte o jeho…

Co soudím o něm nebo o komkoliv jiném, je — jak jistě víte — věc mezi mnou a pacientem. O tom se nebudu s nikým bavit a už docela ne po telefonu. Až mne předvoláte k soudu, pak se o jeho zdravotním stavu můžete něco dozvědět. Poroučím se vám, kapitáne.

A Wood držel v ruce němé sluchátko. Zavěsil a pomyslil si, že mohl zavolat stejně dobře jasnovidci a vybrat si z jeho věštby, co se mu hodí. Právě tak jako z tohoto posudku. Přesto se stále houževnatě držel možnosti, že k tomu Garyho Dye sexuální vzrušení vedlo. Nešla mu z paměti ta opilá oslava kontrastů bílé tváře, černých vlasů a červené krve.

Požádal o dobrozdání znalce z oboru výtvarného umění.

V Metropolitan Muzeu ani u Guggenheima žádný z Dyeových obrazů neměli. To ani neočekával. Ale něco nalezli ve Whitneyově muzeu amerického umění na Madison avenui a něco v Galérii moderního umění na Kolumbově náměstí.

Na obrazech Garyho Dye, ukazoval mu ředitel Galerie Steven Harris, — skutečně převládá bílá a černá a mezi nimi rudá kresba. Všimněte si, jak podivuhodně pracuje tuší a bílou plochou, jak modeluje prostor černou kresbou a jak ho citlivě stmeluje rudými křivkami a skvrnami v kompaktní a jednolitý obsah. Jaký, téměř kosmický, má smysl pro plochy a jejich rovnováhu.

Wood se na ty obrazy díval, ale viděl jenom červené kaňky a různě tlusté černé čáry na bílém plátně. Ani názvy obrazů mu nic neříkaly. „R 12 gama“, „Ponderosa Pine“, „Odvrácená strana“, „Klesající voda“. Nějak se nekryly s jeho představou. Neodvážil se Stevena Harrise zeptat, co na základě těchto obrazů soudí o Gary Dyeovi jako potenciálním vrahu Margarety Deckerové.

Ale nejvíc ho uváděly v zoufalství malířovy výslechy.

Dlouho před nimi se uklidňoval, než si ho nechal předvést, šel na procházku nebo na dobrý oběd (který by mu nerozbouřil nemocný žaludek) a potom přicházel, aby si s ním spíše v klidu pohovořil, než aby ho vyslýchal, tím méně aby ho vyslýchal nějakými drastičtějšími až drastickými metodami, což by samozřejmě mohlo mít za následek ihned soud za „police brutality“. Chtěl se ho přátelsky zeptat, jak vlastně došlo k tomu, že ji udeřil, kam ukryl předmět, kterým ji udeřil, s jakým úmyslem k ní ten den přišel, šel-li ji rovnou zabít, nebo ho to napadlo až v průběhu milostných her, prostě chtěl s ním hovořit jako s kterýmkoliv jiným spořádaným zločincem.

Ovšem s Dyem něco takového bylo naprosto nemožné.

Tak podle vašeho zápisníku tady, listoval Wood jeho zápisníkem, jste byl osmého července večer doma.

Když je to tam napsáno, tak jsem byl jistě doma.

A to jste ani nikomu nevolal? Ani nikdo nevolal vás? ‘ —To nevím.

Tak si, člověče, vzpomeňte! Víte vůbec, jakou to má pro vás důležitost?

Já si ten deník vedl pro sebe a ne pro vás. A pro mě nebylo důležité si psát, kdo mě volal nebo nevolal. Pokud to nebyla Margareta.

A ta vám toho osmého nevolala?

To nevím.

Jak to, že to nevíte, když to bylo pro vás tak důležité?

‘ i oro

To bylo důležité pro mou tvorbu. Neobchodoval jsem telefonními rozhovory.

Ale ten den jste byl viděn v Gale’s club, zkusil to Wood.

To je možné.

Jak to, že je to možné, když tady máte napsáno, že jste byl doma.

Asi jsem si to tam napsal a potom jsem se rozhodl jinak.

Takže ten zápisník nemá vůbec žádnou cenu.

Jak to? Vždyť si do něj píšu všechno, co dělám.

Nemělo smysl ho vyslýchat. Tvrdil, že byl doma celý večer, ale zároveň ochotně připustil, že mohl být kdekoliv. Nezbylo, než si to všechno pracně ověřovat. A nezbylo také, než ho propustit. Ještě předtím však Wood navštívil jeho bývalou přítelkyni, se kterou delší dobu žil.

Byla to spíš statnější pětatřicátnice (byli tedy stejně staří) a bydlila v Mount Vernon na Oakley avenui. Navštívil ji dvakrát, neboť poprvé nezastihl nikoho doma. Byla vdaná, její manžel vypadal na první pohled o dost starší (pravděpodobně reakce na soužití s Garym Dyem, pomyslil si Wood). Přivítali ho oba - prostě a celkem srdečně. Na to, že byl policista. A zůstali takoví po celou dobu, co se u nich zdržel.

Nebylo to nijak dlouho.

Diana Stuffová byla příjemná žena, která se dovedla radovat z toho nepříliš, co jí život přinášel, a zřejmě si z něho vybírala jen to pěkné. Těžko říci, bylo-li toho málo nebo dost. Po chvilce rozhovoru se Wood v duchu opravil a řekl si, jestli ten jejich nynější svazek není něco, co jim poskytuje mnohem víc radosti a spokojenosti, než by jim daly náhle zlepšené hmotné podmínky. Ten volný a přitom asi velmi pevný svazek dvou lidí jako by proteploval celý byt. Mimochodem nijak přepychově zařízený. Wood si také vzpomněl na svoje vlastní manželství, ale hned to zase zamluvil. Obrátil se k Dianě Stuffové:

Nerad vás obtěžuji, omluvil se, — ale chtěl bych se vás zeptat na vašeho… tedy na vašeho prvního manžela. Tedy: na Garyho Dye.

Ani u jednoho z nich tím nevyvolal žádné rozpaky.

Co zase provedl ? usmála se.

Z toho vyrozumívám, že provedl už něco předtím.

Nejčastěji neměl na zaplacení barev.

To se teď trochu změnilo.

Jednou jsem četla nějakou kritiku, připouštěla. — Ale myslíte, že se jeho obrazy prodávají?

Dokonce visí i v galériích a muzeích.

Tak to jsem ráda.

Takže při svém způsobu života dluhy už nedělá.

Wood se na ni přímo podíval.

My jsme se nerozešli z nějaké nenávisti nebo z nevěry. Ani z žádného takového důvodu. Byli jsme tenkrát oba hodně mladí a bavilo nás být spolu. Mě samozřejmě trochu okouzloval jeho ateliér, jeho možná já.

Upřímně se zasmála.

Tehdy jsem byla o mnoho štíhlejší, pokračovala. — Byly to docela hezké doby.

Vzpomínala na ně bez lítosti, jako zpravidla vzpomínáme na první lásky, na ty první tolik silné zážitky, na okolí, které je obklopovalo, na měsíc, na hvězdy, které byly přítomny, a na slunce, které běhalo po rozkvetlé louce. Jako na něco trvale krásného, o čem už ovšem s trochou smutku víme, že je výsadou těch šestnácti sedmnácti let.

William Stuff se zvedl.

Myslím, že bych měl skočit pro ten nákup, otočil se k Woodovi. — Neutíkám před vámi. Ani před jejími vzpomínkami. Ale někdo ty věci přinést musí. Doufám, že tu ještě budete.

Bez dalšího odešel.

Jestlipak jde skutečně nakupovat, napadlo Wooda. Ale tentokrát to docela výjimečně nebylo podezření, že mu chce nějakým způsobem uniknout. Jen potvrzení, co si o tomto svazku dvou lidí myslil. Asi šel skutečně nakupovat.

Udělám vám kávu, nabídla Diana.

Co byste mně mohla o něm říct ?

Co vás zajímá? zapnula hořák u sporáku.

Všechno.

Neviděla jsem ho dobře deset, možná dvanáct let. A předtím jen někdy příležitostně.

Nalila do velké plechové konvice vodu. Potom si k Woodovi přisedla k dlouhému stolu s nápadně červeným ubrusem, nechávajícím na obou kratších stranách úzké proužky dřeva. Byl to opravdu dlouhý stůl.

Jak vám to mám říct, začala a nastoupila tu někdy tak matoucí cestu vzpomínek. — Je to moc hodný a dobrý člověk, ale nehodí se do tohodle života. Takových jsem tenkrát poznala víc. Scházeli se u nás nebo jsme chodili k nim, někteří docela zapadli, někteří jsou slavní a přitom možná jsou všichni stejně dobří nebo stejně špatní. Víc či míň talentu, víc či míň štěstí, příležitosti. Taky pracovitosti. Co všechno rozhoduje.

Jak dlouho jste spolu byli? Upozorňuji vás, že mi nemusíte nic říct.

Téměř šest let, ignorovala poznámku. — Byla to skutečně hezká doba. Nežili jsme sice nijak v přepychu ani v dostatku, většinou jsme měli daleko k tomu, po čem bychom toužili, ale zase abychom měli hlad nebo neměli co na sebe, to ne. Jenomže… asi jsem se neosvědčila. Ženská vždycky začne nějak jinak myslit. Chce mít děti, a když chce mít děti, tak je taky chce mít nějak přiměřeně zajištěny. Prostě potom jsem od něj odešla.

Krátce se na ni podíval, ale asi narazila ve vzpomínkách na chvíli, kterou s ním nechtěla sdílet.

Nebyl někdy vůči vám surový? Nevynucoval si nic násilím ?

Co by si na mně vynucoval násilím ? Já jsem mu dávala všechno dobrovolně. A ráda.

Ale přesto.

Nikdy. Vy ho podezříváte z nějakého násilí?

Wood usrkl vřelé kávy.

Hledáme pachatele dost ošklivého činu. Ale asi to nebude on, uklidnil ji.

Z tváře Diany Stuffové zmizel všechen úsměv, všechny vzpomínky, které vynášela z paměti, a zůstal na ní jen hluboký údiv. Téměř ohromení.

To jistě ne, řekla s přesvědčením.

Byla si tím tak jista? Neviděla ho, podle jejích vlastních slov, deset, možná dvanáct let. To se člověk může hodně změnit.

Zůstávala bez hnutí, ohromena, neschopna pohybu, neschopna myšlenky. Chtěla protestovat, ale už k tomu neměla, zdálo se, dost sil. Opravdu se neviděli deset let. Možná dvanáct a možná i déle. S kolika lidmi se člověk dlouhá léta často a důvěrně stýká a najednou se dozví něco stejně šokujícího, jako se dozvěděla teď ona.

Nehrály v tom nějakou úlohu drogy?

Za ní nikdy žádné nebral. Ani v největších nesnázích. Jeho myšlení, stejně robustní jako tělo, se vždycky zase prodralo navrch. Nebral ani mezkalin, který prý tolik zjasňuje barvy. Ale teď, možná, po těch letech neúspěchů… Když se stále nemohl dobrat svých pláten natolik, aby se vyšplhal na výsluní kritiky i zákazníků i galérií, nepokusil se o to takhle ? Tady je přece takového pokušení!

Wood ji za svým šálkem kouřící kávy bedlivě pozoroval. Velice přesně věděl, co se v ní odehrává. Byla to opravdu poctivá a rovná žena.

Nu!? vybídl ji nakonec.

Všechno to ještě jednou shrnula. Vzpomínky, skutečnosti, možnosti, tu dlouhou nepřítomnost.

Ne. Jsem si jista, že by se ničeho zlého nedopustil. Na to byl příliš citlivý. Poznal byste to i v jeho obrazech. Jak byl citlivý k barvě, k linii, k prostoru. Ne. Určité ne.

Byla ráda, že došla k tomuto přesvědčení.

Woodem to ovšem přes všechen obdiv k ní nijak neotřáslo. I takoví lidé se dopouštějí vraždy. O kterých to nikdo nevěří. Měl s tím, bohužel, až dost zkušeností.

Williama Stuffa se nedočkal.

Tak co, ještě ti šéfová nepřidala? přitiskl se David k černé vláčné ruce, když se vraceli z kina.

Ne, zasmála se Ethel a položila mu tu vláčnou ruku kolem ramen. —Teď se asi začne líp oblíkat. A to bude stát peníze.

Líp? Copak se neoblíká až moc dobře?

Asi ne. Protože už za ní párkrát přišla Evonne.

Evonne?

Tu neznáš. K nám nechodí.

A odkud ji znáš ty?

Dopoledne se po Kenny ptala. Je to nějaká modelka.

Modelka?

Jo. A moc hezká. Vyšší než ty, ale o hodně štíhlejší, zasmála se. — Ale chodí krásně oblečená. A prý předvádí i prádlo.

Co jí chtěla?

Nic. Jenom jestli tam je.

A to ji hledala u tebe ?

Tom zrovna u nás vzadu ochutnával. Chtěl jí zavolat, ale Evonna, že prej to nevadí, že se s ní stejně v pátek uvidí. Tak se Tom zasmál a povídal, jestli prej to bude aspoň ráno. A Evonna se zasmála taky a řekla, že ne, že až večer v sedm, ale že to do tý doby prej vydrží.

Teď se zasmála Ethel.

Tak to Kenny bude chodit v krajkových kalhotkách, co?

Mám taky jedny, pochlubila se mu.

Na sobě?

To ne. Ale vezmu si je příště. Jestli budeš chtít.

Dívala se na něj svýma velikýma očima a zuby jí svítily

jako fosforeskující reklama na zubní pastu.

Jejich setkání mělo už docela jinou atmosféru než minule. Už tu byla podruhé. Už se znali. Jeho ruce nemusely spěchat, věděly, že se dočkají. Oba vychutnávali společné chvíle až do samého dna rozkoše. Ani ona nespěchala. Věděla, že ulehne do toho úzkého lůžka a bude se dívat na park a na docela uzoučký srpek měsíce, který bude viset nad městem jako symbol vyznavačů islámu. Teď ještě nebyl vidět. Byla tmavá noc a byla ještě cítit deštěm. Mraky se rozptýlily a mizely… A ona věděla, že se bude chvět rozkoší, že bude křičet v těch neovladatelných intervalech a že ráno uvaří snídani na plynovém sporáku a potom si ještě na chvilku lehnou. Možná usnou…

Ráno však odešel David Mosley před snídaní.

Přišel pro něj Horace Beasley.

To jsem rád, že jsi doma, ulevil si, když mu otevřel.

Já ne, přivítal ho rozespale David. — Kolik je hodin?

Asi půl pátý. Pojď! Potřebuju někoho převízt.

Nemůže to počkat? zeptal se David otevřeně nespolečenský.

Nemůže, odpověděl Horace.

David si navlékl košili a spodky a kalhoty a ještě ponožky a boty.

Vezmi si kabát, upozornil Horace. — Venku strašně leje.

To David slyšel. Déšť se vrátil a dopadal na okno od tří hodin ráno a probudil ho, neboť se mu rozstřikoval po nohou. Teď byla za zavřeným oknem neprůhledná clona šedavé mlhy. Vzal si ještě pláštěnku.

Vo co de?

Kam jdeš, probudila se ospale Ethel.

Přijdu hned zpátky. Spi. A kdybys musela jít, hoď mi klíč k Horace Beasleyovi.

To tu dávno budeš zpátky, ujistil ho Horace.

Dobrá, natáhla po něm paži. Ale David spěchal a tak ji nechala zase vklouznout pod pokrývku, neboť teď ráno bylo chladněji, a zavřela oči zpátky do snu.

Tak dozvím se konečně, co na mně chceš? zeptal se David na schodech, již čerstvý, probuzený, vnímavý. Horace Beasley toho zřejmě v noci příliš nenaspal. Bylo to vidět na víčkách, jak neochotně se zvedala, na šedavých tvářích, na nervózně cukajících rtech.

Až ve voze, řekl.

Vůz stál v ulici. Přeběhli k němu a rychle nasedli, aby je déšť příliš nezmáčel.

Nejdřív kc mně.

David se už na nic neptal a rozjel se. Tentokrát zaparkoval přímo před vchodem. Horace vyběhl do schodů; spěchal za ním, ale nestačil mu. Ve velkém, hezkém, ale jediném pokoji Beasleyova bytu svítila žárovka. V rohu na lůžku se potila, se potilo černé dítě. Černé děvčátko. Když David vešel, stál už Horace u lůžka a tiskl ji svou velikánskou dlaň na čelo.

To je Janet Marie.

David to jméno nikdy neslyšel. Ale ani teď se nezeptal.

Dovezeš nás do nemocnice?

Pomohl mu s ní se schodů. Byla hubeňoučká, kolik jí mohlo být? Osm? Devět? A kolik asi vážila? U východu se zastavili a David šel otevřít vůz. Beasley ji vzal do náruče a uložili ji vzadu na sedadlo. Zřejmě měla horečku a teď ji roztřásla zima. Horace přes ni přehodil kabát. David mu hodil dozadu ještě svůj.

Do který?

Do harlemský. Na Lenox.

Rozjel se.

Nebyl téměř žádný provoz a byli tam za pár minut. Beasley ji vynesl z vozu. Ztrácela se v jeho rukách jako raneček prádla a šatů, přes který jsou přehozeny dva kabáty. Čouhal z nich vyděšený obličejík.

Díky. Já tu zůstanu. Nečekej na mě, obrátil se ještě ve dveřích.

David se za ním díval, jak něco vyjednává v recepci a jak potom mizí za dalšími dveřmi. Pomalu se vracel. Horace Beasley. Myslil si, jak dobře ho zná. Už přestalo pršet. Svítání rozhrnovalo černou noc a zbytky mraků je roznášely dál nad město. Ještě na Lenoxově avenui ho zastavil nápadně oblečený černoch. Žluté šaty, kávově hnědá košile s okrovým šátkem kolem krku. Nebyl docela střízlivý, ale opilý taky ne. Chtěl jet nahoru do Východní 213. mezi Van Cortlandský park a Woodlawnský hřbitov. Choval se k Davidovi stejně jako Kenny Rawleyová. Jako by jel v tom voze docela sám a automobil automaticky řídili z nějaké vzdálené centrály. Peníze mu hodil bez jediného slova na sedadlo a odešel, jako by nikdy v životě žádné taxi s Davidem Mosleyem neviděl. Ale David už byl zase černý taxíkář v New Yorku, kam podobné chování bez nesnází zapadalo. A také bez následků. Alespoň ne bezprostředních.

Vracel se po Jerome a u stanice podzemní dráhy na Mosholu Parkway prudce sešlápl brzdu. Ale ihned z ní zase odtáhl nohu a položil ji jemně na plyn.

U protějšího chodníku stál šedivý vůz. Cadillac Seville.

Poznal ho na první pohled.

I když měl newjerseyské číslo.

Pomalu ho míjel. Byl suchý. Musel sem přijet docela nedávno. Z garáže. Uvnitř neviděl nikoho. Najednou měl nepříjemný pocit, že mu spočívají na zátylku něčí oči. Zrychlil a zabočil do Východní 206. Schoval se k chodníku za nějakého nákladního studebackera a vypnul motor. V ulici bylo ticho, neslyšel nic kromě nevinných zvuků města časně ráno. Vrátil se k rohu a opatrně vyhlédl.

Do cadillacu nasedali z obou stran na přední sedadla dva muži. Viděl je odzadu. Jednoho neznal, druhý byl muž s brašnou z domu na Východní Dvaadevadesáté. Nečekal, až se rozjedou. Schoulil se do svého taxi a dlouho nehnutě seděl, než opět nastartoval.

Ethel spala, její mladé tělo se sladce rýsovalo pod tenkou pokrývkou. Svlékl se a vklouzl k ní. V polospánku se k němu přitiskla a oba vychutnávali poslední chvíle spánku.

Byla nalezena na veřejném záchodku v expresní stanici I.R.T. Subway Mosholu Parkway v úterý ráno. Takových případů bývá celkem dost a rozhodně to není nic, nad čím by se měla policie nějak zvlášť pozastavovat a co by ji mělo vyrušit ze zaběhnuté denní praxe a rutiny. Ani to na ní nemohl nikdo žádat. Uklizečka zavolala policistu hlídkujícího na ulici, ten to ohlásil dál a nechal ji převézt do pitevny. Policie dostala otisky prstů a celkem bez námahy zjistila prostřednictvím Úřadu pro identifikaci, že se jedná o Betty Donleyovou, narozenou před dvaceti osmi lety v Milwaukee, Wis. Třikrát trestána pro rozšiřování omamných látek, narkomanka, prostitutka. Bydlila v Port Morris, 12, 140. Východní.

Uniformovaný policista James Hatfield se tam šel podívat.

Nenalezl nic podezřelého ani nápadného, samozřejmě ani podivuhodného. Výbava, jakou mají všechny; pár střevíců, pár kabátů, šaty, něco prádla, minimální zařízení. Příliš si to neprohlížel. Uzamkl byt a šel zase po svém.

V pitevně si lékař zběžně přečetl její papíry a sklonil se nad pozůstatky kdysi dávno jistě pěkné ženy. Zřízenec otevřel lebku, rozřízl hrudní koš a odsunul mrtvá prsa do krajů. Potom vyjmul plíce, srdce, žaludek, slezinu, játra, ledviny. Lékař rozřezal mozek dlouhým tenkým nožem na plátky, odsekl plicní laloky. Připravil části orgánů pro histologické, biochemické, serologické, mikrobiologické a toxikologické vyšetření. Zběžně prohlédl septické vpichy na rukou a odebral vzorek krve. Zřízenec rozřezával střevo. Všechno bylo jasné, všední, podle předpokladů úmrtí narkomanky při předávkování.

Stáhl si rukavice, umyl se a začal vyplňovat pitevní nález. Přitom mu došlo, že byla nalezena v úterý 8. srpna ráno.

Tedy dnes ráno.

Podíval se ještě jednou na hodinky a na kalendář na stole. Bylo skutečně 8. srpna. Vrátil se k mrtvé a ohnul jí koleno. Omyl byl vyloučen. Byla mrtvá nejméně dva dny. Znovu si oblékl rukavice a znovu se nad ní sklonil.

A tak dostal příští den ráno kapitán Wood na stůl zajímavé hlášení. Osmadvacetiletá prostitutka Betty Donleyová si dva dny po smrti došla na veřejný záchodek do stanice podzemní dráhy Mosholu Pkwy a tam si lehla, aby ji uklizečka mohla najít. Z banálního omylu, přecenění nebo sebevraždy se náhle stala dost zajímavá záležitost.

Zavolal si Snydera a zeptal se ho, do jaké míry věří na posmrtný život. Snyder se trochu otřásl, neboť byl pevně věřící křesťan a myslel, že pro nějaké zanedbání služebních povinností ho chce Wood poslat do záhrobí. Naštěstí ho však zamýšlel poslat do zcela jiného prostředí.

Samozřejmě, pane, odpověděl přesto neohrožené.

Výborně, nadchl se kapitán. — Půjdete tedy vyšetřit, jak se mohla jakási Betty Donleyová, v pánu zesnulá pravděpodobně 5. či 6. srpna, dostat včera ráno, to je v úterý osmého, na veřejný záchůdek v expresní stanici I.R.T. Sub-way Mosholu Pkwy.

Sama? podivil se Dean.

Vypadá to tak. Pokud byste o tom měl pochybnosti, tak laskavě vyšetřete, kdo ji tam donesl. Všechno, co k tomu potřebujete, máte tady, podal mu složku téměř krasopisně nadepsanou BETTY DONLEYOVÁ.

Dean ji trochu váhavě uchopil, neboť čekal ještě upozornění, že to nebude všechno, co bude potřebovat, že bude potřebovat ještě vlastní mozek, ale Wood už mlčel. Odešel tedy s vidinou, že ho povinnosti opět zavedou mezi lehké ženy.

Těžko.ho mohlo napadnout něco jiného, než se jít znovu podívat do jejího posledního bytu. Alespoň jeho nic jiného nenapadlo. Východní 140. v Port Morris našel snadno. Na rozdíl od uniformovaného policisty otevřel psací stůl ne proto, aby tam našel nějaké zapomenuté peníze, ale něco, co by ho mohlo přivést na stopu jejího záhadného putování.

Nebyl nijak náročný a neočekával vzkaz psaný hůlkovým písmem, že ji zabil ten a ten, bytem tam a tam. Objevil kupu fotografií a se zájmem jimi začal listovat. Byla na nich většinou sama (alespoň doufal, že je to ona - bude si to muset ještě ověřit), potom s nějakými děvčaty, s několika pány a také několik pánů samotných. Nejzajímavějšími shledával snímky, na kterých byla nahá. Samozřejmě nejen to (to by ho přece jenom tak nezaujalo), ale kde byla nahá v poněkud akrobatických pozicích, které z ní odhalovaly detaily, jež jinak zpravidla spatřit nelze. Byla to taková ta syrová, ba nejsyrovější skutečnost a on si obrázky prohlížel se zájmem, který neutuchal. Do téhle zásuvky se asi policista před ním nedíval, pomyslil si. Ve druhé našel nějaké papíry, potvrzení, dopisy, vesměs adresované Miss Betty Donleyové. Tady se mu je nechtělo číst. Spolu se všemi fotografiemi a ostatními papíry a potvrzenkami (jedna byla na dosud nevyzvednuté prádlo z čistírny a jedna na opravu tranzistorového rádia) je shrnul do aktovky. V malé skříňce na protější zdi byly čtyři krabičky kleenex, pár čistých dopisních papírů, dva balíčky cigaret, mentolované salemky v zelenobílých krabičkách, nenačaté. Kabát a čtvery šaty. Prohlédl kapsy, pokud na šatech byly, ale nenašel nic. Na tohle byla zřejmě pořádná.

Prostitutka, narkomanka.

Osmadvacetiletá.

Moc toho po ní nezbylo. Kdo a proč by ji zabíjel ? Pravda, mohla spáchat sebevraždu, mohla se předávkovat z lhostejnosti nebo omylem a mohlo se jí to stát ve společnosti, kde by ji neradi viděli mrtvou. Pro peníze ji nezabil nikdo. Stala se nepohodlnou? Nebezpečnou? Komu? Svému dodavateli? Těžko. Byla na něm závislá. Že by věděla o nějakém dalším spojení na překupníky, to bylo téměř nemožné.

Svědomitě prohlédl všechen ostatní nábytek, ale nikde už nic nenalezl.

Ještě se rozhlédl a pak vyšel na chodbu.

Vlevo v bytě mu neotevřel nikdo.

Vpravo mu dlouho nikdo neotvíral, ale potom se přece jenom dveře rozevřely. Za nimi stál starý, unavený muž v dlouhém kabátě… Byl srpen… Vypadal ospale a vyčerpaně, hleděl před sebe, tupě a bez zájmu. To přece nemá význam se ho na něco ptát, pomyslel si Dean. Přesto mu bylo trapné jen tak bez dalšího zase odejít.

Tady ta, začal a ukázal na vedlejší dveře.

Nic v starcových očích nenaznačilo, že mu porozuměl. Mluví vůbec anglicky?

Znal jste ji?

Všechno zůstalo při starém.

Snyder se vtlačil do místnosti. Byla stejná jako u Betty Donleyové, jenomže v ní nebyl ani jediný kus nábytku. Stará žíněnka v koutě. Znal mnohé domácnosti, které by na ní nenechaly spát psa. Puch. Nevyslovitelný puch. Dean se v prvním popudu chtěl rozběhnout proti oknu a rozbít je pěstí. Holé stěny. Na zemi klobouk. Starý, špinavý, mastný, pomačkaný.

To nebyla jenom bída. To bylo ještě něco navíc. To byla bída a hrůza a beznaděj. Naprostá totální beznaděj jako filozofická kategorie. Kdo sem vkročil, už nikdy se nemohl vrátit mezi ostatní lidi. Odtud nebylo návratu. Tady končil život, bez ohledu na to, kdy sem zavítá smrt. Vakuum mezi ní a životem, kde se dýchá, kde všechno živé usiluje o to, aby mohlo žít. Tady chyběl pud sebezáchovy. Ten nejzákladnější pud každého živočicha, jak se učil Dean Snyder kdysi ve škole.

Tady to neplatilo.

V tomto bytě nebo lépe řečeno v prostoře přibližně dvanáct krát dvanáct krát dvanáct stop to neplatilo. Z těch čtyř stěn vyvál všechen život a stařec v kabátě tu bezúčelně čekal.

Díval se na něj nesmírně prázdným pohledem a Dean se ho téměř začal bát. Nebyl si jist, jestli ho vůbec vidí. Spíš ne. Kalné oči jím procházely bez hnutí, nezahalené do žádných myšlenek. Visely prázdně v prostoru a za nimi ani před nimi nebylo nic.

Dean Snyder odešel a zavřel za sebou dveře, aby se tohle vzduchoprázdno nerozšířilo na chodbu, na celý dům, aby nepohltilo svět.

Zastavil se na schodech. Potřeboval se trochu vzpamatovat. Rád by se nadýchl, ale nebylo čeho. Byl dosud mladý. Nepatřil ještě k policistům, kteří jsou na podobné obrazy zvyklí. Kterým se staly samozřejmostí. Kterým možná nevadily, ani když je spatřili poprvé. Dean Snyder byl vyděšen, přestože věděl, že jižní Bronx je nejchudší, nejbídnější, nejhorší čtvrtí na celém světě. V tomto okamžiku nebylo nadsázkou, že se vyděsil víc, než kdyby na něj někdo nenadále namířil pistoli. To by mohl uskočit. Promluvit. Prchnout. Zaútočit. Uhnout. Oklamat. Přelstít. Zaskočit.

Tady byl docela bezmocný.

Na téhle chodbě nemohl nic.

Byl mladý a neotrlý a možná takovým už zůstane. Asi nebude nikdy dobrým policistou.

Stál na chodbě a snažil se osvobodit od těch prázdných očí, které neměly za sebou ani před sebou nic. Ale tady pro to nebylo nejvhodnější prostředí. Oprýskaná omítka ukazovala holé zdivo. Světlo sem stoupalo a klesalo po schodišti a bylo stejně beznadějné jako celý tenhle dům.

Ethel uvařila snídani a přinesla ji Davidovi.k lůžku. Bylo deset hodin. Deset a nějaká minuta. Nikdo z nich nikam nespěchal. Snídaně byla prostá. Káva, pár toastů, pomerančová šťáva, plátky sýra, míchaná vajíčka. Rostbíf došel. Salát, který přinesla Ethel, včera po biografu dojedli. A stejně by na něj takhle po ránu neměli chuť.

Neptala se, kam ráno šel. Možná to zaspala. Možná to vůbec nezaznamenala. Možná byla přesvědčena, že to byl sen, ve kterém od ní odešel. Vždyť když se ráno probudila, ležel vedle ní, ne?

Dovezl ji do klubu.

Tom už byl v kanceláři.

Máš čas?

Jistě, zazubil se David.

Sjeď na tuhle adresu. Dostaneš tam vstupenku na nějakou módní přehlídku.

Co budu dělat na módní přehlídce, podivil se.

Ty ne, zasmál se Tom. — To je pro Kenny.

Povytáhl obočí a podal mu lístek s adresou.

Proúčtujem to večer.

David se podíval na adresu. Evonne Spradleyová, 424, Východní 6X. Evonne Spradleyová. To je zřejmě ta modelka, jak o ní mluvila Ethel. Namířil dolů na Deeganovu expresparkway, bylo to blíž, než kdyby se vláčel po Broadwayi, přejel řeku na Lexingtonskou jednosměrku a na 68. odbočil doleva. V blízkosti nemocnice pro rakovinová onemocnění. Při pohledu na ten komplex staveb se vždycky začal bát. Jednou viděl takhle umírat spolužákova otce. To byl ještě docela malý, ale těžko na to kdy zapomene. Ne. Bydlela raději nad Rockefelerovou univerzitou. To zní líp.

Měla byt v prvním poschodí.

Poznal ji okamžitě.

Ženu, se kterou se tehdy v klubu Kenny Rawleyová tak srdečně bavila. Ty zářivě světlé vlasy měla sčesány do pečlivě rozdělených brázd, jak je ráno zanechal řídký hřeben. Když pohnula hlavou, jako by se zavlnilo pšeničné pole. Oči měla opravdu modré. Rty ještě nenalíčené. Suché, vypjaté, s jemnými rýhami napříč. Nehty odlakované.

Mám vyzvednout vstupenku na nějakou přehlídku pro Mrs. Rawleyovou.

Ležela připravená v obálce vedle ranní pošty. Plavovláska se příjemně usmála a podala mu ji.

Že se budu těšit.

Vzal obálku a s úsměvem se uklonil.

Na shledanou.

Na shledanou.

Hned před domem naložil zákazníka, který spěchal dolů do Qeensu, až někam k parku u Malé Zátoky.

Dean Snyder se vrátil do kanceláře a vysypal před sebe aktovku. Nejdříve se podíval do těch dopisů. Bylo jich ve skutečnosti šest. Dva od matky z Milwaukee. Psala, že teď už je to zase dobré, noha se jí zahojila, začala vycházet ven, s holí pochopitelně, ale už se to lepší a bude se to lepšit, tak aby si nedělala starosti (jestlipak si s tím nějaké starosti dělala?). Druhý dopis neměl rovněž žádné datum. Nemohl poznat, psala-li ho matka ještě před úrazem, či dlouho po něm, kdy byla již docela zdravá. O žádném zranění ani o rekonvalescenci v něm nebylo ani slovo. Třetí byl od nějaké ženské, stručný dopis, který ji jenom vyzýval, aby v případě potřeby zavolala číslo 535—7314 a chtěla mluvit s Ronaldem Outwaterem.

Outwater. Outwater. Kde to jméno slyšel?

Podpis a adresa chyběly. Zbylé byly od nějakých kamarádek nebo přítelkyň nebo známých; nic zajímavého. Lístek na prádlo z čistírny na Východní 73. ulici. Hm. Proč až tam ? V jejím okolí přece muselo být čistíren víc. Nadto levnějších. Jak to, že si nechávala prát na Manhattanu? Snad tamtudy měla cestu, napadlo ho, třeba to byl jenom malý balíček prádla. Rádio bylo v opravě v Cypřišové ulici v jižním Bronxu.

Dal si oba lístky stranou a sáhl po telefonu. Sice ho napadlo si nejdříve zjistit, komu číslo 535-7314 patří a kdo je to Ronald Outwater, ale byl příliš netrpělivý. Přesto zaklapl spojení ještě dřív, než vyťukl jedničku. Jak to tehdy říkal ten bicyklista? Kde to má? Vstal a vyhledal záznam rozhovoru s Frankem Muellerem, jednou z největších nabídek bicyklů v New Yorku. Tady je to, přestal listovat; Goodwater, Freshwater, Softwater, Backwater, Deepwater a tak dál, opravdu si nemohu vzpomenout. Ano, nemohl si vzpomenout. Co když to byl Outwater? To by tedy bylo štěstí spadlé z nebe.

Dean si zamnul ruce a znovu zvedl telefon. Nejdřív si na jejich odposlouchávací službě vyjednal, aby mu zjistili adresu volaného čísla a také, není-li náhodou propojeno na další telefon bůhvíkde. A potom tedy zavolal Ronalda Outwatera.

Hallo! ozval se ženský hlas.

Hallo! Chtěl bych mluvit s Mr. Outwaterem.

Moment počkejte, prosím. Právě si někam odskočil. Pokusím se vám ho sehnat.

Ve sluchátku nerozeznal, jestli ho přepojují jinam, nebo jestli stále čeká napojen na aparát, ze kterého se mu ozvali.

Hallo, uslyšel asi po dvou minutách. Ale udýchaný hlas to nebyl. — Tady je Outwater.

Tady je Dean Snyder.

Co si přejete?

Myslím, že spíš si přejete něco vy.

Od vás? Nepamatuji se.

Ode mne ne. Ale kupříkladu od Margarety Deckerové. Nebo od Betty Donleyové.

Kdo jste?

Detektiv třetí třídy z hlavního stanu bronxské policie, město New York.

Co víte o těch dvou ?

Dost. Ale pravděpodobně ne tolik, kolik o nich víte vy. Musím vás upozornit, že touhle dobou již vím. odkud hovoříte.

Nevíte, oznámil mu Ronald Outwater stručně. — A na té adrese, kterou vám dají, mě nehledejte. Zbytečně byste ztrácel čas. Naštěstí já docela rád spolupracuji s policií. Co kdybychom se sešli dejme tomu, zřejmě se díval na hodinky nebo do diáře, — v jedenáct v Mayfar Regent. To máme tak oba na půl cestě.

Budu přesný, souhlasil Dean.

Najdete mě v kavárně.

Dean vyběhl nahoru do odposlouchávacího oddělení. S Bobem byli stejně staří a prošli jedním kursem. Boba sem přidělili na jeho vlastní žádost. Dával přednost přijít ráno pravidelně do práce a odpoledně odcházet. Nebo přijít odpoledne a odcházet v noci. Jen nebýt v ustavičné pohotovosti.

Máš to?

Samozřejmě. Ale moc moudrej z toho nebudeš. Je to číslo firmy Outwater’s Seafood Markét, 87. Clinton Avenue, Morrisania. Dodává ústřice, kraby, shrimpy, garnáty a vůbec všelijaké ryby, denně čerstvé. Pořádáš nějakej piknik ?

Jak dlouho existuje?

Necelý půlrok. V seznamu ho nenajdeš, je „unlisted“.

Není napíchnutej?

To nepoznám. Musel bych to nechat přešetřit, podíval se tázavě na Deana.

Zatím to nech. Stavím se odpoledne.

OK.

Na stole měl vzkaz od Wooda. Zdvihl telefon.

—Přijďte ke mně, vyzval ho kapitán.

Řekl to příliš stručně, než aby to vyznělo jako pozvání na přátelské posezení. Pokud by tady něco takového vůbec mohlo přicházet v úvahu. Co jsem kde zase prošvihl, uvažoval Dean, když zaklepal na jeho dveře.

Co jste dělal poslední dva dny? Otázka zněla studeně.

Pokud možno poctivé všechno kapitánovi vylíčil a byl

přesvědčen, že na nic nezapomněl.

Wood si povzdychl.

Doufám, že je to pravda.

Mohu vám to doložit. Kdybyste si přál, pane, nabídl trochu dotčeně.

Já vám věřím. Jde o to, jestli jste nedělal ještě něco navíc.

Možná jsem něco vynechal, připouštěl Dean, — ale rozhodně jsem nic nezatajil.

Ptali se po vás z CCB.

Zatajil dech. CCB byla zkratka Criminal Courts Building, hlavního stanu newyorské policie dole na Manhattanu. Že by o něj měli zájem? Že by se o něm už doslechli? Že by chtěli, aby přešel k nim ? Nu, možné by to bylo. Jak jsme již řekli, Dean Snyder byl mladý a u policie nesloužil dlouho. Wood byl starší a v policejních službách prožil podstatnou část svého života. A zničil si žaludek. Jeho myšlení se tedy nutně ubíralo docela jiným směrem než Deanovo.

Na té schůzce buďte opatrný.

Myslíte, že mně hrozí nějaké nebezpečí?

Wood se na něj díval nevyzpytatelným pohledem. A pokud by se z něj dalo přece něco vyčíst, byla by to útrpnost.

Také mě napadlo, že se na těch vraždách podílel a možná mě bude chtít zlikvidovat.

Toho bych se, být vámi, nijak neobával, odmítl suše kapitán.

Proč myslíte?

Zmínil se, že to máte oba tak na půl cestě, ne ? Alespoň jste to říkal.

Ano, připustil Dean naivně.

Tak se podívejte na mapu, ukázal Wood za sebe, kde byla vylepená.

Snyder k ní zvedl oči, ale nic ho nenapadalo. Alespoň nic, co by obstálo před Woodem.

Mohl to říct nakonec, jen aby zamaskoval, kde skutečně je. Ten telefon je hlášený v Morrisanii. A odtamtud bychom mohli mít do Mayfar Regent také stejně daleko.

To je sice pravda, ale polovina cesty nicméně spíš naznačuje, že je na samém konci Downtown.

Dean se na kapitána nechápavě podíval.

No a co? Jestli je to napíchnutý telefon, tak může být kdekoliv. Třeba v italský čtvrti.

Máte to oba stejně daleko z CCB i od nás. Před chvílí si někdo ověřoval, jestli jste tu skutečně zaměstnaný a jestli jste se za policistu jen nevydával. Vyžádal si dokonce popis. Takže s tou vidinou vraha moc nepočítejte a chovejte se podle toho.

Dean polkl.

Tak to jste mi ušetřil dost trapnou situaci, přiznal kajícně.

Vám ne. Sobě.

Jak to?

—» Aby si nemysleli, že jsme tady sami oslové. A teď vypadněte, ať jste tam včas. Pak mi podáte hlášení.

Dean Snyder dorazil na smluvené místo dvě minuty před jedenáctou. Bylo dost prázdno. Vybral si místo u okna vedoucího na Park avenui a dychtivě zavěsil oči na vchod. Asi po pěti minutách napjaté pozornosti si k němu přisedl nějaký muž. Prve si ho Dean všiml, ale nevěnoval mu žádnou pozornost; četl vzadu noviny a vůbec se nestaral o to, kdo přichází, takže to nemohl být on. Nicméně - byl to on.

Tak co víte? zeptal se zdvořile. Trochu lhostejně.

Dean Snyder k němu vzhlédl.

Rozhodně nevypadal na policistu. Na úředníka. To ano. Podnikatele. Možná architekta. Tak čtyřicet, možná pětačtyřicet let. Bezvadně oblečený do šedomodrých šatů s jemným proužkem, který se už na dvanáct patnáct stop ztrácel, okrová košile a modrá vázanka. Pečlivě pěstěné ruce. Na Deanovu představu policisty z CCB se choval příliš vybraně. Protože ať už to byl kdokoliv a měl jakoukoliv funkci, byl to koneckonců zase jenom policajt. A ten nemá právo takhle vypadat a takhle se chovat.

Abychom si oba usnadnili situaci a ušetřili si vzájemně čas. Vás znám dostatečně.

I s popisem, usmál se Dean.

I s popisem, neusmál se Outwater. — Já jsem kapitán Roy Oglesby z Federálního úřadu pro potírání narkotik. Jak jste přišel k tomu telefonu?

Našel jsem ho v korespondenci Betty Donleyové.

Zmínil jste se také o Deckerové.

Ta vaše jméno prozradila jednomu ze svých, řekněme, přátel.

I s tím, co jsem po ní chtěl ?

S tím právě ne. Ale moc se jí do toho, podíval se pátravě na Oglesbyho, — nechtělo. Alespoň jak on mně to líčil.

Kdo to je?

Frank Mueller, 18, Východní 16. Prodává bicykly.

Jak daleko jste s pátráním po pachatelích?

Dean Snyder na okamžik zauvažoval, ale pak dospěl k názoru, že když si to Oglesby bude chtít zjistit, bude to pro něj maličkost. A možná mu dá tip. Nebo mu nějak pomůže.

Daleko ne. Donleyová je příliš čerstvá a u Deckerové podezírá sice kapitán Wood nějakého malíře, který s ní byl v častých a úzkých stycích (alespoň podle toho, co nám řekl), ale zatím to k ničemu nevedlo.

Jak se jmenuje ten malíř?

Gary Dye.

Ani to si nepoznamenal. To si chce všechno zapamatovat ? Nebo proč se ptal ?

Možná byste mi mohl pomoci, navrhl pomalu Dean Snyder.

Těžko, odpověděl kapitán bez ironie. — Chtěl jsem, aby ony pomohly mně. Ale od žádné jsem nic nedostal. Ani jedinou zprávu. I když se obávám, že jejich smrt svědčí o tom, že něco věděly. A že mně to chtěly sdělit.

Řekl jste, že jste z Federálního úřadu pro potírání narkotik.

Jistě. Právě o tyto informace mi šlo.

Pohybovaly se většinou v podnicích patřících jednomu majiteli.

Na ty jsme se soustředili. Už jste si něco objednal?

U jejich stolu stál číšník. Dean Snyder si objednal kávu.

Roy Oglesby coke.

Deckerová ovšem nebyla narkomanka.

Vím. Ale byla nejblíž.

Jistě ví, proč to říká. Každý, kdo by o ně náhodou zavadil pohledem, by si musel myslit, že dojednávají nějaký obchod nebo se dohadují o postupu dalších finančních transakcí. (Iglesbyho vyrovnaná gesta prozrazovala člověka, který je zvyklý rozhodovat a dělá to s noblesou a rozhodně a s jistotou, jež pramení z vědomostí a dosažených úspěchů. Možná zaučuje nějakého snaživého nováčka. Nebo je ten malý prostředníkem… Což by nebylo ani tak daleko od skutečnosti. Ale zřejmě se o ně nikdo nezajímal. Právě proto se s ním Oglesby sešel necelé dvě hodiny po jejich telefonickém rozhovoru. Aby se o téhle schůzce nikdo nedozvěděl. Že o ní věděl Wood, to bylo v pořádku. S Woodem byli, i když nijak důvěrní, přátelé. Oglesby doufal, že se o téhle schůzce nikdo další nedozví. Dean Snyder byl sice mladý a ne příliš, jak odhadoval, zkušený, ale přece jenom to byl policista a bylo mu jasné, proti čemu se zavázal bojovat. A jakými způsoby. V tomhle městě, kde je to mnohem nesnadnější než kdekoli jinde. Kde je odměna minimální a možnost přijít k úrazu — ať skutečnému, nebo v přeneseném smyslu do sféry etiky jejich společného povolání - nezvykle veliká.

—Co mám teď dělat? zeptal se Dean. Bylo to hodně naivní, ale Roy Oglesby se nepohoršil. Kdysi byl také tak mladý. Takhle dychtivý a takhle si nevědoucí rady. Také se ptal, co by měl dělat. Nikdo mu nemohl poradit a nikdo nemůže poradit ani Deanovi. Jediná rada je „Najděte pachatele !“. K tomu, jak najít pachatele, se musí každý propracovat sám. Když se nepropracuje… nakonec, poctivých policistů sloužících na ulici není nikdy dost.

— Řekněte to Woodovi, poradil. — A pozdravujte ho ode mne.

V čistírně ho čekalo další překvapení.

Předložili mu balík vypraného a vyžehleného prádla a řekli, že doufají, že bude paní Kenny Rawleyová spokojena jako vždy a že opět použije jejich služeb.

To je prádlo paní Rawleyové ?

Mladý muž za pultem zpozorněl.

Copak jste to nevěděl ?

Nemůže jít o záměnu?

Vyloučeno, pane, porovnal mladík ještě jednou lístek s objednávkou. — Vy jste sem donesl něco jiného ?

Já ne. Ale moje známá, rozevřel dvoudílné destičky s legitimací a podobenkou a mladík mu pokynul, aby šel za ním dozadu do maličké kanceláře. Byl v ní jenom stůl a nad ním na zdi zavěšená dvoupatrová polička s vyrovnanými pořadači.

Jakýkoliv omyl je vyloučen, rozbalil před ním prádlo. — Jak se jmenovala ta vaše známá ?

Před Deanem Snyderem se objevilo ložní prádlo, jedny šaty a tři bílé blůzy. Na první pohled bylo zřejmé, že tohle prádlo nemohlo nikdy patřit Betty Donleyové.

Betty Donleyová.

To jméno neznám. Rozhodně sem nechodí pravidelně. Chcete si prohlédnout zakázky z poslední doby? nabídl Deanovi.

Ano. Chtěl si je prohlédnout. Vzal knihu zakázek a den po dni v ní listoval šest měsíců dozadu. Jméno Kenny Rawleyové se v ní vyskytovalo pravidelně v intervalech desíti až čtrnácti dnů, jméno Betty Donleyové ani jednou.

Nechte prádlo tady a prozatím ho nevydávejte. Kdyby se Mrs. Rawleyová ozvala a oznámila kupříkladu ztrátu podacího lístku nebo něco podobného, tak mi zavolejte na tohle číslo!

Jakou spojitost mohla mít Kenny Rawleyová s ubohou malou Betty Donleyovou? Dean si vzpomněl na Roye Oglesbyho a jeho funkci. Na jeho pátrání, směřující k podnikům paní Rawleyové. A vzpomněl si i na Wooda. Jak mu podával hlášení o schůzce v Mayfar Regent. Na jeho reakci. Jak rychle opustil teorii o tom, že Margareta Deckerová byla zavražděna ze sexuálních motivů nebo ze žárlivosti. Jak rychle odvolal Grishama, který se hrabal v minulosti Garyho Dye. A jak naopak poslal jeho hrabat se v minulosti Betty Donleyové. S kým se stýkala? Tady. Než sem přišla. Ke komu patřila? Vůbec nevěřil, že by pracovala na vlastní pěst… A teď ke všemu narazili na tohle… Ještě vlastně nezná ani Le Bébé, ani Oaks Door. A podle Oglesbyho ty podniky spolu zřejmě souvisí víc než jenom stejným majitelem. Nebo tedy majitelkou. Kde asi mají hlavní stan ? Tom Ackley tehdy říkal, že objednávky se soustřeďují v Gale’s club. Je to tam ? Nebo naopak v Oaks Door? Nezbude, než aby se tam zašel podívat…

Ale on se tam podívat nezašel.

Wood všechno znovu zvážil a rozhodl, aby se tam místo něj vypravil Jeffery Barkley. Jednak byl černý, jednak na tenhle případ kolem podniků Kenny Rawleyové ještě nebyl nasazen (zatímco Dean ano) a potom; bylo mu třicet let. U policie sloužil osm roků a byl velmi ostřílený.

A také pohotový.

Z čistírny volali hned druhý den.

Prý si ten lístek někam založila a nemůže ho najít. A jestli prý si může pro prádlo přijít. Řekl jsem jí, že ho podle jména vyhledám a že jí zavolám.

Kapitán Wood si ho vyzvedne u vás sám.

Dobrá. Co kdyby volala ještě jednou?

Kapitán Wood přijede hned.

Kapitán Robert Wood si prádlo vyzvedl, podepsal stvrzenku a vešel do domu, který už znal. Jen správce byl jiný.

Vezu paní Rawleyové prádlo. Položil balíček na pult.

Správce beze slova zvedl telefon.

Z Harissonovy čistírny, přečetl si na obalu, — vám přivezli prádlo.

O.K., pokynul kapitánovi rukou. — Osmý patro, byt osmdesát dva.

Wood vzal balík z pultu a šel k výtahu.

Můžete to položit sem, podávala mu Kenny Rawleyová dolarovku, — a… Ale ? Vy jste změnil povolání?

Zatím ne. Ale možná to brzy udělám. To mám za donášku? natáhl ruku po bankovce.

Zasmála se.

Je-li vám milejší sklenice koňaku nebo bourbonské, tak pojďte dál. Alespoň mně můžete vysvětlit, jak to, že se policie nezajímá jenom o mé podniky, ale i o mé prádlo.

Policie se zajímá o všechno, vstoupil do velkého pokoje.

Pro co jste se rozhodl? otevřela bar. Byl velmi dobře vybavený. Jak se konečně sluší na majitelku tří barů a restaurací.

Jinak se tu, pokud stačil postřehnout, nic nezměnilo. Až na to, že Kenny Rawleyová byla upravena a učesána a nalíčena a také že nebyla ani zdaleka tak nepříjemná jako při jeho první návštěvě. A že projevila alespoň trochu zvědavosti, proč přichází.

Pro ten curvoisier.

Sáhla pro láhev a pro dvě napoleonky, krásné již na pohled. Naplnila je nad dno, jen tak, aby se kapalina snadněji ohřála v ruce a vydechla své nenapodobitelné aroma.

Vyznáte se, řekla s uznáním. — Nejen ve zločincích,

Znovu mě napadá, rozhlížel se, —jak pěkný máte byt.

Dnes je jasněji, pokynula mu k oknu.

Usmál se.

To už oba drželi v dlaních sklenice. Přistoupil k oknu s balkónem. V ložnici, kam opět bylo pootevřeno, bylo ustláno a přes širokou postel ležela žlutomodře kostkovaná pokrývka. Asi to byl satén. S tím jasnějším počasím to paní Rawleyová trochu přehnala. Za Shakespearovou zahradou se chumlal do našedlého oparu mohutný blok budov American Museum of Natural History s vystupujícím schodištěm a mohutnými baštami po stranách. Vedle něj se přes Západní 77. ulici skromně krčila Newyorská historická společnost. Stála uprostřed bloku, a tak obě protější ulice uzavřely pohled dřív, než mohl spočinout v Reversidském parku či na řece.

Pohlédl dolů.

Pátá pod ním ubíhala jako napjatý had, který právě pozřel králíka a teď ho souká do útrob. Stále něco pohlcovala a stále něco vyvrhovala. Okna se nedala otvírat, vzduch ochlazovala klimatizace. Muselo se tu skutečně dobře bydlet. Možná k tomu přispívala i volba měkkých, teplých barev. To bude asi ono, upil trochu koňaku. V tomhle bytě i takové barvy jako modrá nebo šedivá dýchaly teplem a pohodlím a nestudily do očí.

Našli jsme váš lístek z prádelny, a tak nás zajímalo, kde jste ho ztratila.

Našli ? Ale to přece není možné. Nikdy takové věci nenosím s sebou a v životě jsem nic neztratila. Podívejte! vedla ho k malému sekretáři, ještě než se stačil podruhé napít. — Tady mám všechno!

Otevřela zásuvku.

Co by Wood dal za takový pořádek ve stole. Všechno tam mělo své místo. Účty, výpisy z banky, nevyřízená korespondence (kam asi ukládala vyřízenou?), stvrzenky, příkazy bance, kupóny, reklamní tiskoviny (zřejmě jen ty vybrané, jejichž nabídce hodlala podlehnout), poznámky s okamžitými nápady (Převézt 100 lahví Almadenu do Le Bébé) apod.

Tady mám všechno, co musím udělat, vyzdvihnout, vyřídit, poslat, vzala do ruky černý datumovač z umělé hmoty. Pod stiskem tlačítka vyskakovaly jednotlivé dny s úkoly, které bylo třeba zvládnout.

Takový pořádek jsem ještě nikdy neviděl, podotkl s uznáním, — nechtěla byste jít k nám ?

Dole v levém rohu měla srovnány i menší bankovky; odhadoval je tak celkem na sto padesát dolarů. Pokud mezi nimi nebyly vyšší hodnoty. To nemohl na té úhledně srovnané hromádce poznat.

Kde jste ten lístek našli ?

U jedné ženy.

Asi jsem ho nechala v čistírně. Nebo tedy, připouštěla váhavě, — někde ztratila. Může se to stát.

Asi se to stalo, řekl bez přízvuku. — Ta žena byla nedávno nalezena mrtvá.

Oh Lord, polekala se, — snad zase nechodila do mých podniků?

To nevím, zapřel Wood, — ale když už jste se o tom zmínila… Jmenovala se Betty Donleyová.

Nic na jejím obličeji se nepohnulo. Oční víčka, chřípí, rty, brada, vše zůstalo, jak bylo. I pohled.

Žádná fotografie po ní nezbyla. Udělali jsme podobiznu u nás. Z mrtvého obličeje. Je trochu retušovaná, vytáhl z kapsy podobenku. — Neznala jste ji alespoň od vidění?

Prohlížela si fotografii se zájmem a ani v nejmenším nedala najevo odpor nebo ošklivost nad tím, že drží v ruce snímek mrtvého obličeje. Byla to stejná fotografie, kterou večer ukáže černý detektiv třetí třídy Jeffery Barkley dvěma mladým černochům a jednomu portorikánci. V Oaks Door, který patří Kenny Rawleyové. To se tak snaží upamatovat? napadlo Wooda. který se sám na podobenku nedovedl podívat bez pohnutí.

Ne. Neznám, řekla a vrátila fotografii.

Díky, usmál se kapitán. — Asi ten lístek někde našla, a než stačila vyzvednout vaše prádlo, zemřela.

To mě opravdu mrzí. Co se jí stalo ? upila. Hladina nápoje se ani nezachvěla.

Kapitán se také napil. Byl to opravdu dobrý koňak.

Heroin. Předávkovala si.

Pokývala hlavou.

Přitom je zajímavé, pokračoval, — že… jak nám sdělili lékaři… heroin vůbec nebrala. Zůstávala při kokainu.

Jak to mohli poznat?

Abych vám řekl pravdu, nevím. Ale asi se nějak dostala k heroinu a neznala ho, a tak si vzala velkou dávku.

To se teď stává často, poznamenala. — Alespoň o tom často píší noviny.

Na můj vkus až trochu příliš často.

Vy pracujete při potírání drog?

Řekla to trochu příliš spisovně, napadlo ho.

Ne. Ale i tak je to na můj vkus dost časté. A nevěřila byste, upil opět trochu toho nazlátlého lahodného koňaku, — jak často se za takovým předávkováním skrývá vražda.

Ano?

Nezdálo se, že by ji to nějak zaujalo, ale přesto trochu zpozorněla.

Dokonce velice nebezpečná vražda.

Jak to, nebezpečná?

Protože se dá jen velmi nesnadno dokázat. Oběť dostane silnější dávku, sama to nemůže rozeznat, sama si ji píchne a pak už jenom lékaři i my konstatujeme, že nastala smrt z předávkování.

To je zajímavé, připustila.

Ze stanoviska pachatele dokonce velmi zajímavé.

A… to je i případ téhle ženy?

Nevíme.

Máte tedy podezření?

Ne. Proč?

Neřekl jste že ne. Řekl jste, že nevíte.

To my nevíme nikdy. Pokud nám nepomohou nějaké další okolnosti. Nu, vy jste ji neznala, dopil, — tak já zase půjdu. Přeberte si prosím to prádlo.

Jistě bude v pořádku.

Předpokládám. Ale pro ten pořádek.

Odložila sklenici, na jejímž dně bylo ještě něco nazlátlé tekutiny, a rozložila prádlo na pohovce. Zběžně ho přepočítala a roztřídila. Nic nechybělo.

Díky za koňak. Byl výborný.

Uklonil se.

Usmála se.

Společensky vybroušená žena, inteligentní, jistě vzdělaná, příjemně se s ní hovořilo. Nezdálo se, že by s někým žila. V kartotéce Úřadu pro identifikaci zločinců ji neměli. Ale přesto bude nutné podívat se na ni blíž, uvažoval Wood ve výtahu. A získat její otisky.

Dole u správce se zastavil.

Sloužíte také v noci? ukázal legitimaci.

Ovšem, přisvědčil správce. — Střídáme se.

S kým?

Velký podsaditý muž za pultem mu nadiktoval další tři jména. Na jeho žádost i adresy.

Děje se něco s paní Rawleyovou? dotázal se zdvořile.

S paní Rawleyovou ne, uklidnil ho Wood. — Ale nepřišla sem někdy tahle žena? ukázal mu snímek Betty Donleyové.

Prohlížel ho dlouho a pečlivě.

Ne. Když jsem měl službu já, určitě ne. Kdo to má být?

Paní Rawleyová ztratila lístek od čistírny, vysvětlil mu ledabyle kapitán, — a tahle žena ho našla.

Pokýval hlavou.

Tahle tu určitě nebyla.

Wood mu poděkoval a nasedl do vozu.

Když šel nahoru, byl pro správce domu zřízenec z čistírny. Teď už věděl, kdo je.

Když večer vstoupil Jeffery Barkley do Oaks Dooř, bylo tam živo jako vždycky. Posadil se k plně obsazenému stolu, stejně černý jako dva mladíci v sametových košilích; jeden v jasné bledě modré, druhý v bledě červené (až vypadala jako růžová). Portorikánec byl světlejší. Všichni ho přijali docela samozřejmě. Byli sice o dost mladší než on, ale občas sem zašel i nějaký muž jeho věku.

— Hele, víš, kde je teď Geny? zeptal se černý v modré košili.

Ne. Ale už jsem ji tu pár dní neviděl.

V Gale’s club.

To bysme se tam za ní mohli vydat, co?

To tě nemůže ani napadnout.

Nepustili by nás tam?

Možná jo. Ale vona by s náma ani nemluvila. Má teď jiný „tričky“.

Nebyla to taková ta malá? vmísil se Jeffery.

Všichni tři se k němu obrátili.

Kdepak malá, člověče. To si ji s někým pleteš. Vysoká, štíhlá, sedávala támhle u toho stolu, ukázal rukou. — S každým nešla. Vybírala si. Ale s náma šla dycky, dodal hrdě.

Jó, už vím, přikývl Jeffery. — Tak ta je v Gale’s club? podivil se.

Už pár dní.

Ale ta, co sem myslel já, ta tu taky není. Hele, možná ji poznáte podle fotky, ukázal všem třem nevalný snímek, který získali z mrtvého obličeje Betty Donleyové.

Tady bych ji málem ani nepoznal, řekl opět ten v modré košili.

Tu fotku ti dala vona?

Dělal sem ji sám, pochlubil se Jeffery.

To se ti moc nepovedla, rozchechtal se druhý.

To je přece Myška, nahlédl jim portorikánec přes ramena.

A víš, že budeš mít pravdu, připustil růžový.

No jo. Ta už se tu taky pár dnů neukázala.

Nešla tam s ní?

Oba černí se rozesmáli.

Tu by dovnitř ani nepustili.

To zas nepovídej, zastal se jí uraženě Jeffery. — Tak špatná nebyla.

Ty seš do ní udělanej, co?

Ale chodil ti tu za ní ňákej frajer.

Jak vypadal?

No… nejštíhlejší zrovna nebyl. Nejmladší taky ne. Asi jako ty. Vlasů pomálu, rozpláclej nos, na bradě s bradavicí. Voblečenej jako všichni tady. Vypadal nejspíš na závozníka.

Rád bych ji našel. Nevíš, co s ní je ?

Zkus to u Tima, hodil hlavou k číšníkovi u pultu. — Moh by to vědět.

Zkusím to, odšoural se Barkley od stolu. Začala hrát hudba a parket se plnil. Zastavil se u pultu a dal si pivo.

Nevidím tady nikde Myšku, řekl neurčitě.

Tim Slattery se po něm podíval. Byl kost a kůže a trochu křivě rostlý. Nedalo se říci, že by to byl právě skřet, ale takový celkově nedomrlý. Vpadlá hruď, tenké ruce, nohy asi taky, přestože je skrýval bez ohledu na módu vždycky v širokých kalhotách. Nízké čelo. 1 když to není neklamné znamení, přece jen mu to nijak nepřidávalo na vzhledu člověka, který má 10 na rozdávání. Příliš silný taky nebyl.

Ale byl zlý.

Byl zlý ze samého kořene svého bytí. Zlý svou podstatou. Zlý nenávistí k lidem, kteří ho převyšovali každý téměř o stopu a hýřili silou, zlý k lidem, kteří měli dost peněz a chodili oblékáni do elegantních šatů i do zcela jiných podniků, než v kterém on prodával ovocné šťávy, pivo, pepsi, R.C., Root Beer, vína a také jiné zboží. Nikdy neviděl nikoho, kdo by byl slabší, menší nebo ošklivější, než byl on sám. A dlužno podotknout, že se nepohyboval v prostředí, odkud si fotografové vybírají americké krasavce na reklamy. Byla v něm nekonečná nenávist ke všem lidem.

Co jí chceš?

Párkrát jsme se tu viděli.

Už se neuvidíte.

Chodí jinam?

Má to za sebou, oznámil mu bez nejmenší účasti.

Barkley na něj vyvalil oči.

Nepovídej. Kolik jí mohlo bejt?

Našli ji na záchodku někde u subway. O.D.

Na to byla přeci už dost zkušená, namítl Jeffery.

Co ty víš. Jak moc toho potřebovala, podíval se po něm znovu a Barkley poznal, že se bude muset stáhnout, nebo ukázat legitimaci. Rozhodl se pro první.

Asi jí to nevyšlo. Taková pěkná holka.

Ty sem často nechodíš, co?

Jak sou prachy.

Eště sem té tu neviděl.

Já tebe jo. Sedávám s klukama támhle u dveří.

S jakejma klukama?

V těch barevnejch košilích, mávl rukou k parketu. Černoch v bledě modré košili se na něj zazubil. — Někdy se k nám přidá i ten portorikánec. Caarino. A kdy se jí to stalo?

Minulej tejden. Bylo to v novinách. Copaks to nečet?

Kdybych to čet, tak se nebudu ptát, odšoural se zpátky do sálu. Směrem ke stolu u dveří. Tim se za ním díval, až mu zmizel za tančícími páry.

Něco málo po deváté večer kývl Tom na Davida. Bylo spíš prázdno než plno. Prázdněji než bývá jindy. Z děvčat tu seděla zatím jen Nelly a pak ta nová černá. Geny. Ještě stále se usmívala. Ještě stále tolik věřila svým půvabům. Ještě stále věřila v úspěch. Nikdo jí to nevymlouval. Bylo by to taky zbytečné. Je pravda, že si jí bezpečně všiml každý, kdo sem vkročil. Ať sám, nebo se společnicí, nebo s kýmkoliv jiným. Jejích šestnáct či sedmnáct let nešlo přehlédnout. Kromě toho vypadala stále čistě a svěže. Ostatním moc vhod nebyla. Nadto měla silný sklon k hádavosti. A byla domýšlivá. Samozřejmě. Byla tady přece nejlepší. Nejžádanější. Nejkrásnější. Také nejmladší. Žádná se mně nemůžete rovnat. Pochopitelně, Statuory rape hovoří zcela jasně o osmnácti letech a že tedy, pokud by chtěla dobýt „úspěchu” tímhle způsobem, stihl by jejího „přítele” velice přísný trest. Pokud by se nevykoupil. Stejně jako jejího pasáka. Za dětskou prostituci. Zvlášť když by potvrdila, že ji k tomu nutil. Nebo nutili. Nevytvářelo to nejlepší ovzduší, ale Geny měla úspěchy. Geny táhla a neměla naprosto žádné zábrany. V ničem. David se na ni díval a řekl si, že tak nějak asi vypadají černošky někde v pralesích, kde on nikdy v životě nebyl. Že je tam omývá déšť a parfémuje tropické ovoce a slunce jim hněte kůži a přelévá glazuru po těle a prales je houpá na pružných stezkách a objímá je vzduch, čirý jako vrcholky hor. Vymykala se tady natolik všem, že ani David na ni nemyslil jako na zboží, kterým po pravdě byla. které lze koupit za tolik a tolik dolarů na tak a tak dlouho.

A do toho přišlo Tomovo kývnutí.

David přistoupil k pultu.

Ani tady nikdo neseděl.

Pospěš si, řekl mu barman netrpělivě a ani mu nenalil. — Sjeď do Dvaadevadesátý, bude tam na tebe čekat Jerry. Toho znáš taky. Malý, hubený. Naložíš ho a dovezeš do Oaks Dooř. Kde na něj pak počkáš, to ti řekne on. A kam ho zavezeš, to taky. A mimochodem, upozornil, — tohle je zvlášť dobrý kšeft.

David na nic dalšího nečekal a na nic dalšího se neptal.

Jerry!

Tak to u něj byla naposledy Margareta. Pochopitelně, mohla to být shoda jmen, ale to bylo velice nepravděpodobné. Jerry. Ten malej hnusnej prevít. Ten ji měl. A pak ji zabil. Pak ji zabil. Těsně před jeho rukama. Zabil ji i s těmi bílými ňadry. Zabil ji.

V Davidovi se zvedla vlna neovladatelné zuřivosti. Seděl ve voze, ale ještě nenastartoval. Nevěřil si. Ale přesto stále trochu váhal. Co když to nebyl on! Co když nebyla u něj ? Co když u něj byla a pak ji zabil někdo jiný? Musí mít jistotu! Však se to dozví. Musí se to dozvědět. Vyrazil nervózně a příliš rychle. Uvědomoval si to, ale nemohl jet pomaleji. Kdyby to tak věděl jistě!

Kdyby to tak věděl jistě…

Zastavil přímo přede dveřmi. Ani nestačil vypnout motor a ze dveří vyběhl ten skrček a beze slova si přisedl. Měl s sebou brašnu. Prudce se rozjeli.

Do Oaks Dooř šel Jerry sám.

Čekej naproti! Přijdu ti říct! nařídil Davidovi.

V lokále bylo teď tepleji. Vzduch zhoustl a byl cítit potem. Opar z cigaret rozmazával vzdálenější obrysy. Jen hudba hrála stejně ryčně. Šel přímo k Timovi. Brašnu vlekl s sebou. Postavil se ke kraji pultu. Tim ho zaznamenal okamžitě. Přistrčil k zákazníkovi peníze, které mu vracel, a přistoupil k Jerrymu. Jak tam tak spolu stáli, byli si v lecčems podobní

Sedí támhle u vchodu. Lehká plátěná khaki bunda, zelená košile, bez vázanky. Hnědý kalhoty.

Černej?

Jo. Vyptával se na ni nejdřív támhle Sammyho a potom mě. Prej že s nima sedává, a voni ho viděli dneska poprvý, A prej nevěděl, že je mrtvá. A má její fotku.

Jakou?

Mně ji neukázal. Jenom klukům a ňákýmu portorikánci, kterýho moc neznám, ale kterej sem chodí. Támhle Ricki před něj položí pizzu.

Kývl na Rickiho. Instrukce mu dal zřejmě už předtím. Ricki uchopil pár talířů s připravenými jídly a hnal se s nimi lokálem k východu. Jerry ho sledoval.

To tys chtěl tu pizzu? položil talíř před Barkleye.

Ne, ne. To sem já nebyl, odmítl Jeffery.

Tak promiň. Kdo to jenom… Jo, tamhle, položil talíř o dva stoly dál.

Jerry se vytratil ven a přešel ulici.

Za pět minut nastartuješ a necháš pootevřený zadní levý dvířka. Dívej se na dveře. Jak vyběhnu, zařadíš rychlost. Vyjedem rovně a první doprava. To je malej oblouk a nechytnem tam světla. A budem spěchat.

David přikývl, ale líbilo se mu to čím dál míň. Co kdyby vyrazil dopředu, zabočil malým obloukem doprava a dovezl ho na policii?

Ale on bude jistě ozbrojen. 1 když brašnu nechal tady…

V tom měl pravdu.

Jerry se vrátil do lokálu a přisedl si k Jefferymu Barkleyovi. Hudba končila. Modrý i světle červený (téměř růžový) černoch se vraceli ke stolu, ale jak spatřili Jerryho, náhle si to rozmyslili. Podívali se na sebe, a ačkoliv se zdálo, že se právě dobře baví, šli oba domů. Portorikánec si sedl na své místo.

Barkley je zahlédl a trochu se podivil, že se tak náhle otočili. Že se tak náhle rozmyslili. Že odcházejí, a ačkoliv byl stůl u východu, že mu ani nezamávají. Podíval se na portorikánce, který se zřejmě také dobře bavil, ale domů jít nehodlal. Potom se podíval na Jerryho.

A pak se na něj podíval ještě jednou.

A pak si vzpomněl, že ho spatřil za tím číšníkem, co si ho spletl s objednanou pizzou.

Jerry byl tenký, vyžilý, hubený třicátník. Možná mu bylo o něco míň. Stejně vyzáblý jako tělo měl i obličej. Barkleyovi připadalo, že je vyzáblá jednotlivě každá jeho část. Nos, rty, uši, brada, ústa. Měl na sobě modrou bundu na zip, do poloviny rozepjatou. Barkley měl s sebou služební osmatřicítku, ale byl to silný, impulsívní, robustní černoch, který prošel policejním výcvikem jako jeden z nejlepších zejména ve fyzické zdatnosti. Tady použít zbraň by se trochu bál. Mohl by z toho mít nepříjemnost. Pokud se však nemýlí, pomyslel si, tak ten naproti se žádné nepříjemnosti bát nebude. Nu - i Jefferyho obavy budou mít své meze.

To ty ses znal s Myškou ? začal Jerry konverzaci.

Jo, připustil Barkley a úkosem pohlédl na portorikánce u stolu. Nezdálo se, že by měl s novým hostem něco společného, ale samozřejmě, tak jisté to zase nebylo. A v takovýchhle věcech nelze riskovat.

Já ji znal taky.

Fajn holka, co? Prej už to má za sebou.

Jo, přikývl Jerry a podíval se na hodinky. Uplynuly tři minuty. — Tys vo tom nevěděl?

Ne.

Byla to moje holka.

Může bejt.

Prej ses s ní taky znal.

Jo.

Brala si vždycky všechny k sobě.

Barkley zaklesl pravou ruku za okraj stolu.

Jak to, že nevíš, kde bydlí?

Chodili sme ke mně.

Jerry měl ruce složené na stole a teď se nahnul trupem dopředu, takže se klopy pootevřené bundy téměř dotýkaly jeho pravé ruky.

Barkley hlídal portorikánce už jen tak na půl oka. Pak začali hrát a portorikánec se zvedl. Barkley posunul pravou nohu mimo židli dozadu a opřel ji špičkou o zem.

Kam? zeptal se Jerry.

Uplynuly čtyři minuty a čtyřicet sekund.

David venku pootevřel zadní levá dvířka.

To je snad moje věc, ne?

Patřila ke mně!

Teď už patří jenom Pánu Bohu.

Hudba začala foxtrotem Jeffersona Airplana „Runnin’ Round This World“ (zpíval ho Marty Balin) a bylo tu hodně hlučno.

David nastartoval a nespouštěl oči ze dveří Oaks Dooř.

Jerry se usmál bezkrevnými rty:

Tak si za ní di!

Vklouzl pravou rukou za bundu. Kdyby to Barkley nečekal, bylo by s ním teď zle. Vzepřel se však pravou nohou a převrhl na Jerryho stůl. Deska narazila do Jerryho hrudi v okamžiku, kdy jeho ruka opouštěla záňadří s ošklivě vypadajícím pětiranným revolverem Undercover .38 SPL, se svými šesti palci délky ideálním pro podobné příležitosti. V tomhle hluku by rána nebyla vůbec slyšet. Jerry se skácel nazad i se židlí a stůl mu dolehl na prsa. Hned pak mu dolehl na prsa kolenem Jeffery a uchopil ho za zápěstí pravé ruky, ve které Jerry držel zbraň. Udeřil mu s ní o hranu desky, a když mu vypadla z prstů, zakroutil mu ruku dozadu, až bylo zřetelně slyšet (přes ten foxtrot) prasknutí kosti.

Hudba ryčně vyhrávala.

Pár lidí u vedlejších stolů se co nejspěšněji odsunulo, pár se jich zkušeně vrhlo na zem. Barkley sebral revolver a zastrčil ho do kapsy.

Pomoc! Zavolejte policii! vykřikl. — Pády ten mě přepadl ! Levou rukou postavil stůl, na pravé mu dost bezvládně visel Jerry. Obličej měl stažený bolestí, neboť zlomená ruka ho musela bolet a kromě toho ji Barkley nepouštěl. Naopak, pevně ji držel. Jerry byl velice povolný. S výkřiky (ale ne zase příliš hlasitými) „Policie!“, „Zavolejte policii!“ ho Barkley vystrkal z východu.

Hudba dohrála a portorikánec se vrátil na svoje místo.

Trochu se podivil, že právě když je zábava v nejlepším, ztrácejí se od jeho stolu jeden host po druhém. Ale sedl si a příliš starostí si s tím nedělal. Tim teprve teď mohl dohlédnout ke stolu u východu z lokálu. Že tam neviděl Jerryho, to očekával. Ale nikde neviděl ani toho černého, co se ptal na Myšku. Možná spadl na zem, napadlo ho. Proběhl sálem. Nespadl. Vyptávat se nechtěl. Nikdo nic neříkal. Všechno bylo už zase jako dřív. Všichni se bavili dál, jako by se nic nestalo.

David mezitím nespouštěl dveře Oaks Dooř z očí, a tak okamžitě zaznamenal Jerryho, když se celý zkroucený objevil v pravé ruce nějakého černého pořízka. „Policie!“ hulákal stále ještě Jeffery. Ale policie nepřicházela a Jeffery spatřil Davidovo taxi a vydal se i se svým nedobrovolným průvodcem napříč ulicí k němu.

David zatajil dech.

Dvířka byla otevřená. Snad si toho ten chlápek nevšimne. Vyskočil a úslužně je otevřel. Jeffery sice zaznamenal, že má vůz nastartovaný, ale nějak mu to tentokrát nedošlo.

Zavezte mě na policii! vykřikoval Barkley. — Byl jsem přepaden!

Jerry mlčel.

Kam na policii, pane? zeptal se David a usedl za volant.

Nejblíž! A jestli to tu neznáte, tak je to na Ryer Street.

Což sice nejblíž nebylo, ale zato tam Barkley byl už pět let

služebně přidělen.

David se bez dalšího vyptávání rozjel. Po chvilce prohodil :

Zastavíte se ještě někde cestou ?

Zbláznil jste se? zvolal rozhořčené Barkley, který měl ve skutečnosti neobyčejně dobrou náladu.

David pokrčil rameny a zamířil přímo do Ryer Street číslo 2120. Což mu už cestující říkat nemusel. Zastavil opodál, neboť před vchodem parkovaly dva policejní vozy, a nechal oba pasažéry vystoupit. Vyinkasoval od Barkleye dvanáct dolarů.

Dejte mi na to stvrzenku, musej mi to uhradit. Jak by k tomu přišel poctivej občan, aby ještě za takovýho lotra platil taxi!

David vystavil potvrzenku. S Jerrym nemohl vyměnit ani pohled, natož slovo. (Nebylo ovšem ani jisté, jestli Jerry toužil s někým si vyměňovat pohledy nebo slova.) Nijak ho však nelitoval. Zamířil rovnou do Gale’s club.

K Eugenii si přisedl na první pohled seriózní host. Tak pětačtyřicátník, sportovec, anebo kdysi hodně sportoval. Sem tam šedivá nitka ve vlasech, které mu v nedbalém účesu spořádaně padaly na límec bílé košile. Elegantní, šaty na míru. Ne výstřední. Tmavě modrá látka, modročervený motýlek, černé střevíce. Dívala se na něj se zalíbením. Jak by ne. Přisedl si k ní. Že má na ruce široký snubní prsten, to bylo přece samozřejmé. Některé ho znaly. Od vidění. Občas sem zašel. Dost zřídka.

Jsi tady nová, co? oslovil ji přátelsky.

Přikývla.

Že jsem tě tu ještě neviděl.

Jsem tu teprve týden.

Odkud?

Byla jsem… Byla jsem v jiném lokále.

Já myslel, odkud jsi.

Ach tak. Z Louisiany. Naši tam žili. Než umřeli, dodala bez lítosti, takže usoudil, že to bylo už dávno. — Pak jsem bydlela u bráchy. Tady v Bronxu.

Už tam nebydlíš?

Ne, podívala se na něj vyčkávavě, — mám vlastní byt.

To stojí fůru peněz, ne?

Vydělávám si dost, upozornila ho. — A něco jsem si půjčila.

Co budeš pít? zeptal se.

Whisky, řekla číšníkovi, který se zastavil u stolu. — Dáte si něco k jídlu ? zeptala se.

Dvě whisky a přineste nám jídelní lístek.

Číšník se uklonil a odešel.

INTERMEZZO BOUŘKOVÉ ZÓNY

Hlubokou tmou se prodírala loď.

Oblast nízkého tlaku hrozila cyklónem. Motory pracovaly naplno. Moře bylo neklidné, ale ještě nezačalo útočit. Každý však tu výhrůžku cítil; v tepajících žilách, v nervech, v žaludku.

Potom přišel vítr a déšť a zvedl moře a hnal je proti lodi. Její tempo se zpomalilo, i když motory stále pracovaly na plné obrátky.

Na palubě stál kapitán a dva členové posádky. Loď se blížila od východu a konečně dosáhla pobřežních vod. Za ní se vzdouval Atlantik. Břehy se rozhořčeně bránily a vrhaly na něj zpátky vlny, kterými je chtěl smést. Vlny se s rachotem setkávaly a tyčily se nad vodami jako zápasící bájná zvířata a odstrkovaly loď, aby jim nepřekážela.

Okna Federálního úřadu pro potírání narkotik byla slepá deštěm, který na ně vrhal ve stále sílících poryvech vítr z Atlantského oceánu. Někde vysoko nad nimi stál měsíc

v úplňku. Okouzlující měsíc milenců, básníků, všech opuštěných. Hustou clonou mraků nepronikl na ostrov ani jediný paprsek. Místo něj začaly osvětlovat město blesky. Rozhrnovaly temnou noc jako závěs a sinavě se klikatily oblohou. Hledaly si cestu k zemi a otvíraly ji jako Mojžíšova hůl. Jako by tento syn Amrama a Jochebed zaměnil Oreb v Refidimu za město New York, jako by se vrátil po třech tisíciletích zpět a chtěl vyvést lidstvo z otroctví jeho vášní.

Okna mizela v přívalu deště. Stíral je se zuřivým vytím a bouře jej hnala proti hladké ploše skla, jako by do hladkých ploch chtěla vyrýt svůj monogram.

Všechno zmizelo.

Okna.

Město.

Ostrov.

Loď splynula s mořem a s deštěm a s oblohou. Vítr hrnul na její boky nesmírné masy vody a skučel v železných plátech na palubě.

Na lodi vysadil motor.

Narychlo ho opravili, ale běžel sotva v polovičních otáčkách a každou chvíli hrozil zmlknout nadobro. Loď nereagovala účinně na kormidlo a několik velkých vln ji udeřilo z pravoboku. Systém Decca navigoval loď spolehlivě při klidné plavbě, ale teď ztratil význam. Kormidelník ho odpojil a postavil se ke kormidlu. Loď vezla náklad teakového dřeva. Nebyl dostatečně zajištěn a přesunul se k pravému boku. Paluba se naklonila. Kapitán i kormidelník věděli o mělčinách pod New Yorkem i o tom, jak náročný je vjezd do Upper Bay. Jak je úzký. Námořní mapa přístavu jim teď nebyla k ničemu, museli spoléhat na náhodu. Na šťastnou hvězdu.

Ale hustá vrstva mraků zakryla beznadějně všechny hvězdy.

Loď zasáhla další vlna, vynesla ji nahoru a nechala dopadnout na mělčinu. Byl to prudký náraz a St. Maria nebyla nová. Přesluhovala řadu let. Jako hodně podobných. Zůstala viset a neuvolnilo ji ani několik dalších vln. Náklad dřeva se opět přesunul.

— Přemístit náklad na levobok!

Nebylo to snadné. Všichni volní členové posádky na tom pracovali, ale nemohli přemístěné svazky klád, přepásané řetězy, zajišťovat, a tak jim padaly zpátky. A když se to konečně jakž takž podařilo, téměř to nepomohlo. Loď se bezmocně zarývala do dna mělčiny a ani velké a silné vlny jí nepohnuly.

Zato ji nýt po nýtu rozkládaly. Byla konečně tak chatrná. Že se bortila vlastní vahou. Jakmile každá další vlna opadla a příď trčela v černém prostoru, ozvalo se zlověstné zapraskání. Železo se rozestupovalo, loď začala nabírat vodu. Většina čerpadel nefungovala. Zkáza postupovala příliš rychle. Poloha lodi a počasí znemožňovaly všechny pokusy o uvolnění z mělčiny. První trhlina se objevila na palubě.

Radiotelegrafista dostal příkaz nevysílat volání o pomoc. Signální rakety odpočívaly v uzamčené bedně.

Snad vydrží do té doby, než budou moci použít záchranné čluny.

Potom prořízla noc siréna a ostré světlo se rozběhlo po hladině. Zachytilo se na vysunutém boku lodi a už jej nepustilo. Vlnami si razil cestu coastguard, křižující při pobřeží, a snažil se navázat spojení.

St. Maria nereagovala.

Vlečná loď, kterou přivolali z paluby coastguardu, se přiblížila, ale bylo nesnadné zahájit záchranné práce. Siréna ze St. Marie vyslala dva dlouhé signály, značící, že motory nefungují. Kapitán vytáhl pistoli. U elektronického spouštěče nikdo nebyl. Přesekl hlavní drát vedení.

Kapitán vlečné lodi chvíli uvažoval a potom o situaci uvázlé lodi a neobvyklém chování posádky uvědomil stanoviště námořní policejní hlídky.

Pomalu začalo svítat a moře se uklidňovalo. Na St. Marii mohli mluvit o štěstí, ale nikdo o něm nemluvil. Bylo jasné, že se sama nemůže zachránit. Přesto stále neodpovídala na žádnou výzvu. Poněkud se vyrovnala, ale pevně vězela na mělčině. A byla stále ještě povážlivě nahnutá.

Tak k jejím bokům přirazil rychlý policejní člun. Dva další, těžší a zřejmě dostatečně vyzbrojené, zastavily u obou boků asi ve vzdálenosti padesáti stop.

Velitel člunu, poručík Derrel Cribbs, vyšplhal s jedním poddůstojníkem a dvěma členy své posádky na palubu.

— Nepotřebujeme žádnou pomoc, uvítal je kapitán.

Cribbs se na něj chladně podíval. Sloužil u jednotky deset let a mnohé zažil.

Čí je to loď?

Pluje pod singapurskou vlajkou a je řádně registrována.

V Neptune Orient Lines?

U soukromé rejdařské společnosti.

Ukažte mně papíry.

Loď St. Maria byla skutečně řádně registrována a plula pod bíločervenou vlajkou s bílým půlměsícem a pěti hvězdami u žerdi. Ale žádná ta hvězda pro ni nebyla tou šťastnou. Cribbse teď zajímal její původ a jméno. Na první pohled nemohl rozeznat, bylo-li přemalováno nebo ne. Z nakloněné paluby na ně také dobře neviděl. Ale byl ochoten se vsadit, že ještě docela nedávno nesla loď jméno docela jiné. Nu, to se bezpečně zjistí později.

Kapitán byl Ital.

Z této situace se nemůžete sami dostat.

Dostaneme se z ní. Nebudeme se s nikým dělit.

Očividně se schovával za ustanovení, že se vlečná loď stává

spolumajitelem nákladu zachráněného plavidla a že také shrábne většinu prémií za záchranu lodě samé. Ale tohle byl příliš jasný případ.

Jak to vypadá ve strojovně?

Dáme to do pořádku.

Cribbs pokynul oběma mužům, kteří s ním vystoupili na palubu St. Marie. Řeze slova zamířili do podpalubí.

Nemůžete nás zachraňovat proti naší vůli, protestoval kapitán.

Poručík se na něj podíval.

Máme loď prohlédnout tady nebo až v přístavu?

Velitel kapituloval. Motor nešel opravit a vyhlížel na to,

Že už nikdy opravit nepůjde. Celkový stav lodi a bezpečnostní zařízení (kromě navigačního systému) odpovídalo stavu motoru.

V takovémhle pořádku jsem ji už převzal, namítl kapitán.

Derrel Cribbs neodpověděl. Nebylo co.

Na palubu vystoupilo dalších pět členů námořní policejní hlídky. Kapitána požádali, aby zůstal ve své kabině a nevycházel. Vlečná loď strhla St. Marii z mělčiny a pomalu ji táhla do přístavu. Po obou bocích ji doprovázely dva policejní čluny. Při prohlídce byl vyložen celý náklad teakového

dřeva. Pod nákladními prostorami, v místech, kde byla loď trvale zatížena, nalezli pracovníci Federálního úřadu pro potírání narkotik deset stolibrových pytlů íránského opia.

O půlhodinku později se kapitán Robert Wood sešel ve své kanceláři s Deanem Snyderem a Jeffery Barkleyem. Nebyla to nijak vábná místnost. Naprosto nebyla zařízena tak, abyste zatoužili v ní trávit denně šest hodin. Ba naopak; toužili jste tady nestrávit ani minutu. Možná že celý ten Woodův nemocný žaludek měl původ právě v této kanceláři. Ale nebylo zbytí…

Ten mrňavej smrad u pultu mu musel zavolat. Nebo volal někomu, kdo ho tam hned poslal. Věděl přesně, o čem jsem s barmanem hovořil.

V každém případě bylo výborné, že jste nestřílel. Jerryho Paeveye hledají v Baltimore pro několik vražd.

Mno, protáhl skepticky Jeffery, — tak by bejvalo možná lepší, kdybych střílel. Moh bejt vod něj pokoj. A takhle se z toho zase vyvlíkne.

Wood mlčel. Jeho humanismus sváděl úporný boj s naprosto pravdivými a pravděpodobnými vývody Jeffery Barkleye. A to se Jeffery ještě ani nezmínil o tom, že si Jerry potom nejspíš počíhá právě na něj; na černého policistu.

U sebe neměl nic. Je nutné zjistit, kde tady bydlí a pod jakým jménem.

A kdo ho živí.

To ale přeci všechno musí vědět ten skrček z Oaks Dooř. A ten je docela jistě na výplatní listině Kenny Rawleyové. Možná bychom se měli podívat nejdřív po ní, uvažoval Dean Snyder.

Tu si vezmu na starost sám, oznámil stručně Wood, — nejsem si jist, je-li na ni už čas.

A co ten mizera? Aby nám nakonec nefouk.

Dobrá. Vyjedeme po něm dnes v noci. Ale bez vás, otočil se k Barkleyovi. — Není nutné, aby věděli, že patříte k nám.

Jo, ještě něco, vzpomněl si Jeffery. — Vometal se prej kolem ní nějakej tlustej frajer s rozpláclým nosem. Dobrej střední věk, vlasů málo, na bradě bradavici. Říká vám to něco?

Wood se Snyderem se na sebe podívali.

To je určitě ten chlap ze schodů. Co se hrabal Deckerové v bytě, vyhrkl Dean.

Mohl by to být on, opravil ho Wood, ale bylo zřejmé, že to byla oprava čistě akademická a že je o tom přesvědčen stejně jako Dean. — Pošlete jeho popis, obrátil se znovu k Deanovi, — na úřad pro identifikaci a nechte vystavit oběžník pro pátrám. Začíná se nějak nápadné vyskytovat kolem žen, které dostáváme do pitevny.

Můžeme se na něj zeptat taky toho číšníka z Oaks Dooř. Měl by ho znát, navrhl Dean Snyder.

Wood zamyšleně přikývl.

David se z Ryer Street vrátil rovnou k Tomovi. Ani si nesedl na své obvyklé místo. Ani se nerozhlédl lokálem. Jenom koutkem oka zjistil, že Geny se baví s hostem a že jsou Nancy a Charlotta u jednoho stolu, vzadu je nějaká větší skupina, vlevo popíjející samotář. Zastavil se očima na Tomovi. Ten mu kývl a chtěl se věnovat své práci u pultu - dost atraktivní ženě se sytě rudými vlasy, krátce sestřiženými, s vysoko vyholeným krkem a s pletí tak bílou, jakou mají jenom ženy s rudými vlasy - ale hned se k jeho očím vrátil. Pohodil hlavou dozadu ke kanceláři.

David prošel lokálem kolem Geny, zaslechl, jak jí host objednává kávu, a vystoupal po schodech. Posadil se za stůl na Tomovo místo a čekal. Stůl byl jenom přivřený. Pootevřel zásuvku trochu víc. Načatá krabička cigaret, nějaké klíče v kroužku, jeden klíč zvlášť.

Jeden klíč zvlášť.

Jeden klíč zvlášť. S nápisem. MEDECO. Jeden MEDECO klíč s hranami sraženými v různých úhlech šikmo k ose. MEDECO klíč s maximem bezpečnosti. Tak ho alespoň všude inzerovali. Profil zubů připomínal obličej s malým nosem a mohutnou bradou. Obličej, který měl nedávno v rukou. Obličej, kterým si otevřel dveře bytu Margarety Deckerové. Zavražděné Margarety Deckerové. Bílé ženy, která ho k sobě pozvala… Spěšně zásuvku přirazil a do kanceláře vstoupil Tom.

Co se stalo?

Měl jsem čekat na Jerryho venku. Řekl, abych nastartoval vůz a pootevřel dvířka. Nastartoval jsem a otevřel a potom se vyvalil ze dveří nějaký černoch, držel Jerryho za zkroucenou ruku a volal, že byl přepaden a kde je policie. Spatřil moje taxi, nacpal Jerryho do vozu a nechal se odvézt na policii.

Kam ?

Na Ryer Street.

Tom sáhl pro telefon a vyťukal číslo.

Rozhovor byl krátký.

Dostali Jerryho.

Asi to zpackal.

Budeme muset stáhnout Tima.

Dobrá. Stavím se pro věci a jedu tam… Obrátil se k Davidovi. — Počkej u vozu!

David vyšel na ulici. Události dostávaly spád.

Tom vyběhl ze dveří asi po třech minutách, oblečen do kávově hnědé vesty, bílé košile a černých kalhot. V ruce měl příruční kufřík. Tři minuty. Na co je potřeboval? K čemu?

Do Dvaadevadesátý! A já snáším rychlou jízdu dobře!

David jel rychle, ale ne tak jako s Kenny. Neměl vztek

a také nebyl tak soustředěný. Uvažoval. Veze teprve teď vraha Margarety? Nebo toho, kdo její smrt zavinil? Kdo rozhodl, že zemře? Kdo přikázal, aby ji zabili?

Byl to on ?

Tom Ackley?

Který teď sedí napjatě vedle na sedadle a do myšlenek mu vniká strach ? Neboť Tom teď měl strach. David to jasně cítil. A prchal. Utíkal. Rozhodnut všechny v tom nechat a zachránit sebe. Má David čekat ještě na další důkaz? Byl to on ? Anebo Jerry ?

V Dvaadevadesáté byli za dvanáct minut. Slušný čas v tom provozu.

Pojď nahoru! Pomůžeš mi! pokynul Tom Davidovi. David spustil ruku za svoje sedadlo, ale Jerryho brašna byla zavřená. Na víc nebyl čas. Vystoupil a nahmatal v kapse nůž.

Tom měl klič. Prošel dveřmi a stiskl nějaké tlačítko vpravo na zdi. Zářivky na stropě osvětlily dlouhou rovnou chodbu. Nečekal, neohlížel se, byl už téměř v polovině. David spěchal za ním. Teď měl stejný strach jako on. Vyjde odtud živ? Měl všeho nechat a jít od toho! Margaretu už stejně nikdy nemůže mít. Margareta pro něj zůstane ztracená a ať si policie poradí, jak chce… Ale ten klíč byl zcela jistě od jejích dveří. To věděl bezpečně.

Tom spěšně stoupal do poschodí, do další chodby, rovněž osvícené zářivkami. Tenký koberec tlumil jejich kroky. Otevřel třetí dveře po pravé straně. Neměly číslo ani žádný nápis. Octli se v docela obyčejně zařízeném bytě. Okno vedlo do zahrady, kterou David už znal. Byla tma, ale proti oknu se rýsovala borovice; na tu se pamatoval. Spatřil ji, ještě než Tom stačil rozsvítit. Potom zmizela. Nedbale ustlaná pohovka. Vpravo čtvery úzké dveře do skříní zapuštěných ve zdi. Vlevo volná zeď, u ní stolek a jedno křeslo. Žlutočervený koberec. V rohu bar z tmavě hnědého dřeva. Zavřený. Sériový lustr se čtyřmi žárovkami. Jedna nesvítila. Světle hnědá tapeta s droboulinkým vzorkem; jako když prchají bubliny ze šampaňského. Ve druhém rohu deska a na ní lampa s kovovým tmavě modrým stínidlem. Dvoje dveře. Asi koupelna, možná další pokoj. Za ní už nemůže být nic. Podle dveří na chodbě. Leda by byly místnosti propojeny. Nějaká reprodukce na stěně, ostře barevná, drásající neklidnými abstraktními plochami. Malý stolek s tabu-retem. Návštěvy si tu neměly na co sednout, pomyslil si David. Třeba sem žádné nechodí.

To bylo vše, co se vešlo do jednoho pohledu.

Tom se vrhl k pravým vnitřním dvířkám skříně ve zdi. Byly krémově nalakované.

Pomoz mi!

Vytáhl dvě kožená pouzdra. V jejich tvarech se nebylo možno mýlit. Byly v nich pušky. Na dně ležela velká kožená kabela. Tu vytáhl také. Ruce se mu chvěly. Nervózně těkal očima po místnosti. Podle toho, jak kabelu hodil na zem, nebylo v ní nic těžkého. Ale něco v ní bylo. Prázdná by se chovala jinak.

Vem tu tašku a pojď!

Uchopil obě pušky a svůj malý příruční kufřík, který odložil vedle lůžka. Potom vyšel na chodbu.

David ho následoval a volnou rukou přibouchl dveře. Uvnitř nechal rozsvíceno. Stejnou cestou spěchali zpátky. Jeden okamžik jako kdyby někdo dole prošel. Závan vzduchu přinesl tlumenou hudbu a vůni studených pokrmů. Také směs parfémů. Teplo; určitě z více těl. Tom se nezastavoval. Stiskl opět dvakrát tlačítko vlevo ve zdi. Chodba za nimi zhasla a vyšli do ulice.

David otevřel vůz, vhodil do něj dozadu tašku a šel pomoci Tomovi s jeho příručním kufříkem a dvěma plnými pouzdry. Natáhl pro ně ruku právě v okamžiku, kdy z obou stran ulice proti nim zasvítila ostrá světla reflektorů a sirény vozů s otáčejícími se záblesky na střechách přehlušily ulici. Zastavily těsně u nich a z automobilů vyskákali policisté. Prvně se vrhli k Davidovi a Tomovi.

David mlčel.

Řidičský průkaz, prosím!

Policista přitiskl Toma na kapotu s úsečným „spread“ a rychle mu přejel po těle odshora dolů oběma rukama, nemá-li zbraň.

Dovolte! ohradil se Tom. Ale nebyl to zdaleka ten pánovitý hlas z Gale’s club.

Vy tady bydlíte? zeptal se kapitán Wood.

Ano, přisvědčil Tom po malém zaváhání.

Dovolíte, abychom vás navštívili?

Jakým právem se…

Celkem přijelo šest vozů. Policisté vstupovali do chodby a rozsvěcovali baterky. Běželi vpřed.

Jste zatčen! Veďte nás!

Tom natáhl ruku po vypínači ve zdi. Wood ho zadržel. Tom se o něj snažil opřít; prstem, loktem, čelem, zády. Jeden z policistů ho strhl zpět. Potom se v chodbě rozsvítily zářivky. Ozvalo se pár výkřiků, směs vyděšených hlasů, dupání.

Nehýbejte se! Policie! bylo slyšet zdola.

Z konce chodby také.

Nikdo tu není, kapitáne, objevil se nahoře na schodech policista v civilu.

Dům je obklíčen, obrátil se Wood k Tomovi. —To jen tak pro vaši informaci. Abyste se zbytečně neunáhlil. Ani jeden ani druhý nedali nijak znát, že spolu před nedávném popíjeli v klidu kanceláře v Gale’s club výtečnou kávu. — Veďte nás dolů!

Na konci chodby vstoupili do otevřených dveří. Za nimi vedly schody dolů a po několika stupních se lomily. Byly dřevěné, pokryté sytě červeným kobercem. Na jejich konci byly další dveře, rovněž již otevřené. Za nimi viděli nohy lidí. Jak klesali stupeň za stupněm, vstupovalo do jejich zorného pole víc a víc nohou a potom se z nich stali lidé. Muži i ženy. Mladí muži, ale vesměs starší. Starší ženy, ale vesměs mladší. Různě oblečení. David poznal nápadnou blondýnu, kterou sem vezl se starším společníkem, jenž se tolik chtěl bavit a měl na Toma doporučení. Teď tu byla s jiným. Jistě se chtěl bavit i tenhle. Jak se jim to asi podařilo? Teď právě se ale příliš nebavil. Vlastně - vůbec nikdo se nebavil. Možná kromě kapitána Wooda.

Uprostřed stála ruleta.

O něco dál, rovněž uprostřed, druhá.

Při okraji hrací stolky. Dost obsazené. Zřejmě. I když u nich teď sedělo jen pár lidí. Ostatní stáli. Kolik jich tu bylo? Tak šestnáct, osmnáct. Něco personálu. Nikoho z nich David neznal. Měl pocit, že dvě strany trojúhelníku, v jehož středu stál vrah Margarety Deckerové, již má pevně narýsovány. Potřeboval ještě třetí. Třetí stranu trojúhelníku.

Zjistit jména a adresy. Kdo u sebe nemá žádný průkaz, předvést, sejmout otisky a vyfotografovat.

Co dál?

Propustit, řekl Wood znechuceně. — Kromě personálu a lidí, kteří se vám nějak nebudou zdát. A teď nám ukažte, kde bydlíte! obrátil se opět na Toma.

Vykročil zpátky na schody a vyšel až nahoru k bytům.

Čí je to dům ?

Nějaké společnosti.

Jaké?

Nepamatuji se. Nájemné platím advokátní kanceláři.

Které?

Irvington & Grain.

Jak dlouho tu bydlíte?

Dva roky, odpověděl bez zaváhání.

To znáte jistě i ostatní nájemníky.

Všechny ne.

Tima Slatteryho?

Tentokrát krátce zaváhal.

Ano.

Tak pojďte nejdřív k vám.

Dovedl je do bytu, který David před chvilkou opustil. Wood vstoupil první. Příliš se nepodivil nad tím, že je v něm světlo. Spatřil skříně ve zdi, pohovku, stůl, stolek, bar. Jedno křeslo, jednu židli. Otevřel první skříň zleva. Byly v ní pánské šaty; asi šesterý. Otevřel další křídlo. Tam visely uniformy, které Tom nosil v podniku. A tři pláště. Dva dlouhé, jeden tříčtvrteční. Přešel dál. V poslední, odkud Tom vytáhl brašnu a dvě pouzdra s puškami, byly ještě rybářské pruty a další pouzdro na pušku nebo s puškou. Dole nějaké drobnosti, kterých si Wood nevšímal.

Nechal skříňové dveře otevřené a přistoupil ke stolu. Neměl zásuvku. Jen nad ním byly poličky s brožurami, sešity a několika knihami.

Veďte nás dál! rozhodl.

Možná že ostatní nájemníci nebudou doma, nadhodil Tom.

Zkusíme to.

Neochotně vykročil.

Tady bydlí Michael Sims, zaklepal a potom otočil „door knob“. Bylo zamčeno a nikdo na zaklepání nereagoval.

Co dělá pan Michael Sims?

Číšníka v Le Bébé.

A tady? ukázal kapitán na další dveře.

Nevím, odpověděl Tom Ackley.

Jak myslíte. Dáme vám dost příležitosti, abyste si vzpomněl. Pokračujte!

Tom popošel k dalším dveřím. Začal se potit, bylo to cítit. A bylo mu vidět na očích, že má strach. Všiml si toho Wood ? David zůstal dole.

Tady bydlí Anna Eglyová, zastavil se Tom u dalších dveří, zaklepal a opět otočil kovovou koulí. Možná to zaklepání bylo signál. Ani zde nikdo neotevřel.

A tady? pokročil Wood.

Nikdo. Není plně obsazeno.

Předpokládám, že advokátní kancelář Irvington & Grain musí mít seznam nájemníků

Tom pokrčil rameny.

Co to je zač? Ta Eglyová?

Kuchařka.

Tady?

Tentokrát Tom váhal ještě déle. Pot mu stékal z čela i po tvářích a jednotlivé kapky si na kůži brázdily cestu jako déšť na okně.

Jo.

Kde bydlí Tim Slattery?

Tom zůstal nerozhodně stát. Wood pokynul hlavou policistovi, který je provázel, a vytáhl revolver. Dick Henley se vzdálil.

Nebylo by moudré se pohnout, upozornil barmana Wood. Tom se o to ani nepokusil. Ani nechtěl pokusit. Vlastně ani nemohl pokusit. Neměl na to dost odvahy. Stál na té chodbě a třásl se tak, že to bylo vidět na látce kalhot. Chvěl se strachem. Z policejního revolveru takový strach nemohl mít. Musel vědět, že Wood nevystřelí, jestliže on se nepohne. Zabil Margaretu? Nebo někoho jiného? Nebo Margaretu a ještě někoho jiného? Henley se vracel. Přiváděl Tima Slatteryho.

Nebyl na něj pěkný pohled. Ve svém prostředí, v Oaks Dooř, mezi spodinou jižního Bronxu byl se svou pokřivenou postavou, vpadlou hrudí a nízkým čelem do jisté míry samozřejmostí. Tady působil mnohem hůř. I kdyby tu stál sám mezi vytapetovanými stěnami. Jeho pohled sice ještě každého nenáviděl, ale nebyl odbojný. Pokorný ovšem také ne.

Kde bydlíš? jednal s ním Wood o poznání jinak než s Tomem.

Tim je beze slova vedl dál na konec, kde se chodba lomila do druhého křídla budovy. Zastavil se před třetími dveřmi od konce. Nebylo zamčeno. Wood vstoupil a rozsvítil. Spatřil stejné dveře do skříní, jaké měl ve svém bytě Tom. Wood k nim přešel, asi byly jediným zajímavým předmětem v celém bytě, a po řadě je zotvíral. Visely v nich obleky. Ani jeden Timovi nemohl být.

Kdo tady všechno bydlí? vyšel Wood na chodbu. Zřejmě se mu nechtělo chodit dveře od dveří a otvírat skříně.

Personál z klubu, z Le Bébé a… Tim z Oaks Door, odpověděl pomalu Tom.

Dobrá. Pojďme dolů.

Většina hostů z herny byla již pryč. Chyběla i ta blondýna.

I její nový společník. Asi prohlásil, že patří k němu. Personál tu byl. Zdali všechen, to se nedalo posoudit. Rozhodně všechen, který tu byl přistižen. Dvě ženy, čtyři muži. Nahoře zbývalo ještě šest až osm bytů, uvažoval David.

Kde jsou sklepy? chtěl vědět Wood.

Tohle je sklep.

A támhle ty dveře? ukázal na samý konec herny.

Nevím, řekl Tom.

Tak se zkuste podívat!

Přistoupil k nim, ale byly zavřené. David ho za ostatními následoval a ucítil pod nohama prostor. Asi na pět kroků tam nebyla pevná podlaha. Měl přesný pocit chůze po mostě. Všichni policisté před ním přešli s naprostou samozřejmostí.

Kdo má od nich klíč?

Přihlásil se kuchař.

Co je tam ?

Mrazáky a lednice, chladicí zařízení, kotle. Nádrž s topným olejem a za ní garáže.

Otevřete nám!

To nebyly ruce kuchaře. Ani pohyby. David si vzpomněl na kuchaře z Gale’s club. Který mu vybíral „to nejlepší jídlo na světě“. Na tom ho nic nerušilo. Na tomhle ano. Nevěděl přesně co, ale cítil, že tohle není kuchař.

Odemkl a Wood prošel.

Kuchař rozsvítil.

Vy se jděte podívat do garáží, pokynul kapitán policistovi, který hlídal Toma. David se pomalu loudal za ním. Mark Pugh v modré košili a černé vázance, s čísly na klopách límečku a se znakem města nahoře na pravém rukávu pohlédl na veliké lednice vpravo (trochu příliš veliké pro těch osmnáct hostů. Trochu příliš veliké, i kdyby bylo v herně plno. 1 kdyby byli notně vyhládlí), nenechal si ani jednu otevřít a procházel dál až do garáží, oddělených nezamčenými dveřmi.

Ty David znal. 1 když jenom z druhé strany. Nestál v nich ani jeden vůz. Všude se válelo nářadí. Na pultech, zavěšeno na zdech, na zemi. Hevery. Francouzské klíče. Šroubováky.

Kleště. V rohu vrtačka. V otevřené železné skříňce velký těžký francouzský klíč.

Jediný nápadně čistý.

Když David procházel kolem, ucítil benzín.

Na klíči nebylo ani smítko špíny. Ani kapka oleje. Svítil čistotou. Jak tam tak stál opřen o zadní stěnu, připomněl Davidovi kyj.

Tentokrát se zachvěl David a na čelo mu vyskočily kapky potu. Mark Pugh mu pokynul, aby otevřel vrata. Za nimi byla známá zahrada. Někdo jim zasvítil baterkou do očí. Světlo si našlo policistu a mužský hlas řekl:

O.K., Marku. To jsem já.

Mark zřejmě hlas poznal. Rozhlédl se po zahradě, ale mnoho z ní neviděl. Blížilo se svítání a kreslilo obrysy stromů a keřů, pokud se promítaly do oblohy, zahradu však o to víc halilo do tmy.

Mark Pugh se otočil zpátky.

Není ti tu zima? zeptal se do prázdna.

Muž, který se předtím ptal, se zasmál.

Jestli tam máš nějakou pěknou mladou holku, tak mi ji sem pošli!

To by zase zmrzla ona.

Zasmáli se oba.

Stěny garáže byly betonové, podlaha rovněž. Montážní jámu v pozadí překlenuly až na dvě stopy nad začátkem schodů silné zaolejované fošny.

Vrátili se do herny. Mark se trochu automaticky připojil k Dickovi Henleyovi.

Bylo tam něco?

Nic. Ňáká zahrada.

Už svítá?

Pomalu. Je tam chladno.

Tom se nepatrně pootočil k Davidovi. Nikdo si toho nevšiml. David proti němu volně postoupil. Z opačné strany, než stáli oba policisté.

Tašku dovez ihned Kenny, zašeptal polovinou úst Tom.

Nikdo se po nich neohlédl.

A řekni jí, co se stalo. Je to důležitý. A ještě…

Copak, copak, obrátil se k nim Mark Pugh. — Snad se na něčem nedomlouváme, co?

Domlouváme, zazubil se David. — Chtěl bych dostat zaplacíno.

Ty jsi ten taxíkář, co?

Jo.

Kolik ti to dělá?

Dvacet babek.

Nedá se nic dělat, obrátil se Mark k Tomovi. — Když musíš jezdit taxíkem, tak musíš solit! My to za tebe platit nebudeme, zasmál se.

Tom sáhl do kapsy (oba ho pozorně sledovali) a vytáhl padesátku.

Chcete potvrzenku? vracel mu David zpátky.

Tom zavrtěl hlavou.

Taky na co? zasmál se opět Mark Pugh.

Někteří zákazníci to na nás chtějí, obrátil se k policistovi David, — i když to doma pak zahodí.

A proč ?

David pokrčil rameny.

Snad mají takový dojem, že je spíš neošidím. Že se polekám toho, jak jsem jim dal písemnej doklad, a nepřipočtu si.

Stejně vás nedohoněj.

Mám ve voze taxametr, namítl David. — Každej si ho muže hlídat.

No jo, ale kolik mílí projedeš zbytečně.

Většinou znaj cestu.

A když ne?

I tak pálím benzín a naskakujou jen centíky.

Zbyli tam už sami.

Tohodle odveďte, ukázal Wood na Toma a obrátil se k Davidovi. — A co s tebou ?

Já jsem ho vezl. Chytil mě na ulici.

Pro koho jezdíš?

Sám.

Papíry!

Vytáhl je z kapsy.

Poznamenejte si ho a pak ať jede.

Ani kapitán Davida Mosleye nepoznal.

David vyšel do mdlého rána nad New Yorkem, nasedl do vozu a pomalu se rozjel domů. Bylo chladno, Horáce Beasley měl zavřeno (pochopitelně. Čí asi bylo to dítě? Zachránili ho ?), v jeho ulici nesvítilo ani jediné okno. Tomovu tašku vynesl nahoru, rozsvítil a usedl na postel. Příliš času neměl. Byla to běžná kožená brašna se standardním zámkem. Zamčená. Vzal pérko a za chvilku povolila.

Bylo v ní několik balíčků tisícidolarových bankovek. Ne příliš. Na to, co asi dělal Tom. Pro Davida to byla naprosto nepředstavitelná suma. Také nepředstavitelné pokušení. Kdyby teď, v tomto okamžiku, všeho nechal, jel na letiště a koupil si letenku na druhý konec států, někam do Kalifornie nebo do Oregonu, žil by až do smrti klidné a spokojeně. V blahobytu.

Byl by zaopatřen.

Co všechno by si mohl koupit!

Kdyby věděl, že po něm nepůjdou, tak by to udělal. Byly to asi nečisté peníze. Ale bylo jich hodně. Tašku policajti neviděli. Jenomže by netrvalo dlouho a Tomovi přátelé by mu zaklepali na dveře i v té Kalifornii nebo Oregonu. Oddělil dvě tisícovky. Nějaká mzda mu koneckonců náleží. Oddělil ještě jednu. Je to taky nebezpečné. Kdyby ho s penězi chytili, nepomůže mu nic. Oddělil ještě dvě. Byl tam i svazek nějakých listin. Možná by ho měl předat policii. Možná by jí pomohl. Ale ať si policie pomůže sama. On přece není policajt. On se musí starat sám o sebe. Dřevěná lakovaná krabička. Nezamčená. Otevřel ji. Byla v ní velice podobná směs, jakou jistě měla ve své „klenotnici“ i Margareta. Velice podobná. Zlaté řetízky, pár prstenů, náramek, nějaké přívěsky. Hodně podobná. Opravdu.

Na jednom místě dokonce stejná.

Byl tam řetízek s medailónem ze zlatého nuggetu. Podlouhlý, jen nahoře k němu byla přichycena malá svorka.

Chvilku nad tou lakovanou krabičkou stál a bručel si nějakou písničku. Nějakou melodii. Slova k ní zřejmé neměl. Vrátil do balíčku ty dvě poslední tisícovky, vzal pérko a tašku opět zamkl.

Vzal ji a vyšel ven.

Už bylo světlo.

Den nad New Yorkem se docela probudil. Lidé ještě spali, tedy většina lidí ještě spala. Někteří samozřejmě ne. Někteří již pracovali a někteří pracovali ještě. Čeká na ně vyhřátá postel? Nebo jim den naskládá do očí další únavu? Další vypětí? Nebo jim vžene do očí strach?

David, který právě dosadil zbývající stranu trojúhelníku, se bál. Nasedl a popojel jenom pár bloků směrem k Fordhamské univerzitě. Zastavil u telefonní budky a vystoupil. Vůz za sebou zamkl. Zvolna vytáčel číslo. Nějaký muž zvedl okamžitě sluchátko. To bylo v tuto dobu podivné.

Hallo!

Hallo! Chtěl bych mluvit s Ronaldem Outwaterem.

Okamžik počkejte, hned ho zavolám.

David trpělivě čekal. To nebyl ospalý hlas. Příliš často viděl v televizi budku s člověkem, který chce sdělit důležitou informaci, a vůz, který přejede kolem a přepůlí ji střelbou ze samopalu, než aby ho teď tato podobnost nenapadla. Jestli se objeví na konci ulice automobil, zavěsí a zmizí. Kam? Rozhlížel se kolem. Kam stačí zmizet, než k němu dojedou? Přes zeď. Támhle přes tu zeď. Není příliš vysoká? Ne. Není. Dokáže to a pak…

Hallo! Tady je Outwater.

Margareta Deckerová mně řekla, že vám mohu věřit.

Nový hlas na druhém konci byl rovněž prost jakékoliv

stopy ospalosti.

Kdy vám to řekla?

Asi hodinu před tím, než ji někdo zabil.

Proč voláte až teď?

Nevím, jestli vám můžu věřit doopravdy.

Vzkázala něco?

Hlas na druhém konci na sebe bral neurčitou podobu muže s nápadně širokým snubním prstenem. Elegantního muže s tvrdou rovnou vráskou kolem úst. S energickou bradou.

Že to viděla ve stole u Jerryho.

Člověče, proč jste mi to nezavolal hned?

Muže s šedivějícími vlasy. S atletickou postavou. V jeho přízvuku bylo něco, co David odněkud znal. Nedovedl to rozšifrovat. Nedovedl to určit.

Říkala ještě něco?

Ne. Už nic. Chtěla to ještě potom doplnit, ale to už bylo pozdě.

A proč voláte teď?

Muže s nedbale upravenými (ale upravenými) vlasy, padajícími na bílou košili,

Chci vám říct, kdo ji zabil.

Vy jste od policie?

Ne. Ta na to ještě nepřišla.

O.K. Kdo to byl ?

Než vám to řeknu, pokusím se vám doopravdy důvěřovat. Zařídíte, aby byl zatčen a odsouzen ?

Docela jistě zařídím, že bude zatčen, obviněn a souzen. Pokud je to pravda. A pokud je to pravda, tak nepochybujte o tom, že bude i odsouzen.

Muž s rovnými rty a hustým obočím.

Dáte mi na to své slovo?

Tolik vám na tom záleží?

Jinak bych si šel za ním sám.

Můžete se na mě spolehnout. Kdo to tedy je?

Tom Ackley, barman z Gale’s club.

Máte pro to nějaké důkazy?

Řeknu vám je. Ale on se přizná sám.

Muž se zvlášť světle modrýma očima.

Víte, kde je teď?

Právě ho zadržela policie. V místě jeho bydliště. Na rohu Východní Dvaadevadesáté a York avenue.

Dobrá, mám to. Ještě bych se chtěl…

Muž, který seděl v Gale’s club s Eugenií.

Hallo! Hallo! Jste tam ?

Ale David Mosley už u aparátu nebyl. Už zavěsil, odemkl vůz a jel dál směrem k Central parku. Bude další mrtvá Eugenie? Nebo teď jí naopak už žádné nebezpečí nehrozí? Možná kdyby byl zavolal hned…

Správce ho neznal. Chtěl ho vyhodit, ale pak přece jenom zavolal nahoru.

Moc se omlouvám, paní Rawleyová, ale je tady nějaký člověk a že prý s vámi musí ihned mluvit.

Ano, předám.

Beze slova podal Davidovi sluchátko.

Posílá mě Tom Ackley z Gale’s club.

Pojďte nahoru. A dejte mi správce.

Beze slova se vrátilo sluchátko do správcovy dlaně.

Prosím.

Prosím.

Správce zavěsil a nevrle ukázal k výtahům: — Osmé patro, osmdesát dva.

Vím.

Vyjel nahoru. Dveře do jejího bytu byly pootevřené. Vešel dovnitř a zavřel za sebou. Byla ve velkém pokoji. Nepříliš ustrojena. Pochopitelně. V županu. 1 když byl neprůhledný, bylo vidět, že pod ním nic nemá. Stejně tak bylo vidět, že nemá dobrou náladu. Nejen to. Bylo znát, že zuří. Že tiše, nezkrotně, bezmocně zuří. Že zuří tak, až v příštím okamžiku nad sebou možná ztratí kontrolu.

Na pohovce seděl muž.

David ho ještě nikdy neviděl.

Jděte zatím do kuchyně! přikázala stroze taxíkáři. Sledovala, jak mizí ve dveřích s nějakou taškou, a počkala,

až za ním zaklapnou dveře. Potom se obrátila k muži na pohovce.

Je na čase, abyste šel. Mám tu teď nějaké jednání.

S černochem?

Je to můj zaměstnanec.

Vidím, že vám slouží i v noci.

Slouží mi v pracovní době a tu mu určuji já.

A ve svém vlastním bytě.

Pokud chcete říct, přestávala se ovládat, — že mně slouží i v mé vlastní posteli, pak vás musím upozornit, že vy jste mně v ní příliš neposloužil.

To máte pravdu, vstal. — Taky jsem ještě v životě neviděl tak mizernou milenku.

Nejste první, kdo tu byl.

O tom nepochybuju. Ale jsem tu docela jistě naposled.

V tom s vámi souhlasím.

Proč jste si mě sem zvala? Když to vůbec nepotřebujete?

Protože jsem si myslela, že si sem zvu muže.

U vás by shořel každý.

Spíš vy byste shořel u každé.

Byla to zpočátku tichá, polohlasná výměna slov, napjatá do krajnosti, místy kolísající, ale přesto jí David slyšel docela dobře a jasně. Muž mluvil lhostejně, pohrdavě, Kenny Rawleyová do slov vkládala všechnu zuřivost, která ji ovládala. David byl v malé, podlouhlé kuchyňce. Po levé straně linka se sporákem, troubou a skříňkami, vpravo lednice. Všude čisto. Otevřel lednici. Máslo, nějaké maso, sýry v balíčkách, několik pod poklopy, mléko, minerálky, vlevo dole termoska. Široká termoska, jaké se používají na zmrzlinu. Otevřel ji. Uvnitř byly nějaké zkumavky. Přičichl k nim a chřípí se mu rozevřelo a zachvělo. Zase termosku zavřel. A uložil zpátky. Jeho paměť se propadala do minulosti a hledala opěrný bod, který by ten vjem spojil s obrazem. Jako by mu mozkem pozvolna klesala olejovitá tekutina, rozlézala se do všech přihrádek a tápala, jako tápe chobotnice po kořisti.

Potom ji nalezla.

Ve velkém pokoji spěla zatím roztržka ke konci. Kenny Rawleyová stála bez hnutí uprostřed místnosti a chvěla se vztekem vůči člověku před sebou, který jí pohrdal. Upravoval si křídla motýlku na límci světlé béžové košile.

Teď už mlčeli.

Teď se už dokonce nenáviděli, ačkoliv jejich setkání slibovalo hezkou noc, nezávaznou, spokojenou, osvobozující.

„Sbalil ji“ v drugstoru. Popíjela kávu, neklidná, roztržitá, nemohoucí se soustředit, rozjitřená žena, která už dlouho byla sama, a biorytmy v jejím těle signalizovaly, že ke své rovnováze potřebují uklidňující prostředek. Byl si jist, že to bude stát za to. Šlo to hrozně snadno, koneckonců, nebylo jí patnáct. Žena s delším půstem, pro to on měl cit (a také porozumění). Chtěl si dneska trochu užít.

Šli k ní.

Měla docela hezký byt, příjemný, útulný. Napili se, on skotské, ona francouzského koňaku, potom ji objal. Přitiskla se k němu. Všechno šlo podle dávno vynalezeného pořadí, kterému se páry ochotně poddávají. Po chvilce zjišťování a doteků a polibků (líbala se zavřenýma očima, zatímco on si ji přitom prohlížel) vešli do koupelny. Měla pěknou postavu, ještě pevnou, jen kolem beder se jí co nevidět začne usazovat tuk a žádná dieta tomu nepomůže. Když se nahnula, svraštily se jí dva záhyby na břiše. Dost ho vzrušovala. Šli do ložnice a ulehli a ona zavřela opět oči a očekávala ho a on ji opět hladil, až najednou se mu začala vzdalovat. Marně se jí dotýkal silněji, marně se vzrušoval pohledem na ni, marněji mnul poddajná ňadra, marně vplétal nohy do jejích. Všechno vzrušení zmizelo. Nevysvětlitelně, neodvratně. Čekala, s těma zavřenýma očima a zaťatými zuby, rodila se už tady nenávist, anebo zadržovaly výkřik? Ale jaký výkřik, když zápasil jenom sám se sebou?

Byl to marný a zbytečný zápas.

Nakonec se odtáhl a ona otevřela oči. Prvně v nich zahlédl jiskru té nenávisti. Jenže si nebyl jist, jak vznikla. Proč nenávist? Takové věci se přece stávají, ne? Není jí patnáct, aby tím byla překvapena.

Tak co?

Nic, odpověděl flegmaticky, — musíme chvilku počkat.

Počkat? Na co? Na co chceš čekat?

Až mě znovu vzrušíš.

Znovu? vyjekla.

Jo.

Co chceš víc? Tady mě máš. Nahou. Ochotnou. Povolnou. Jsme tu sami. Je tu teplo, nikdo tě neruší. Na co chceš čekat?

Ale nedotkla se ho.

Místo toho si sedla na posteli a trochu se odtáhla. Měla pěkná ňadra, a jak tak teď seděla, maličko nakloněná dopředu, byla téměř dokonalá. Kolena si přitáhla k bradě a mimoděk mu rozevřela pohled, který ho vždycky nejsilněji vzrušoval. Zbytečně. S odporem se na něj podívala, ale nechala se strhnout těma dlouhýma rukama se zvláštně vystupujícími klouby. Nechala se strhnout a on ji opět objímal a díval se na ni a tiskl ji k sobě a sebe tiskl k ní, až usnul.

Proč jsi sem vůbec chodil ? zasyčela mu do rozespalé tváře.

Nevykládej, že se ti tohle ještě nestalo.

Neodpověděla a spustila nohy na druhou stranu lůžka.

Potom vstala, těžko říci, jestli stále vzrušená, nebo už zuřící. Chřípí se jí chvělo, v každém pohybu byla zášť. Třásla se tak, že nemohla najít druhou rukou rukáv županu. Stála tu nahá, bez jakéhokoliv studu.

Oblékni se!

Klidně vstal a beze spěchu se oblékal. Všechny touhy ho dokonale přešly. Chtěl být doma a spát. Konečně našla rukáv a zahalila se.

Potom zazvonil telefon.

Podívala se na hodinky na nočním stolku. Bez přestání na nich naskakovaly číslice a určovaly čas. Pět, nula tři, padesát sedm, padesát osm, padesát devět, nula čtyři, nula nula, nula jedna, nula dvě. Venku byla ještě kalná tma.

Co se děje?

Dejte mi ho!

Pojďte nahoru. A dejte mi správce.

Proč posílá zase toho negra! To si neví rady sám? Ke všemu teď. Teď. Ke všemu právě teď, když… Negr. Negr. Kdyby to nebyl alespoň negr.

Pošlete ho nahoru !

Byl už téměř oblečen. Pohvizdoval si a nenuceně se rozhlížel pokojem.

— Pěkný byt. Trochu malý pro rodinu. Žiješ tu sama? Jeho tón byl lehký, konverzační, společenský, jako by se docela nic nestalo. Vlastně, ono se také nic nestalo. Nebo

stalo? Možná přece stalo. Náhle zapochyboval o sobě. Kdy tak podobné chvíle přicházejí? Bylo mu pětatřicet let. To je přece ještě v plné síle. Podíval se zkoumavě na ni a chtěl si ji znovu představit nahou. Ale nějak se mu to nedařilo.

Dělejte! řekla místo odpovědi. — Nesou mně nějaký vzkaz!

Stále lepší, než kdyby se vracel manžel. Jste vůbec vdaná?

Nevím, proč vás to zajímá, ale manžel se nevrací. Nemusíte mít strach.

Snad vy nemusíte mít strach, ne ?

Jeho pomalost ji doháněla znovu k zuřivosti.

Dělejte! Dělejte! křičela na něj s opravdovou nenávistí v hlase. — Ať odtud vypadnete!

Tady muž docela jistě nebydlel. Zatáhl zip u kalhot. Kdo by s ní vydržel. Ale možná byla v posteli dobrá a jenom on… znovu o sobě zapochyboval. Byl přece vyspalý, kdy to byl naposledy s Lucií? Deset dnů. To přece už teď musí být v kulminující kondici.

Jen se nezblázněte, řekl klidně.

Na prahu se objevil David.

Má bílou košili, uvědomila si okamžitě, vtáhla nosem prudce vzduch, ale neucítila nic než pachy vlastního bytu. Nic rušivého. Nepatřil k těm nejodpornějším negrům, které vůbec nemohla vystát. S rozpláclými nosy, se zpoceným tělem, s vlasy trčícími v kudrlinkách kolem hlavy. Žádný obr. To taky neměla ráda. Taxíkář. Aspoň se umí jakž takž chovat. Jak se jenom negr může naučit slušně chovat! Taková cvičená opice!

Poslala ho do kuchyně.

Tak se tu mějte oba dobře, řekl jí muž posměšně a nasadil si klobouk.

Zavřete za sebou dveře, požádala chladně.

Bez dalšího se otočil a odcházel. Čekala, až uslyší klapnuti zámku.

Potom otevřela dveře do kuchyně.

Stál tam, jak se na negra sluší. Uctivě, zdvořile. Ani sr neposadil. Bělmo měl nepatrně nahnědlé. Neměl na sobi žádné zlato. Žádný prsten. Ani řetízek kolem krku. Ani kolem zápěstí. To u nich nenáviděla také. Kdyby jen ten idiot… Znovu se v ní zvedla vlna nenávisti k muži, který právě teď sjížděl výtahem dolu.

Co se děje? zeptala se chladně Davida Mosleye.

Tom byl zadržen policií.

Proč? Co se stalo?

Nevím, odpověděl téměř po pravdě.

Ještě tohle, pomyslila si vztekle, ještě tohle ke všemu! A teď, v téhle chvíli. Kdy to může nejmíň potřebovat. Ale věřila Tomovi. Ještě stále mu věřila. Byl příliš zkušený, než aby… Ale úplně nedůvěřovala nikomu. Úplně nelze důvěřovat nikomu. Jen sobě. A sobě ona důvěřovala. Teď nemá čas na problémy kolem Toma. Na co mohli přijít ? Na nějaké machinace v podniku. Měla by se zeptat, kde byl zadržen. Asi v podniku. Neměl na svědomí něco soukromého? Nechal těch ženských doopravdy? Alespoň těch u nich? Jejich věc byla přece naprosto bezpečná. I u ní už byla policie. Dvakrát. Samozřejmě, vždycky v nevinné věci. Nebo to byla jenom záminka?

Ale Kenny Rawleyová teď měla docela jiný problém. Nemohla se teď zabývat Tomem. Potom mohou na čas vynechat. Věnovat se jenom podnikům. Ale jedna věc odložit nešla.

Jedna věc se odložit nedala.

Už minule z ní sešlo. Málem to odstonala. Málem z toho zešílela. Teď už to odložit nejde. Ať se děje co se děje. Jistě se nic tak zlého nestalo. Nic tak zlého se nemohlo stát, přesvědčovala sama sebe. Její oči byly jako za nějakou mlhou. Za mlhou z. myšlenek. Musí to mít. Musí to mít. Stála před Davidem a přemýšlela. Spíš jenom myslila. Spíš nechala myšlenky, aby volně pobíhaly. Aby ji ovládaly samy. Samy… jak chtějí. Aby ovládly celé její tělo. Dívala se na Davida tou clonou myšlenek, kterou měla na očích a jež měly s touto chvílí jenom velmi volné a vzdálené sepětí.

Ale sepětí.

Chtěl bys mě? zeptala se náhle.

Za dalšími vrátnými nebo správci, jak se raději nazývali, se vydal Dean Snyder. U prvního nepochodil. Kevin Bateman byl člověk, se kterým se mu přinejmenším obtížně hovořilo. Byl tak málomluvný, alespoň ve styku s policií, že to až budilo dojem debility. Snad vůbec nedovedl pochopit, na co se ho policista ptá, ačkoliv ten začal (jak jim to v kursu radili) s otázkami, na které vám odpoví spolehlivě každý školák od osmi let výš. Ale debilní určitě nebyl. Jednak dělal správce domu o patnácti poschodích na Páté avenui, a pak o tom svědčily jeho oči. Dean měl chvílemi dojem, že hovoří s liškou. Malá hlava na dlouhém, pohyblivém krku, čenich, tedy nos, neustále těkající, čilý a zvědavý, přes který by ho po chvilce rozhovoru s chutí praštil; kdyby si to mohl dovolit.

Viděl jste ji někdy? přistrčil mu před oči fotografii Betty Donleyové.

Správce se na ni podíval jen docela letmo.

Ne.

Nikdy?

Mlčel.

Víte to jistě?

Jo.

Jak to můžete s takovou určitostí tvrdit?

Protože jsem ji nikdy neviděl.

Podívejte se na snímek pořádně. Mohl jste si ji s někým splést.

Vyloučeno.

-— Ale mohl jste ji přece někdy vidět a při prvním pohledu ji nepoznat.

Neviděl jsem ji.

Nešla nikdy k nikomu v domě na Páté na návštěvu?

Nešla.

Podívejte se na to přece pořádně! strkal mu Dean Sny-der fotografii znovu před oči.

Bez zájmu po ní sklouzl očima.

Nu?

Ne.

Co ne?

Nikdy jsem ji neviděl.

Byla malá. Mohla vám proklouznout.

Mně nic neproklouzne.

Uvědomujete si, že kdybyste ji viděl a zapřel to, dostanete se tím do rozporu se zákonem ?

Jo.

Nu tak.

Nikdy jsem ji neviděl.

Poznal ji až Ernest Biggs. Ten v první chvíli připadal Deanovi mnohomluvný, ale to k němu přicházel rovnou od Kevina Batemana. Přistrčil mu také před oči obrázek. Zastihl ho doma, v docela dobře zařízeném bytě na High Bridge. Byl to hodně plešatý šedesátník, rovněž s čilýma očima, ale nos měl naštěstí normální. Čněl mu nehnutě z obličeje a vzdáleně se podobal nosu jednoho boxera, kterého Dean kdysi zadržel pro výtržnictví a ublížení na těle; dodatečně se ukázalo, že byl přepaden. Správce svraštil nad fotografií čelo a řekl:

Znám!

Odkud?

Asi dvakrát se objevila v jedenáct třiadvacítce.

Na Páté?

Na Páté.

Ve dne ? V noci ?

To vám s určitostí neřeknu. Něco mezi tím. Posledně to bylo večer.

Ke komu šla?

Ernest Biggs spustil oči z fotografie a upřel je na policistu. Měl světle hnědé oči, ale teď, jak je mhouřil, se zdály tmavší. Mhouřil je podezíravě a Dean Snyder měl dojem, že jeho legitimaci příliš nedůvěřuje. Nakonec přece jen odpověděl:

Šlak paní Kenny Rawleyové.

Víte to jistě? zajásal v duchu Dean.

Taková ani jinam jít nemohla. Kromě toho se pamatuju docela přesně, jak jsem se Kenny Rawleyové ptal a jak mně řekla, abych ji tam tedy pustil. Byla to asi jedna z těch jejích podniků, dodal s despektem.

Poznáváte ji docela určitě? ubezpečil se ještě jednou.

Jo. Docela určitě. V tomhle je na mě spoleh.

Dean Snyder poděkoval a s pocitem dobře vykonané práce pospíchal podat zprávu.

A tak se na to podívejme, poznamenal k tomu Wood. — Paní Rawleyová ji znala. A když ji poznal správce, který ji viděl dvakrát v životě, tím spíš ji musela poznat ona.

Takže nám lhala, napověděl Dean.

— Teď ještě proč.

Wood se zamyslil. Nad Kenny Rawleyovou. Trochu i nad svým žaludkem. Ale nad Kenny víc. Ta byla teď důležitější. Že by Betty Donleyovou zabila sama, to zřejmě nepřipadalo vůbec v úvahu. Ale asi o tom věděla. Věděla o tom. Jinak by klidně přiznala, že ji zná. Mohla k tomu dát třeba popud. I příkaz. Ale nemusela o tom také vůbec vědět a jenom nechtěla, abychom ji s ní dávali do souvislosti. Co na ní mohla ta chudinka chtít? Možná dost. Možná něco věděla. Možná jí vzala ze stolu nějaké drobné bankovky a ten lístek z čistírny. Takový člověk za zády je vždycky nepohodlný. Nebezpečný. Takového je nejlíp se zbavit.

Wood přemýšlel dál a nakonec uvážil, že nebude docela nic vadit, zavolá-li kapitánu Oglesbymu na Federální úřad pro potírání narkotik. Jestli náhodou něco neví o Kenny Rawleyové.

David ležel na zádech a díval se do stropu. Tak, jak se vrátil od Kenny, jak se osprchoval a jak hodil brašny pod postel.

Byl pátek.

Na zašlém bílém stropě se míhala ulice. Zvuky, výkřiky, volání, světla. Spíš jenom odlesky. Den je smazával. Lampy už nesvítily, jednou přeletěl okno světlomet automobilu, který se zdvihl na hrbolaté dlažbě. V noci jich bylo víc. Chvěly se na stropě jako stromy rovníkového pralesa.

Rovníkový prales.

Nikdy ho neviděl. Teď by ho mohl spatřit. Jenže to by měl vstát a odejít. Hned teď. Dnes. V pátek. Ale byl trochu líný. Také trochu unavený. Po dnu, napjatém nad městem jako provazochodcovo lano. Ani na okamžik nesmíš polevit v pozornosti. Měl bílou ženu. Dobrovolně se mu dala. Bylo to dobrovolně? Muselo to být dobrovolně. K ničemu ji přece nenutil. Bylo by to s Margaretou také takové? Byl přesvědčen, že ne. Že by to bylo jiné. Lepší. Že by se mu v rukou chvěla docela jinak. Strachem? Možná. Možná trochu strachem. Ale i rozkoší. Určitě i rozkoší. Nenechávala by ho samotného, jako ho nechala samotného Kenny. Kenny se ovšem chvěla také. Jenže odporem. Vztekem. Zuřivostí. Proč ho tedy chtěla?

Proč ho chtěla?

Proč ho tedy chtěla?

Proč?

Měl bílou ženu. Před chvílí měl bílou ženu, ale nijak ho to neuvolnilo. Spatřil ji v té úchvatné bělosti. Její tělo bylo jako vytesané z mramoru. Bylo také stejně chladné. A jemu v očích probleskovaly půlměsíce bělma, jak je sklonil k jeho středu. Nikdy se k němu nechovala jinak než chladně a přezíravě. Kde se zrodila ta její náhlá touha? Vzpomněl si na svůj strach. Že někdo náhle odněkud vystoupí a namíří na něj revolver. Nebo ho zastřelí a ona pak řekne, že se ji pokoušel znásilnit. Dosud cítil, jak do něj bušila horká sprcha v koupelně. Jak ji pak nalezl v ložnici. Pod pokrývkou. Jak pomalu odhaloval její nahé tělo a jak při tom pevně stiskla oční víčka. Jak hroty jejích ňader zůstaly vtisknuté do kůže, i když se jich dotýkal. Jak ho vybídla, aby si vzal kondom. Kondom. Ležel připravený na nočním stolku. Jak se k němu obrátila zády a jen se pokrčila do kolen. Jak mu její bílé tvary docela ovládly všechny myšlenky. Jak sykla bolestí, jak po něm vůbec netoužila. — Dělej! Dělej! Pospěš si… Jak nechtěla, aby na ni počkal. Jak se s ním na ničem nepodílela, jako by to byla umělá žena, jakou prodávali na Dvaačtyřicáté, s nafukovacími ňadry a se vším ostatním příslušenstvím, jak se k ní potom z koupelny vracel, jak zaslechl její hysterické: — Nechoď sem ! Nechoď sem! Táhni odtud, ty hnusný negře! Jak si tedy zase vzal tašku, se kterou sem přišel, a nasedl do vozu a odjel domů a znovu se dlouho sprchoval.

Vzpomněl si najednou na Ethel a zatoužil, aby mu teď ležela po boku. Hned teď. Teď. V pátek. Jak to bylo posledně krásné. Důvěrné. Jak už se znali. Jak nespěchali. Jak ji pomalu svlékal… Ani si nevšiml, měla-li Kenny na sobě ty krajkové kalhotky. Ani mu k tomu nedala příležitost… Jak s Ethel vychutnávali své setkání až do samého dna rozkoše. Jak visel nad městem uzoučký srpek měsíce a noc byla cítit deštěm. Jak by se asi dovedl přizpůsobit životu v rovníkovém pralese? Asi ne. Už je příliš zvyklý na prales domů kolem řeky Bronx. Odraz protějšího okna se mu houpal na stropě jako větve stromů. Asi jím pohybuje vítr. Teď tam chvíli visel nehybně. Sem tam po něm přelétlo slunce, vržené zasklenými dvířky vozu, odrazovým zrcátkem motocyklu. Okno protějšího domu spojovalo strop se zadní stěnou. Jeho kolmice se směšně lomily. Davidovi se zdálo, že se jím lze dívat i za roh. Nebo někam jinam. Že jím lze spatřit ještě něco. Něco jako na pokraji oka. Skvrny zašlého stropu se začaly přelévat do podivných obrazů. Davidova únava v nich kreslila stále abstraktnější tvary, které naráz nabývaly reálných podob. Pohybovaly se. Spatřil tam znovu bílé tělo Margarety, proč to nebyla Kenny, kterou před chvílí opustil, kterou měl v paměti? Potom spatřil nějaké pahorky. Pahorky a prales. To byla jistě mapa Afriky, nahoře široká, v pase útlá. Vydychovala horkem. Páteční mapa. Proč páteční? Proč mu stále přichází na mysl, že je dnes pátek? Jaký to má význam? Pátek je přece den jako každý jiný. Mezi dny není žádný rozdíl. On přece musí pracovat v pátek stejně jako v pondělí nebo v úterý nebo v neděli. Jezdí po ulicích sedm dní v týdnu. A sedm nocí.

Proč pátek ?

Proč je dnes pátek?

Slunce se někde dole odrazilo od kaluže a na zašlém stropu namalovalo modrý pruh. Vzpomněl na světle modrého chryslera s mužem, jehož polovinu obličeje spatřil za volantem. Zvláštní profil. Viděl ho vlastně vždycky jenom zpředu. Na jeden kratičký, neskutečný okamžik se mu zdálo, že sedí za volantem obráceně. Zády ke směru jízdy. To ten klobouk, vtisknutý hluboko do čela. Připlácnutý nos. A na druhé straně, strop se opět pohnul, odraz okna zmizel, modravý paprsek se rozplynul, přes slunce asi přecházel mrak, na druhé straně vyčnívající kost nad zátylkem jako nos. Jako tupý, vyzáblý nos. Vyčnívající kost nad zátylkem. Ovšem. Muž sedící za stolem Kenny Rawleyové a její společnice v Gale’s club, slyšící každé jejich slovo. Slunce se opět vrátilo. S trochou duhové barvy, jako při okrajích broušeného zrcadla. Ethel. Co dělá Ethel? Jak se její mladé tělo sladce rýsovalo pod tenkou pokrývkou! Jak se k němu v polospánku přitiskla a oba vychutnávali poslední chvíle spánku! Měli by si spolu někam vyjet. Bude ještě taxikařit? Teď? S tolika penězi? Měli by jet někam dál. Na delší dobu Napořád.

Ano.

Dnes je pátek.

David dosadil předposlední barevné sklíčko do mozaiky svého stropu. Chybělo jen jediné. Ale to už tolik nespěchalo

Když Toma Ackleye předváděli k výslechu, byl už celkem klidný. Nebylo to poprvé. O herně prostě neví a nikdo ho nemůže podezřívat, že vznikla z jeho nápadu; kdyby se stalo něco nečekaného (stát se může všechno), advokát ho z toho hladce vyseká. S nějakým šrámem, dobře, ale vyseká. A nic jiného mu nemohou dokázat. Přistihli ho s puškami v ruce? To je přece směšné. Pušku tu má téměř každý a žádné povolení na ni být nemusí. Pokud ji má doma. Bydlil v domě, kde bydlel i Jerry Peevey, co se pokusil zastřelit nějakého černocha? Sousedy v domě si přece nemůže vybírat! Znovu mu přišla na mysl ta herna. Do podzemí nikdy nepřišel. Nic o ní nevěděl. A v čase, kdy byla v činnosti, byl zaměstnán. Dnes a denně. To lze přece snadno dokázat. Jerry bude mlčet. Z vlastního zájmu. Jinak by se ošklivě namočil do dalších malérů. A všichni by od něj odtáhli ruce Když bude mlčet, má stále naději: pohádali se, chodil mu za holkou, a tak na něj ve vzteku vytáhl pistoli. Nakonec možná by mohl ještě vysoudit prachy, protože mu ten chlap zlomil ruku. Ten černoch. A Jerry je bílý. To hraje taky svoji úlohu. A nemalou! O černých je přece známo, jak málo se ovládají. Že to jsou rváči. Nemají dobrou pověst. A v jižním Bronxu už teprve ne. Personál herny? I pro něj bude výhodnější mlčet. Všichni to vědí. Mlčet. Mlčet.

On bude mlčet taky.

Tom Ackley byl zcela klidný.

Jmenujete se Tom Ackley?

Přikývl.

Bydlíte ve Východní Dvaadevadesáté číslo čtyři?

Souhlasí.

Musím vás upozornit, že máte právo na advokáta a cokoliv řeknete, může být použito proti vám.

Byla to nutná formule před každým výslechem. Bez ni,

i kdyby se přiznal k čemukoli, by museli celý výslech anulovat, jeho vlastní výpověď by proti němu nesměli použít a musel by být propuštěn na „technicality“.

Vím o tom. Nic nezákonného jsem neudělal.

Byl jste zadržen v okamžiku, kdy jste vstupoval do nájemného taxi s dvěma puškami.

To není nic nezákonného. Každý může vlastnit pušku.

Jistě. Na co jste je potřeboval ?

Chtěl jsem si je odvézt do podniku.

Proč?

Chtěl jsem se odtud odstěhovat.

Proč?

Chtěl jsem bydlet někde blíž. Abych neměl tak daleko do zaměstnání.

O herně dole jste věděl ?

Ne. Nevěděl.

Mezi zadrženými hosty tam bylo několik pravidelných návštěvníků Gale’s club.

To je možné, připustil Tom. — Já jsem čepoval nápoje a inkasoval za ně peníze a o nic dalšího jsem se nestaral.

Kapitán Wood se mu zadíval pozorně do obličeje.

Vy jste takové neviňátko, že vlastně ty dva tresty, co jste si odseděl, byly nepochybně justiční omyl, co?

Tentokrát Tom Ackley neodpověděl.

Až dosud to byl více méně rozhovor mezi zajisté nevinně zadrženým a policistou, který vůbec o ničem nic neví.

Mám tady prohlášení čtyř hostů, kteří se o herně dozvěděli od vás. Dva jste tam dokonce nechal odvézt na účet podniku. Máme vás s nimi konfrontovat?

Tom chvilku přemýšlel a potom řekl:

Chci vypovídat v přítomnosti svého právního zástupce.

Ale ovšem, souhlasil Wood. — Chcete si mu zatelefonovat ?

Tom Ackley si chtěl svému právnímu zástupci zatelefonovat. Wood mu pokynul k telefonu. Advokát, který po léta udržoval podniky Kenny Rawleyové na straně zákonného podnikání, slíbil se dostavit o jedenácté hodině.

Milerádi na něj počkáme, ujistil Toma zdvořile Wood. — Jen tak mimochodem: k vám do klubu chodila také Margareta Deckerová.

Už jste se na ni jednou ptal.

Ach, pravda. Už jsem se vás na ni ptal. A víte, že se ani nepamatuju, co jste mi odpověděl?

Že k nám chodila, že jsem ji znal podle jména a jinak že o ní nic bližšího nevím.

1 prosím vás, podivil se Wood a pomalu dodal: —A jak to, že jste měl v kanceláři klíč od jejího bytu ?

Tom Ackley nervózně povytáhl obočí a ztratil něco ze svého ranního klidu. Margareta byla přece už dávno odložená. Už se na ni zapomnělo. Jak se dostali k tomu klíči? Jak vědí, že byl od jejího bytu? Už tam přece musí dávno bydlit jiný nájemník. O tom klíči přece nikdo nevěděl! Vůbec nikdo. Nevěděla to ani ona sama.

Nikdy jsem klíč od jejího bytu neměl.

Ale to je chyba, pane Ackley, usmál se kapitán. — To je chyba tvrdit něco takového. To jste měl raději připustit. Neboť my jsme ten klíč našli. Byl u vás ve stole. V kanceláři podniku, kam jste si stěhoval ty pušky. Protože jste to měl z Dvaadevadesáté tak daleko.

Tom horečně přemýšlel. Samozřejmě. Ten klíč tam byl. Proč ho jenom, idiot, hned nezahodil? Snad už nemají nic dalšího.

Počkám na advokáta.

Zajisté. Bude tu co nevidět. Ale pochybuji, že vám bude v tomto případě k něčemu dobrý. Ten klíč tam skutečně byl. Kromě toho jsem se domníval, že jste nic nezákonného neudělal.

Můžete mít pravdu, připustil po chvilce váhání Tom lehce nezávazným tónem. — Asi mně ho dala pro případ, že by se jí něco stalo. Už jsem na to dávno zapomněl. Někdy to tak dívky u nás dělají.

Zdá se, že dívky u vás měly dost obav, že by se jim něco mohlo stát.

Jako všude jinde. Dívkám toho druhu… Poslední dvě slova řekl téměř štítivě.

Nu, dejme tomu, souhlasil Wood. — Vy jste na Dvaadevadesáté také garážoval?

Ovšem. Když jsem tam bydlel…

Jistě, jistě, přitakal opět Wood. — Měli tam dokonce i dílnu. To pro vás muselo být taky pohodlné, že?

Tom teď nevěděl, kam policista míří.

Já tomu moc nerozumím.

No, když si člověk potřeboval utáhnout nějaký ten šroubek, že? To přece nezajíždíte hned do servisu.

Ano. To ano.

Kupříkladu francouzským klíčem…

Tom zesinal. Tohle přece nemohou vědět! To nemohou vědět. Začal se třást, stejně jako se třásl, když vedl Wooda k sobě do bytu. Poslední zbytky jeho ranního klidu se rozplynuly pod tou nevinnou otázkou. Ale vždyť musela být opravdu nevinná! O tom přece nemohou nic vědět. Teď už by neměl odpovídat. Nechtěl však. aby kapitán poznal, jak silně ho touhle otázkou zasáhl.

V dílně bylo plno nářadí, řekl nejistě. Zaklesl prsty obou rukou pevně do sebe. A konečky přitiskl ke kůži, až vytlačily všechnu krev.

Já vím, já vím, kapitán přikyvoval. — Bylo tam plno nářadí. Já jsem ho tam viděl. Dokonce jsem si ho prohlížel.

Jako v každé dílně.

Ano. Přesně tak. Jako v každé dílně. Jako v každé dílně bylo všechno nářadí zašpiněné, zaolejované, umazané od vazelíny, mastné.

Tom pokrčil rameny: teď bych snad měl něco říct, rychle, hned… Ale nic ho nenapadlo.

Až na ten francouzský klíč. Ten byl tak úzkostlivě čistý, až přecházely oči.

Možná byl nový. Já dílnu nespravoval.

Ne. Vy jste dílnu nespravoval. Dílnu spravoval Graig Penhollow. Vydával se s oblibou za kuchaře. Zatkli jsme ho pro podezření z vraždy.

Díky bohu! Tom si oddychl, ale byl stále ve střehu. Když budou pátrat tímhle směrem, k němu nedojdou. Graig nic nevěděl. Nevěděl, kdy si Tom francouzák půjčil a že ho měl ve voze. A neviděl ho, když ten klíč vracel. Nikdo neviděl, když ho vracel zpět do plechové skřínky.

To snad není možné? podivil se.

Také tomu nemůžete uvěřit, co?

Zdá se mi to opravdu trochu neskutečné.

Nám taky. Zvlášť po tom, co nám prozradil jisté podrobnosti. Ale k tomu ještě dojdeme, zamlouval kapitán vlastní myšlenky. —Teď tedy ten francouzský klíč. Nový nebyl.

Asi ho někdo hodně zamazal a cítil potřebu ho vyprat.

Velice správné jste to řekl. Vyprat. Zpravidla ho každý jenom otře hadrem. Když už tu potřebu pociťuje. Ale vy jste to uhádl hned napoprvé. Někdo ho skutečně vypral. V benzínu a v odmašťovací. A vypral nejen klíč, ale i rukojeť. To je jistě zajímavé, že?

Proč by to mělo být zajímavé? Tom se téměř zajíkl. — Třeba měl hodně špinavé ruce, třeba zamazal rukojeť od vazelíny.

Ne. Neměl ruce od vazelíny, zavrtěl hlavou Wood a změnil tón. — Měl ruce od krve.

Od krve?

Wood se na Toma Ackleye pozorně díval.

Seděli v docela malé vyšetřovně s jedním stolem, nepříliš novým, železnou registraturou a stolkem, u kterého se nudil zapisovatel. Okno vedlo někam do dvora. Nebylo to žádné útulné prostředí.

Tom Ackley se díval na kapitána Roberta Wooda.

Wood, jak už víme, byl starší policista. Starší zkušený policista. Podobných lidí, jako byl Tom, měl tady v té vyšetřovně (a v jiných, ale vždycky stejných) na desítky. Na stovky.

A všichni byli nevinní.

Kromě zanedbatelného počtu těch, kteří se přiznali, kteří nechtěli nic tajit. Kteří se chtěli přiznat. Kterým bylo docela lhostejné, jaké to pro ně bude mít následky. Vzpomínal na Daniela Larkse. Tehdy byl tak v jeho dnešním věku. Pomstil se. Je to jistě ošklivé, mstít se, ale on to udělal. Možná se nepomstil, možná jenom odplácel. A přiznal se. Nikoho na tomhle světě už neměl. Jenom prý na nebesích a hrozně toužil se s nimi setkat. Už s nimi vlastně rozprávěl, už s nimi zase žil v pokoji a míru a jenom někdy se mu zdálo, že se vrací na zem. Že sedí mezi čtyřmi stěnami vyšetřovny a naproti němu je mladý seržant Robert Wood a ptá se ho na nějaké věci, které jeho již dávno nezajímaly. Řekl mu všechno podle pravdy a hned zase odešel zpátky. Do svého podivného světa, kde žil s mrtvými.

Ale zpravidla byli všichni bezúhonní.

A dívali se na Wooda s nevinností v očích, rozhořčeně, také uraženě a nadutě a také vyčítavě.

A také výhružně.

Možná že některý mezi nimi nevinný doopravdy byl. Kapitán Wood už si ani nevzpomíná. Ano. Tenkrát mladý Richardson. Nebo Dickinson? Na jméno se už nepamatuje. Ten byl skutečně nevinný. Netvářil se ani nevinně, ani uraženě, ani nadutě, ani vyčítavě. Tvářil se naprosto lhostejné.

— Já jsem nevinný a vaše věc je, abyste na to přišli. Naštěstí na to skutečně přišli, ale pouhou náhodou.

Jaký je Tom Ackley?

V kterém okamžiku zaváhá, kdy se zhroutí, kdy přizná všechno? Přicházelo to pokaždé jindy a nikdy se to nedalo bezpečně předvídat. Člověk, který ukradl televizor, zapíral až do konce a ani pak se nepřiznal. Ani v okamžiku, kdy mu předvedli ke konfrontaci ženu, které ho chtěl prodat. Ačkoliv se mu prakticky nemohlo nic stát, ačkoliv ho čekal směšný trest. Trojnásobný vrah, který vraždil své oběti tak chladnokrevně, jako jiný prodává zboží, lakuje automobily, píše divadelní hry, se sesypal hned na počátku a začal plakat a skuhrat a prosit. Byl popraven a do poslední chvilky to nepřestával považovat za nespravedlivý trest. Vraždil, zajisté, ale teď chtějí popravit jeho. Jeho! To byl přece rozdíl.

Tom Ackley se díval na Roberta Wooda.

Viděl obličej policejního úředníka, ani dobrý, ani zlý, klidný, vyrovnaný obličej. Trochu mu teď záviděl. Kde byl ten okamžik, kdy on se vzdal klidu na své tváři? Ještě někdy ve škole? A proč? Proč se ho vzdával? Mohl být teď třeba na jeho místě, na místě kapitána Roberta Wooda a mít před sebou nějakého člověka a vyslýchat ho. Dokazovat mu, že zavraždil jakousi Margaretu Deckerovou. Ne. Ne. On ji přece nezavraždil. On ji nezabil. To nebyl on. Neví vůbec, o co jde. Vždyť ji vlastně ani neznal. Ten klíč, ano. A chodila do Gale’s club. Chodila tam a byla mladá. A pěkná. Docela se mu líbila. Vodila si domů zákazníky. Jeho také. Byla dobrá. Nic zvláštního. Ale dobrá. Přestože jí bylo šestadvacet let. Měl takový dojem, že chtěla odejít. Že chtěla odejít, ale neměla kam. Nebylo kam. Jen málokteré se to podaří.

Možná ten malíř.

Ale to byl opilec.

Stejně by nakonec zase musela na ulici. Malíř. Ale i on měl na tváři něco z Woodova klidu a vyrovnanosti. To je tedy to mít čisté svědomí ?

Jemu je teď čtyřicet let. Kolik dostane ? Ale ne. Ne. On je přece nevinen. On Margaretu nezabil. Na tom francouzáku přece nikdo nenajde jeho prsty. A pečlivě vyplavil každou kapku její krve. Jak to, její krve? Tak přece ji zabil? Počkal, až David Mosley odešel, a použil klíč, který našli v kanceláři. Ještě byla oblečená. Na krku měla ten svůj nugget, takový pěkný přívěsek. Zastihl ji v ložnici. V očích měl napsáno, že ji zabije. Hrůzou ani nevykřikla. Strnula, neschopná pohybu, neschopná zavytí, neschopná zavřít oči. Dívala se na něj do posledního okamžiku. Až ta rána smetla její pohled. Zabalil francouzský klíč do ručníku, aby mu neumazal sedadlo, aby nekapal na schodech. Stačila ta jediná rána…

— Ano. Zabil jsem Margaretu Deckerovou.

David se probudil v poledne. Bylo dvanáct hodin a nějaká minuta. Hodinky mu nešly nikdy příliš přesně. Srpnové slunce nad New Yorkem si hledalo cestu, kudy by proniklo do ulic. Teď to bylo ještě snadné. Nebo snadnější. Vzduch se vlnil horkem a roztřásal paprsky do všech koutů, ve kterých David žil a bydlil, ve kterých chodil na snídaně k Horace Beasleyovi, kterými si vodil mladé černošky po schodech do tohoto bytu v Monterey, v East Tremontu, Bronx, město New York, stát New York. Do bytu s koupelnou, kde se mohli společně osprchovat a čistě vydychnout na lůžku.

Co s penězi ?

Nemůže si přece on, černý taxíkář v New Yorku, uložit do banky dvě stě tisíc dolarů. Nebo kolik jich v té tašce je. Má konto. Bez nebezpečí na ně může uložit stovku. Pět set. Možná tisíc. Ale kdyby se to opakovalo, už pokladník zavolá svého fízla a vysype mu, že on, David Mosley, ukládá najednou nějak příliš moc peněz.

Když si je nechá u sebe, tak mu je ukradnou.

Může si najmout safety deposit box a nechat tam peníze ležet. Mohl by si je uložit na několik kont do různých bank a poboček. Ale stále by to byly příliš velké částky, aby je ukládal „cash”.

Nejlíp odjet. Pryč. Daleko. Odjede do Kanady. Uloží si peníze tam. Na několik kont. Bude opatrný. Náhle zatoužil po Ethel. Po jejím úsměvu. Po jejím horkém, přilnavém těle, po té živočišné radosti, s jakou se mu dávala, po té živočišné radosti, s jakou ho přijímala. Po prstech, už teď trochu zhrublých od salátů a brambor a příprav a uklízení, ale stále přejemně hladících jeho tvář. Po její únavě, s jakou se mu potom stulila do náruče. Po jejím klidném dechu, jenž dával jeho bytu zvláštní atmosféru. Už pár dní ji neviděl. Včera… Ano, včera byl u Kenny. Měl bílou ženu. Jak se to stalo? Z hlediska milostných zážitků mu jistě neutkví v paměti. Jenom ta její bílá, vytoužená kůže. Ta bělost, kterou vykřikovala do pokoje, jak tak klečela zády k němu a trpěla jeho rozkoš. Jinak nic. Nestála za to. Každá černá, kterou měl, byla lepší.

Oblékl se, přendal peníze z brašny do malého příručního kufříku a vyšel na ulici. K Horace Beasleyovi zamířil pěšky.

Jestli jdeš na snídani, tak je pozdě, přivítal ho širokým úsměvem. — Ale jestli chceš výbornej lunch, tak jsi přišel akorát.

Budeš muset počkat, až ho začnu chválit já.

Beze strachu, zubil se Horace.

Měl tam plno. Nebylo příliš horko, spíš takový teplý, příjemný den. Modrá obloha, bílé řídké mraky. Přeletěly pod sluncem, nechaly město trochu vydychnout a zase ho odhalily. S každým návštěvníkem prohodil pár slov a na každého se takhle široce usmál. Všem u něj chutnalo. Davidovi přinesl na talíři dva veliké hamburgery s dvojitou porcí masa, přesně takové, jaké mohl dostat kdekoliv jinde. Ale nikde jinde by mu tak nechutnaly jako právě u Horace Beasleye.

To je jídlo, co? zasmál se Horace nahlas a přisunul před něj ledovou šťávu. — Takový jinde nenajdeš.

David se usmál taky.

Trnu obavou, aby se ti nic zlýho nepřihodilo.

Umřel bys hlady, co?

To snad ne. Ale už nikdy v životě bych si nepochutnal.

Horace se nad něj sklonil. Ten úsměv, který měl stále na

tváři, ten zmizel a zůstal jenom úsměv, který nosil v myšlenkách.

Je nahoře. Zachránili ji.

Co jí bylo ?

Nic. Zesláblá. Máma se chytila poppy a…

David přestal poslouchat. Odněkud na něj Horace mluvil, ale jeho slova se zastavovala v uších. Poppy. Ten rovinatý kraj na jihu Indiány. Ty zrající lány. Zvlněné, daleké, rozhozené po obou stranách silnice…

Jestli chceš, můžeš se na ni jít podívat. A vem si tam kabát.

Horace musel obsloužit dalšího hosta, neboť nic není nutnějšího než obsloužit dalšího hosta. Nasadil si opět na tvář svůj úsměv a byl to dobrý úsměv, neboť Horace Beasley se měl proč usmívat.

David stoupal po dřevěných schodech. Dveře nebyly zamčené. Seděla na stejném lůžku. Černá dívčina s velikýma očima, jenom na čele neměla velikánskou ruku Horace Beasleye a nechvěla se zimnicí. Tvář měla jasnou a čistou, líbeznou ve své hladké neporušenosti, velké rty připomínaly květinu s kapkou rosy. David se k ní ostýchavě sklonil. Usmála se mu vstříc.

Tys mě vezl do nemocnice.

Škoda že jsem nevěděl, kdy se budeš vracet. Přijel bych pro tebe.

Dovezli mě sanitkou.

Hlavně že už jseš zase zdravá.

Ale k mámě se už nevrátím. Zůstanu u tatínka.

To uděláš dobře, pochválil ji a v duchu si pomyslil: jen aby ji máma nechtěla zpátky. Sáhl do kapsy a pak do druhé. V žádné neměl nic, co by jí mohl dát.

Nevěděl jsem, že už jseš zpátky, víš. Proto jsem ti nic nepřinesl.

To nevadí, usmála se dětsky. — Jdeš si pro kabát, viď?

Prohledával kapsy kabátu a vytáhl zapomenutý hlavolam,

několik barevných ocelových kroužků a čtverců, krátil si jím chvíle při čekání na zákazníky.

Heleď, naklonil se nad postel, — myslíš, že dokážeš prostrčit ten zelený kruh tak, aby prošel všemi čtverci?

Napětím jí zmizel z tváře všechen úsměv.

Za jak dlouho to musím mít hotový?

Než zase přijdu.

A kdy přijdeš? nezvedla oči.

Zítra, Janetko. Po snídani.

To to jistě dokážu.

V té chvíli pro ni přestal existovat. Vzal si z věšáku kabát a sestoupil na ulici. U stolků se trochu vyprázdnilo. Vrátil se ke svým hamburgerům. Horace Beasley se po něm s hrdostí ohlédl. Horace Beasley byl dnes jistě velice šťastný člověk.

Můžu si od tebe zavolat? křikl na něj David.

INTERMEZZO TŘINÁCTÉ HODINY

Kapitán Roy Oglesby seděl ve své pracovně na Federálním úřadu pro potírání narkotik sám. Díval se z okna do teplého, příjemného dne nad New Yorkem. Modrá obloha, bílé řídké mraky. Přeletěly pod sluncem, nechaly město ve stínu trochu vydychnout a zase ho odhalily.

Kdyby tak on dokázal odhalit stejně snadno ten newyorský zdroj heroinu! Musela tu být někde rafinérie. Už o tom nemohlo být pochyb. Ale kde?

Kde?

Kde jenom mohla být?

Mohla být samozřejmě všude. Roy by se nepodivil, kdyby ji nakonec objevili v přízemí tohoto domu, stejně by se nepodivil, kdyby byla ukryta v kesonu na dně East River nebo Bronxu. Jenomže stále nevěděli kde. Myslil na ty podniky v Spuyten Duyvil, ale nezdálo se mu, že by měly přímé spojení s rafinérií. Ale zase: obě prostitutky, které získali pro spolupráci (a které za to zaplatily životem), z toho prostředí byly. Barman z Gale’s club zabil Margaretu Deckerovou. Na to přišla policie až díky jeho neznámému informátorovi. Kdo zabil Betty Donleyovou? Také on? Informátor má zřejmě strach, aby se mu nestalo něco podobného. Proto zůstává raději v pozadí. Roy se mu ani trochu nedivil. Mnoho, ochrany by mu poskytnout nemohl. Ani on, ani městská policie. Ale zase, myslil dál, překupníci drog jen zřídka sahají k likvidaci.

Tom Ackley.

To je úlovek pro Wooda.

Jenže on, Roy Oglesby, vychází stále naprázdno.

Obrátil oči na město. Povědomé tvary mu šplhaly do očí, každý tam měl své místo. Byly to snad ony, které zformovaly jeho obličej do geometrických tvarů ? Kolmice budov, přímky ulic, horizontály mostů ? Někde za nimi pomalu mizely osmitisícovky Velkého Lososového jezera. Rozplývaly se čím dál tím beznadějněji a už z nich pomalu zbývala jen jména; Cliff, Shaw, Silvertip, Readhead.

A touha.

Na stole zazvonil zelený telefon. Spěšně se odtrhl od okna a sáhl po něm.

Ano.

Dostanete hovor z čísla 535-7314 pro Ronalda Outwatera. Linka se napojí během deseti sekund.

Hlas se odmlčel.

Pět, čtyři, tři, dva, jedna, mluvte.

Hallo! Tady je Outwater.

Hallo! Jak to dopadlo s Tomem ?

Dnes dopoledne se přiznal k vraždě Margarety Deckerové. Děkujeme vám za tu informaci. Nechcete mě navštívit?

Nechci, odmítl hlas ve sluchátku. —A teď poslouchejte. Vrah, který má na svědomí Leu Farleyovou a Sandru Macklinovou, se chystá zavraždit dnes večer v sedm hodin Evonnu Spradleyovou, 424, Východní 68. Je to blízko tý nemocnice na rakovinu. Máte to napsaný ?

Roy se chvěl rozčilením.

Moment, dopisuju to. Poslyšte, to je informace! Jestli…

A teď si pište dál. To, co spatřila Margareta Deckerová u Jerryho, to bylo pár balíčků upravenýho heroinu. Jerry si to uvědomil, a proto musela zemřít. Ten heroin pocházel Z jejich vlastní laboratoře. Je umístěna v domě číslo čtyři na Východní Dvaadevadesátý. Tam, co byla ta herna. Pod ní. Pod ní jsou prostory, kde ho vyrábějí. Jde se tam, nemýlím-li se, montážní jámou z garáží.

Hallo, hallo, jak to… Jste tam ještě?

Ale informátor tam už opět nebyl. Informátor si šel dojíst své dva báječné hamburgery a dojídal je s velkou chutí.

Kapitán Roy Oglesby, vedoucí oddělení omamných látek na Federálním úřadu pro potírání narkotik, se už ke svému oknu nevrátil. Bylo 1,07 P.M., když zdvihl telefon a vyťukal číslo kapitána Wooda.

David si na svých hamburgerech u Horace Beasleye opravdu pochutnával. Teď se vlastně už nemá čeho bát. Nebo ano? K čemu se vlastně Tom Ackley přiznal ? Kromě zavraždění Margarety Deckerové? Že zaměstnával jeho? Davida Mosleye? Černého taxíkáře? Mohl se pokusit na něj svalit vinu za zavraždění Margarety Deckerové. Ale to neudělal a teď už je pozdě. Už se přiznal. David věděl od počátku, že to udělá. Měl to v očích. Slabost, zbabělost. David ho chtěl nenávidět za Margaretu, ale nějak nemohl. Náhle ho nemohl nenávidět, ačkoliv jenom z nenávisti k jejímu vrahovi všechno tohle nebezpečí podstoupil. Všechno nebezpečí, které bylo pro černého taxíkáře z newyorského Bronxu dvojnásobné, než mohlo být pro bílého. Ale co když mu Outwater lhal? Co když se mu tak úplně věřit nedalo? Co když se v něm Margareta mýlila? Už si ji ani nedovedl představit živou. Nedovedl si představit, jak mu ta její bílá ňadra dýchají v ruce.

Spatřil je mrtvá.

Mrtvá.

Ale Toma stihne trest! Biblický trest. Oko za oko, zub za zub.

— Dnes jsi byl mým hostem, vytrhl ho z přemýšlení Horace Beasley s širokým úsměvem na tváři.

David nasedl do vozu, teď si koupí nový, a zamířil ke Gale’s club. Ethel tam už jistě bude. Smluví si s ní něco na večer. Nebo na zítřek. Mohli by také odjet spolu. Hned. Nebude to nápadné? Proč? Nebo by měl jet sám? Patricie toužila se podívat domů. Kde je vlastně jeho domov? Narodil se tady. Byl to opravdu jeho domov? Nebo snad patří někam jinam? Do rovníkového pralesa? Nevěděl ani, kde hledat rovníkový prales. V Africe ? V Evropě ? V Asii ? Kde je země, ve které panuje soulad mezi duší a krajinou kolem? Mezi myšlenkami a tím, co člověk dělá? Žijí tam v chatrčích, jaké viděl nedávno v televizi, nebo v domech, jaké se stavějí v New Yorku? Loví zvěř a pěstují obilí, nebo chodí do továren a obchodů a řídí taxi? Jak by se k němu chovali cestující? Jak by ho přijal prales? Odpadlého syna. Poskytuje všem dost obživy ? Poskytl by ji i jemu? Ale on je teď bohatý. Není závislý ani na pralese, ani na městě. Stačí přežít ještě dnešek. Pak už nemusí mít z nikoho strach.

Jen o peníze bude mít strach. Aby mu je někdo neukradl. Co se dělá s takovou spoustou peněz? V kapsách je přece nosit nemůže. Nevejdou se tam. A ty nadité kapsy by byly nápadné. Pro tolik peněz je tady kdekdo ochoten tě zabít. Vlastně — pro daleko méně!

David Mosley měl velké starosti.

Roy Oglesby si smluvil s Woodem schůzku na druhou hodinu. Měl by jít asi dolů na Centre Street, ale po zralé úvaze - vzhledem k přátelským stykům - se rozhodl pro Wooda. 1 za tu cenu, že mu bude muset, možná, půjčit nějaké lidi. Mimochodem: mnohem líp vycvičené, než má Wood. Roy Oglesby myslil jasně a přesně. Kdyby měl Robert Wood dostatek prostředků a víc lidí, měl by také podstatně lepší výsledky. Pochopitelně, zločinnost nelze nikde na světě zlikvidovat. Ale lze ji udržovat v únosných mezích. Jenže boj proti zločinnosti tu zdaleka není v popředí pozornosti. A horší než se zločiny to je s narkomanií. Kde jde o tak obrovské zisky, tam to spravedlnost vždycky prohrává, řekl si Oglesby cestou ve voze.

Srdečně se přivítali.

Jsem rád, že tě zas po čase mohu uvítat u sebe, řekl Wood a nabídl mu kávu. — Objevili jste někde u nás drogy?

Taky, přijal host nabízenou kávu, — ale dnes máš ty přednost.

Tak se na to posaď.

Znali se dávno, ale uplynulo už také dost času, co se jejich cesty rozdělily. I tak se však stýkali, neboť narkomanie a zločinnost byly neoddělitelné. Oglesby přešel hned na počátku do oddělení boje proti drogám, a tak trochu „zmizel“. Moc lidí ho neznalo. Wooda ano. Wooda znali. Ale i tím se obě instituce odlišovaly.

Z Woodovy kanceláře nebyl zdaleka tak pěkný pohled na město jako z Federálního úřadu. Rozhodilo kolem své ulice, ve kterých převládala neřest a ošklivost. Krásu, neboť New York je zajisté i krásný, tedy krásu si ponechaly jiné části a jiné ulice. Monumentální a nezapomenutelné a úchvatné. Oba muži však město vnímali vždy clonou svého povolání; statistikou zločinů, tunami zabavených narkotik. A tak jim jeho půvaby v lehce zamlženém oparu uplývaly někam, kde by mělo být krásně (a kde pravděpodobně také krásně bylo), ale kde oni viděli jen šedivé barvy.

Tak oč jde? začal Wood. — Když tedy mám přednost. A ještě jednou děkuji za Margaretu Deckerovou.

Roy Oglesby se natáhl pro šálek kávy:

Pamatuješ se jistě na ty dvě vraždy z vilnosti ?

Jak by ne. Ty snad víš, kdo to udělal ?

Dnes v sedm hodin má dojít ke třetí.

Wood stiskl svůj koflík tak, že mu zbělely klouby, slabě jím zazvonil o talířek. Jako když dozvání starý mechanický budík.

Kde?

V bytě Evonny Spradleyové. 424, Východní 68, Manhattan.

To víš ze stejného pramene?

Kapitán Wood se dosud nenapil.

Ano.

Je to snad jasnovidec?

To nevím. Ale zatím sis na něj nemohl stěžovat. Mám na mysli Toma Ackleye.

To jistě ne. Znáš ho aspoň ty?

Neznám. Zřejmě o to nestojí, řekl Roy Oglesby po pravdě.

Myslíš, že má sám něco na svědomí?

Myslím, že ne. Mám takový dojem, že je to černoch.

Takže vrah by mohl být taky černý?

Roy Oglesby pokrčil rameny. — Jsem přesvědčen, že on ho zná.

Abychom nečekali tady a zatím někde docela jinde…

To ti zaručit nemohu, ale může ti to být jedno, ne?

Všechny osamělé ženy hlídat nemůžeš. Tak to zkus s touhle, usmál se Oglesby nad svým šálkem.

Jak se k tomu mohl dostat?

To nevím. Ale už dvakrát jsem udělal takovou zkušenost: Tam, kde se my se svými počítači, se svou nejnovější a nejúžasnější technikou, která bezpečně rozpozná každou pranepatrnou částečku všeho, nemůžeme dobrat výsledku, tam černí nebo žlutí svým způsobem myšlení najdou konečnou spojnici, která nám mezi jednotlivými výsledky chybí. Naše přísně specializované údaje stojí nějak příliš samy o sobě a ne vždy k nim máme mozek, který by nám je skloubil dohromady. Možná, dodal zamyšleně, — že je k tomu zapotřebí něco navíc. Nebo prostě něco jiného, co my nemáme. Co nám nemůže dát žádné vzdělání a možná ani zkušenost.

Asi máš pravdu. Doufám, že máš pravdu, vzpomněl si Wood na svého černého seržanta a vyloupené klenotnictví. — Ale to příliš času nemáme.

Hlavně ty nemáš příliš času.

Můžeš se zdržet? zeptal se krátce Wood.

Proto jsem přišel.

Wood zvedl sluchátko. Ozval se mu službu konající člen bronxské pobočky policie města New York.

Kdo všechno je volný pro velkou akci ? A kdo je dosažitelný? Zjistěte mi to a oznamte! Ať sem s tím přijde Dean Snyder.

Zavěsil a obrátil se zpátky na Roye.

Máš někoho volného?

Roy Oglesby se usmál.

í proto jsem přišel.

O.K., usmál se i Wood a konečně došlo i na jeho kávu. Nebyla sice už teplá tak, jakou ji měl nejraději, ale přesto mu chutnala.

Evonne Spradleyová se vrátila do svého bytu krátce před šestou hodinou. Přivítal ji tam muž, kterého v životě neviděla, velice zdvořile ji pozdravil a vysvětloval:

— Nelekejte se. Nejde o vloupání, spíš něco naopak. A položil na stolek průkaz detektiva newyorské městské policie.

Jak jste se sem dostal?

Vzpamatovala se velice rychle.

Dveřmi. Nebylo to nijak obtížné. Rozhodně by to nebylo obtížné ani pro skutečného lupiče.

A co tady chcete?

Původní leknutí se změnilo v překvapení a teď už byla jeho přítomností i trochu dotčena.

Dostali jsme zprávu, že máte být vyloupena.

Já?

Právě. Doufám, že nechcete tvrdit, že by tu lupič nenalezl nic, co by ho mohlo zajímat.

Jako v každém jiném bytě. Jenomže nechápu, jak jste…

Já vám to vysvětlím. Neposadíte se?

Poprvé se maličko usmála.

Pomohl jí z lehoučkého pláště.

Evonne Spradleyová byla skutečně krásná žena. Z těch, jejichž půvaby jsou uznávány všeobecně. Krásnou ji shledávali všichni. Muži a kupodivu i ženy. Světle žluté vlasy jí padaly v bohatých vlnách až na ramena. Vlnily se od uší dolů. Měla modré oči, přesné a dokonale souměrné rysy, vláčné pohyby, koneckonců byla to modelka, plnokrevný krok, všude přiměřené proporce, které nikdo nemohl označit ani za přehnané, ani za nedostatečné. Rty smyslné, ale ne tak, abyste hned při prvním pohledu na ně ji zatoužili svlékat. Vůbec se nepodobala bezduchým kráskám, které mezi diváky chrlily filmové společnosti. Ale měla by to zkusit i ve filmu. V takovém, kde herečky chodí oblečené.

Dean Snyder musel intenzívně myslit na to, proč tu vlastně je.

Děkuji za pozvání, odpověděla zdvořile a popošla ke křeslu. —Nalijete mi něco? Abych se trochu vzpamatovala.

Rád.

S jistotou přistoupil k baru a vůbec se zdálo, že je s bytem dokonale seznámen. Skutečně. Nepřivedla by ho do rozpaků, ani kdyby požádala o ručník, o podprsenku, o kaviár či o plášť do deště.

Co si dáte? zeptal se.

Amontillado.

Vytáhl láhev Harveysova sherry a nalil jí přesně tolik, na kolik právě měla chuť.

Nenapijete se se mnou?

Po službě kdykoliv a kdekoliv.

S chutí se napila.

To je výborné. Být na návštěvě u policisty. Ve vlastním bytě. To se mi nemůže docela nic stát, že?

Jestlipak by takhle žertovala, kdyby věděla, oč doopravdy jde, napadlo ho. A že je kvůli ní v plné pohotovosti dvacet mužů. Jinak měla ovšem pravdu. Nic se jí nemohlo stát. Nic se jí nesmělo stát. Nic se jí nemohlo ztratit. Dokonce něco přibylo. Jeden mikrofon pod lůžkem. Jeden v koupelně ve větráku chladicího zařízení. Jeden v předsíni nad světlem a jeden v kuchyni za závěsnými skříňkami. Ale o tom se Dean nezmiňoval.

Díky tomu, že jsme se o tom dozvěděli včas.

Tak to jsem opravdu ráda. A víte co? Já vám to tu nechám všechno, jak to je, a vy si ho chytejte sami. Já u toho přece být nemusím.

I tak by to šlo, souhlasil, — ale přesto bychom dali přednost tomu, kdybyste spolupracovala.

Ještě maličkost, upozornila ho jemně a namířila na něj pistoli (stačil si všimnout, že to byla Beretta Minx dvaadvacítka). — Budete teď tak laskav a tu legitimaci položíte na stůl ještě jednou. A sahejte pro ni velice opatrně, ano?

Přívětivě se usmívala, ale pistole se jí v ruce ani nepohnula. Mířila neochvějně doprostřed jeho těla. Možná že by se kulka zastavila o hrudní kost, pomyslil si, ale ani ho nenapadlo nechat ji to vyzkoušet.

Byl by to dobrý vtip. Opravdu. Vykrádat takovýmhle způsobem byty. Nebo se zbavovat jejich nájemníků, rozvíjela nenuceně dialog.

Dean Snyder nebyl dvakrát nadšen tímto vývojem situace, protože si dovedl velice dobře představit, jak se asi baví kolegové vedle v sousedních bytech a ve voze na ulici. Ani v nejmenším nepochyboval, že jejich technika funguje přesně a spolehlivě.

No, a já si teď, řekla, když položil opatrně na stůl služební průkaz, — když dovolíte, zavolám poručíka Smalleye. Možná to nebude právě váš představený, ale zato mně zjistí velice rychle, koho mám v bytě.

Nezbývá, než panu poručíkovi závidět, souhlasil Dean zdvořile, — že má u vás takovou důvěru.

Nechte teď laskavě řečí, abych dobře rozuměla. Mimochodem, absolvovala jsem střelecký kurs s velmi slušným výsledkem. Přinejmenším s takovým, že vás spolehlivě na tyhle tři kroky zasáhnu dřív, než vyskočíte.

Byl v nevýhodné pozici. Dlouhé nohy měl nataženy rovně před sebe, ruce zaklesnuty na opěradle. Vyskakovat ho ani nenapadlo.

Sáhla po telefonu. Měla ho při ruce. Poručík Smalley zřejmě patřil mezi její dobré známé, protože jeho číslo znala nazpaměť.

Hallo, Clayi, pravila do sluchátka. —Jak se daří?

Asi se mu dařilo dobře, protože chvilku s úsměvem naslouchala. Byla opravdu velice chladnokrevná. Dean Snyder se pro všechny případy ani nepohnul.

Ale mám tady návštěvu, informovala ho, jak se daří jí.

Ne, závidět mu nemusíš. Doopravdy. Byl tady u mne o něco dřív, než jsem přišla domů, a tak tu teď sedí a já na něj mířím pistolí.

Ne. Zatím nikoho neposílej. Ani nejezdi. On totiž tvrdí, že je od policie. Dokonce přede mne položil služební průkaz.

Moment, přisunula si legitimaci k sobě. Položila sice sluchátko, ale mířit na nezvaného hosta nepřestala. — 14 372 a zní na jméno Dean Snyder. Buď ho ukradl, anebo je to on.

To by mohlo být. Dlouhý je dost a černé vlasy má taky.

Tak dobře. Ale pak chci s tebou mluvit ještě já.

Položila sluchátko na stůl a pokynula Deanovi hlavou.

Stále mu mířila na tu hrudní kost. Zvedl telefon:

Dal bych přednost, kdyby ses kamarádil s trochu důvěřivějšími ženami, řekl na úvod.

Poručík Clay Smalley z Úřadu pro identifikaci zločinců se smál tak nahlas, že Dean musel odtáhnout sluchátko od ucha.

Krásná, to ano. Příjemná až do okamžiku, než vytáhla tu dvaadvacítku…

Dostali jsme dost spolehlivou hlášku, že se tu večer bude konat něco nekalého, vysvětloval opatrné.

K tomu jsem v jádru ochoten. Za předpokladu, že ji budu moct chránit neprostříleným tělem.

V každém případě, kdyby ses dozvěděl, že jsem se odebral na věčnost, můžeš jít najisto.

Jo. Já ti ji zase předám.

Ještě stále na něj mířila. Měl štěstí, že se znala právě s Clayem Smalleyem. Kdysi na nějakém cvičení bydleli spolu. Ale příliš často se nevídali. Vlastně od té doby vůbec ne.

Vzala si sluchátko.

Nějak moc dobře jste se spolu bavili.

Víš docela určitě, že mě ani neoloupí, ani neznásilní?

Rozesmála se bezmála jako prve Clay.

Tak abych si tu pistoli nechala při ruce.

Položila ji na stůl.

Bye, bye. A někdy si vzpomeň sám a neposílej za sebe náhradníky.

Odložila telefon a usmála se i na Deana Snydera:

Prý ručí jenom za to oloupení.

Dean se snažil úsměv opětovat, ale uvnitř ho zamrazilo. Když si uvědomil, na koho čekají.

Alespoň o něco nemusíte mít strach. Teď bych se zase potřeboval napít já.

I ve službě?

Výjimečně.

Vstala a šla k baru.

Tak jaké mi dáte instrukce?

První, kterou nesmíte překročit: ať k vám přijde na návštěvu kdokoliv, ať už jste ho čekala, nebo nečekala, ať je to někdo cizí, nebo se znáte důvěrně po celý život, prostě nikdo nesmí mít tušení, že jsem u vás v bytě.

Lehce se usmívala nad sklenkou Jacka Danielse, kterého nalila jemu.

To je to tak vážné ?

Velice, řekl důrazněji, než zamýšlel.

Dobrá. Staví se tu na chvilku jedna známá a pak tedy budeme čekat.

V kolik má přijít?

Kdo?

Ta vaše známá.

Kolem sedmé.

Kolem sedmé, opakoval jasně a zřetelně a trochu znejistěl. — Já budu, když dovolíte, támhle pod tím lůžkem, ukázal na pohovku na opačné straně pokoje. Krajkový přehoz na ní padal až téměř na zem.

Nebude to trochu divadelní?

Hlavně to bude praktické. V případě potřeby odtamtud mohu střílet.

Vzala se stolu berettu a uložila ji zamyšleně do kapsičky jasně červeného kabátku.

Tak snad abyste se pomalu chystal. Je za pár minut sedm.

Až někdo zazvoní, vklouznu pod pohovku.

Stačil to tak právě dopovědět, když se ozval zvonek.

To si tedy pospěšte!

Ale už se neusmívala.

Vklouzl pod pohovku. Už předtím si tam vymetl prach. Jistě. Aby se nezamazal. Ale také, aby mu nevnikl do nosu a nechtělo se mu kýchnout. A aby mu nevnikl do očí. Až bude mířit. Protože mířit a střílet bude muset v případě potřeby přesně a rychle.

Dean Snyder byl sice relativně mladý, ale byl jedním z nejlepších střelců u newyorské policie vůbec. Byl také chladnokrevný. Je totiž podstatný rozdíl nastřílet v klidu na střelnici devadesát osm ze sta možných a střílet, když vám kolem hlavy létají kulky a vy běžíte sto stop a možná dvě stě, pět set nebo i víc a srdce vám bije až někde u té hrudní kosti, kterou se mu dnes podařilo zachránit. A je také něco jiného střílet přesně a rychle v situaci, kdy na vás někdo míří nabitou zbraní a hodlá ji použít. Všechny ty potřebné vlastnosti střelce v určité míře Dean Snyder měl. Alespoň kapitán Wood byl o tom přesvědčen. Kromě toho byl svobodný a neměl žádné děti. Jistě praktické kritérium při výběru někoho, kdo bude stát tváří v tvář bestiálnímu sadistickému vrahovi. Který se bude bezohledně bránit, neboť ví, že nechat se dopadnout znamená pro něj v každém případě konec.

Připravil si tedy kapesník, aby si mohl otřít ruce, kdyby se mu potily, a lehce uchopil služební osmatřicítku.

Ode dveří slyšel veselé ženské hlasy. Doufejme, že se návštěva dlouho nezdrží. Nechtěl by tu mít příliš lidí, až dojde ke střílení. Lehl si co nejpohodlněji. Byl jenom v ponožkách. Boty si zul, aby se vyvaroval jakéhokoliv hluku. Závěs byl průsvitný. Průsvitný a praktický, protože světlo, které na něj z pokoje dopadalo, ho činilo dokonale neprůhledným. Naopak směrem do pokoje Dean dost slušně viděl.

Vítám vás. Jak se daří? slyšel Evonne.

Děkuji, dobře. Ale jen tak tak jsem to stihla. Ještě jsem si něco obstarávala u Goodmana.

Prádlo?

Ano. Něco jsem si koupila. Ale nevím, jestli jsem si vybrala dobře. To vy byste mně poradila líp.

V tom si každá žena poradí sama. A dobře.

Tak proč jsou módní přehlídky?

Aby dámy věděly, z čeho si mají vybrat.

Nu, na to ještě dojdeme. Vy tu někoho máte?

Dean z obou žen viděl prozatím jenom nohy. Ne že by to byl nepříjemný pohled, ale přece jenom stále nevěděl, komu má připsat druhý hlas. Nohy byly pěkné. Oboje. Věk druhé ženy se dal podle nich jen těžko určit. Třicet? Pětatřicet? Čtyřicet? Drahé elegantní švýcarské střevíce. Ty nebyly z obchodního domu. Koneckonců Evonniny také ne.

Zřejmě se zarazila. Asi pohlédla na stolek. Gosh! Nechal tam svou sklenici.

Ach tak, řekla hostitelka s dokonalým klidem. — Stavil se tu známý, a tak jsme vypili skleničku. Dáte si také?

Já že jste říkala, že budete sama.

Také jsem.

Tak to si sklenku něčeho dobrého dám.

Já si dám ještě jednou, zasmála se Evonne a odešla z Deanova zorného pole k baru. Potom se vrátila a obě ženy usedly a Dean je konečně spatřil. Řekl si, že by dal určitě přednost modelce. Ta druhá byla zřejmě starší. Tak osmatřicet, možná čtyřicet, odhadoval. Ale nějak se tu usazovala. Bylo čtvrt na osm. Nebyl to nakonec jen planý poplach? Kdy celou akci odvolají? On odtud ovšem nemůže… Ne že by mu tam něco chybělo. Podíval se znovu na návštěvnici. Tmavé vlasy, rovné, dlouhé, vpředu rozčísnuté pěšinkou, přesnou a rovnou, jako by jí po hlavě sklouzl nůž. Pod jemnými vráskami už trochu ztvrdlé rysy. Husté obočí, oči asi modré. Jistě inteligentní žena. To byla Evonne také a jistě by si nepozvala „známou“, která by taková nebyla. Řeč přešla opět na zakoupené prádlo.

Opravdu nevím. Nosí se teď podprsenky s rozpínáním vpředu nebo vzadu?

To je jedno. Hlavně aby byla dobře tvarovaná. A Goodman má v tomhle dobrý výběr.

Mimochodem, abych nezapomněla. Zítra dopoledne se máte zastavit u Stanleye Kramera. Toho režiséra. Znáte ho?

Jak by ne! Samozřejmě jenom podle jména. A opravdu mě přijme?

Ovšem. Výslovně mi to říkal. Dnes musel někam odjet a zítra v jedenáct vás očekává. Ukazovala jsem mu vaše fotografie a myslím, že tu roli určitě dostanete.

Evonne byla očividně potěšena. Vida, řekl si Dean, přece zkouší film.

Moc vám děkuju.

Ale to je přece maličkost. Byla bych ráda, kdybyste se podívala na to prádlo.

Samozřejmě, souhlasila modelka ochotně.

Není to takové, jaké jste posledně předváděla, ale to jsem nikde neviděla.

To bylo od Bryanta. Řeknu vám, kde ho dostanete.

Otočily se ke stolku a pak slyšel Dean Snyder už jenom

šustit rozbalovaný papír. Pak spatřil nějaké krajkové podprsenky, pokud to stačil rozeznat, a kombiné a další prádlo.

Myslíte, že jsem koupila dobře?

Docela jistě. V příští sezóně se nebude nosit nic jiného.

A myslíte, že to bude vhodné i pro mě?

Určitě!

Nejsem na takové prádlo příliš stará?

Ale co vás napadá.

Nechtěla bych být směšná. Víte co? Já si ho obléknu a vy se na mě podíváte, ano?

Beze všeho, zasmála se Evonne a začala se bavit.

Ale nečekáte opravdu nikoho, viďte?

Ne, můžete být bez obav. Už nikdo nepřijde, řekla a znovu se zasmála při pomyšlení, jaké show tady poskytne ukrytému policistovi. Druhá žena zmizela v koupelně.

Evonne s chutí upíjela ze své sklenice.

Potom se ta druhá vrátila. Dean ze svého místa viděl zase jenom její nohy. Prošla dvakrát pokojem, téměř jako při přehlídce. Vzadu u okna ji spatřil až do pasu. Nejprve zezadu. To byla docela pěkná, bílé prádlo jí těsně přiléhalo k pevným obrysům. Když se otočila, měla uprostřed seshora až hluboko dolů jenom krajku. Podprsenku nezahlédl.

Velice šik, chválila Evonne. —Takhle se opravdu můžete ukázat každému. Mohla byste jít i na přehlídku.

Já vím, zasmála se ta druhá. — S prádlem. Ale co ta postava ?

Máte krásnou postavu.

Jak bych se mohla měřit s vámi? Vy máte krásnou postavu. Na vás by se to prádlo vyjímalo docela jinak. Nechtěla byste ho zkusit? zaprosila,

Proč? Vždyť na vás je opravdu…

Prosím vás. Chtěla bych ho vidět na vaší postavě. Takhle na sobě to člověk vlastně nikdy pořádně nevidí.

Ale s radostí, zasmála se opět Evonne. — Když vás to potěší…

Začala se rutinními pohyby modelky svlékat přímo v pokoji. Šest stop od Deana Snydera, bohužel nikoliv na místě, kam by dohlédl.

Máte opravdu nádhernou postavu, řekla ta druhá žena a Dean zpozorněl. Hlas jako by jí přitom trochu přeskočil.

Hladkou pleť. Krásná ňadra, pevná, nádherná…

Evonne neodpověděla. Všimla si toho také?

To kdybyste viděla takhle mě. Podívejte, to není ani k přirovnání.

Návštěvnice si stáhla podprsenku. Dean obě ženy ze svého místa skutečně srovnávat nemohl, ale spatřil docela pěkná ňadra s naběhlými hroty a také na okamžik její obličej.

Prosím vás, opáčila vesele Evonne a dojista myslela opět na Deana. —Máte opravdu hezkou postavu.

Vy jste tak krásná, opakovala druhá žena zaníceně.

Takhle kdyby vás spatřil Stanley Kramer, tak vám nabídne hned hlavní role ve všech filmech, které bude točit!

Doufám, že se mu nebudu muset takhle ukazovat. A když, povolovala, — tak jenom ukazovat.

Už je starý, hájila ho nepřítomně druhá žena, — nemusíte mít obavy. Pokud byste po něm sama netoužila…

Pokročila k modelce a zmizela Deanovi z dohledu. Zbyly z ní jenom nohy od kolen dolů, neboť Evonne stála těsně u pohovky.

A jak máte pevné svaly! Inu mládí. Podívejte se! Jedna noha po druhé se zvedla a pak vedle dopadly na zem bílé „briefs“. Zatajil dech. Ani ne tak při představě, že tam jsou teď obě nahé, ale že si majitelka prádlo zase zvedne.

Vidíte, jak já mám měkké břicho? Vždyť se mě dotkněte. Zatímco vy…

Bylo jisté, že ten rozhovor začínal být modelce nepříjemný. Ale schůzka s režisérem je schůzka s režisérem. Přesto o krok ustoupila. Byla asi dost vyvedená z míry, protože si neuvědomila, že se tak pomalu dostává opět do Deanova zorného pole. Teď by spatřil její pohlaví. Bohužel je nespatřil, neboť je ta druhá žena zakryla rukou. Evonne nebyla jistě žádná netykavka a svou filmovou roli opravdu chtěla dostat. Stále to pro ni bylo ještě lepší, než být ve stejné situaci se Stanleyem Kramerem. Nechala se dotlačit ke křeslu a vtom ji druhá žena stáhla na koberec. Na hlase bylo slyšet, jak se chvěje žádostivostí:

Jsi tak krásná…

Jsi tak krásná… Nalehla na ni svými ňadry.

Ach, jenom se mě takhle dotkni, žadonila nepříčetně, — jenom docela málo…

Dean za visícím přehozem spatřil, jak se zakousla modelce do prsů.

To bolí! vydechla Evonne. — Pusťte! To bolí!

Druhá žena nahmatala své nové kombiné.

To jenom chvilinku bolí, blábolila nepříčetně. — To jenom chvilinku bolí. Pak to přestane.

Evonne chtěla něco namítat, ale jenom zasípala.

To jenom chvilečku bude bolet, jenom malou chvilečku. To musíš vydržet…

Dean vysunul hlavu zpod pohovky a spatřil, jak návštěvnice omotává dívce kombiné kolem krku. Bez ohledu na hluk zdvihl rameny pohovku a vrhl se k oběma ženám. Ta druhá ho vůbec nevnímala. Utahovala kombiné kolem dívčího krku silou, kterou by v ní nikdo nehledal. Dean ji uchopil za ruce a surově jí je zkroutil. Ani nevykřikla. Evonne mdle dopadla zpátky na koberec.

Ke mně! vykřikl Dean Snyder, neboť žena v jeho rukou se náhle rozběsnila a nemohl ji udržet. Jednu ruku si uvolnila a hrábla mu po očích. Kopla ho do holeně. Udeřil ji

celou rukou od zápěstí až po loket šikmo napříč přes záda.

Zhroutila se na podlahu.

Oknem sem vnikl Ken Leech s odjištěným revolverem v ruce. Ve dveřích už stáli dva detektivové z Federálního úřadu pro potírání narkotik a mířili na ni revolvery. Všichni se okamžitě stáhli na jednu stranu, aby si nepřekáželi ve střelbě. Dean s úžasem poznal v jednom z nich svého muže s bradavicí. Nemohlo být pochyb. Široký nos, zapadlé oči, husté obočí. Detektiv zvláštního policejního oddílu Federálního úřadu pro potírání narkotik byl jeho muž ze schodiště.

Ve vchodu se objevil kapitán Wood a Evonne Spradleyová zmizela v koupelně. Za ní šel lékař, který přispěchal za Woodem.

Pusťte ji! nařídil kapitán.

Dean Snyder ženu pustil, ale nechal jí ruku zaháknutou na zádech tak, že ji nemohla sama vyprostit. Obrátila se k nim s takovou nenávistí v očích, že Peyton, nejmladší z policistů, dal prst zpátky na spoušť.

Oblékněte se, paní Rawleyová! Wood pokynul Deanovi Snyderovi, aby jí uvolnil ruku.

Sehnula se pro ty bílé briefs, které policistovi ještě před chvílí dělaly takovou starost, a začala si je namáhavě oblékat. Náhle se vrhla k otevřenému oknu. Ale detektiv druhé třídy Leech byl rychlejší. Zachytil ji kolem pasu a strhl zpátky do místnosti.

Ať se oblékne, řekl Wood znovu a vzal do ruky její kufřík. Nebyl zamčený. Moc věcí v něm nebylo. Nůž, ještě nějaké prádlo, asi pět stop silné šňůry, termoska. Podivná výbava, pomyslil si.

Detektivové z Federálního úřadu byli velice ostřílení. U policie si kdysi užili svoje a dál je utvářelo prostředí narkomanů jižního Bronxu.

Oblíkni se, řekl téměř lhostejně jeden z nich.

Vy bestie! Vy bestie! Neopovažujte se na mě sáhnout, nebo vás zabiju. Všechny vás zabiju! Všechny muže zabiju!

Zajímavý, jak toužíš zabíjet muže a zabíjíš vždycky jenom ženy…

Nezabíjím ženy, křičela nepříčetně. — Nezabíjím ženy. Miluju je. Já je miluju. Kde je Evonne? Toužím po ní. Po jejím krásném těle! Z koutku úst jí odkápla pěna.

Ten druhý vůbec nepromluvil. Přikročil k ní s županem, který našel v koupelně.

Nedotýkej se mě! Nedotýkej se mě! ječela na něj.

Uchopil jí ruku a vsunul do rukávu. Náhle přestala odporovat. Jakmile prostrčila županem i druhou paži, zacvakl jí na zápěstí pouta. Potom ji odvedli. Byla úplně apatická.

Wood pomalu odšrouboval závěr termosky. Přivoněl k ní a předal ji lékaři. Ten ji přitiskl k nosu.

Spermie, řekl. —Čerstvé spermie. Proto jsme vždycky usuzovali na muže…

Vy to tu dejte všechno do pořádku, obrátil se kapitán před odchodem na Deana.

Ano, pane, odpověděl ochotně Dean.

I Evonne Spradleyová se rychle vzpamatovávala. Byl to pro ni sice šok, ale trval krátce. Než si uvědomila, jaké jí hrozí nebezpečí, bylo po všem.

Vy jste to věděli! zavyčítala.

Dean Snyder zamířil k baru a naplnil dvě čisté sklenice bourbonskou, služba, neslužba.

Ne. Nevěděli, řekl po pravdě. — Dostali jsme anonymní udání, ale čekali jsme muže. Tohle by nás ani ve snu nenapadlo…

Napila se.

Napil se.

Bylo to hrozné, co? prohodil účastně.

Jednou jsem v nějakém cestopise četla, řekla zamyšleně a houpala sklenicí se žlutohnědou ušlechtilou tekutinou, jež tak ostře voněla a tak ostře chutnala, — že lev popadne svoji kořist za zátylek a vleče ji a ta při tom necítí žádnou bolest ani žádný strach. Že se octne v podivném stavu bez hrůzy ze smrti, bez obav z toho, co přichází. Že to ten autor zkusil při lovu sám na sobě a unikl jen šťastnou náhodou.

Zvedla oči.

Je to nevyzpytatelné a nevyznám se v tom. Nikdy jsem v takovéhle situaci nebyla a nikdy jsem se netoužila do ní dostat. Teď mám trochu strach. Můžete se zdržet ?

Mám k tomu dokonce rozkaz, usmál se.

Ale ona tentokrát jeho úsměv neopětovala. Jenom se znovu napila.

Kenny Rawleyová přiznala všechno.

Nikdy se nedotkla drog, ale začala si jich obchodně všímat už dávno. Jako tolik lidí před ní a zajisté i po ní ji posedla hrabivost a chtěla vydělávat stále víc a víc. Stejně tak to bylo i s ženami. Měla je ráda. Ženy jsou jemnější, něžnější, krásnější. Na žádného muže není tak vábný pohled jako na obnaženou ženu. Tomu se nic nevyrovná. Nic není tak vzrušující. Zabíjela je. Ano. Zabíjela. Zabila by i Evonne. Ale milovala je. Všechny milovala. Škoda že jí unikla Denice. Samozřejmě, den před tím musela jít s mužem. Bylo to pro ni vždycky utrpení, ale potřebovala čerstvé spermie. Neměla pochopitelně zařízení, ve kterém by je mohla přechovávat. Posloužila jí vždycky náhodná známost, neváhala předstírat ani prostitutku, aby se k nim dostala. Také si vždycky pečlivě zajistila, aby byla oběť sama. Zpravidla jim slibovala; tu roli u filmu, tu příležitostná vystoupení v televizi, jindy finanční výpomoc. Zabila je, ale když se to stalo, vždycky pak nad nimi stála a klečela a plakala. Nedovedla pochopit, proč se nezvedají. Proč se s ní neloučí. Proč ji nezvou, aby opět přišla.

Nejdřív si s nimi jenom hrála. Až později je musela tisknout a rvát a bodat. Najímala si prostitutky. Mezi jinými i Betty Donleyovou. Ale ta nebyla její typ, a když potom přišla na ty drogy, musela jít. Ne, nikdy se nemilovala s Margy Deckerovou. S tou se miloval Jerry a u něj spatřila nadávkovaný heroin. Jerry byl vždycky nespolehlivý. Také tak skončil. Platila jim. Královsky platila. Mohla si je zaplatit. Vydělávala ve svých podnicích dost. Nechávaly se od ní bít a kousat. Až potom zabila Leu Farleyovou. A bylo to jako droga. Musela stupňovat dávky násilí, aby se dostavila ta pravá rozkoš. Ach, jak to bylo tenkrát nádherné! Potom už snila jenom o tom, jak bude zabíjet další a další.

A další a další…

Zbytek dopověděl Tom Ackley.

INTERMEZZO DUSNÉHO ODPOLEDNE

Na Federálním úřadu pro potírání narkotik měli starosti. Na černém trhu vyskočil heroin na dvojnásobek ceny. To vypadalo na první pohled, že tedy bude narkomanů méně, neboť na něj nebudou mít peníze. Ovšem jenom na první pohled. Ti, kteří peníze měli, si ho neztenčenou měrou dopřávali i nyní. Ti, co na něj získávali prostředky loupežemi, násilím, krádežemi, vylupováním obchodů, přepadáním chodců, kradením automobilů, těch bylo víc. A dost bylo i těch, kteří si obstarávali prostředky na svůj „fix“ prodejem drog, dealingem. Museli toho prodat tolik, aby měli na svůj „hábit“. A ti všichni heroin museli mít.

Za každou cenu. Vždycky.

Když se zdvojnásobila cena, zdvojnásobili svou činnost. Tím už tak dost hustá atmosféra města ještě víc zhoustla. Počet násilných činů válem narůstal. Policisté, kteří jim nestačili čelit ani do tohoto okamžiku, byli jimi prostě zahlceni. Jako by seděli na hrázi, kterou jakž takž drželi pod kontrolou tak, že voda unikala škvírami a bublala na povrch, a byli najednou mocným proudem smeteni a unášeni a nemohli se nikde zachytit.

To byla ovšem věc policie.

Na Federálním úřadu pro potíráni narkotik měli jiné starosti. Na trhu se začal objevovat nový heroin. Ne tak čistý jako ten dřívější, ale v dostatečném množství. Napjatá situace se trochu vyrovnala a policie volněji vydychla. Cena drogy se sice nevrátila na původní výši, ale poněkud klesla. Chemický rozbor ukázal, že základní surovina pochází z Hongkongu. Centrum výskytu ve městě ukazovalo kupodivu na jižní cíp v Manhattanu.

Tedy do nejtěsnější blízkosti úřadu.

Myslíte, že je tu další rafinérie ?

Podle mého názoru nikoli.

Když jsme vybrali tu laboratoř na Dvaadevadesáté, bylo tam jen málo čistého heroinu. Nemohl by pocházet Z této zásoby ?

Ne. Jeho chemické složení je jiné a podle našich, expertů ukazuje spíš na Itálii.

Tedy soudíte, že ho sem dovážejí většinou už čistý ?

Ano. Pro pašeráky je to pohodlnější. Zaujme daleko menší prostor.

Ovšem zisky zdejších ,,podnikatelů“ se zmenší.

Zvýšila se cena na černém trhu, takže se to vyrovnalo.

Máte nějakou představu o tom, kudy sem droga přichází?

Jistě. Není to konečně nic nového. Přes Floridu.

Letecky nebo po vodě?

Pravděpodobně to střídají. V každém případě tam musíme zesílit hlídky a vyslat další agenty.

V kanceláři kapitána Oglesbyho seděli čtyři lidé. To znamená uvědomit tamní pobočku a posílit ji někým, kdo v této oblasti ještě nepracoval, myslel si Royův zástupce. To znamená navázat těsnější kontakty s podsvětím. Hlavně bezpečnější, aby lidé, kteří budou ochotni spolupracovat, nepřicházeli zbytečně o život, myslela žena z oddělení zvláštních útvarů. Musí tam jet někdo, kdo bude schopen celou akci řídit, kdo má dostatek zkušeností, myslel hlavní inspektor.

Rád bych tam poslal Cawooda, ale ten už tam jednou byl. Znají ho.

Snad by mohl jet Harwey. Toho prakticky nezná nikdo.

Ale ještě nikdy nebyl v terénu.

Vím. Ale osvědčil se tady.

Jistě, říkal si hlavní inspektor, jako operátor se Harwey skutečně osvědčil. Koneckonců, jde přece o organizaci celé akce. Měl by dostat příležitost. Zástupce Roye Oglesbyho se domníval, že by tam měli poslat jeho. I za tu cenu, že tady opustí svou funkci. Měl by dostat ještě jednu příležitost. Je už mnohem zkušenější. A nebyla to zkušenost laciná. Ležel tehdy s poraněnou páteří přes půl roku v nemocnici. Je už úplně zdráv. A rád by se zase podíval do terénu. Je to mnohem zajímavější. Měl by si o to říct?

Žena z oddělení zvláštních útvarů ucítila na levém boku teplý dotyk. Slunce nad New Yorkem dostihlo třetí okno a opřelo se o ni. Obrátila se k němu jako k příteli, který jí důvěrně poklepal na rameno. Zalévalo město jasnou žlutavě bílou barvou a dovedlo z něj vytáhnout všechnu jeho pestrost. Protkalo ovzduší světelnými pruhy, ve kterých se stříbřily jemné nitky kouře. Obloha byla jen lehce namodralá. Spalující paprsky odsekávaly hustými stíny domy do zcela jiné podoby, než měly večer nebo při dešti či s nebesy pokrytými modrošedivými mraky. Náhle to bylo jiné město, cítila žena, ach, jak je to dlouho, co si nevyjela do jiného města. Nebo prostě někam jinam. Někam docela blízko. K Franklinovu jezeru. Dřív než kolem něj dostavějí dálnici. Do Medvědích hor. Na starou Appalačskou cestu. Slunce smazávalo další stěny, úžilo domy a zdvihalo je do výše. A v jejích přimhouřených očích se město zmenšovalo a pozbývalo své velkolepé obludnosti a stávalo se bezmála romantickým městečkem, podobným jejímu rodnému Woodfordu ze Zelených hor.

Potom se slunce překulilo za třetí okno a žena zaslechla Roye Oglesbyho.

— Pošleme tam Rona Harweye.

David Mosley zaparkoval nového šestiválcového newporta na Západní 207. a šel směrem k tenisovým kurtům. Po několika krocích se ohlédl a zálibně si automobil prohlížel. Stál tam u chodníku. S obdélníkovými hranatými světlomety, s vysunutým nárazníkem a nízkou maskou, podobnou masce mercedesu. Blatníky nad pneumatikami s dvěma bílými obrubami a velkou niklovou maticí byly přetnuty až k zadním koncovým světlům jemnou linkou. Přes oba zámky u dveří. David Mosley se na vůz usmál. Měl na sobě zbrusu nové lehké listrové světle modré šaty a samozřejmě zářivě bílou košili.

Nebyl na ně špatný pohled. Všimne si jich policie? David byl přesvědčen, že nikoliv. Nikomu se nesvěří. Ani Ethel, ani Horace Beasleyovi. Ani Nollii, jejímu Sammyniu, Claře, Mary, nikomu. Bude z hotovosti opatrně dosazovat. Bude opatrně ukládat. V několika bankách. Najme si safety deposit box a peníze tam ukryje. Přijde o úroky. Bude jich škoda, ale za tu bezpečnost to stojí. Dovedl si poradit s Tomem Ackleyem i s Jerrym i s Kenny Rawleyovou, poradí si i s policií.

Přešel Cooperovu ulici a byl v parku. Inwood Hill Park byl rozlehlý a ze tří stran ho oblévaly, a teď v létě také chladily, řeky. Na hlavním kurtu ženský singl. Podle toho, že na žebříčku seděl soudce, David poznal, že netrénují, ale hrají. Nějaký turnaj. Takový, na který tenkrát odjela Denice?

Potom ji spatřil.

Poznala ho okamžitě a obrátila se k němu. Vyšel jí vstříc. Rovně sčesané zářivé vlasy jí padaly na záda, ale právě si je stahovala do uzlu. Bílé šortky, bílé tričko. Žádné zlaté náramky dnes. Raketa.

Hallo, Davide.

Hallo, Denice.

Podali si ruce.

Četl jste to o paní Rawleyové?

Doufám, že jste jí ty peníze nevrátila.

Vrátila. A jsem ráda. Takhle mi připadá, že s ní nemám nic společného.

To je jistě štěstí, Denice.

Vím.

Jak jste hrála na tom zájezdě?

Dobře. Dokonce velmi dobře. Byla jsem druhá a zatím mi štěstí přeje. Dnes jsem v semifinále.

Čeho?

Turnaje inwoodského tenisového klubu. Když to dobře dopadne, postoupím do Open Tennis Championships.

Věřím, že se vám to podaří.

To by bylo krásné… Byla stále tak dychtivá a důvěřivá. — Hraje se to na Armstrongově stadiónu.

Jdu si zamluvit lístek.

Zasmála se.

Když tam budu hrát, budete ho mít rezervovaný v kase.

Doufám, že u té strany, co budete vy.

Střídáme se.

V tom případě potřebuju dva lístky.

Věříte mně víc než John, zasmála se znovu.

Pozdravujte ho.

Příliš diváků tam nebylo, ale byli tam. V dostatečném počtu, aby jejich potlesk stálo za to poslouchat. Dovázala si uzel a podívala se na ukazatel skóre.

Už budu muset jít. Davide, zvážněla, — myslíte, že jsem měla být jednou z těch jejích…

Přišel jsem se podívat, abych tomu nevěřil.

Zamávala mu raketou a šla na kurt. Štíhlá, mladá, pevná,

opálená. S něžným obličejem.

Živá.

David Mosley se obrátil a odcházel ke svému novému krásnému automobilu.