Eduard Fiker

Nikdo není vinen

Asfalt silnice. Noc. Tma. Ticho. V tom tichu pravidelné kroky.

Je to zvláštní zvuk – tyto neviditelné kroky na dně tmy, na černém pásu do nekonečna natažené cesty. Zdá se, že znějí stále na témže místě. Duní, přibližují se i vzdalují, jako by někdo obcházel střed tmy v úzké elipse. Je snad tak blízko, že by bylo možno dosáhnout ho rukou. A zase vzniká dojem, že je už daleko a že nepřichází, nýbrž odchází.

Vzduch, prohřátý letním dnem již dávno zemřelým, dosud nehybně sedí na silnici v různě hustých vrstvách. Nese-li jedna jeho vrstva zvuky jasně jako čirá voda, tlumí je druhá jako kupa mlžných závojů. Je to tedy jen klam. Ve skutečnosti jde někdo přímo, pravidelně, vytrvale.

K městu.

Poutí dlouhou devadesát kilometrů. Stín se plouží pod stromy. Kroky duní. Ten, který jde, je slyší právě tak klamně. Ale nepřemýšlí o vzduchových vrstvách nad silnicí. Je unaven, i když jde pravidelně. Pohybuje se spíše mechanicky než vytrvale. Jeho obličeje se dotýká vzduch jako nahřátá vata, a hned zase se mu tváře topí do nehybného, téměř ledového závanu. Pak má dojem, že trpí horečkou, a snad opravdu trpí.

Dívá se před sebe, do tmy.

Automobil, který jede proti němu, by za nic na světě nezastavil v jeho blízkosti. Poutník vyhlíží podezřele. Reflektory ho nemilosrdně prozrazují. Není to tulák. Je mu tak nejvýš třicet let, na sobě má oblek dobrého střihu, ale pomačkaný a zanedbaný. Pod rozepjatým límcem košile ošumělou, poněkud uvolněnou vázanku. Klobouk nese v ruce. Silnice je nekonečná, jde-li se po ní pěšky.

Automobil přejede a chodec se noří opět do černé tmy. Je na chvíli oslepen. Klopýtá o patník. Mlčí. Není vzteklý, nekleje. Zřejmě nemá v duši vzdor.

Včera v noci ho zastavil četník.

„Kam tak rázujete?“

„Do Prahy.“

„Co tam?“

Zář četnické svítilny ukázala vyhublé líce, zarostlé několikadenním vousem, a černé dlouhé vlasy spadající do čela. Pár temných očí, skelně lesklých.

„Nesmím snad jít do Prahy?“

„Odkud?“

„Z Plzně.“

„Pěšky?“

„Proč ne?“

„Chtěl bych vidět vaše papíry.“

Ivan Kusek, obchodní zástupce, Plzeň. Stará navštívenka v legitimaci: Ivan Kusek, generální zastoupení Armstrong-Sideley, Bentley, Jowet-Cars. Všecky domácí značky. Součástky.

V pořádku.

„Jste zástupce několika automobilových továren a chodíte po silnici pěšky?“

„Proč ne?“

„Nezdá se vám, že by bylo lépe cestovat vlakem, když jste náhodou všecky automobily vyprodali?“

„Na to nemám dost peněz.“

Četnická svítilna klesla k zemi. Ozářila zaprášené střevíce, patrně žluté a naprosto nevhodné pro pochod z Plzně do Prahy. Devadesát kilometrů.

„Proč nejdete ve dne?“

„Ve dne je horko. Ještě něco?“

„Nic. Můžete jít.“

Této noci se již objevilo v dálce město. Svítící body v širokém údolí, řetízky lamp, kupy žlutých teček jako množství spadlých a zažehujících se hvězdiček. Avšak pohled se opět zastínil. Černé siluety stromů, blízký kopec, rozházené stavby, zákrut silnice neznatelně klesající. Nebylo vidět nic.

Dlouhá pouť se chýlila ke konci. Asfalt nebyl rovný. Vlnil se, měl díry, měkl. Neduněl už pod krokem. Vzrostlá alej ho zahalila pláštěm neproniknutelné tmy. Někdy na něj dopadlo světlo z osamělých skupinek domů. Dva tři automobily svištivě projely. V ostrém světle alejového tunelu se mihl svěže zelený výsek. Půlnoc se rozklenula už před hodinou. Nikdo nešel. Domky po levé straně, nízké a semknuté v dlouhé řadě, byly tmavé. Pak řada končila. Nebylo tu nic. Po chvíli vpravo panák benzínového čerpadla s ozářenou reklamní čepičkou. A zase nic. Příčnou hranicí se položila dlažba. Vysoké košaté stromy zůstaly vzadu. Vůně se ztrácely, páchl lehce teplý prach. Řídká alej vysokých, štíhlých luceren byla strohá, ale svítila na cestu do lidského hnízda.

Ivan Kusek zmírnil krok. Teď bylo jistě už půl třetí. Někam do parku. Vyspat se na lavičce. A ráno… ovšem. Až ráno. Teď se nedá nic dělat. Bylo by sice možné… ale ne. Až ráno.

Došel k veliké smyčce kolejí pouliční dráhy. Uprostřed tichého, opuštěného kruhu trčela vysoká lucerna. Tramvaje už dávno někam zalezly, bylo prázdno až k nebi. Jen na druhé straně někdo klátivě šel a bručel si při tom. Ivan Kusek cítil pod nohama tvrdý chodník. Byl to zvláštní pocit. Dalekou tmu nechal za sebou. Sevřela ho dvojí řada činžáků. Tady umírala zkornatělá tepna vybíhající ze srdce města. Ucpávala se živořící chudinou.

Koleje se leskly na uvítanou.

Bylo slyšet hlasy. Ivan Kusek minul dva bloky nevzhledných domů a spatřil skupinu lidí. Stáli na chodníku nedaleko plynové lucerny. Když se k nim blížil, zaslechl rachocení železného závěsu, jako by teprve nyní někdo zavíral krám.

Všiml si toho jen tak letmo. Nezajímalo ho to. Šest sedm mužů, z jejichž postojů, hlasů i chování čpěla periférie, opustilo právě malý hostinec. Dva z nich stáli stranou a něco si spolu vyřizovali.

Ivan Kusek se jim vyhnul až k okraji chodníku. Pět jich stálo blízko zavřeného vchodu do hospody. Opírali se o zeď, ruce měli v kapsách. Pozorovali ty dva, kteří snad měli spolu nějaký spor, ale nehádali se, nekřičeli. Ivan Kusek přešel. Po několika krocích se mechanicky ohlédl, jako člověk, který za sebou nechal něco nespolehlivého.

A zůstal stát.

Světlo lucerny padalo na ty dva. Jeden z nich byl prostovlasý a neměl ani kabát, jen kalhoty a světlou košili bez límečku. Rukávy vyhrnuty nad lokty. Postavou převyšoval druhého o celou hlavu, v ramenou byl široký, boky měl nápadně úzké, ruce svalnaté. Jeho vlasy zářily ve světle lucerny zlatě plavým leskem. Ivan Kusek mu viděl do obličeje. Měl mužný a klidný výraz.

Druhý stál k Ivanovi zády. Prostředně veliký, nepříliš silný člověk, zjevně nepořádný. Stočenou čepici měl napolo zastrčenou v kapse krátkého koženého kabátu, nedbale rozevřeného a s ohrnutým límcem. Za zády v pravé ruce svíral temný předmět.

Ivan Kusek poznal, či spíše vytušil, že je to finský nůž.

„Nebojím se tě, Pepíku. Dostaneš to vode mě, kdy budeš chtít. Jen si vo to řekni.“

„Nevytahuj se, Lojzo, jde se domů.“

„Koho budeš posílat domů, ty nádivo? Já se tě nebojím. Mně poroučet nebudeš! Já tě setřu, kdy budu chtít.“

„Já ti neporoučím, Lojzo! Dej nám pokoj! A táhni!“ Silákův hlas zněl klidně, Ivanu Kuskovi se zdálo, že skoro smutně. Pět podezřelých diváků mlčelo. Trpělivě čekali, až Lojza dostane výprask. Ale Lojza měl nůž a nikdo z nich to dosud nevěděl. Ivan Kusek nerozhodně zdvihl ruku.

Něco klaplo. Krátce a sotva slyšitelně. Ivan Kusek by si toho sotva všiml, kdyby světlo lucerny nepadlo na ocel tak, že odražený paprsek udeřil Ivana přímo do očí. Lojza v koženém kabátě otevřel za zády nůž stisknutím pera.

Teď se Ivan hnul. Ale než se hnul, svezla se ruka muže v koženém kabátě k boku. Ivan Kusek ani nevěděl, je-li za těchto okolností moudré vykřiknout na výstrahu. Ostatní nůž ještě nepostřehli. Ale prozradilo jej klapnutí, zvuk, který silák bezpochyby znal nebo čekal.

U boku muže v koženém kabátě se náhle objevily dvě nahé, svalnaté ruce. Lojza stočil trup. Avšak svalnaté ruce mu držely obě paže pod lokty a tlačily mu je na hřbet. Lojza zasyčel bolestí a vztekem. Nahrbil se, chtěl kopnout, vztekle sebou zmítal. Ruce, páčené do nepřirozené polohy, se zdvihly v nepřirozeném úhlu k šíji. Nakonec musel rozevřít pěst a bezmocně pustil zbraň na zem.

Zazvonila o chodník. Všichni ztichli. Bylo slyšet jen přešlápnutí, zasyčení, vzdech.

Plavovlasý stále držel ruce druhého za zády. Zbabělec, zbaven nože, se už nehýbal, Jen stál nakroucen, podléhaje mlčky strašlivé síle.

„Zvedni to,“ řekl blonďák někomu.

Přiskočil štíhlý výrostek. Sebral nůž.

„Tak ty se mě nebojíš, Lojzo?“

Z pokojného, posmutnělého hlasu plavovlasého zůstala trčet ve vzduchu výčitka.

„Pusť!“ zasípěl muž v koženém kabátě.

Plavovlasý nedbal a přitiskl ho ke zdi.

Ostatní mlčky odstoupili. Výrostek držel nůž. Zavíral jej.

Zdvihla se pěst. Zaduněla rána, jako by kladivo uhodilo do prázdného sudu.

A druhá strašlivá rána, bezohledná, přijatá bez pokusu o obranu.

Ivan Kusek se zachvěl. Jedna jediná taková rána by byla stačila omráčit obyčejného člověka na půl hodiny.

Byl to hrůzný pohled. Po páté ráně zdvihl Lojza ruku před obličej. Avšak pěst plavovlasého do něho bez ustání bušila.

Lojza začal hekat. Nepokoušel se o rvačku. Byl zbabělý, a přece houževnatý. Bylo neuvěřitelné, že může být ještě při vědomí.

Ale byl.

Najednou začal volat. Hrozným, smrtelnou úzkostí přeskakujícím hlasem:

„Pomóc! Pomóc!“

Ivan Kusek stál jako strnulý. Nemohl pochopit, že ostatní klidně přihlížejí – s rukama v kapsách.

Lojza znovu zaúpěl:

„POMOC! POMÓC!“

Blonďák snad zešílel. Mlátil dál s neutuchající silou, klidný a netečný.

Na chodníku za Ivanem se ozval hluk těžkých kroků. „Pepíku,“ řekl výrostek, „dusá chlupatej.“

„Pomóc… Pomóc!“

Do Ivana vrazil někdo tak prudce, až zavrávoral. Strážník si nevybíral cestu. Za ním běžel druhý. Zalesklo se kování helmy. Zdvihl se obušek. Plavovlasý dostal úžasnou ránu do plece. Přestal bít a ohlédl se.

„Tak dost!“ řekl strážník.

Plavovlasý odstoupil.

„Tak vy se tu perete, mládenci!“

„Já jsem mu nic neudělal,“ zaúpěl Lojza.

„Udělal vám něco?“

„Ne,“ řekl plavovlasý.

„Plačíku, zbláznil jste se? Vždyť nevylezete tři neděle!“

„Kdoví, pane obvodní.“

„My dosvědčíme, pane inspektore…“

„Držte zobáky, když se vás nikdo na nic neptá. Jdeme!“ Ivan dosud stál. Unavené oči udržoval otevřené jen násilím. Víčka mu klesala, jako by byla tato podívaná ještě zvýšila jeho únavu. A přece neměl na odpočinek ani pomyšlení.

Lojza v koženém kabátě začal něco mlít. Plačtivě, rozčileně. Druhý strážník ho napomenul, aby mlčel. Lojza ho uposlechl.

Hnuli se všichni.

„A co vy tady?“ obrátil se strážník na Kuska.

Ivan se lekl. Sklapl ústa.

„Já… šel jsem náhodou kolem.“

„Viděl jste, co se tu dělo?“

„Ano.“

„Tak pojďte s nami.“

Ivan neodporoval. Šel několik kroků před strážníky. Cesta na komisařství jim trvala sotva deset minut.

Zavedli je do stroze zařízené místnosti. Od stolu vstal strážmistr a mračně, bez pohnutí si předvedené prohlížel. Ostatní zůstali venku. Nalepili se na tři schody před vchodem a čekali.

„Měl nůž,“ řekl při výslechu plavovlasý. Ale museli se ho předtím dvakrát ptát, proč se pral.

„Jo. Na chleba. Když se mnou šmejk‘, tak mi vypad‘ a votevřel se,“ hájil se Lojza.

„Kdo má ten nůž?“

Nůž tu byl hned. Toho, který jej přinesl, dovnitř nepustili.

„Svědectví těch mizerů stojí za chcíplou kočku,“ prohlásil strážmistr. „Pojďte sem vy! Povězte, co jste viděl? Jak se jmenujete?“

Ivan se po obou rváčích rozpačitě ohlédl.

Lojzův obličej prozrazoval odpuzujícího, zrádného zbabělce, špatného i mezi špatnými. Naproti tomu Plačík udivoval inteligentním výrazem. Měl klidné, zamyšlené oči, jeho pohyby byly pomalé, nikoli z lenosti, ale z rozvážnosti.

Strážmistr zachytil Ivanův pohled a řekl povzbudivě:

„Nebojte se, řekněte po pravdě, co jste viděl.“

Ivanu Kuskovi ani na mysl nepřipadlo se bát. Váhal z jiného důvodu. Plavovlasý mu byl celým svým zjevem sympatický, Naopak, k tomu druhému cítil strašlivý odpor. Nechtěl ublížit. Vzpomínal na podrobnosti.

Lojza sebou netrpělivě šil.

Plavovlasý stál klidně. Snad byl přesvědčen, že jednal po právu. Neřekl slovo zbytečně.

Ivan Kusek pověděl pravdu: otevřený nůž už vyletěl do výše, když ten druhý ruku s ním zachytil. Útočník byl odzbrojen. Výprask u zdi byl jaksi druhým, samostatným dílem sporu.

„Dobře,“ pravil strážmistr.

Podle Ivanova soudu měl Josef Plačík právo útočníka odzbrojit, avšak právo zmlátit ho bylo problematické.

„Plačíku, máte štěstí. Plavte, člověče! Málem jste tady uvízl.“

„Dobrou noc!“ řekl Plačík a vykročil ke dveřím.

Ivan Kusek se po něm otočil s úžasem. Jak ho mohli propustit?

„Strčte mu hlavu do škopku s vodou,“ pokynul strážmistr směrem k Lojzovi, „dejte mu nějakou mast nebo náplast a nechte ho do rána odpočinout.“

A také Lojza šel, beze slova odporu. Strážník ho vedl.

„Je to zvěř,“ vzdychl strážmistr. „Děkuji vám, pane! Dobrou noc!“

„Dobrou noc,“ řekl Ivan jako ve snách.

Vypotácel se ven. Zavřel za sebou dvojité dveře a hledal nohou schody. Sestoupil na chodník a obrátil se směrem do města.

Náhle ho někdo oslovil:

„Pane…“

Ivan se otočil. Plavovlasý stál za ním.

„Musím vám poděkovat, pane.“

Zvuk toho hlasu byl zvláštní. Vycházel ze silných plic a byl záměrně tlumený.

„Není zač,“ odpověděl Ivan a vzdychl. Bylo mu těžko.

Pak už snad plavovlasý neřekl nic. Světlé vlasy se rozplynuly před Ivanovým zrakem v podivně velkou skvrnu, která náhle letěla stranou.

Plavovlasý se sehnul a zachytil padajícího Ivana u samé země.

Ivanovi se zdálo, že jde nocí po nekonečném pásu černého asfaltu a že slyší dunět své kroky. Hlavu nemohl udržet na ramenou, každým krokem se mu bolestně rozkývala jako těžký květ na zlomeném stonku.

Otevřel oči. Světlovlasý silák klečel na jednom koleně, Ivanovu hlavu měl v klíně, držel ho za spánky a třásl jím prudce ze strany na stranu. Trýznivé dunění kroků se změnilo v tlukot srdce.

„No. Je to lepší?“

Ivan vztáhl ruce.

„Co je?“ řekl zmateně.

„Omdlel jste. Můžete vstát?“

„To se rozumí. Pusťte mě. Děkuji.“

Vstal a myslil, že vstává sám. Ve skutečnosti ho světlovlasý zdvihl.

Stáli. Ivanovi se třásly nohy, všechno se s ním točilo.

„To je… šel jsem příliš dlouho. Unavil jsem se. A ta vaše rvačka mi dodala – člověk na to není zvyklý. Dobrou noc.“

„Kam jdete?“

„Dolů, do Prahy. Sbohem.“

„Chcete, abych šel s vámi?“

„Dojdu sám“

„Vám není dobře…“

Ivan pocítil hněv. Přílišná starostlivost plavovlasého ho urážela.

„Nemáte hlad?“

Ivan sebou trhl.

„Mám hlad,“ odpověděl zlostně. „Najím se někde a bude to. Po silnici jsem nic nedostal. Jdu zdaleka.“

„Za remízou je párkař, pane.“

„Však si ho najdu.“

Plačík zůstal stát. Ivan mu pokynul rukou a odcházel. Kolena se pod ním chvěla slabostí. V žaludku cítil bolestnou prázdnotu.

Šel a párkáře minul. U párkáře se svítilo. Nebylo možné ho minout. Ivan ho přešel o pět kroků.

„Pane…“

Tentýž skromný, tlumený hlas. Ivanovi zazněl jako dotěrný ston pronásledující příšery. Zaťal pěsti a otočil se.

„Copak blázníte, člověče? Proč jdete za mnou?“

„Párkař zadarmo nedává.“

„Nikdo ho k tomu nenutí. Dejte mi pokoj s párkářem! Nemám chuť na jeho šestinedělní párky.“

„Voní docela dobře, pane.“

„Snad vám. Jděte k čertu!“

„Ztratil jste peníze. Já vám půjčím korunu. Však mi ji někdy vrátíte.“

„Co vás napadá. A už jděte po svých. Mám vás dost.“

Plačík ho vzal za ruku. S oním pomalým, zádumčivým klidem.

„Zaplatím za vás,“ řekl, „a potom uvidíme. Je to hloupá věc, bejt bez peněz, a ještě hloupější je stydět se za to. Až budete zase mít, oplatíte mi to. Hezký by bylo umřít z hrdosti, ale nesmyslný je umírat z paličatosti? Pojďte!“

Všem Ivanovým smyslům se tento návrh příčil. Chtěl zavrtět hlavou. Nedokázal to. Pohlédl do silákových očí. Hleděly tak moudře, že si Ivan se svým odporem připadal jako dítě.

Vrátili se ke stánku, kde se kouřilo z malého kotlíku. Ivan neřekl nic. Obtloustlý muž ve špinavě bílé zástěře vytáhl háčkem uzenky a podal jim je na pomačkaném papíru. Když pojedli, Plačík zaplatil a opět vzal Ivana za ruku. Vedl ho opačným směrem, zpátky od středu města. Ivan šel chvíli bez odporu. Pak se zastavil. „Kam mě táhnete?“

„Máte kde spát?“

„Hloupá otázka.“

„Důležitá. Jdete přespat k známýmu?“

„Mohl bych. Samozřejmě…“

„Pojďte se mnou. Vyspíte se u mne. Zítra můžete jít po svých; mně se bát nemusíte.“

„Copak jsem řekl, že se vás bojím?“

Šli, Ivan Kusek se bránil lhostejnosti k svému osudu, ke svým zásadám, ke své měšťácké mravnosti. Neubránil se, alespoň ne pro tuto noc, která se chýlila již k ránu, Je snad horší jít přespat k tomuto člověku než ulehnout na lavičku v parku? Nechat se budit strážníkem? Být zítra zválený, mít rozbité tělo a krví podlité oči? A hladový žaludek? Plavovlasý sliboval postel.

Bylo to jako ve snu. Zítra nastane probuzení. Ošklivá anabáze i se svým ošklivým koncem bude pryč. Byl to jen nutný brod močálem. Suchá země čeká na druhé straně…

Minuli vozovnu. Zase duněly kroky po dláždění. Byla nejpustší hodina celé noci. V Ivanovi se něco zvedlo odporem, když ucítil šestým smyslem cestu, kterou šel již jednou. Přešli komisařství. Minuli i zavřenou hospodu, před níž byl Lojza bit.

Opět se před nimi rozvinula velká smyčka lesklých kolejí ozářených vysokou, netečnou lampou. Pak vešli do stínu rozložitých obecních domů. Řada nedostatečných světel tvořila špinavé nažloutlé skvrny na dlážděném pruhu půdy, který už dostával charakter silnice. Ivan zvolnil krok. Za světly hrozila strašná, dlouhá čerň asfaltu, zhuštěná ještě hrází tmy, kterou hromadily pod sebou vysoké, košaté stromy.

Plačík však nevedl svého hosta až tam. Odbočil vlevo, cestou, nebo spíše stezkou, téměř neznatelnou.

Vedla polem ztvrdlé navážky, ježící se stéblovitou, řídkou trávou. Za ní sestoupili z malé hráze a po viklavé lávce přešli potok. Za potokem ležela čirá tma. Nad paloukem se zdvihala táhlá, vysoká skála. Ivan nejistě klopýtal. Skálu cítil nad sebou. Drželi se jí. Potom náhle klesala, vytvářejíc miniaturní průsmyk. Prolezli tudy. Noc začala světlat jitrem. V matné šedi rozeznával Ivan siluety stromů a velkých kamenů, poznával bělejší stezku a na dálku spatřil i mlčenlivý stín domku.

Kryta skalním hřebenem, ležela v těchto místech nevelká, rozházená osada.

„Tady tomu se říká Kotel,“ pronesl Plačík mírně.

Bylo to středisko přikrčené bídy. Boudy z prken, nahnuté, s křivými plechovými komíny. Polozbořené chalupy podobné starým rasovnám. Rozervané ploty kolem ničeho. Skládky smetí. Zapáchající kal na kamenité cestě. Ubohoučké, osamělé domečky, sestavené ze starých plechů.

„Tady bydlíte?“ zeptal se Ivan znepokojeně.

„Bydlí se tu lacino,“ odpověděl Plačík.

Překročili strouhu a kráčeli po ztvrdlém popelu. Posléze došli k přikrčené stavbičce na samém kraji Kotle. Ze strany, odkud přicházeli, měla dvě malá okénka a mezi nimi křivě vyříznuté nízké dveře. K okraji střechy se dalo pohodlně dosáhnout rukou.

Před domkem se prostíral jako drsný koberec polokruh udupané půdy. I bez ohražení bylo znát, že ten koberec k domku náleží. Čněly z něho dva nahnuté kůly spojené prádelní šňůrou. Blízko za domkem se půda zdvihala. Zachycovaly se na ní stromky. Trochu výš už to byl háj. Nejvýš, na hřebenu, vyhlédala ze záplavy stromů černá věžička.

„Platím z toho nájem,“ řekl Plačík, „třicet korun měsíčně.“

„Máte…“ zeptal se Ivan, „máte nějaké zaměstnání?“

„Jsem příležitostná síla,“ odvětil Plačík klidně, asi citoval něco z cizí hlavy, „taky jako nižší úředník.“

Otočil klíčem v zámku. Vstoupili do tmy, Plačík rozžal zápalku. Považoval za zbytečné varovat Ivana před překážkami nakupenými v malé předsíňce. Zbývalo tam jen málo místa. Ale nebyl tu nepořádek, Ivan to spíše vycítil, než si toho všiml.

Vpravo i vlevo byly nízké dveře, Snad se tu Plačík naučil chodit s hlavou pochýlenou, V těch dveřích se musel sehnout i Ivan. Vešli do oněch napravo. Ivan se zastavil a čekal. Zápalka zhasla. Vzplála jiná, Plačík rozsvítil petrolejovou lampičku a zavěsil ji na zeď.

„Sedněte si,“ řekl.

Ivan ho neslyšel. S údivem se rozhlížel. Místnost byla prostorná a čistá. Do běla vydrhnutá podlaha. Stěny polepené žlutým tapetovým papírem. Starý, ale spořádaný nábytek, skříň, stůl, tři židle různých tvarů, pohovka se záplatou. Rudé záclonky ve dvou malých okénkách proti sobě. Mosazná tyč s kartounovým závěsem, rozdělující místnost. Závěs byl zatažen.

Plačík se sklonil nad plechovým umyvadlem, nalil do něho ze džbánu vodu a začal se mýt.

Ivanovu pozornost upoutala kartounová záclona, která se začala pohybovat. Kroužky na mosazné tyči zachrastily. Jakási ruka se vztáhla, aby záclonu u stěny odhrnula, Ivan nejdříve uviděl štíhlé ženské prsty, pak žena vystoupila. Ivan překvapeně vzhlédl.

Žena před záclonou si Plačíka nevšímala. Snad na něho ani nepohlédla. Všechen její zájem platil Ivanovi. Prohlížela si ho však klidně, nenuceně. Tvářila se lhostejně. I k tomu, že Ivan na ni pohlíží s neskrývaným obdivem, Byla plavovlasá právě tak jako Plačík. Ale nepodobala se mu ani jediným rysem, Měla veliké, hluboké hnědé oči a dlouhé, přirozeně temné řasy. Jak zdvihala bradu, vynikl její hoření ret stažený do trpkého úšklebku. Její štíhlou, vysokou postavu halil bílý hedvábný župan s hlubokým výstřihem. To, čím ji příroda obdařila, až příliš zřetelně svádělo k pochybnému způsobu života.

Tato žena, jak si Ivan alespoň myslil, by se byla uplatnila ve filmovém ateliéru, na jevišti, ve společnosti bohatých hýřilů a nápadníků vv. a zatím trčela tady, v osadě s potupným jménem Kotel, ve staré barabizně s lacinými tapetami, ve společnosti podivínského muže. Plačík sebral děravý, ale čistý ručník a otíral si ruce. „To je…“ pravil jakoby nerad, „to je Máňa.“

A odhodil ručník.

Ivan teprve nyní sňal klobouk. Snad na pozdrav, ale mladá žena pozdrav neopětovala. Ivan si pročísl prsty dlouhé, tmavé, promaštěné vlasy. Uvědomil si opět svou únavu. Usedl na pohovku a složil ruce v klín, Přivřel oči. „Uvař kafe,“ přikázal Plačík Máně.

Ivan s obdivem sledoval vláčné pohyby jejího pružného těla a zmocnilo se ho neočekávané vzrušení.

Zmizela. Také Plačík odešel.

Dveře do předsíňky zůstaly otevřeny. Bylo slyšet jakési zvuky. Plačík se brzy vrátil. Nesl talíř a na něm nakrájené studené vepřové maso a kus chleba,

„Pojďte ke stolu,“ pravil.

Ivan se zdvihl. Zasedl bez rozpaků, bez díků, neboť tak dalece již pochopil Plačíkův stručný svět.

Hltavě jedl.

„To je vaše sestra?“ zeptal se,

„Ne,“ řekl Plačík krátce. „Bydlíme tu spolu. Jezte! Dostanete kafe. Máňa vaří dobrý.“

Ivan pozoroval jeho silnou, energickou bradu, úzký nos a tenké, dobře vykrojené rty.

Jako partner se k Máně zajisté hodil. Nechoval se k ní zvlášť něžně ani přátelsky. Byl asi zvyklý tajit své city právě tak jako své myšlenky. Zdálo se, že ustavičně na něco myslí, na něco vzdáleného.

Máňa přinesla konvici s čerstvou kávou. Ivan ji dychtivě sledoval. Ano, byla krásná. Ale v jejím chování byla jakási drzost.

„Můžete dostat bílou,“ řekla Ivanovi.

Když to řekla, ušklíbla se. Plačík na ni pohlédl a úšklebek z jejích rtů se ztratil,

„Jdi spát, Máňo,“ řekl.

„Blázníš,“ odpověděla, „podívej se, kolik je hodin.“

„Dobře,“ pokývl.

Když se Ivan najedl a vypil kávu, byl docela sytý a z údivu nad Máninou krásou vystřízlivěl.

Bezmyšlenkovitě dal plavovlasému párku dobrou noc. Nepřemýšlel o tom, že ho Plačík poslal za záclonu, kde asi donedávna spala Máňa. Teď odtamtud vynesla náruč svých věcí. Lůžko nerovnala. Nechala ho tak. Smysl pro jakýsi pořádek, který Ivana při vstupu do domku překvapil, měl patrně Plačík a nikoli ona.

S pocitem otrlosti, s olověnou únavou ve všech údech, dřepl si Ivan na postel a nenuceně se svlékl. Lůžko bylo dosti široké. Mohli na něm spát dva, jestliže si nečinili nároky na úplné pohodlí. Stálo čelem přitisknuto ke zdi a na druhé straně se téměř dotýkalo záclony. Po stranách zbývaly uzoučké uličky, kde se člověk těžko otočil. Na konci uliček v hlavách lůžka se na jedné straně tísnil noční stolek s plechovou deskou, na druhé malá židle. Padalo sem šeře barevné světlo filtrované kartounovým závěsem. V čelní zdi bylo okénko úplně zakryté hustou záclonkou. Ivan se natáhl. Bezvládně, s blahým pocitem spočinul na zádech a zavřel oči. Ale buď že podušky voněly dosud plavými vlasy mladé ženy, nebo že se mu srdce příliš rozbušilo po silné kávě, nemohl hned usnout. I s tím byl Ivan spokojen. Vůně podušek alespoň zaháněla jiné, méně pěkné představy. Nepokoj nepociťoval. Nasycený žaludek a zemdlenost údů mu zmrtvovaly celé tělo. Bylo dusno. V místnosti před závěsem se ozývaly tlumené hlasy, jimž se nesnažil rozumět. Slyšel kroky, které ho nerušily. Vstávalo se zde vždycky tak časně? Nebo se chodilo tak pozdě spát?

Za chvíli uhodily dveře tak silně, že se Ivan probudil. Začal vnímat, co se v místnosti povídalo.

„Neřvi a nemlať víkem vod paláce, ty parádo! Pepík tu má turistu.“

Cizí hlas odpověděl.

„Bůh žehnej. Vožralej? Co si děláš z bejváku hotel, Pepíku?“

„Nech toho. Spí jako dřevo, ale hulákat nemusíš. Máňo, dej drobet kafe.“

Byl to Plačíkův hlas. Ivan by ho poznal mezi tisíci. „Máňa je votrávená jako šváb, Pepíku, Poslouchej, než se vrátí s tou bryndou. Viděli ji kupovat prstýnek. Namlať jí a ať to nenosí.“

„Kdo ji viděl?“

„Káranec ti to vzkazuje.“

„Já se ho na to zeptám.“

„Vona není trpělivá.“

„Však se to přiučí. To nech bejt, Flinto! Řekni radši kolik?“

„Čtyři fórky. To bude do tý doby hotový. Gumař už vyšetřil, kdy chlap posílá cejn za ty hejblata. A má známost s tím flekatým šoférem už napevno. Bratříčkovali se u štamprdlí jedna báseň. Máš mu poslat něco na vejdaje.“

„Co se dověděl?“

„Ambo jambo celej vobjekt. Jak přijede Gumaři chlebodárce, jdou si pro to a platěj hotovejma. Von má Flekatej jako dročkař dobrou firmu a co by si ňákej melouch neudělal. Provizi u firmy už si taky vyjednal, chlap špatná!“

„Jinak všecko v pořádku?“

„To si myslím.“

„Dnes půjdou Káranec, Palouk a Líbeznej. Vypij kafe, vyřiď to a můžeš jít chrnět! Kde je parta?“

„No v jeskyňkách.“

„Rozuměls? Až se vyspíš, jdi se zeptat po práci. Drobet uhlí bys moh složit, aby se neřeklo.“

„Pepíku, netejrej!“

„Když povídám, abys to udělal, udělej to, pro mě to skládat nebudeš. Já taky běžím ráno stěhovat jednu bábu. A má piáno.“

„Prej jsi naložil Lojzovi, Pepíku?“

„Lojza je prevít. Musí se vodstěhovat, vyřiďte mu to. Tady ho nechci vidět. Jak zavadí, zatáhnu si ho někam a chlupatý ho nenajdou už vůbec. Máňo!“

„Co chceš?“

„Skočíš mi po obědě pro Kárance a přivedeš mi ho, má mi něco vyřídit.“

Poslední věty už Ivan nezaslechl. Únavou zase usnul.

Když se konečně probudil, nevěděl, kde je. Záclona prosvítala rozdrobeným světlem, zezadu přes hlavu mu letěl úzký šíp slunečního paprsku a zabodával se do odřené hrany postele.

Ivan vyskočil. Bylo mu dobře, ale v nitru měl nepokoj; Rychle se sehnul pro své zaprášené střevíce. Natáhl kalhoty. Hrábl si rukama do vlasů. Kabát nechal ležet. Přistoupil rozpačitě k zácloně. Odhrnul ji a vystrčil hlavu s očima ještě rozespalýma.

„Jen sem vlezte, já vás neukousnu,“ řekla Máňa. Byla sama. Měla na sobě jednoduché letní šaty. Slušelo jí to i v tomhle úboru. Na rtech měla úsměšek a jejich bolestný výraz se zdál tentokrát opravdový. Ivan by byl neprohádal mnoho, kdyby byl řekl, že před nedávnem plakala.

„Promiňte, je už pozdě?“

„To si myslím,“ odsekla: „Čtyři hodiny.“

„Odpoledne?“

„Bodejť ráno,“ řekla posměšně. „Mám vám dát jíst. Tuhle se můžete umejt. Když chcete, přijďte zase. Pepík se do vás ňák zakoukal.“

Ivan upadl do rozpaků,

„Můžete mi půjčit kartáč?“ zamračil se.

Půjčila mu všecko. Vyhýbal se jejímu pohledu, ale věděl, že ho kriticky, nestoudně pozoruje. Často se ušklíbala. Sotva že se vzdálila, když se myl. Podala mu břitvu. Oholil se. Obsluhovala ho. Cítil, že to dělá na Plačíkův rozkaz, nikoli z vlastní vůle. Pozoroval ji v denním světle. Všimla si už dříve, že ho upoutala. Nyní ho zvědavě zkoumala.

Ivan spěchal, aby se dostal ven. Pohlédl do zrcadla. Byl spokojen. Nyní vypadal alespoň slušně.

„Děkuji,“ řekl nakonec; „Vyřiďte panu Plačíkovi, že jsem jeho dlužníkem a že…“

„Jen se mnou nemluvte tak nóbl,“ odsekla.

Ivan skoro utekl. Teprve když našel cestu z Kotle, začal myslet na vlastní starosti. Octl se opět na dlážděné silnici. Věděl, kam jde.

Stanul konečně před starým domem ve středu města. Přízemí domu bylo zmodernizováno novým portálem se širokými výkladními skříněmi. Ivan si postupně prohlédl čtyři vystavené osobní automobily cizozemských značek. Nad výklady zářila firma Bedřich Halnák.

V té chvíli zapomněl na noc strávenou na periférii. Opatrně se proplížil kolem vchodu prodejny, aby si ho dobře oblečení muži uvnitř nevšimli. Vstoupil do širokého průjezdu, otevřel dvojité dveře vpravo označené tabulkou a sňal klobouk.

Člověk, který seděl v polotemné místnosti za nějakým zábradlím, byl bezpochyby sluha. Ivan řekl, že by chtěl mluvit s panem Halnákem. Sluha vrhl zpytavý pohled na jeho sešlapané polobotky.

„Koho mám ohlásit?“

„Jmenuji se Ivan Kusek.“

„Posaďte se! Podívám se, zda tu pan šéf je.“

Ivan mlčel. Preventivní zřízencova výmluva neměla cenu. Buď ho Bedřich přijme, nebo nepřijme.

Sluha se vrátil za chvíli.

„Račte dál, prosím.“

Tedy přece.

Ivanovi se rozbušilo srdce. Nervózně přendal klobouk z ruky do ruky. Sluha mu přidržel dveře.

Pracovna generálního zástupce Bedřicha Halnáka byla vybavena pěkným kobercem, pohodlnými lenoškami a konferenčním stolkem.

Za šikmo postaveným psacím stolem seděl muž o málo starší než Ivan. Měl energický výraz podnikavého člověka a pronikavý pohled. Byl elegantně oblečen, bezvadně učesán a oholen. Nápadnou pravidelnost svých rysů zvyšoval pečlivě pěstěným, hustým, krátce přistřiženým knírkem. Když Ivan vešel, naklonil se vzad a ruku, v níž držel zapálený doutník, položil na stolní desku.

„Ivan?! To je překvapení,“ řekl. Ale nevypadal překvapeně, nýbrž studeně. Sotva natáhl pravici, když se Ivan přiblížil.

„Co nám neseš? Posaď se.“

„Nenesu nic, švagre. Víš, jak to se mnou stojí?“

„Vím,“ pravil Bedřich Halnák a oklepal popel do velikého stříbrného popelníku.

„Jsem na mizině. Dva roky jsem dřel jako kůň jen proto, abych se nakonec přesvědčil, že nemám ani na housku.“

„Hm.“

„Skutečně, Bedřichu. Nejdu žebrat, prosím tě, netvař se tak. Ale proč bys mě u sebe nezaměstnal? Mám přece dobrou praxi. Vím, co je to prodávat automobily…“

„Hezky to víš!“

Ivan se odmlčel, jako by mu vytrhli slova z hrdla žhavými kleštěmi. Několikrát polkl.

„Přišel jsem z Plzně pěšky, švagře.“

„Nepovídej!“

„Myslíš, že neumím prodávat. Dejme tomu, že neumím. Tak tedy nechci prodávat. Nemusíš mě zaměstnat při prodeji. Máš dílny. Staré vozy, myslím. Skladiště součástek. K tomu postačí svědomitost a malý plat. Jsem na dně, Bedřichu.“

„Tak nemluví pořádný chlap, Ivane.“

„Já tak musím mluvit.“

„A já mám všecka místa obsazena. Víš dobře, že je krize. A postupně se zakazuje dovoz cizích výrobků. Myslíš, že mohu být živ z čachrování s ojetými kraksnami? To buduji do rezervy pro nejhorší časy. Ty bláhový člověče, automobily se kupují na splátky, které nikdo neplatí, a ty snad myslíš…“

„Myslím, švagře, že právo naříkat mám já. Nabízím ti práci. O tom se přece můžeme domluvit krátce. Řekni ne, a odejdu.“

Halnák vstal.

„Mluvil jsi s Helenou?“

„Ne. Ani nevím, kde teď bydlíte. Nepsali jste mi. Moje dopisy…“

„Máme je všecky. Listonoš prostě přepisoval adresu. Koupili jsme menší vilku, abychom ušetřili činži. Opravdu, vzpomínám si, že jsme ti to zapomněli sdělit.“

Ivan potřásl hlavou.

„Nevadí. Ta půjčka snad… Já už o ni přirozeně nestojím. Je pozdě…“

„Buď rád, že jsem ti ji neposkytl. Byl bys teď ke všemu ještě zadlužen. A kdoví, jestli nejsi.“

„Nejsem. Vyrovnal jsem všecko do posledního groše.“

„Tak se to taky nedělá! Jsi zkrátka nekňuba. Radili jsme ti tenkrát dobře. Pamatuješ se?“

„Snad. Ale…“

„Pamatuješ se,“ Halnák poněkud zvýšil hlas, „že jsme ti říkali, abys na nás nechodil, až budeš na dně? Pamatuješ se, žes měl podle mého návrhu nechat svůj podíl v tomhle podniku? Nevidíš, že bys byl udělal dobře? A já bych byl tehdy tvé peníze nutně potřeboval, to mi věř. Firma by byla dnes ještě výš a ty s ní. Pamatuješ, jak jsme se zařekli, že s tebou nechceme do smrti nic mít?“

„Mluvilo se tak, švagře, ale považ…“

„Nic nepovážím. Trváme s Helenou na tom, co jsme řekli tenkrát. Byl jsi šílenec. Chtěl jsi pracovat samostatně. Já jsem ti nebyl vhod. Křičel jsi, že mi nebudeš dělat otroka, a teď přicházíš s návrhem, abys mi ho opravdu dělal. Jenže já o to nestojím. Nepotřebuju tě zrovna tak, jak ty jsi tenkrát nepotřeboval mě. Já obchodu rozumím. Nevaroval jsem tě, když ses chytil těch nešťastných značek, co? Nepsal jsem ti, ačkoli jsme se už hněvali?“

„Ano, psal jsi, já vím…“

„A co tys udělal, blázne? Ani jsi neodpověděl. Teď to máš. Měl jsem pravdu, či neměl?“

„Měl jsi pravdu, Bedřichu. Bože… snad nemyslíš, že jsem tu proto, abych hájil své stanovisko. Naopak. Přišel jsem uznat svou chybu, poprosit tě, abys mi odpustil.“ Halnák se zhoupl na patách. Popel z doutníku padal na koberec.

„Já ti odpouštím,“ řekl blahosklonně. „To je to nejmenší. Ach, člověče, kdybys jen znal ty daně. Ty zatracené opravy v garanci! Dílna nedělá nic jiného. Úředníci nemají co na práci. Asi je propustím a nechám si jen jednoho…“

Ivan mlčel.

„Nemůžu. Prostě nemůžu, i kdybych chtěl. Starej se sám o sebe. Kolik těch kár jsi prodal, co? Těch tvých zázraků, Bentley… Jowet…“

Ivan vstal.

„Ani jeden za dva roky, chceš-li to slyšet.“

„Hm. A teď bys potřeboval mou domácí adresu, co?“ Ivan se trpce usmál.

„Nemusíš mi ji dávat, řeknu si o ni na policii. Nejsem žádný románový hrdina a také netoužím být sentimentálním trpitelem, který bezeslova umírá. Jsem nuzák, je mi úzko a hledám záchranu. Je ve mně pud sebezáchovy, rozumíš. Své chyby – jestliže to vůbec byla chyba, spíš smůla nebo osud – své chyby, Bedřichu, lituji sám nejvíc, vím o ní a je zbytečné mi ji předhazovat. Nepřišel jsem si pro výčitky, i když si je zasloužím, přišel jsem tě požádat o pomoc. Jednal jsem poctivě, mám klidné svědomí, ale prázdný žaludek, a tím moje pojmy o cti končí. Buď ujištěn, že si se sestrou promluvím třeba i proti tvé vůli. Kromě ní nemám na světě nikoho, kdo by mi mohl pomoci.“

„Podívejme se. Mluvit umíš. Jako akvizitér. Něco v tobě přece jenom je. Upozorňuji tě ovšem, že Helena na tebe a na tvé paličaté jednání pohlíží zrovna tak jako já.“

„Ano. Ale je to moje vlastní sestra.“

„Rozumná žena přijme po čase názory svého muže a řídí se jimi.“

„Správně. Ale prosím tě, nezakazuj mi s ní promluvit.“

„Nezakazuji ti nic. Zde máš adresu,“ Halnák vytáhl navštívenku, „jdi si tam, chceš-li. Helena není doma. Odjela do lázní.“

Ivan se zachvěl rozhořčením. Lítost a zoufalství mu stáhly hrdlo.

Zadrhnutým hlasem se zeptal:

„Kdy se vrátí?“

„Snad ke konci týdne,“ odpověděl lhostejně Halnák. „Do té doby to jistě nějak vydržíš. Potom si snad něco vyžebráš, jestli ti to ovšem dovolí tvá hrdost. Neměl by ses na nikoho spoléhat. Dnes ráno jsem viděl zrovna za rohem na novostavbě cedulku. Přijmou se pomocní dělníci. Pravý muž vleze do ohrady a řekne: ,Tady jsem, jdu pracovat. Co na tom, že jsem byl reprezentantem světových automobilek?“

„Za kterým rohem to je, švagře?“

„Až vyjdeš z domu, dej se vlevo.“

„Ušetřil bys mi cestu do své vily?“

„Co tam?“

„Snad tam máš někoho, kdo ví, kde Helena teď je.“

„Ach tak. To ti mohu říci sám. Lázně Bělohrad. Chceš jí napsat? Muselo by to být dost rychle, aby ji dopis zastihla. Jinak – pochybuji, že by kvůli tobě zkrátila svůj pobyt v lázních jen o jediný den.“

„Děláš ji horší, než je.“

„Co tě napadá. Sám jsi vším vinen. Heleně dnes právě píšu, podívej se,“ Halnák přistoupil ke stolu a zdvihl list papíru. „Stejně se o tobě zmíním. Chceš-li, připoj svůj dopis k mému. Pošlu to současně.“

Ivan neměl ani na známku, ani na malý poplatek popisnému úřadu, který zjišťoval adresy. A jaký by to mělo smysl, kdyby Halnák jeho dopis zahodil, místo aby jej odeslal?

„V předsíni máš stroj, sluha ti dá papír. Piš si, jak dlouho chceš. Já zatím dopíšu svoje. Abys mi rozuměl. Moje výchova byla tvrdší než tvoje, a proto jsem se naučil líp a odpovědněji pracovat. Chtěl jsem před dvěma lety poskytnout něco ze svých zkušeností i tobě, ale tys tím pohrdl. To ti jen prospěje. Nechtěj, abych tě považoval za darmožrouta. Ukaž, že jsi schopný a že jsi měl opravdu jen smůlu. Ale nebyla to smůla, já to vím dobře. Až to napíšeš, přijď zas ke mně.“

Ivan ani nevěděl, jak se opět octl před pátravými zraky vytáhlého zřízence. Čalouněné dveře zapadly.

„Dejte mi nějaký papír do stroje,“ požádal. „Nebo mi půjčte pero.“

„Papír s hlavičkou, prosím?“

„To je jedno.“

Ivan zasedl ke stroji. Malou chvíli přemýšlel. Pak se pustil do psaní.

Milá Heleno, navštívil jsem tvého muže, abych ho požádal o zaměstnání. Nevyhověl mi. Má na to právo. Chápu, že není jeho povinností, aby se o mě staral. Myslil jsem to ovšem tak, že bych pro něho pracoval jen dočasně, dokud bych se neuchytil jinde, a že bych hleděl, aby ze mne měl užitek a nikoli škodu. Najdeš-li způsob, jak ho o tom přesvědčit, byl bych ti velmi vděčen. Hoří mi půda pod nohama. Ale snad se mi podaří udržet se, než s Tebou budu moci promluvit. Tvůj muž mi právě doporučil něco nouzového na novostavbě. Zkusím to.

Mnohokrát Tě pozdravuji. Nezlob se! Jsem tak skromný, jak jen mohu být, ale k zoufalství nemám daleko. Nejsem silák, vím to. Závidím Bedřichovi. Poznávám, že jsem určen k podřadné práci. Musel jsem se o tom nejdříve přesvědčit. Suď mou vinu, prosím Tě, rozumně a shovívavě,

Tvůj Ivan

Vytočil papír ze stroje, zběžně pročetl obsah, vstal a vykročil ke dveřím.

Halnák papír vzal a nenuceně ho pročítal. Trvalo to dlouho. Snad ho četl dvakrát. Pak řekl:

„Dobře. Sbohem, Ivane.“

„Sbohem,“ odpověděl Ivan a odešel.

Vyšel jako ve snách. Co by se bylo stalo, kdyby byl požádal Bedřicha Halnáka o dvacetikorunu? Nepožádal, poněvadž na to ani nevzpomněl. Jeho sebevědomí bylo to tam. Změnilo se v tupou lhostejnost.

Horko slunečního dne ho udeřilo do tváře. Podvědomě zamířil vlevo, obešel roh bloku a spatřil lešení novostavby. Našel vrata. Dotkl se jich. Bylo zavřeno.

Ivan pohlédl na hlídače, který vylezl z malých vrátek v prkenné ohradě.

„Hledám práci,“ odpověděl na jeho otázku.

„Zítra. Dnes už tu nikdo není.“

Ivan se vrátil bez pozdravu. Na svůj cíl myslil tupě, odevzdaně. Nemohl se vzpírat skutečnosti, že klesl hned o mnoho stupňů najednou. Snad zítra… ale jak to bude? Dostane za práci na stavbě peníze hned?

Šel podle natažených lesklých strun kolejí až tam, kde se zakroutily ve smyčku. A ještě dál. Slunce se sklánělo k západu.

V Kotli zněla harmonika. Nehrála smutně, a přece to bylo strašně smutné. Zarostlý vrch nad osadou vracel její naříkavé zvuky, jako by je nechtěl pustit dál.

Ivan se dovlekl k Plačíkově chalupě. Cítil horko ve skráních, když si ho cestou někdo všiml. Dvě tři špinavé báby s nevraživými pohledy, záplatovaný chlap, několik zanedbaných dětí a tři bělavé kozy škubající zažloutlou trávu.

Mohla-li se něčím vysvětlit otrlá nevšímavost ostatního světa k existenci tohoto hnízda, pak to byla jen tvrdost podobná tvrdosti Halnákově. Vždyť Halnák sem Ivana přímo zaháněl…

Plačík stál před domkem. Prohlížel modrou dělnickou blůzu. Vzhlédl, ale nepromluvil.

V jeho mlčení však nebylo nic odmítavého. Ivan Kusek to cítil právě tak dobře, jako cítil odmítnutí z mnoha řečí švagra Halnáka.

„Máte mě tu zas,“ řekl Ivan s trpkým úsměvem.

„Pojďte dál,“ odpověděl Plačík a vzal blůzu pod paži. Byl oblečen jako včera, jen v bílé košili a v kalhotách. Boty měl pečlivě vyčištěny. Košili čistě vypranou.

„Já…“ řekl Ivan a rozhlížel se po místnosti, „já…“ Máňa tu nebyla.

Plačík mlčel. Uložil blůzu do skříně. Potom usedl proti Ivanovi. Tvářil se nenuceně.

„Já,“ řekl znovu Ivan, „měl bych vám vysvětlit…“ Protože se odmlčel, Plačík vstal a vytáhl odněkud láhev a sklenku.

„Napijte se,“ řekl, „jste nějak bledý.“

Ivan se nezdráhal. Tekutina pálila v hrdle jako oheň. „Abyste rozuměl… jsem přesvědčen, že vám nic nezůstanu dlužen, člověk se někdy octne v nesnázích…“

„Včera jsem to říkal. Napijte se ještě trochu! Máte hlad?“

Ivan jídlo odmítl, alespoň prozatím. Začal vyprávět. Plačík ho ani jednou nepřerušil. Teprve potom řekl: „Nemusel jste mi to vykládat. Já vím, že byste sem nevkročil, kdybyste nemusel. Můžete tu bejt, jak dlouho chcete. Máňa za chvíli přijde, uvaří večeři. Maso nebude. To jen že včera byla neděle, víte.“

Když Máňa přišla, blýskla živýma očima a začala připravovat večeři. Plačík si jí nevšímal. Ani nedbal toho, že se Ivan po ní několikrát ohlédl. Ivanův obdiv ho nedráždil. Sáhl po přeloženém ženském časopisu, který Máňa hodila nedbale na stůl. Otevřel jej a zběžně prohlédl. Ivan seděl proti němu a pozoroval ho. Plačík zřejmě prohlížel něco, co přivábilo jeho pozornost. Nezačetl se však, zavřel časopis a odložil jej na stůl.

Jeho klid působil blahodárně. Ivan pojedl s chutí. Vařené brambory s trochou másla. Zapíjel je černou žitnou kávou, Máňa seděla s nimi u stolu, při jídle se chovala skoro vybraně.

„Zítra se tedy jděte podívat na stavbu,“ řekl Plačík po večeři. „Máňa vám dá nějaký jídlo s sebou, večer se zase vraťte. Dokud nebudete mít kde spát, můžete bejt u nás. Trhněte se ale co nejdřív. Není to pro vás dobrej podnájem.“

„Hlavní věc je, že vás obtěžuji,“ zabručel Ivan,

„To není hlavní věc. Já jsem dvakrát trestanej. Detektivové tu jsou každou chvíli, a taky nás vytahujou z postelí. To když se někde něco přihodí. Mohli by vás vytáhnout taky.“

Ivan neřekl nic. Nepřekvapilo ho, že Plačík byl trestán. Spíše by ho překvapilo, kdyby tomu tak nebylo.

„Ujal jste se mě,“ odpověděl posléze.

„Vytáh‘ jste mě z louže. Mám tam svoje záznamy, víte. Byl bych seděl tři dny, oni dovedou protahovat vyšetřování, aby našince trošku zpražili, když to jinak nejde, Lojzu si nechali aspoň do rána, a Lojza by byl šel rád domů.“

„Neměl jsem jiný úmysl než říci pravdu.“

Plačík položil paže na stůl. Máňa se mlčky zdvihla a sebrala mísu se zbytkem brambor a hrnky. Stála přitom bokem k Ivanovi a ten na chvíli zapomněl, co se povídalo,

„Dostal jsem se už k soudu pro mladistvý,“ řekl Plačík a chvíli se odmlčel, jako by hledal vhodné slovo – „pro krádež. Byl jsem v polepšovně. Říkali, že jsem zatvrzelej. Chtěli vědět, kdo mě naveď k tomu, abych šmejknul z montáže kolo měděnýho drátu. Neřek‘ jsem nic. Naveď mě můj táta, ale tátu jsem neprozradil. Byli by ho zavřeli, až by byl černej.“

Ivan sklonil hlavu. Díval se na hranu stolu.

„Když mi bylo devět let, tak mě táta učil vylovit portmonku – my říkáme vybrat mladý z pelechu – ze zavřený kabelky, která visela od stropu na dlouhé niti a nesměla se při tom ani hnout. Na to jsem byl nešika. Mám moc silný prsty. Táta mě mockrát seřezal, než se toho vzdal. Ale já myslím, že jsem v tom nemusel uváznout, kdybych byl měl lepšího tátu.“

„Teď jste příležitostný dělník. Říkal jste…“

„Jsem,“ přisvědčil Plačík a odmlčel se.

Za chvíli opět promluvil:

„Záleží na tom, v čem člověk roste. Když už jednou kluka dostrkají k soudu pro mládež, je načisto zle, a můžou si snadno zjistit, že to u nich doma neklapalo. Že ho vedli křivě, nebo že ho vůbec nevedli. Táta ochlasta nebo zloděj nebo vůbec žádnej táta, nebo taky neznámej, máma třeba horší než on, nebo sedřená pradlena. A děti rostou jako vlčí štěňata. Tady v Kotli je toho plno. O každým se to dá vyšetřit, i v nóbl rodinách. Tam je to zase mazlíček, dělá si, co chce, ve všem se mu povoluje a lotroviny se mu vždycky nějak zamažou, dokud ho nedrapnou chlupatý.“

Ivan se stále díval na hranu stolu. Jako by ho něco bodlo. Vzpomněl si na své dětství. Byl mladší než jeho sestra, rodiče bláznili pýchou, že se narodil konečně kluk. Od dětství měl sklon k podnikavosti. Rozplývali se nad ním nadšením. Viděli talent tam, kde šlo jen o choutky nebo o přirozenou dětskou bystrost. Naučili ho nezdravé sebedůvěře. Byl svéhlavý, nikoli energický. Nevynikal, jen se přeceňoval,

„Každý se narodí s něčím špatným v sobě,“ řekl Plačík, „Když se to hned nepotlačuje, tak v tom vyroste. Když se to v něm pěstuje, zabředne tím víc, potom už se zpátky nedostane. Slyšel jste večer tu harmoniku?“

„Slyšel,“ přikývl Ivan.

„To je virtuós. Táta s mámou měli slzy v očích, když kluk zavrzal v šesti letech písničku na housle. Mohl bejt živnostníkem. Ale rodiče chtěli, aby dával koncerty. Potom byl rád, že seděl a hrál někde v biografu, a když už ho nepotřebovali, chodil po domech a sbíral šestáky. Bylo toho málo, tak jednou votočil kus masa u řezníka. Od tý doby z trestů ani pořádně nevyjde. Muziku má rád, ukrad‘ si i harmoniku.“

Ivan zdvihl hlavu. Odvážil se té otázky?

„A vaši rodiče, pane Plačíku?“

„Plačík. Žádnej pan. Vždyť jsem vám to povídal – o tý kabelce. Moji rodiče…“ zaváhal.

„Já jsem za nimi na hřbitově ještě nebyl,“ dodal.

Pro tuto noc ustlali Ivanovi na pohovce. Plačík s Máňou ulehli za záclonou. Ivan spal polooblečen. Ráno byl vzhůru hodně brzy. Tiše se oblékal. Ale Plačíkově pozornosti neušel.

„Počkejte, najíte se a Máňa vám dá něco s sebou.“

„Raději bych…“ začal Ivan.

„Neblázněte! Padl byste do poledne hlady.“

V šest hodin byl Ivan připraven k odchodu. Čekal jen, až mu Máňa zabalí něco k snědku. Minutu po šesté přišla návštěva. Nevyspalý chlapík, asi čtyřicetiletý, našedlých tváří. Vypadal jako dělník.

„Sedni si, Cmundo,“ oslovil ho Plačík, „a povídej, co je novýho.“

„Tak dalece nic,“ řekl návštěvník sípavě a odkašlal. Snad měl tuberkulózu.

Ivan vyšel do ranního slunce. Měl dojem, že se musí otřást jako pes, který se vyválel v písku. Spěchal dolů do města. Minul obchod svého švagra. Bylo ještě zavřeno, před skleněnými tabulemi se černala oka mřížové rolety. Ivan zabočil za roh. Přivítal ho hluk ze stavby.

Přihlásil se a hned mohl pracovat jako přidavač.

Dělal až do večera. Když nemusel, s nikým nemluvil. Pracoval ve svém občanském obleku. Hned na něm poznali, že se s ním něco stalo. Jevili zvědavost a účast. Usmíval se unaveně a neřekl nic určitého. Vrátil se po páté hodině na periférii zemdlený, unavený a s natrženým rukávem u košile. Věděl, že páchne potem. Peníze neměl. Ptal se, může-li přijít zítra zas. Mohl. Do soboty může pracovat. V sobotu dostane výplatu. Jak to bude příští týden, to se neví.

Plačík ho uvítal s touž samozřejmostí jako včera. Vyzval ho, aby se vykoupal v potůčku. Půjčil mu mýdlo. Ivan si přepral i košili. Vykartáčoval si oděv. Řekl pak, že v sobotu docela jistě zaplatí Plačíkovi výdaje, které s ním měl.

Plačík ho poslouchal na půl ucha. Před domkem přešlapoval mladík s chytrým, drzým pohledem.

„Jděte dál a najezte se,“ řekl Plačík Ivanovi, „jsou tam syrečky. Potom si jděte lehnout. Já musím pryč. Možná, že se před půlnocí nevrátím.“

„A Máňa?“

„Máňa není doma.“

Plačík si navlékl kabát a odešel s mladíkem.

Klesal soumrak. Ivan, stísněný samotou, jedl málo. Ani nerozsvítil a vrhl se na pohovku. Sundal si jen boty. Neměl v zásobě ani kousek prádla. Všecko, co mu zbylo, nechal plzeňské bytné jako úhradu malého dluhu za nájemné. Ostatní zásoby pohltila zastavárna.

Vlhkou košili napjal od rohu okénka ke skříni, aby do rána proschla. V dusném vedru byl rád, že může být bez ní.

Vzdálené zvuky harmoniky ho uspávaly. Dnes mu nepřipadaly smutné. Lhostejněl. Doufal, že z jeho lhostejnosti vyroste naděje. Byl nasycen, měl kde spát. Měl výdělek. Alespoň už neklesal hloub. Pomyslil si ještě, že skromnost je nutná a prospěšná vlastnost.

Po jedné hodině s půlnoci se probudil. Posadil se a vytřeštil oči? Plačík se svou milenkou se vraceli. On vyhlížel tak, jak odešel, ale teď nesl ještě malý kufřík. Máňu neviděl Ivan odcházet, ale bezpochyby se nevracela tak, jak vyšla. Nyní měla bledě modrou večerní toaletu s hlubokým výstřihem, dole odvážně rozstřiženou.

Máňa rozsvítila lampičku. Plačík stál mlčky za ní. Když světlo vzplálo, odložil kufřík na židli. Máňa se po něm ohlédla s vyzývavě zdviženou bradou. Ani ona, ani on zřejmě nebrali Ivanovu přítomnost na vědomí.

Plačík k ní přistoupil a vztáhl ruku. Máňa lehce vykřikla, Ivan ze svého místa neviděl, kam hmátl, ale zaslechl zvuk trhané látky. Oba se pootočili. Teď bylo vidět lépe. Plačík uchopil děvče za rameno. Ve vteřině, mlčky, pozměnil bledě modrou večerní toaletu v cár. Roztrhl ji shora dolů.

Rameno, paže a malý prs se obnažily. Máňa stála chvíli beze slova, s hněvivým výrazem. Pak se jí výsměšně zablesklo v očích, vypjala se a vyzývavě ukázala obnaženou hruď Ivanovi.

Ivan zrudl, shodil nohy z pohovky,

„Jen ležte,“ řekl Plačík.

Vztáhl znovu ruku. Uchopil Máňu zezadu za šíji. Zaúpěla a její oči dostaly výraz úzkosti. Zdvihla ruce. To však trvalo jen okamžik. Silná paže ji vrhla k zácloně tak prudce, že ztratila rovnováhu. Upadla na bok.

Pak zmizela za záclonou. Ani necekla.

Plačík vypadal jako jindy. S kupou myšlenek za nízkým čelem, s lehoučkým stínem zádumčivosti v očích. Obrátil se a vyšel ven. Zazněly jeho vzdalující se kroky, nemínil se asi hned tak vrátit.

Ivan zůstal strnule sedět. Nevěděl co počít. Rozhořívající lampička měla příliš vysoký plamen. Vstal, aby stáhl knot. Když to učinil, vyšla Máňa před kartounový závěs. Na sobě měla opět svůj bílý župan.

„Divil jste se?“ řekla nenuceně.

„Překážím tady,“ odpověděl a mračil se.

„Ba ne,“ ušklíbla se, „Pepík je blázen. Víte, co jsem provedla?“

„Mně na tom přece nezáleží.“

„Byla jsem v baru. Myslím, že se dobře hodím do nóbl baru na procenta. Už jsem Pepíkovi utekla třikrát. Vždycky mě našel. Má všude špehouny, mizera. Mě to válení tady nebaví. Já můžu vydělávat peníze. Co si dělá na mě takový nároky. Von mě nikdo neukousne. Řekněte, jestli to není pravda.“

„Dejte mi pokoj!“

Mladá žena se přiblížila. Vanul z ní parfém, ne právě nepříjemný,

„Podívejte se na mě,“ řekla, „hodím se k tomu, abych mu kuchtila v jeho smradlavý kuchyni? Ani jeden z jeho party nemá doma takovou ženskou, a přece je spokojenej, Když mu chodí po ulici… Von mě má v kleci. Von říká, že za rok…?“ zarazila se, „Kdoví, co se stane? Sliby jsou chyby.“

Ivan mlčel. Přiblížila se těsně k němu. Uhnul před ní. „Je sobec. Aby se ho člověk bál. Ale když je pryč, mám hned po strachu. Ženská uvažuje jináč. Vy se jmenujete Ivan?“

Vzala ho za lokty.

„Povězte slovíčko, prosím vás, ať vím, že mám pravdu. Já nejsem špatná, já jsem jen nespokojená. Já chci znát svět. On mi ho slibuje, ale nemůže a nechce mi z toho dát to, co bych chtěla. Proto si to chci brát sama. Jmenujete se Ivan?“

Odstrčil ji, silně znepokojen. „Jmenuju se Ivan, ale jděte ode mne dál.“

Jala ho trojí bázeň najednou. Bázeň před sebou samým, před touto ženou a před Plačíkem.

„Povídám,“ dodal chraptivě.

Vztáhla ruku, ale nikoli po něm. Po lampě. Stáhla knot, lampa zhasla.

„Nebuďte hlupák, Ivane,“ řekla mu šeptem.

Ucítil přilnavý dotek jejího těla. Srdce se mu v hrudi rozbušilo. Vzepřel se, ale její síla byla větší. Zmalátněl horkým polibkem. Poddal se, slabošsky vzdychl.

Učinil krok, k němuž ho přinutila, a spáchal zradu horší než Lojzův nůž.

Hodinu nato prchal tmou jako šílený a v duši cítil takové jitření, jako by mu měla vyletět z těla. Především ho hnal zbabělý strach. Chápal teď bezmocnost člověka, přitisknutého ke zdi a bez pokusu o obranu přijímajícího svůj trest. Provinil se. Představoval si hrozný, mlčící Plačíkův hněv. Bál se o život.

Ale bál se i sám sebe, svého úpadku, svého charakteru, o němž se najednou přesvědčil, že je měkký a nespolehlivý, že sice měl jakousi pevnější slupku ve společnosti lidí, kteří ho odvrhli, že však neobstojí mezi těmi, kteří ho přijali.

Máňa to poznala sama. Řekla:

„Běž, kohoutku! Bude to tak lepší. Celej se třeseš. Kdyby se teď vrátil Pepík, koukne na tebe a přečte si tě, než zamrkáš. A třeba by tě roztrh jako ty mý krásný šaty.“

Ivan běžel. Zastavil se až u potoka. Vypranou, ještě vlhkou košili držel v ruce, v druhé kabát. Zalezl do křoví, aby se vyhnul Plačíkovi, kdyby se vracel, a navlékl si košili. Příjemně mu chladila rozpálené, zpocené tělo. Prodral se křovím a přes výmoly a ztvrdlé hromady popele klopýtal směrem, kde tušil silnici. Spěchal velkým obloukem, obešel řadu nízkých domků a posléze spatřil světlo benzínového čerpadla. Pustil se rychle ulicí dolů.

I tady mohl Plačíka potkat. Kdykoli si myslil, že někdo proti němu jde, přitiskl se ke zdi.

Přeběhl smyčku kolejí. Pak zahnul vlevo po rozježděné silničce. Dovedla ho po čtvrthodině mezi vilky obrostlé stromovím.

Teprve tam si oddechl, teprve tam si byl před Plačíkem jist. Předměstí ho pohltilo. Až dosud se hrozil, hnusil se sám sobě, litoval se. Nyní proklínal svůj strach. Kdyby nebyl slabý, byl by zůstal. Živelný oheň, který nemohl být zván láskou, se v něm probouzel k nové bouři. Prsa se mu sevřela tak, že nemohl vdechnout. Ale vrátit se nemohl. Nikdy. Ostatně na to jistě zapomene. A je vůbec nutné brát soukromá práva Josefa Plačíka vážně?

Ivan se uklidnil docela. Dokonce pocítil jisté uspokojení.

Šel volněji, neměl kam spěchat. Nazelenalá světla luceren se mu zdála útulná a bezpečná, když si připomněl tmu Kotle. Zašel da otevřeného parku. Usedl na lavičku. Nikdo ho nevyrušil. Vrazil si ruce do kapes, natáhl nohy a nevšímal si okolí.

Když začalo svítat, zvedl se s lehkým pocitem chladu. Košile na zádech ho studila, těšil se na slunce. Na trávníku pokřikovali ptáci, pod parkem hučela tramvaj.

Bylo ještě časně. Hodiny míjely nemožně pomalu. Ivan vykročil směrem ke stavbě, kde včera pracoval. V žaludku cítil prázdnotu. Loudal se, a přece přišel na stavbu příliš brzy. Potkal se s hlídačem, který právě vyšel ze své boudy.

„Počkám tady,“ řekl mu, „nemám kde spát.“

Hlídač ho pozval do boudy. Nabídl mu čerstvě uvařenou kávu a kus chleba. Ivan vděčně přijal.

„Já vím,“ pokyvoval hlídač, „včera kvečeru jsem vás viděl. Házel jste cihly jedna radost. Až na vás museli křiknout, že padla.“

Když staveniště ožilo, postavil se Ivan k výtahu a nakládal stavivo po celé dopoledne. Při té jednotvárné práci nemyslil, tupěl. Za polední přestávky se bezradně rozhlížel. Usedl na hromadu prken a složil hlavu do dlaní. Dobrodružství minulé noci se mu zdálo nepochopitelným snem.

Zdvihl se a vyhledal v kanceláři stavebního inženýra.

Řekl mu nejnutnější. Že čeká na návrat své příbuzné, že byl tím a tím a že nemá na oběd. Že neví, kde bude dnes spát. Že by potřeboval nějaké peníze. Je-li možné, tedy za dosavadní práci.

Inženýr projevil s jeho osudem účast. Vystavil mu poukázku k pokladně, kde přejímali stavební materiál.

„Máte zaplaceno až do soboty,“ řekl, „snad nám s tím neutečete. Po neděli vás stejně nemůžeme potřebovat, přijdou sem dělníci z jiné stavby, jsou tam s tím už pomalu hotovi. Musíte si pomoci jinak.“

Pak ho poslal s koštětem a s lopatou do vnitřku stavby, aby vymetal rum ze schodů, chodeb a místností. Uvnitř stavby byl chládek, práce byla lehká.

Do soboty.

Ivan se rozhodl, že v sobotu navštíví Helenu. Do soboty Helena jistě přijede. A do té doby zde bude mít práci. Rozdělil si tu malou hromádku peněz co nejpečlivěji. Aby nezašel hlady a aby nebyl odkázán na ulici. K Plačíkovi samozřejmě už nechtěl. Vyhýbal se i každé vzpomínce na něj i Máňu. Ostatně na zaplacení dluhu už nezbývalo. Rozpočet mu dělal starosti i tak.

Lidé na stavbě mu poradili. Ve Vršovicích mohl dostat nocleh za tři koruny a za korunu snídani. Jeden takový ubožák ze stavby tak žil.

Dovedl po práci Ivana do noclehárny, špinavé a zahmyzené, bez postelí, jen s podrchanými slamníky na zemi. Ivanovi to bylo lhostejné. Povečeřel dva syrečky, posnídal hnědou špínu s kusem chleba, poobědval polévku s houskou. V sobotu krátce po deváté hodině ranní se na staveništi objevili cizí lidé a brali dosavadním práci z rukou.

Za chvíli šel inženýr kolem Ivana a vyzval ho, aby toho nechal.

„Máme tu už svoje lidi. Můžete jít. Mzdu vám nestrhneme.“

Pokynul mu nedbale rukou a rychle odcházel, když Ivan děkoval. Ivan tedy odevzdal nářadí a ohlížel se po svém spolunocležníku. Nenašel ho.

„Jo,“ řekli mu, „ten se nesmí zdržovat, aby ještě před polednem chytil někde něco na příští tejden. Může bejt rád, že má k tomu kus placenýho času.“

Koneckonců mu Ivan nic nechtěl. Jen se snad zeptat z jakéhosi účastenství, co si teď počne. Pomoci mu nemohl. Sám věřil, že se do noclehárny už nevrátí.

Poctivě vyplácal ze sebe bílý prach. Necelý týden změnil jeho zevnějšek k nepoznání. Oblek měl potrhaný a špinavý a bál se, že i zahmyzený, podrážky proděravělé. Byl vyhublý a opálený, vyhlížel divoce.

A přece se vydal na cestu s dobrou náladou, za novou nadějí.

Zastavil se v Halnákově podniku. Vstoupil z průjezdu do kancelářské haly jako tenkrát. Sluha se ho polekal.

Halnák ho nepřijal. Neměl čas. Vzkázal jen, že Helena je doma. Chce-li, aby si tam zašel –

Ivan pokrčil rameny a odešel. O nic jiného mu vlastně nešlo.

Pak šel pěšky na Vinohrady, k Halnákově vile.

Vrátka byla zavřena. Ivan, maličko ztrémován, zazvonil. Skoro se pak polekal, když se ozval cinkavý hlásek ze zazděného ampliónku.

„Jsem Ivan Kusek,“ přihlásil se, „bratr paní Heleny Halnákové. Chtěl bych s ní mluvit.“

Na cestičce od vilky k vrátkům se objevila služka. Když návštěvníka spatřila, zarazila se, jako by se rozpakovala jít dál. Ivan se držel mřížek, na chviličku ho prochvěl hněv. Nu ovšem, nevypadal na bratra milostivé paní.

„Jen se nebojte,“ zavolal tlumeně, „jsem opravdu Ivan Kusek.“

Měl snad přece jen dosti přesvědčivý pohled, že ho služebná vpustila. Uvedla ho však jen do přízemí a nechala ho čekat pod schody. Řekla, že návštěvu ohlásí. Ohlédla se dvakrát, jako by se strachovala, že tu ten divný člověk něco ukradne.

Za chvíli se dověděl, že milostivá paní ho nemůže přijmout. Semkl rty. Chviličku mlčel.

„Jak jste to tam vyřídila?“ vyjel popuzeně. „Vraťte se a vezměte s sebou tohle,“ podal jí občanskou legitimaci, „a řekněte, že jsem z nouze pracoval týden na stavbě, a proto že tak vypadám. Musím s Helenou mluvit. Snad neodmítne vlastního bratra, proboha?“

Odmítla. Služka, viditelně rozpačitá, mu podávala zpět jeho legitimaci.

„Nezlobte se,“ řekla, „madam s vámi nechce mluvit, já za to nemůžu. Máte… prý odejít a už se neukazovat.“

„Vy jste se zbláznila!“

Děvče ucouvlo o krok. Ivan vztáhl ruku, jako by ji chtěl odstrčit. Ale vtom vešel do domu statný chlapík, podle všeho domovník. Bylo jasné, že ho někdo přivolal,

„Copak je?“ řekl hrubě.

Ivan se k němu otočil. Pochopil rychle, že má být vyhozen, nepůjde-li sám.

„Poslouchejte,“ pravil služce, „rád bych věděl, proč mě nemůže má sestra přijmout. Jděte a zeptejte se na to.“

Muž se dorozuměl pohledem se služkou. Řekl: „Já myslím, že vám to může stačit. Kliďte se!“

Ivanovi se v mysli vybavila představa škodolibě se usmívajícího Bedřicha Halnáka. V očích se mu zatmělo nevolí.

„Nezeptáte se?“

„Nemůžu, Madam mi to zakázala, abych se už …“.“

Domovníkova ruka se ho dotkla. Setřásl ji.

„Heleně jsem psal. Řekněte, že mám právo dostat alespoň odpověď.“

„Součku, prosím vás…“

„Tak jděte! Na vašem místě bych tohle bral jako odpověď.“

Ivan pohlédl po schodech nahoru. Nic se tam nehýbalo. Zaklel, zahrozil, škubl sebou a vyběhl. Utíkal k vrátkům. Prudce je rozrazil. V očích ho pálily slzy bezmocného vzteku.

Co teď, má shánět zase práci na stavbě?

Rozběhl se zpátky do Prahy. Spěchal. Vrážel do lidí. Vpadl do haly Halnákovy kanceláře. Sluha za stolkem vstával. Ivan nečekal. Otevřel prudce dvojité čalouněné dveře a zadýchaně stanul proti udivenému obličeji svého švagra.

Bedřich Halnák stáhl rysy obličeje do obvyklého výrazu. Nebyl z těch, kteří se bojí, když už se museli leknout. Pokynul slabě hlavou. Dveře se zavřely.

„Helena mě odmítla. Vůbec jsem ji neviděl. To je tvoje práce, Bedřichu!“

Halnák pokrčil rameny. Zasedl opět za stůl. Pootevřel zásuvku a nahlédl do ní. Ivan by byl na to dal krk, že tam má revolver.

„Je pravda, že jsme o tobě mluvili. Ale nemůžeš přece chtít, abychom o tobě mluvili příliš lichotivě.“

„Bídáku! Dostala můj dopis?“

„Ovšem.“

Ivan se odmlčel. Halnák rovněž mlčel. Ivanovi bylo jasné, že nebude dlouho trvat a bude vyzván k odchodu. Samozřejmě. Tady mohli Ivana vyhodit ještě snadněji než tam.

„Poslouchej, Bedřichu, ty víš, kdy mi byl vyplacen můj podíl a od kdy ležel na tvém kontě. Zbytečně bych ti to připomínal. Je to několik měsíců. Úroky jsi mi nevyplatil. Dělá to několik stovek. Potřeboval bych je. Vyplať mi je. Pak půjdu a víckrát o mně neuslyšíš.“

„Drzost!“ vzkřikl Halnák.

„Cože? Není to snad správné?“

„To bylo Helenino konto, ne moje. Ovšem, Upozorňuji tě, že na ně nemáš nárok. Helena to popře rovněž. Potvrdil jsi, že jsme vyrovnáni. Nedostaneš nic.“

„Naopak. Jste povinni.“

„Tak nás tedy zažaluj.“

„Donutili byste mě k tomu pro pár mizerných stovek?“

„Řeknu Heleně, co požaduješ a že nás budeš popřípadě žalovat. To je snad všechno. Prosím tě, odejdi! Nemám čas.“

Ivan se octl opět na ulici ve stavu jakéhosi omámení. Stál před domem a neodvažoval se učinit krok. Zmocnil se ho slepý vztek. Když se trochu uklidnil, začal uvažovat. Situace se přece nedala rozřešit okamžitě. Ivan nebyl tak statečný, aby se dovedl rvát do posledního dechu, byl v něm jen strach a slepý pud sebezáchovy.

Vykročil bez vůle, aby přešel ulici, a pohlédl na protější chodník.

Stál tam Plačík a díval se přímo na něj.

Ivan nevěděl co počít. Jistě ten strašný, nepochopitelný člověk přišel za ním, hledal ho, aby ho zabil – a byl snad schopen udělat to zde, na veřejné ulici, za bílého dne. Ivan cítil, jak se mu chvějí nohy, a měl touhu dát se na zběsilý útěk. A přece se nemohl ani hnout.

Plačík se konečně pohnul sám. Přešel rozvážně ulici. Ivan, rozčilený, ochromený, usmýkán osudem, tupě čekal, až ucítí na hrdle stisk těch obrovitě silných rukou.

„Co je vám? Co tak divně vypadáte?“

Ivan zamrkal. Neustoupil, neuhnul.

„Čekáte na mě?“ zeptal se rozechvěle.

Plačík hned neodpověděl. To nedělal nikdy, bylo-li třeba, aby odpověď rozvážil.

„Ano,“ řekl konečně. „Pročpak jste už k nám nepřišel?“ Ivan se snažil postřehnout v jeho hlase hrozbu. Nepostřehl nic.

„Když… víte… obtěžoval jsem vás…“ Ivan nevěděl jak dál.

„Hlouposti,“ ozval se Plačík. „Mně je to líto. Utekl jste tu noc, co jsem přived Máňu. Nemoh‘ jste se na to dívat, viďte? Nezlobte se. Nám to nevadí. U nás to už tak chodí. Vy na to nejste zvyklej.“

Ivan otevřel doširoka oči. Ale ovšem! Plačík nemohl nic vědět – přece mu Máňa neřekla…

Ulehčeně se usmál. Holý život je přece jen nejdůležitější věc na tomto světě.

„Mohl jsem se postarat sám o sebe, Plačíku.“

„No. Hezky,“ řekl Plačík se slabě ironickým nádechem. „Pracoval jsem na stavbě.“

„Vidím. Byl jste u svého švagra?“

„Byl. Hrom do něho.“

„Pojďte,“ řekl Plačík.

Šli. Ivan mluvil o sobě. Z každého jeho slova čišela nenávist.

„Půjdete k nám?“ řekl potom Plačík. „U nás je to přece jen lepší než v těch štěničárnách. Nesmíte se zlobit. S Máňou to jinak nejde. Tu a tam musí dostat - kvůli sobě. Kdyby mi na ní nezáleželo…“

Ivan nabyl jistoty a přestal se hrozit následků té bláznivé noci. Jeho nepevný charakter se lámal. Řekl, že tedy… že snad ještě několik dní… že se uchytí, že se to napraví, samozřejmě by nechtěl nastálo… ale teď to vypadá tak špatně…

„Já vím,“ Plačík šel s hlavou pochýlenou, „jednou na nás budete chtít zapomenout. Nemůžete se stát jedním z nás. Je to pro vás jen přechodná stanice. Překousněte to. Hnusíme se vám, to se rozumí. I kdybyste se k tomu rovnou přiznal, nevadí. Já vím, co jsme my a co vy.“

„Staráte se o mne… Je to… je to od vás šlechetné.“

Ivan si přejel rukou nervózně obličej. Zhrozil se toho, že společnost z Kotle se mu nezdá ani zdaleka tak hnusná, jak se Plačík domnívá. Naopak. Svět, v němž dosud žil, ho odkopával. Všecko, co mu nabídl, byla bídně placená práce na stavbě nebo žebrota. Kdežto tam dole, v Kotli…

„Máte nějakej plán?“ zeptal se Plačík.

„Ještě ne,“ odpověděl Ivan. A měl dojem, že by mu Plačík poradil.

Plačík se však o nějakém návrhu nezmínil.

„Máňa,“ řekl, „je jiná ženská, než jaký vy asi znáte. Ta se musí bát. Nic jí rozumně nevyložíte. Na tu platí mlčet a uhodit. Jinak dělá hlouposti. Kdybych ji nechal, přivleče si třeba nemoc, jen když…“

„Má vás ráda?“ zeptal se Ivan. Najednou to z něho vyletělo.

„Má mě ráda,“ řekl Plačík s klidnou jistotou. „Ale povídám vám, to je u ní jiný než u ženských, který znáte. Máte snad… měl jste děvče?“

„Ne, chodil jsem kdysi s jednou, ale to nebylo nic vážného.“ Ivan mávl rukou.

Vsedli do tramvaje. Plačík zaplatil, ačkoli Ivan tahal z kapsy drobné. Dojeli na konečnou. Cestou ke Kotli bušilo Ivanovi prudčeji srdce. Ruce se mu chvěly. Obával se chvíle, kdy se opět sejde s Máňou.

Dívala se lhostejně. Ivan odvracel zrak. Byla tak opatrná, že nevyužila ani jediného vhodného okamžiku k významnému pohledu. Nebo snad to pro ni bylo tak bezvýznamné… jen okamžitá ženská pomsta, zcela postačující k vyléčení vzteku, a kdoví, zdali by podruhé…

Ivan seděl u stolu, rukama si vjížděl do vlasu a přemýšlel, je-li možné, aby se tak šeredně jednalo s ním, s Ivanem a co záleží na té holce, na tom zamyšleném hlupákovi, vždyť jsou to vyvrženci lidské společnosti, proč by měl hrát nějaké ohledy, svět je plný surovostí, zrady…

Z úvah ho vyrušila Máňa, která jim podávala skromný oběd. A Ivan, přestože byl umazaný, zarostlý a vypadal jako zanedbaný tulák, měl za to, že je lepší než oni. Opovrhoval jimi, aby ospravedlnil svůj nevděk a zradu. Plačík si byl příliš jist svou silou, než aby ho napadlo, že by mohl být klamán. Pozoroval svého hosta zamyšleně, ale z jiných důvodů; Ivan cítil, že se mu chce Plačík s něčím svěřit. Neměl ten obvyklý záhadný výraz očí, kdy tajil své myšlenky.

Plačík pak řekl, že mu půjčí svoje prádlo, to staré že mu Máňa vypere, a vyšel s ním k potoku. Potok se svou čirou vodou byl ideální letní koupelnou. Člověk se tam mohl vysvléknout donaha a vydrbat se jak náleží. Vysoké křoví tvořilo znamenitou zástěnu. Někde dole křičely děti. Místo, které Plačík vybral, bylo tiché, mělo půlmetrovou hloubku a kamenité dno. Kus od břehu vyčníval z potoka velký balvan. Plačík na něj usedl a zavedl řeč na Halnáka. Ivan se s rozkoší cákal ve vodě a sáhodlouze vykládal. Teprve za hodnou chvíli si uvědomil, že v něm Plačík živí nenávist k Halnákovi. Zkoumavě na něj pohlédl.

„No co?“ zeptal se klidně Plačík.

„Vy sám jako byste proti Halnákovi něco měl?“ Plačík mlčel. Ivan si dvakrát přejel břitvou po tváři. Pak ji odložil a snažil se otřít malé zrcátko postříkané vodou.

„Vy jste přece nečekal před obchodem zrovna na mě,“ dodal.

„Ne, ale viděl jsem vás, když jste tam vcházel.“

„Co jste dělal u Halnákova podniku, Plačíku?“

„Mám tam co dělat už nějakej čas,“ odpověděl Plačík bez váhání.

Potom se zdvihli, Ivan se oblékl do Plačíkova čistého prádla.

Protože Plačík už dál nic neřekl, neptal se ani Ivan. Ale zmocnil se ho údiv. Plačík v něm nechal něco zrát. Co to bylo? Ivan nevěděl o ničem, kromě své nenávisti k Halnákovi a kromě vzteku na sestru Helenu.

Plačík s ním dovedl zacházet právě tak dobře jako se svou milenkou. Věděl, co na koho platí.

Ivan šel vzadu. Najednou se Plačík obrátil a zadržel ho. „Stůjte,“ řekl tiše, „zalezte zpátky do křoví.“

Ivan poslechl. A hned si také všiml, proč mu Plačík nakázal, aby se skryl.

Po nedaleké mezi kráčel hřmotný, dobromyslně vyhlížející muž s kloboukem v ruce.

Plačík šel dál. Hřmotný muž se zastavil a oslovil ho: „Právě vás hledám, Plačíku.“

„Ano,“ odvětil Plačík mírně. „Tady jsem.“

Bylo zajímavé, jak uměl Plačík užít tónu, který nezněl mi poníženě, ani zdvořile, ale také ne drze.

„Ušetřil jste mi kus cesty do svého ráje,“ řekl hřmotný muž.

„Zatrápené horko. Je to pravda, Plačíku, že jste vystrnadil Lojzu Platnýře?“

„Vzkázal jsem mu, aby se klidil.“

„Aby se přestěhoval jinam?“

„To jsem mu poradil.“

„Tak se podívejte, Plačíku, on vytrubuje, že jste mu vyhrožoval. Jak prý se ukáže, že mu něco spískáte.“

„To není pravda. Ale myslím, že by bylo lepší, kdyby odtud vyfoukl. Já ho znám. Skočil by na mě třeba někdy zezadu, a dejme tomu, že bych se nelekl. Ale potom byste ho museli odvézt v bedně. Sebeobrana, víte.“

„Chápu,“ pokývl dobromyslný muž. „Bojíte se nepříjemností?“

„Tak.“

„Lojza se možná vystěhuje, ale možná taky ne. Kdyby něco, Plačíku, tak vás seberou. Beze všeho. Mně se po vás stýská. A co Lojza, jak se tváří, když se potkáte?“

„My jsme se od tý doby ještě nepotkali. Vyhýbá se mi.“

„Dobře dělá. Však vás znám. Nevyhrožoval jste. To vy neděláte, to dělal vždycky spíš Lojza. Teď ale nevyhrožuje taky, a to se mi nezdá. Dejte si pozor, Plačíku! Zavolám si Lojzu a poradím mu sám, aby se odstěhoval. Na nás on dá, však ví, že to s ním myslíme dobře. Naznačíme mu, že tenhle revír se mu vřele nedoporučuje. Jste spokojen?“

„Děkuju. Já nechám Lojzu na pokoji, když nechá on mě.“

„A jakpak jdou hejblata, Plačíku?“

„Dobře. Tenhle tejden jsem třikrát pomáhal ve stěhovacím podniku.“

Dobromyslný muž se trochu zasmušil.

„Tohle jsem nemyslel,“ zabručel. „Nu, buďte zdráv!“ Pohlédl jen tak letmo ke křoví, v němž se ukryl Ivan. Ale neřekl už nic, mávl kloboukem na pozdrav a vracel se směrem, kterým přišel.

Plačík se pohnul. Ivan pochopil, že není radno z křoví vystoupit, ačkoli neměl proč se skrývat. Skrývat ho chtěl zřejmě jen Plačík. A Plačík se vzdálil na padesát kroků, než se otočil a dal znamení rukou.

Zřejmě už byl ten dobromyslný muž pryč.

Ivan Plačíka dohonil.

„Všechno je v pořádku,“ řekl mu Plačík, „věděl, že mám někoho za sebou, ale do smrti by ho nenapadlo, že jste to vy. Nic proti mně zrovna nemůže mít.“

„Kdo je to?“ zeptal se Ivan, ohlédnuv se.

„Revírní inspektor Čadek. Není to dávno, co ho sem přeložili. Myslím, že kvůli mně.“

„Proč kvůli vám?“

„Řekli mu, že jsem kasař,“ pravil Plačík s klidem, v němž byl stín odevzdanosti, „a jestli mě může někdo skřípnout, je to jen on. No…“

Plačík byl kasař. Avšak Ivana nezamrazilo tak hrozně, jak by ho bylo zamrazilo ještě před čtrnácti dny.

„Poslouchejte…“ zajíkl se, „co by se stalo, kdyby mě byl našel ve vaší společnosti?“

„Nic.“

„A proč jsem se tedy nesměl ukázat?“

„Já vám to povím,“ řekl Plačík mírně, „ale až doma, Pojďte.“

Ivanovo vědomí toho, co se s ním dělo, bylo jen matné, protože se skládalo z prostých citových poznatků bez vážnějšího pokusu o analýzu jejich příčin. Z pracovních zkušeností posledního týdne mu zbyl jen pocit ponížení a ani stín hrdosti z houževnatého boje o existenci. Ivan se nechal obklopit dusnou atmosférou v Kotli, poněvadž ho to zbavovalo největších starostí. Schoulil se bez vděku, s počínající nezdravou nenávistí k celému světu, s nenávistí, kterou Plačík bezpochyby dobře rozeznával.

Zajisté. Kotel Ivana nakrmil, poskytl mu odpočinek – a dokonce i divokou rozkoš. Filosofie toho byla uboze jednoduchá. Šlo o přítomnost, nikoli o budoucnost, nikoli o daleké cíle. Ostatně, rve-li tělo mráz a zůstávají-li všechny krby nepřístupné, zavrtá se člověk i do hnoje.

„Řekněte mi,“ řekl Plačík už doma, „co byste udělal se svým švagrem a s jeho ženou, kdybyste byl kouzelníkem, kterej na světě všecko svede?“

„Vyčaroval bych jim okamžitě situaci, která by se navlas podobala mé,“ odpověděl Ivan bez váhání.

Máňa seděla u stolu s nimi. Ivan na ni musel myslit, i když mluvil o něčem jiném. Poznal ji jako milenku. Mohl si teď zřetelněji všimnout rozporů v jejím chování, mohl přemítat o dvojí úloze, kterou sama sobě hrála: hned ji viděl nastrojenou v hedvábném županu, hned jako periferní holku se sprostými pohyby, nebo rozcuchanou a nedbalou – jak byla, když prala jeho prádlo – nebo jako předměstské slušné děvče s hladce sčesanými vlasy. Zdálo se, že nóbl dámu se snaží dělat kvůli sobě, to ostatní kvůli svému milenci. Nic z toho však nepřesvědčovalo o její skutečné povaze. Ledaže lhala. Zcela jistě lhala. A měla opravdu zrůdnou skořápku. Ze všeho nejvíc připomínala kočku, která někdy způsobně líže mléko a někdy se rve s krysou.

„Poslouchejte mě,“ vytrhl Plačík Ivana z jeho myšlenek, „Myslím, že byste rád viděl, kdyby váš švagr přišel k nějaký škodě.“

Plačíkova uzavřenost jaksi zmizela, alespoň v jistém smyslu, Ivana to znervóznilo. Měl dojem, že se ho Plačík zmocňuje jako magnet železné piliny. Ivan měl na sobě jeho prádlo, jedl s ním, spal u něho. Byl na něj odkázán. Před chvílí, u potoka, se skrýval před policejním úředníkem, ačkoli neměl proč se skrývat. Neukázal se jen proto, že si to Plačík nepřál.

„Nač byste odhadoval čistý roční příjem Bedřicha Halnáka?“

„Divná otázka.“

„No – mluvte.“

„Řekl bych tak sto tisíc.“

„Ne,“ odvětil Plačík tím svým způsobem, který budil dojem Klidného zadumání, „je to mnohem víc.“

„Jak to víte?“

„Vím to–“

„A proč to víte?“

Plačík hned neodpověděl. Nezarazil ho Ivanův zděšený výraz. Věděl, že Ivan, z kterého se stal slaboch, to musí nejdříve strávit. Skutečně tomu tak bylo. Ivan si pročísl vlasy. Uboze se kroutící zbytek bičovaného charakteru, který v něm ještě zůstal, se chvěl jako rosol. „Co chcete s Halnákem, Plačíku?“

Plačík mlčel. Avšak jeho světle modré oči odpověděly samy. Ivan se zhrozil, ale cítil, že ve strachu podléhá síle, která ho táhne do temnot.

Já jsem přece dobrý – řvalo v něm. Tohle je podsvětí. Já jsem se tady octl bez vlastní viny! Pohlédl na Máňu. Ušklíbala se se zřejmým opovržením. Ve svých strašných rozpacích, nemužný, zpřelámaný jako zašlapaná tráva, nemohl pro ni být přece ideálem. A přesto postřehl teď v jejích očích připomínku oné divoké noci. Ale čím byl v jejím palčivém náručí? Hračkou. Tak jako nyní se stával hračkou v rukou Plačíkových. Tito dva podivní lidé měli jinou logiku, jiné city, jiné touhy. Byli vyřazeni z normálního života a vrženi do temnot, podobně jako nyní on, Ivan. Jejich duše odrážely svět pitvorným obrazem jako křivé zrcadlo. Oni znali morálku poctivých, a přece jednali podle své vlastní morálky, s níž se smířili a kterou považovali za nezměnitelnou, jako mrzák považuje za nemožné, aby mu někdy místo protézy narostla nová, zdravá ruka. „Nechcete se pomstít?“ řekl konečně Plačík.

Mstít se? Zač? Za nedostatek milosrdenství? Jiskřička Ivanova rozumu a citu se snažila utlumit vztek. Ale hasla a zbýval už jen strach z něčeho, co není dovoleno.

„Plačíku, já s tím přece… jak já bych mohl, raději mi o tom neříkejte.“

„Proč ne?“

„A proč já, proboha?“

Plačík zvolna potřásl hlavou.

„Dostanete podíl.“

„Z čeho?“ Ivanovi přeskočil hlas. „Já si nic nezasloužím.“

„Proč byste si nezasloužil? Jsou vám dlužni, sám jste to říkal.“

„Ale to neznamená…“

„Halnák má v obchodě nedobytnou pokladnu.“

„Ani jsem ji neviděl. U něho v kanceláři ne. Nevím o ní.“

„Stojí jinde. Nikdy není prázdná. Za nějakej den v ní budou peníze za dva velký automobily. Tovární značka je Jensen nebo tak nějak.“

„Jensen!“ vzdechl Ivan, „to by znamenalo dvakrát sto dvacet tisíc!“

„Znáte to?“

„Znám. Osm válců shora řízených, čtyři a čtvrt litru, sto dvacet koní, šest rychlostí.“

Plačík se neznatelně usmál.

„Věděl jsem, že tomu rozumíte,“ řekl.

„Rozumím. Mám to v malíčku, Ech, hrome! Přesný obsah válců je čtyři tisíce a dvě stě pět. Otáčky tři tisíce pět set. Vrtání a zdvih sedmdesát devět krát sto osm. Gumy šest padesát krát šestnáct. Hrome! Vím to líp než ten tupohlavec Halnák, a přece já jsem na mizině a on…“

„Počkejte,“ řekl Plačík mírně. „Já myslím, že jste chodil s udicí na zajíce. Vaše místo nebylo v obchodě. Vaše místo bylo v dílně.“

„Já jsem v…“

„Vy jste možná technik. Obchodník je on.“

Ivan se v úžasu odmlčel. Klidně, samozřejmě pronesl o něm Josef Plačík, kasař, tak výstižný úsudek.

Ivan náhle jako by zřetelně viděl těžké řetězy připoutávající Plačíka k podsvětí. Plačík se s nimi narodil, nikdo se nesnažil osvobodit ho od nich, naopak, pečlivě dbali, aby pouta nezrezivěla, a jak dospíval, zařezávala se mu do kostí.

„Plačíku… domníváte se, že bych vám mohl být svými znalostmi užitečný?“

„Počkejte! K ceně za dva velký vozy přibyde do Halnákovy pokladny celá řada splátek na kupní ceny jinejch vozů. To tam obyčejně zůstává do rána. Ráno se to vypraví najednou do banky. Tonda – říkáme mu Líbeznej – jednou už jste ho tu zahlíd – si udělal známost s jistým taxikářem… Chlap je u Halnáka pečenej vařenej a má dostat provizi. Vod nás i vod nich. Toho druhýho Jensena taky doporučil. Tonda mu přezdívá Flekatej, má prej voheň na tváři. Tak ten Flekatej, Ivane, je lepší obchodník, než jste byl vy.“

„Dejme tomu. Kašlu na to. Až začnu zase něco pořádného dělat, nebude to jistě obchodování. Ani s mrkví ne. Obchod je jen zdánlivě lehká věc. Ale jestli jste se nezbláznil, Plačíku, řekněte mi, co já bych měl dělat s Halnákovou nedobytnou pokladnou. Vy mluvíte, jako byste byl čekal na mě, než se do toho dáte. To je přece k smíchu!“

„Olda Popelec z naší party…“ řekl Plačík, „myslí, že u Halnáka se najde kromě peněz v pokladně ještě moc jinejch dobrejch věcí. Ale musí se tomu rozumět.“

Ivan zdvihl zrak plný úzkostlivé pozornosti. „Například,“ dodal Plačík klidně, „visí tam černá tabule se zlatejma medajlema. Víte o tom něco?“

„Hlouposti,“ ušklíbl se Ivan. „Medaile jsou nejvýš pozlacené. Zlaté jsou jen originály a ty zůstávají v továrně. Váš Olda je hlupák.“

„Neříkejte mu to,“ pravil Plačík klidně, „ani nikomu jinýmu z party. Nechte je při tom, že se tam něco takovýho najde a že to můžete vybrat.“

„Copak se toho k čertu zúčastním?“

„Nebuďte hlupák, Ivane!“

Ivan zavrtěl hlavou. Nebuďte hlupák! Neřekla Máňa před časem přesně totéž?

Plačík si naprosto nic nedělal z jeho rozčilení. Bylo pochopitelné, že je Ivan rozčilen. Že žasne. Že se začíná strachovat. Tajemství, které tu Plačík prozrazoval, zavazovalo. Plačík se začínal spoléhat na Ivanovu diskrétnost. Ať už dobrovolnou nebo nucenou.

„Je prej tam taky značná zásoba nějakejch platinovejch kontaktů,“ dodal Plačík. „Platina je drahá. Olda říkal, že to má asi pěknou cenu.“

„Myslíte odtrhovače?“

„Nevím.“

„Hlouposti. Slyšel jen něco zvonit. Jednak jich nemůže být fůra a za druhé to není tak zlé s tou cenou. Platiny se užívá, aby nejiskřila. Také se to vyrábí z jiných kovů, lacinějších. Nechte to ležet, ten váš Olda by asi nerozeznal odtrhovače od pneumatiky.“

„Učil se krejčím. Dobrá, neříkejte o tom nic. Nechte je při tom, že by se tam mohly najít platinový kontakty.“

„Vymluvte jim ty bláznivé nápady. Já stejně…“ Ivan byl v rozpacích.

„Vymlouvat jim nic nemůžu.“

„Proč?“

„Protože jsem je sám na to přivedl. Že by se tam mohlo najít ještě něco.“

Ivan se bláznivě rozesmál. Už to měl. Ten chlap mu chtěl za každou cenu prospět! Ale to už bylo prozatím všechno, co mu chtěl Plačík říci. Vstal a odešel někam ven, Máňa se důvěrně smála. Ivan na ni hleděl cize, jako omámen. Snažil se přemýšlet, zaujmout stanovisko. Ale potácel se jako ve snu.

„Třepu se v síti,“ pomyslil si se zvláštním údivem.

A zanechán o samotě, díval se malým okénkem k zarostlé stráni nad Kotlem s otupělým výrazem fatalisty.

Pak chodil a kroutil hlavou. Vjížděl si prsty do vlasů. Když se Máňa vrátila z kuchyňky, krátce na ni pohlédl a vyšel ven. Nikdo se ho nezeptal, kam jde. Plačíka neviděl, Spatřil jen několik jiných lidí a bylo mu odporně. Prošel se velkým kruhem. Ulehl pak na zažloutlou trávu a složil ruce pod hlavou. Nedaleko se ozýval křik dětí, které tam pásly kozy. Tráva kolem byla plná nečistoty. V Kotli bylo hrozně. Ale venku, bohužel, ještě hůř.

Před večerem se zvedl a loudal se zpět k domku. Zastihl Plačíka oblečeného v saku. Byl zřejmě vypraven k odchodu. Máňa rovněž. V jednoduchých šatech vyhlížela velmi prostě.

„Jdeme do binďásku,“ řekla Ivanovi. „Udělejte si pohodlí, jaký chcete. Budete jíst?“

„Nebudu,“ zabručel.

„Tak až si žaludek řekne, najdete to v troubě.“ Odešli. Plačík nepronesl ani slovo, jen na odchodu řekl:

„Nashledanou.“ Nenuceně, s pohledem stejně záhadně zadumaným jako obvykle. A přece prozradil ze svých plánů mnoho, Ivan se domníval, že všecko. Ale ne. Nebylo to asi všecko. Po jejich odchodu nepocítil Ivan ulehčení, nýbrž naopak nový neklid. Měl dojem, že mu ponechali na vybranou, chce-li zmizet, či zůstat. Nerozhodl se stejně nijak. Chvíli nenávist přemáhala odpor k zločinu, chvíli tomu bylo obráceně. Ivan věděl, že jeho názor se neupevní. A bál se, že z toho zešílí. Snažil se na to nemyslet, ale nedařilo se mu to. Trochu se najedl. Pak s lampou v ruce hrabal v kuchyňce a našel láhev s kořalkou. Donesl si ji ke stolu, nalil do sklenky a rázem vypil.

Pak se zpil do němoty, rychle, jak jen mohl. Položit hlavu na stůl, ruka s lahví mu klesla a klátila se jako kyvadlo nízko nad podlahou. Po chvíli se mu prsty rozevřely, láhev spadla. Zbytek tekutiny se rozléval po zemi.

Ráno se probudil s bolestí hlavy. Ležel na pohovce, byl svlečen a zabalen lehce do přikrývky. Plačík seděl u stolu a snídal. Máňa chodila sem tam.

„Vstávejte!“ pobídla ho. Zakroutila posměšně hlavou, když se rozpakoval odhodit před ní pokrývku.

V rozbolené hlavě si uvědomil obsah včerejší rozmluvy jako hotovou, neměnitelnou věc. Tak se s tím vyrovnal. Zarytě mlčel, vraštil čelo. Nezačínal o ničem. Plačík rovněž ne. Brzy po obědě se sešlo několik lidí na uhlazeném neohraženém dvorku před domkem. Ivan poznával dva, kteří byli svědky Lojzova výprasku před hospodou. Jmenovali se Vincek a Emil. Vincek měl přezdívku Marod, ačkoli vypadal zdravě, Emilovo druhé jméno snad skutečně bylo Flinta. Budili klamné vzezření dělníků. Vincek Marod virtuózně plival. Flinta se snažil mluvit sprostě. Oba dávali najevo, že mají spoustu cenných zkušeností a že opovrhují světem. Tondu Líbeznýho Ivan také jednou spatřil. Drzý pohled, přehnaně široké nohavice a výstředně parádní polobotky, vykládané bílou kůží, svědčily už na dálku, že jeho domovem je periférie. Zato Káranec Mates vyhlížel nenápadně a dost slušně. Byl asi nejstarší z nich. Jindra Palouk s kovbojským širákem se snažil ze všech nejvíc tvářit se jinak, než jak se narodil. To byla podle všeho společná vlastnost všech, kromě Oldy Popelce, jenž byl v obličeji našedlé pobledlý a tlumeně pochrchlával. Říkali mu Cmunda, ale Ivan zaslechl také tajnou přezdívku Tuberák.

Šestičlenná Plačíkova parta byla patrně úplná. K Máně se chovala s respektem, který bezpochyby vzbuzovaly osobní a zejména fyzické vlastnosti Plačíkovy. Scházeli se k domku jeden po druhém, loudavě, jakoby neradi, anebo spíše s naivní nenápadností. Slepý by byl viděl, že tu mají schůzku.

Dělali vtipy. Hovořili o filmech promítaných v podřadných kinech. Mluvili o holkách. Vytahovali se. Rozpředla se debata o fízlech. O revírním inspektoru Čadkovi. Tropili si z něho šašky, ale také se ho báli. Mluvili hantýrkou. Plačík jim hantýrkou neodpovídal. Staral se spíše o své. Čistil si boty, kartáčoval šaty a vůbec se soustředil hlavně na práci.

Ivana úmyslně přehlíželi. Bylo mu mezi nimi úzko. Vrátil se zpátky do domku, Máňa ho poslala ven.

„Jděte ven,“ řekla, „musíte bejt venku.“ Přijal to jako rozkaz. Poodešel trochu dál. Zaslechl, jak jeden z nich říká:

„Co ten, Pepíku?“

„Je náš,“ odpověděl Plačík krátce. „Nestarej se!“

Pak se povídalo o revírním Čadkovi, že si to musí nejdřív trošku vomrknout, než se s něčím vytasí. Nemá s čím. Ať si tu prohání faldy, aspoň se provětrá, von se asi toho čerstvýho povětří ve fízlárně moc nenadejchá.

Jo a taky ňákejm hlaváčům prej hučí v makovicích, že by se měl Kotel vystěhovat a vypálit.

Lojza Platnýř už je v tahu. Má bejvák u ňáký báby v Krči. Pánbu ji potěš, kdyby k ní zabrousil lisťák s prachama,

„Havíři,“ řekla Máňa ve dveřích domku, „pojďte na kafe.“

Klátili se neochotně, jako by prokazovali milost. Ivan pozoroval pohled, jímž je sledoval Plačík. Byl to pohled mnohem zamyšlenější než obvykle.

Plačík vzal Ivana za loket. Jeho tenké rty se nepatrně pohnuly, naznačujíce povzbuzující úsměv.

„Ivan půjde s námi na tu práci, hoši,“ řekl pak Plačík uvnitř, „na díl.“

Všichni mlčeli. Mlčel i Ivan. Měl jen zatrpkle sevřené rty. Připadal si jako zajatec. Nejlépe bylo mlčet. Je tu ještě večeře, nedělní večeře, nač hned prásknout do bot. A je tu Máňa.

Konečně řekl Vincek Marod, odplivnuv virtuózně do rohu:

„Dyť si se zbláznil, Pepíku. Co umí ten mládenec a vodkaď je? Aby nám to pak nepoložil.“

„A jakej díl, Pepíku,“ zašklebil se Palouk. „Dyž tam bude málo cejnu, budem třeba huhlat.“

„Budete držet huby,“ řekl Plačík klidně. „Ivan mi pomoh s Lojzou. Kdyby to byl neudělal, byli by u mě našli plánek a mohli jste si jít pro díl k Milosrdnejm.“

„Nech to, Jindro. Von si to Pepík vodkormidluje sám.“

Ivan seděl klidně. Nehrozilo mu už nic. Nemohl se dostat níž. Tady byl až na dně. Hlava už ho nebolela. Bolest se změnila ve zvláštní tupost. Chvílemi slyšel zřetelně hlasy, aniž chápal smysl slov.

V dýmu cigaret ho přepadla nevolnost. Snad z duševního pohnutí, nebo k tomu přispěl i včerejší alkohol. Ivan se vypotácel ven. Nikdo ho nezadržel.

Hluboce dýchal.

Došel až do stinného háje pod strání. Lehl si do ostré trávy a odpočíval. Zavřel oči. Myslí mu táhly matné obrazy, až konečně strnuly v olověném spánku. Když se probudil, měl v sobě jedinou hrůzu: hrůzu před bílým prachem staveniště, před zahmyzenou noclehárnou a před odpornou špínou v otlučeném hrnku, kterou tam snídal.

Vrátil se do domku. S chutí se pustil do večeře. Plačík byl pryč. Šel s partou do hospody, řekla mu Máňa. A když jedl, hleděla na něj horkýma očima. Odstrčil talíř dříve, než dojedl. Ve spáncích mu bušilo, v duši cítil bezednou prázdnotu.

Lampu nechali svítit. Za kartounovou zástěnou bylo narudlé světlo, atmosféra zoufalého zapomenutí.

„Jdi s nima,“ šeptala mu Máňa, „poslechni Pepíka, Kohoutku. Ty jsi jinej. Ty jsi čistej, i když přijdeš umazanej jako čuně. Daj ti prachy a pudeš. Kdybys neměl prachy, nedostal by ses vodcaď. Kdybys nešel s nima, byl bys pořád čistej, ale jednou by nás Pepík voba voddělal.“

Ivan ležel se zavřenýma očima, zhluboka dýchal, nehýbal se.

„Vstaň,“ zatřásla s ním, „ty bláznivej. Nelež jako mrtvej. Za chvíli zavřou hospodu. Kdyby nás Pepík nachytal…“

Sama vstala a navlékla si hedvábný župan. Ivan otevřel skelné oči, pohlédl na ni a vylezl z postele. Mlčky ji opustil a ulehl na pohovku.

Usnul ihned a tvrdě. Nevěděl, kdy se vrátil Plačík se svou klamnou vírou v moc své síly.

Máňa ho přivítala na lůžku s otevřenou náručí. Díval se jí dlouze do očí. Nic nepoznal, nepodezíral ji.

Když se Ivan ráno probudil, byl už Plačík pryč. Máňa vyhlížela unaveně.

„Máš počkat, Kohoutku,“ řekla. „Pepík přijde asi za hodinu,“

Ivan se nevyznal sám v sobě. Seděl malátně nad hrnkem kávy a tvářil se netečně.

Dnes musí prchnout. Nechá tu psaní, aby se Plačík nebál. Že ho nezradí. Že bude rád, když se to stane, ale on že má strach. To tolik znamená… bezúhonnost… však on sám, Plačík, jednou přece litoval, že ho zkazili, a litovat ani nepřestane.

Čas utíkal a Ivan stále nevěděl co počít. Plačík se vrátil a nesl nevelkou, zabalenou krabici.

„Vemte si to,“ řekl Ivanovi.

Ivan váhavě vztáhl ruku. Odvykl si už odporovat tomu, co Plačík řekl nebo co žádal;

V krabici byly pánské polobotky z hnědé kůže, s podrážkou ze surové gumy.

„Budou vám asi dobře,“ řekl Plačík klidně, „zkuste si je. V těch hadrech, co máte na nohou, nemůžete přece chodit.“

Ivan seděl na pohovce a pohlížel na střevíce jako omámený. Plačík stál před ním. Ivan se setkal s jeho očima.

V tom okamžiku pocítil, jak se mu všecka krev žene zpět k srdci. Očekával, že jako vždycky narazí na zadumaně klidné světlo Plačíkových očí, na světlo, které bez známek urputnosti odmítalo pohled do tajemné duše. Ale viděl s úžasem něco jiného.

Na pouhý zlomek vteřiny.

Neboť ty dvě oči přikryly ihned jakoby modrou blanou svůj blankytný lesk, podobný nekonečně hluboké modři otevřených nebes. Plačík se prozradil. O desetinu vteřiny se vzpamatoval později. A Ivan rázem pochopil. Najednou věděl proč ho ten člověk živí a šatí, proč mu pomáhá pomstít se, proč je ochoten nenávidět ty, které nenávidí on. Plačík ho měl rád…

Část druhá / Vrah nikdo

Oné noci, do níž lze položit vlastní počátek případu Vraha Nikoho, rozehřál Plačík na lihovém vařiči krabičku černého mazadla na boty a starým zubním kartáčkem, omočeným v mastné a rychle stydnoucí tekutině, si přetřel plavé vlasy tak důkladně, že se jejich nápadná barva změnila v tmavě šedý, nehezký odstín.

Pak si pevně narazil na hlavu starou čepici.

Máňa čekala venku. Na sobě měla lehký světlý gumák.

Ivan pozoroval chvíli ji, chvíli Plačíka. Byl vzrušen.

Plačík, jenž měl rád světlé košile, si tentokrát navlékl tmavou. Zapjal ji pečlivě až ke krku. Podivně se tím vším změnil. Odněkud ze zásuvky vytáhl černé nitěné rukavice a strčil je do kapsy. Podobné rukavice měli v kapse Ivan i Máňa. Ve čtvrt na jedenáct vyšli všichni do tmy. Společně kráčeli až k dlážděné silnici, pak spěchala Máňa rychle napřed. Ivan se ještě chvíli držel Plačíka. Potom šli každý po jiném chodníku a Plačík mu brzy zmizel, jako by se do země propadl. Na hlavní třídě bylo ještě živo. Vzduch byl poměrně chladný, chodníky dosud vlhké. Odpoledne slabě pršelo.

Tři minuty před jedenáctou míjel Ivan pouliční hodiny, pak zahnul za roh do příčné, poměrně tmavé ulice. Gumové podrážky tlumily jeho kroky. Plačík už čekal.

Bezeslova šli dále do tmavých ulic. Asi po deseti minutách se přiblížili k Halnákovu obchodu.

Na chodníku stál člověk, mezi koleny měl velkou napěchovanou aktovku a hrabal se v kapsách, jako by hledal zápalky nebo kapesník. Několik chodců šlo kolem.

„Můžete jít,“ řekl tiše.

„Tak běž taky,“ odpověděl Plačík. „Přesně za dvacet minut.“

Chlapík pohlédl na hodinky na svém zápěstí. Plačík a Ivan šli dál.

V sousedství domu s Halnákovým obchodem byl jiný dům se širokým průjezdem. Ale zatímco průjezd u Halnáka byl zavřen velkými vraty a celá budova budila dojem spícího klidu, zůstával průjezd sousedního domu otevřen dokořán. Napravo od vchodu svítila dvě veliká přízemní kavárenská okna, zatažená narudle žlutými záclonami. Odtamtud zněla hudba. Nad okny, kolmo do ulice, zářil neónový nápis, označující noční bar. Vchod do baru byl v průjezdě vpravo. Tam se spokojili malou žárovkou, osvětlující tabulku s křiklavou reklamou. Tabulka vrhala ohromný stín do průjezdu. Vstupující tím byl oslepen, takže vzadu v průjezdu nemohl nic rozeznat.

Právě před Plačíkem a Ivanem se vklátil do průjezdu nějaký flamendr. Zvolnili krok. Když se otevřely dveře baru, bylo slyšet hudbu silněji, zazněl podezřele uctivý pozdrav vrátného a ženský smích.

Plačík s Ivanem vklouzli do průjezdu. Přešli vchod do baru a zmizeli ve tmě. Ohlédli se. Nikdo je patrně nezpozoroval, Pohostinný podnik posledního řádu měl ostatně vzadu záchodek, takže i kdyby je tu někdo viděl, nebyli by nápadní. Plačík vzal Ivana za loket a vedl ho přes průjezd k druhé zdi. Ivan cítil i pod silnými gumovými podrážkami hrbolaté středověké dláždění.

Proti dveřím záchodku, ještě snad trochu dále vzadu, nahmatal Plačík nízká dvířka. Konec průjezdu byl uzavřen dřevěnými vraty se čtvercovým laťkovým mřížováním v horní polovině. Ve čtverečkách slabě prokmitávala noční obloha.

Dvířka ve zdi rozeznávali nyní dobře. Hluboký stín tu ležel jen pro toho, kdo stál ve světle před vchodem. Jinak se sem světlo dostatečně odráželo.

Plačík si navlékl rukavice, vyňal z kapsy malý klíček a vsunul jej do visacího zámku na závoře dvířek. Odemkl bez obtíží. Vtom se museli opět přitisknout ke zdi. Kdosi zase vcházel do průjezdu. Ale zmizel hned v baru.

„Vlez tam,“ zašeptal Plačík.

Ivan opatrně nahmatal nohou ve tmě schod. Sestoupil o tři schody. Pak zůstal stát.

Ve tmě zaslechl zvuk přivíraných dveří. Plačík už byl tedy uvnitř. Minutku se nic nedělo. Druhou. Třetí. Pak něco zaškrábalo.

Ozvalo se trojí temné ťuknutí zvenčí.

„V pořádku,“ řekl Plačík tiše.

Dolů po černých schodech se rozlila prudká, do úzkého kužele sevřená záře svítilny. Ivanův stín se vrhl střemhlav, neslyšně do úzké propasti.

„Jdi!“

Ivan neviděl před sebe. Před ním ležel ostrý stín. Šikmá chodba byla klenutá. Sestupovali do sklepa.

V té chvíli vyšel muž s aktovkou nenuceně z průjezdu. Byl to Tonda, kterému říkali Líbeznej. Zamkl vlastním klíčkem Plačíka s Ivanem ve sklepě. Přešel pak ulici a přiblížil se k telefonní budce, umístěné přímo proti velikým výkladům firmy Halnák. Obrovská skla se místy leskla odrazem pouličních svítilen. Kosočtverečná oka ocelových rolet tvořila před nimi bezpečnou síť.

Tonda s aktovkou pod paží stanul těsně vedle budky. Opřel se o ni. Pohlédl opět na hodinky. Díval se přes širokou, ale nefrekventovanou jízdní dráhu k Halnákovým výkladům. Co chvíli se rozhlédl ulicí.

Na konci bloku zahlédl zkušeným zrakem lesk na kování strážníkovy helmy. S tím se počítalo. Tonda se zatočil nenápadně za budku. Nechal strážníka přijít na deset kroků, pak vystoupil a vlezl do budky. Padalo do ní trochu mdlého světla z ulice. Tonda se ponořil do studování roztrhaného seznamu. Strážník bez podezření přešel.

Ještě zbýval čas.

Plačík s Ivanem sestoupili až na dno sklepa. Dole se rozvětvovaly chodbičky. Špinavé dřevěné laťky sahaly až ke stropu. Byl tu cítit pach uhelného prachu.

Chodba, kterou si vybral Plačík, končila vlhkou zdí. O zeď se opírala stará dřevěná deska, sbitá ze sukovitých prken, kterou sem snad postavil někdo, kdo nevěděl, co s ní. Výškou dosahovala Plačíkovi k pasu, široká byla necelý metr. Plačík ji vzal a odstavil. Objevil se černý otvor.

Na tom pracovala Plačíkova parta ve směnách celé dny. Vcházela nenápadně do sklepa pozdě večer a před ránem jej opouštěla. Deska byla pojištěna pomocí černé nitě, takže každá příští směna by byla poznala, kdyby byl deskou za dne někdo hnul. Klíčky k zámku dveří vyrobil Emil Flinta. Teď v létě se mnoho uhlí nepotřebovalo. Nájemník, jemuž náležel blízký sklep, byl na letním bytě, a proto parta klidně ukrývala vykopané zdivo uvolněnými plaňkami dozadu pod jeho uhlí.

Tudy se prokopali do sousedního domu.

„Za mnou,“ řekl Plačík.

Byl stále klidný, jako by vedl poslušného psa a nikoli nováčka na výpravě kasařů. Shýbl se, strčil nejdřív do otvoru kufřík a strkal jej před sebou. Když docela zmizel, sehnul se i Ivan.

Takto si návrat k Halnákovi nikdy nepředstavoval. Měl však ještě před večerem úžasnou trému – přes všechnu školu posledních dnů, která se snažila naučit ho otrlosti – pocítil nyní na chvíli záchvěv pomstychtivé radosti. Teď, kdy už byli uvnitř, ze všech stran uzamknuti, měl pocit dočasného bezpečí.

Pojednou pozoroval, že se kolem něho něco uvolnilo. Prolezli. Tunel byl dlouhý snad čtyři metry.

Za ním se ozvala dutá rána. Polekal se. Úzkost se mu bleskem vrátila. Ale bylo to jen kus vypadlé cihly.

„Haló?“ řekl někdo tlumeně.

„Jsme to my,“ odpověděl Plačík a opět rozžal svítilnu. Nedaleko bleskla jiná. Kužele, namířené k zemi, se zkřížily. Ivan poznal, že je ve skladišti součástek. Uprostřed stál veliký stůl. Po stěnách byly police se zbožím. Skříně. Přihrádky. Krabice. Bedny. Sotva tu člověk mohl projít.

Roh skladiště byl pobořen vyraženým tunelem, po zemi se válely lesklé kovové předměty. To udělala parta teprve před hodinou.

„Jsme všichni?“

„Jo. Jedem.“

„Nahoru.“

Světla zhasla. Parta stoupala po točitých železných schodech. Ivan šel poslední. Měl svítilnu, ale Plačík mu zakázal bez dovolení jí použít.

Octli se nahoře. Rozlohu místností firmy Halnák parta znala. Čtyři vystavené automobily za výkladními skříněmi, šikmo postavené, byly umístěny vlastně přímo v krámě. Zákazník, který vešel vchodem uprostřed, mohl od dlouhého pultu rozsáhlé prodejny nebo od konferenčních stolů s čalouněnými lenoškami přistoupit přímo k vozům, a pak se vystavoval na odiv s nimi. Zadní zeď prodejny byla proražena vysokou, širokou, neuzavřenou branou, vedoucí do místnosti ještě o něco větší, ale rozdělené v zadním dílu několika skleněnými přepážkami na menší kanceláře. Pult i přepážky mohly být snadno odstraněny, aby se mohlo s vystavenými automobily vyjíždět do dvora zasunovacími vraty, která tvořila stěnu kanceláří a byla nyní pevně zavřena. Malá dvířka v nich, rovněž uzamčená, vedla do dvora, kde měla firma v prostorné garáži starší vozy a druhé skladiště součástek. Z prodejny vedl východ do kancelářské haly, odtamtud východ do průjezdu a dveře do kanceláře šéfa Halnáka, která tedy ležela zcela stranou. Železné schody z podzemí ústily při zdi v první větší místnosti za prodejnou. Nedobytná pokladna stála v prokuristově kanceláři hned za železným schodištěm. Pokud Ivan věděl, měl Halnák ještě tři kanceláře v patře domu, tam však parta neměla co pohledávat.

Prakticky byl tedy celý přízemek krystalicky průhledný, od výkladu až k zamřížovaným oknům do dvora vzadu. Světlo z ulice skutečně dopadalo daleko, a naopak, zář příruční lucerničky v nejzadnější místnosti mohla být spatřena až z ulice, ovšem rozptýlená mléčným sklem přepážek.

Všechny tři východy, do ulice, do průjezdu i do dvora, měly dvojité patentní Zeissovy zámky.

Plačík bez váhání kráčel s kufříkem v ruce k pokladně. Nebylo vůbec slyšet, že se pohybuje. Měl rovněž střevíce s podrážkami ze surové gumy. Také ostatní se pohybovali tiše jako duchové. Nikdo se na nic nezeptal, každý zaujal ihned své místo. Zatímco Ivan následoval Plačíka jako stín a sám byl následován Jindrou Paloukem, jenž měl Plačíkovi pomáhat s pokladnou, skočil Emil Flinta k telefonu v kancelářské hale. Nahmatal v hustém šeru podlouhlou skříňku s řadou tlačítek, jimž nerozuměl a ani nepotřeboval rozumět. Položil ruku na sluchátko a čekal. Máňa se jako kočka připlížila k hlavnímu vypínači na rozvodové desce a vypnula proud. Ivan zahlédl občas její světlý plášť mihnuvší se Jako přízrak s lehoučkým zašustěním. Členové party jí odevzdali několik klíčků, jimiž si otevřeli sousední sklep. Máňa odpovídala za osud těchto malých pomocných nástrojů, kterých už nebude zapotřebí a které nesmějí být zvědavou policií u nikoho nalezeny.

Pak zaujala místo po Flintově boku u telefonu v úloze spojky.

Bachaři Vincek Marod a Káranec Mates se přitiskli k východům do průjezdu a do dvora. Vzadu ve dvoře, vedle garáží, bydlil domovník a správce garáží, kterého museli bedlivě střežit. Káranec Mates se snažil vyhlížet do dvora zamřížovaným oknem. Nebylo však pravděpodobné, že by domovník zaslechl zvuk Plačíkovy vrtačky.

Olda Popelec se vrátil do sklepa, aby pro všechny případy hlídal sklepní dvířka v sousedním průjezdu, protože nesměli zapomínat, že mnoho obyvatelů sousedního domu klíčky ke sklepu má a zlá náhoda že není nikdy vyloučena.

Ulici hlídal Tonda, Tonda měl také po skončení práce partě dvířka otevřít.

Když nastal mrtvý, číhavý klid, přepadl Ivana opět skličující, sobecký strach. Drásal poslední zbyteček jeho poctivého svědomí. Ivan soudil, že ostatní mají rovněž strach. Museli mít strach, protože věděli, co by je čekalo v případě prozrazení. Avšak čelili tomu strachu profesionální otrlostí.

Plačík klečel před ním, hluboko sehnut, a bez hluku třídil nástroje, které vytahoval z kufříku.

V jedenáct hodin třicet tři minuty zaječel ostře zvonek telefonu. Ivan nadskočil. Stěží ztlumil v hrdle výkřik.

Volal Tonda z pouliční budky.

„Haló,“ přihlásil se tlumeně Flinta. „Líbeznej?“

„Jo. Můžu tu vydržet. Dobrý. U vás je mrtvo. Pozor! Je vidět až za ty káry. A to jsem na druhým chodníku.“

„Dobře.“

Skoro šeptali. Flinta se naklonil k Máně.

„Ať neleze nikdo za vozy, je tam vidět.“

Máňa odkvapila jako na křídlech. Naklonila se k Plačíkovi. Řekla několik slov. Plačík mávl rukou. Klečel, čekal, nedělal nic.

Nikdo nedělal nic. Flinta a Tonda, spojeni telefonem, mlčeli. Stroj byl natažen. Ale ještě nespustil.

Plačík měl na zápěstí svítící hodinky. Pohlédl na ně. Ukazovaly tři minuty po třech čtvrtích na dvanáct. Bez netrpělivosti čekal dál. Opíral se loktem o koleno.

Čtyři a půl minuty po třech čtvrtích světlo z ulice náhle zmizelo. Celá řada luceren zhasla najednou. Měla zhasnout přesně ve tři čtvrti. Skla výkladu ztratila stříbrné šmouhy lesku. Obrysy vystavených vozů ustoupily do čiré tmy. Tonda se rozhlédl na obě strany, Nyní svítily jen lucerny na vzdálených rozích. „Smrklo to,“ ohlásil.

Plavčík se vztyčil. Máňa odletěla jako motýl, když jí Plačík řekl nezřetelné slůvko.

Napadl pokladnu z boku. Opřel se o vrtačku. Jindra Palouk se chopil kliky.

„Svítit,“ řekl Plačík krátce a tiše.

Ivan vytáhl chvějící se rukou stíněnou baterku. Klouzala mu v ruce oblečené v nitěné rukavici. Byl nemotorný, Plačík však trpělivě počkal.

„Sem! Zblízka!“

„Dejte pozor s tím světlem, hrome,“ zaznělo z telefonu, Máňa, až dosud tiknuvši hlavu k patě Emila Flinty, vyletěla jako šíp.

„Zhasnout,“ zasyčel Plačík. „Vemte tébich a pověste ho na hradbu, mordyje! Ať to udělá Mates. Zeptejte se Líbeznýho, jestli je to dobrý. Sviť zblízka! A ne pořád, já ti řeknu. Pojď blíž!“

„Je to dobrý,“ řekl za chvíli Tonda.

Ivan pak viděl stín Plačíkovy hlavy a přesné, jisté pohyby jeho rukou. Čekal ve střehu na rozkazy. Plačík byl rázný a úsečný, ne však rozčilený.

Vrták se těžko zakusoval. Ve slaboučkém odrazu Ivanovy svítilny bylo na Plačíkově zamračeném nízkém čele znát kapky potu.

„Tvrdá?“ otázal se Tonda.

„Tvrdá,“ odpověděl Emil.

Tonda se často opatrně rozhlížel. Tu a tam přešel nevšímavě chodec. Přejela autodrožka. Ukázal se strážník na obchůzce. Tonda ho nechal s klidem přejít. Chvilku předtím řekl:

„Chlupatej. Jde po mý straně. Nic. Makejte dál!“

Strážník se ztratil. Hluk činnosti uvnitř obchodu nebylo slyšet ven, byl slabý a dokonce maskován hudbou z baru, která zněla téměř nepřetržitě.

„Klíčník! Lehnout!“

Tondovo vycvičené oko zahlédlo ze slušné vzdálenosti sklem budky zřízence hlídací společnosti. I s tím se počítalo. Plačík na zprávu spojky strnul jako socha, opřen o vrtačku. Ivan zhasil svítilnu. Srdce mu hlasitě tlouklo. Plačík a Palouk je museli slyšet.

Hlídač prohlédl zběžně zámky rolet. Sevřel v pěsti oko ocelové sítě a zatřásl jí. Zaharašilo to. Posvítil si při zemi dovnitř. Pak se bez podezření vzdálil.

„Makat,“ řekl Tonda.

Hmátl do své veliké aktovky. Sňal novou sportovní čepici s hlavy a nahradil ji tvrdým kulatým kloboukem. Čepici strčil do aktovky.

Strážník se vracel. Šel dosti blízko budky a bezpochyby se snažil do ní nahlédnout. Byla opět obsazena. Nyní pánem v buřince. Strážník se odvrátil a sestoupil do jízdní dráhy.

„Chlupatej na vaší straně, mládenci. Cifix, chlap je tu pořád. Nakonec mě vytáhne ven a jsem namočenej.“

„Drž tam hubu a nebreč,“ odpověděl Flinta. „Pepík má krátkej hasák. Je to tvrdý. Bude to trvat dýl.“

Strážník šel ještě jednou proti všem předpokladům o pravidelnosti pochůzek. Tonda shodil tvrdý klobouk a zůstal prostovlasý. Včas se hluboko sehnul. Budka pak vypadala prázdná. Ale strážník si jí stejně nevšiml.

„Dělejte, himl!“

„Seš nádiva, Tondo! Pepíka nemusíš pobízet.“

Z baru vyšli dva hosté a hlasitě se bavili. Zastavili se zrovna u vchodu do Halnákova obchodu a vedli vášnivou debatu.

„Tech si nevšímejte,“ řekl Tonda, „jsou namotaný.“

A jezdil očima na obě strany.

Debatéři se za chvíli hnuli. Deset minut byl klid. Tonda prozkoumal hodinky. Udávaly bez šesti minut půl jedné.

Od levého roku zahnul do ulice taxík. Tonda jej sledoval očima. Vyrazil tichou kletbu, když zpozoroval, že vůz zastavuje před zavřenými vraty Halnákova průjezdu, „Přestaňte,“ syčel, „někdo vystupuje. Já ho nevidím. Šofér leze ven. Přivez někoho k domu.“

Z taxíku vystoupil pasažér a vůz odjel. Muž hledal po kapsách, snad klíč. Nebo zastrkoval peněženku, z níž platil jízdné.

Přistoupil k vratům.

„Chce dovnitř, himl. Už strká klíč do zámku. Kluci, skrčte se! Slyšíš, Flinto?“

„Slyším.“

Nejdřív dostal výstrahu Vincek Marod u dveří do průjezdu. Šlo asi o nějakého nájemníka. Museli ho nechat přejít. Všechny vnitřní dveře v obchodě byly zotvírány. Do průjezdu by byl mohl proniknout zrádný hluk.

„Krucinál, Flinto, teď mlč! Jde dovnitř, mohl by tě slyšet skrz ty dveře. Votevřel si…“

Flinta neodpovídal. Kolem něho bylo ticho jako v hrobě,

„Vypozorujte si to sami, Flinto, už mi zmizel. Počkej! Posloucháš? Ten chlap votvírá celý vrata. Vobě křídla. Ježíšmarjá! Copak se tam nevejde tím vejřezem? Dyť není tak tlustej!“

Parta stejně slyšela hluk odsouvaných vrat. Muž prošel nejdříve brankou, pak zevnitř uvolnil závory a otevřel celá vrata dokořán.

„Za tím něco vězí, Flinto.“

„Jak prej vypadá,“ dechl Flinta,

„Von vypadá… já nevím. Ňákej lepší fláma, ne starej.“

Máňa letěla se zprávou, Ivan slyšel, co Plačíkovi řekla. Zbledl a začal se třást. Chytil Plačíka za rukáv.

„To je Halnák, Plačíku!“

„Blbost!“

„Otvírá vrata; Jde si pro vůz. Nikdo jiný přece tady vůz nemá.“

„Pro vůz? Leda dozadu do dvora. Sem.“

Bylo naprosto nepravděpodobné, že by sem byl Halnák šel ještě po půlnoci. Plačík neřekl už nic. Vztyčil se a odložil tiše nástroje. Strčil do Máni. Posílal ji na její místo;

„Co je s ním?“ otázal se Tonda. „Už je pryč?“

Nedočkal se odpovědi.

Vincek Marod odskočil neslyšně ode dveří vedoucích do průjezdu. Dal nenápadné, ale pronikavé znamení nejvyššího nebezpečí. Bylo to zpola syknutí, zpola hvízdnutí krátké jako švihnutí bičem;

To bylo to, čeho se Ivan nejvíc bál. Naučili ho poznávat toto znamení, uměl je dávat sám, avšak nyní by byl za nic na světě ten zvuk ze sebe nedostal, kdyby byl měl poslat výstrahu dál;

Flinta ihned znamení opakoval. Víc nebylo třeba. Tonda v budce je rovněž zaslechl;

„Co je? Co mám dělat?“

Tiskl sluchátko k uchu, ale zaslechl jen jakési klapnutí. Vypojeno nebylo. Flinta jen přístroj položil na stůl. –

Ostatně bylo snadné si to domyslit. Přihodila se neočekávaná věc. Noční návštěvník otvíral dveře do kancelářské haly.

Mihly se temné stíny. Hala se vyprázdnila. Pro takový případ Plačík nakázal schovat se do nejtemnějších koutů a čekat. Ale opravdově se s tím nepočítalo. Přes Plačíkovu pevnou organizaci vznikl jistý zmatek. Dva lidé se hlučně srazili. Nevydali ani hlásku. Nástroje zůstaly ležet. Ivan byl najednou sám.

Nohy měl jako mrtvé, v srdci děs. Ukrýt se! Kam? Proč ho Plačík nevzal za ruku? Proč ho neodtáhl?

Téměř násilím si Ivan připomněl, že už dříve přemítal o tom, kam by se ukryl, kdyby se něco stalo. Rozběhl se. Slyšel už zvuk otvíraných dveří. Puzen přirozeným strachem, vběhl do prodejny a skočil k prvnímu z vystavených vozů. Otevřel dvířka a vklouzl dovnitř. Dvojstupňový zámek limuzíny klapl, dvířka nezapadla docela. Ale i tak to stačilo. Ivan se svezl pod volant a tajil rozbouřený dech.

Kde byli ostatní?

Chovali se teď tak tiše jako nehybný kus nábytku. Dopola spuštěným okénkem vozu slyšel Ivan kroky příchozího, bouchnutí dveří, klapnutí.

Bedřich Halnák, byl-li to on, otočil vypínačem. Proud byl vypnutý. Muž něco zabručel. Stanul uprostřed prodejny.

Ivan se odvážil vyhlédnout skulinou nedovřených dvířek vozu. Spatřil jeho stín.

A ještě jiný stín spatřil.

Druhý stín vyvstal příšerně z temnot, byl přikrčený jako neforemná hrouda, plazil se neslyšně, zvětšoval se, blížil se, Plačík!

Ivan pocítil v prsou napětí. Věděl, co má Plačík v úmyslu. Popadnout vetřelce za hrdlo dřív, než vyrazí výkřik.

Stín se vztyčil, ale neskočil.

Z druhé strany, z neproniknutelné tmy, vyšlehl náhle žlutý blesk. Střelná zbraň jej vyplivla s příšerně hlučným třesknutím.

Ivan oslepl a ohluchl. Všechno před jeho očima se stalo velikým černým stínem, jen v koutě zorného pole plula na sítnici žlutá skvrna.

Ticho po ráně se zavrtalo do uší s horším účinkem než rána sama. Bylo to opravdu ticho? Nebo to byl nějaký řev?

Ale bylo to ticho. Trvalo několik vteřin. Pak je roztrhlo syčící slůvko:

„Pryč!“

Ivan poznal Plačíkův hlas. Byl ochoten bez úvahy uposlechnout. Vrazil do dvířek, zalomcoval šíleně klikou, vypadl.

Běžel a klopýtl.

Šmátral po schodech do podzemního skladiště. Tam se s někým srazil. Byl vržen zpět.

„Kam lezeš? Do průjezdu, blboune! Je votevříno.“

Ivan následoval prchající stín. Najednou upadl. Klopýtl přes něco velikého, měkkého.

Na zemi ležel bez hnutí člověk. Ivan se odvalil v šíleném děsu stranou. Zvedl se a znovu utíkal. Bokem narazil o stůl v kancelářské hale, motal se, cítil nával malomyslnosti.

Zastavil se. Něco zašumělo těsně u něho.

Máňa!

Vzala ho pevně za ruku. Neřekla ani slovo. Táhla ho ven. Snad to všecko bylo dílem jen několika vteřin, ale Ivan měl dojem, že uplynul rok.

Octl se na ulici, ani nevěděl jak. V té chvíli už byla telefonní budka naproti prázdná. Tonda byl pryč.

Máňa stále svírala Ivanovu ruku a táhla ho podle zdi k rohu. Tam se jí vytrhl a chtěl utíkat. Zadržela ho.

„Pomalu,“ strhla ho k sobě. „Kdo utíká, za tím se běží.“

V té chvíli se teprve začala ulice probouzet.

Volná chůze byla Ivanovi proti mysli. Chtělo se mu utíkat, v patách mu seděl děs. Nezbavil se myšlenky, že je pronásledován.

Až za hodnou chvíli se v něm probudil pocit jakéhosi bezpečí. Na hlavní tepně města chodilo víc lidí, nikdo si jich nevšímal. Hluk a hlasy pohlcovaly strach. Světlo uklidňovalo.

„Zahákni se do mě, Kohoutku,“ řekla Máňa.

Byla klidná jako předtím.

„A ty rukavice sundej, člověče. Bože, ty jsi slonbidlo!“

„Mám je zahodit?“ jeho vlastní hlas mu zněl cize, nejistě,

„Dej je sem.“

Uposlechl. Přitiskl se k ní a byl nesmírně rád, že není sám. Ucítil její pružný bok. Zachvěl se.

„Ty se třeseš, Kohoutku?“

„Já za to nemůžu.“

„Zajdeme si na koňáček. To tě postaví na nohy.“

„Kam?“

„Do automatu.“

Nad zmatkem světel cítil Ivan černé prázdno bez cíle, „Máňo – myslíš, že je po něm?“

„Když o tom mluvíš, mluv tiše. Já nevím. Kulku dostal, co na něm záleží? Už se stalo.“

„Já myslím… že to byl Halnák.“ Ivan téměř zašeptal.

„Co? No dobře. Tak byl.“

„Ale je to můj…“

„Já vím. Přestaň. Někdo z kluků měl bouchačku. Pepík ho za to zmrzačí. Bouchačka je to nejhorší, co se může mít s sebou. Zatracenej blbec!“

„Kdo myslíš?“

„Copak vím. Splašil se, moula. Pepík už natahoval pracky, byl by ho zmáčk‘ a nestalo by se nic. Takhle to bude polízačka, ale na nás nepřijdou, buď bez starosti. Horší je, že se tam všecko nechalo i s vercajkem. Ještě že na tom Pepík nemá monogramy.“

Světlo automatu prozradilo zřetelně Ivanovu bledost. Máňa ho posadila ke stolku v nejzadnějším koutě a odešla pro koňak. Nikdo jim nevěnoval pozornost. Koneckonců se mohlo zdát, že se Ivanovi udělalo špatně.

„Hoď to do sebe a pudem,“ řekla Máňa.

Pečovala o něj svědomitě. Nechala ho odpočinout. Chvílemi byla skoro něžná, jako by měla na starosti malé dítě.

Pak vyšli opět na ulici. Ivan ji prostě následoval. Chvěl se pomyšlením, že by ho opustila, že by musel jít sám. Kráčeli podle řeky. Na potemnělém nábřeží se Máňa zastavila a vyndala z kapsy dva páry černých rukavic.

„Těch klíčů se musíme zbavit, Kohoutku.“

Ivan se ustrašeně ohlížel. Zdálo se mu, že si počínají podezřele. Zaslechl slabý kovový zvuk. Máňa vsypala klíčky do jedné z rukavic a schumlala ji dohromady s ostatními. Nikdo nebyl nablízku. Letěly nízkým obloukem přes zábradlí. V hučení nedalekého jezu nebylo slyšet, kam dopadly.

„Pojď, Kohoutku!“

Šli pěšky až do Kotle. Na periférii byla Máňa už trochu nervóznější. Když měli někoho potkat, zahnula několikrát do postranních ulic.

Konečně se dostali k Plačíkovu domku. Okénka byla zastřena záclonkami, kterými prosvítalo světlo.

Máňa vstoupila napřed. Na pohovce seděli Káranec Mates, Tonda a Jindra Palouk. Tonda Líbeznej si pohrával s nezapálenou cigaretou a měl obvykle drzý výraz. Jindra se díval zamyšleně k zemi.

Flinta s marodem Vinckem seděli u stolu. Flinta kreslil ohořelou zápalkou na stole neviditelné obrazce. Vincek odchrchlával a mračivě se šklebil. Nemluvili. Leželo mezi nimi dusné vědomí nezdaru, natlačený hněv, rozhořčení maskované mlčením, vztek, který nechtěli dávat najevo.

Na stole ležela rozžatá elektrická svítilna. Vrhala šikmé bílé světlo k rohu u dveří, kde stál Plačík hluboko sehnutý nad umývadlem. Zbavoval své vlasy černého nánosu benzínem. Vydávalo to šplíchavý zvuk.

Máňa se postavila stranou s rukama v kapsách. Ivan hleděl na Plačíka. Plačík se jistě netvářil mile, patrně se teď dokonce mračil a s těmi černými stružkami po obličeji a na šíji vyhlížel příšerně.

Nakonec si umyl vlasy v teplé vodě se spoustou mýdla. Vrátila se jim obvyklá barva i lesk. Dokořán otevřenými dveřmi prchaly benzínové páry, vzduch se vyčistil. Pak teprve přišel Olda Popelec. Rovněž nic neřekl. Rozhlédl se. Zdálo se, že počítá přítomné osoby. Úzkostí stažený obličej se mu poněkud rozjasnil. Také ostatní jaksi oživli. Byli všichni. Nikdo tam dole neuvázl. To byla zatím hlavní věc.

Plačík jim věnoval mlčenlivou pozornost. Třel si hlavu ručníkem. Máňa mu omyla záda a přichystala čistou bílou košili.

Ivan stál v koutě. Bál se, jako by ho měli v nejbližší chvíli soudit.

Zřejmě se čekalo, co řekne nebo co učiní Josef Plačík, náčelník party. Hodil ručník na stolici. Pohlédl všem po řadě do očí. I Máně a Ivanovi. Pokynul volně rukou, Máňa rozsvítila petrolejovou lampu a zavřela dveře. Plačík stál jako tenkrát na strážnici, se svěšenýma rukama.

„Kterej parchant to udělal?“ řekl konečně.

Mlčeli. Vincek Marod plivl mistrně do kouta, ke kamnům. Olda Popelec se pátravě rozhlédl. Máňa zasvítila zlobně očima. Jindra Palouk zakýval povážlivě hlavou. Emil Flinta si přetřel hřbetem ruky ústa. Tonda Líbeznej se zatvářil ještě drzeji, ještě s větším pohrdáním, a zapaloval si cigaretu. Káranec zůstal zticha, bez pohybu, klidný, skoro smutný. Ivan nedovedl víc než vytřeštit oči.

„Nikdo se nepřizná? Kdo měl stříkačku? Kdo z vás ztratil svou pitomou palici?“

Káranec se odvážil promluvit první.

„Pepíku, neblbni! Nikdo přece nemá bouchačku. Copak jsme sebevrazi? Jít na vokovanou s bouchačkou.“

„Tak tam přiběhla sama a pro legraci vystřelila. Někdo z vás vystřelil, holomci!“

Mániny oči nabývaly stále více lesku. „Ptej se jich po řadě, Pepíku,“ řekla, „von ten mizera kápne božskou, když zahučíš. Já do kriminálu nechci, co mě se tejče.“

„Koukni, Máňo,“ ozval se Flinta bručivě, „bouchlo to a chlap je tam voddělanej. S tím se nedá nic dělat. Tady de vo to, abysme už s sebou víckrát nebrali takovýho pitomce, kterej si myslí, že se z něčeho vystřílí.“

„Zakázal jsem nosit bouchačky a nože,“ přerušil ho Plačík. „V partě nemůže zůstat ten, kdo neposlech‘, poněvadž partu ničí. Parta s bouchačkami je vždycky jednou nohou v hrobě.“

„Mě se to netejče,“ zabručel Tonda neochotně, „já jsem byl venku.“

„Ale nás vostatních jo,“ řekl znovu Flinta, vstal a rozhlédl se, „kluci, kterej vůl to udělal, ať to ze sebe vysype. Třeba není tak zle. Vono to chlapa třeba jen škráblo.“

„Drž hubu, Flinto!“

„Nesežer mě, Pepíku, když něco žvejknu. V partě byl přece vod takovejch věcí pokoj, žádnej u sebe neměl ani prskavku na stromeček, až přišel ten tvůj komplic. Zeptej se jeho. Tamhle stojí.“

Ivan strnul.

„Zbláznili jste se?“

„Ticho,“ řekl Plačík. „Kohoutek to nebyl. Já vím, že neměl bouchačku. A i kdyby měl, po žádným nestřelí. To byl někdo jinej z vás.“

„Z nás nikdo.“

Plačík se rozhlížel. Patrně znal své lidi dost dobře, aby se nemýlil v jejich chování.

„Tondo!“

„Co?“

„Cos viděl z tý budky?“

„Já jsem viděl vystoupit chlapa z taxíku. Vlez1 do baráku a za chvíli bylo zle. V telefonu jsem slyšel tu šlehu docela dobře, ale myslel jsem si, že von vystřelil po vás. Tak jsem vzal nohy na ramena.“

„Nikdo nelezl do domu s ním?“

Tonda ztratil na okamžik svůj drzý, pohrdavý výraz.

„To je vod tebe docela moudrá řeč, Pepíku. Von to mohl udělat někdo cizej. Ale co já vím, tak nikdo. Když taxík vymázl, nebyl ještě barák vodemčenej, a až do tý chvíle, co to prásklo, nenacpal se tam ani brouk. Vyvaloval jsem kukadla jako jestřáb. Nikdo nešel za ním, povídám, až do tý rány. Pak se vyřítil jeden z vás, já myslím, že to byl Vincek. Dál už jsem nečekal. Bylo přece jistý, že díru k pláchnutí máte, tak jsem se nestaral ani vo ty dvířka do sklepa.“

Plačík se znovu rozhlédl. Pak řekl klidně, tvrdohlavě:

„Parchanti! Udělal to přece někdo z vás.“

Mlčeli.

„Teď mi řekněte, kde jste kdo stál, když to prásklo.“

Odpovídali bez rozpaků. Po znamení na poplach se rozběhli, poschovávali se, číhali se zbystřenými smysly. Jeden nevěděl o druhém. Považovali za vyloučené, aby se byl dostal někdo jiný dovnitř některým za tří vchodů. Vincek neztratil ze zřetele dveře do průjezdu, ustoupil jen za jejich otvírající se křídlo. Káranec se krčil za příčkou u východu do dvora. Olda Popelec ležel na železných schodech, takže kdyby byl někdo lezl ze sklepa, byl by musel přes něj. Jakési podezření padlo na Oldu. Olda vyskočil.

„Ať jsem zatracenej, Pepíku v…“.“

„Sedni si,“ řekl Plačík.

Olda rozhořčeně oddechoval. V očích měl výraz, jako by se chtěl prát.

V tom, jak Plačík věšel ruce, bylo kus bezradnosti. Ty ruce nemohly nikoho potrestat. Střelba byla nebezpečnou nerozvážností. Zmařila načisto výsledek. Parta nejenže z toho nic neměla, ale přišla dokonce o cenná fidlátka.

Zdravý rozum usuzoval jen na jedno. Vystřelil někdo z party. Nikdy nikdo nemíval, revolver. Všichni, jak tu byli, Kromě Ivana – o němž Plačík tak dalece informován nebyl – ani neuměli střílet, natož aby zasáhli tak přesně, v hlubokém přítmí.

„Parchanti,“ řekla Máňa, opakujíc Plačíkovu nadávku, „přiznejte se! Já do kriminálu nechci. Já jsem mladá. Já vodtud‘ uteču. Pepíku, nekoukej na mě! Já se tě nebojím. Já řeknu, že jsem jednala pod nátlakem. Já mezi vrahama nebudu.“

„Počkej, Máňo!“

„Ty blázne! Seš zamilovanej do svý party a voni jsou to vrazi. Třeba dva z nich by mohli říct, kdo to asi udělal, protože byli blízko, a neřeknou, mizerové. Krejou se před tebou, táhnou za jeden provaz proti tobě, protože se tě bojej, žádnej nechce bejt bit jako Lojza, a ty seš do nich fanda, div je na potkání nelíbáš. Slib, že se mu nic nestane, a přizná se ti. Tohle se musíš dovědět, Pepíku, anebo je všecky nakopni, ať jdou k čertu.“

Máňa zrudla v obličeji. Oči se jí plnily slzami vzteku. „Takovej blbec nám všecko pokazí! Kde je tvůj spanilej plán, Pepíku? Kam se vodstěhuješ, kde si tu vilku koupíš, kde si budeš hrát na poctivce, když ti budou fízlové v patách? Jak je v tom mrtvola, půjdou po stopě jako psi, až tě chytnou. Je s náma zle, Pepíku!“

„Já vím,“ řekl Plačík. Modrá barva jeho očí potemněla jako barva nebe, když se změní v noc. Usedl ke stolu.

„O to není, mládenci. Myslete trošku. Máme je na zádech dřív, než si myslíte.“

„Jak to? Co seš ustrašenej?“

„Co bych nebyl. Pamatuj si, Matesi! Není na světě nikdo, kdo by se neměl čeho bát. Každý má něco. Kdo říká, že nic, je hlupák. Ale bát se něčeho a dělat zbabělce, to je rozdíl.“

„A čeho my bysme se…“.“

„Podívej se na Kohoutka.“

„Von že by…“

„Nebavte se,“ uplivl Vincek, „já držím provaz s Pepíkem, ale tohodle mazánka jsem se bál vod samýho začátku.“

„A já vůbec říkám, že zelenáč dělá smůlu,“ připojil Flinta.

„Seš blb,“ sykla Máňa.

„A von je Kohoutek,“ ušklíbl se Flinta. „Kdo pro něj vlastně vymyslel to krásný filmový jméno a jak se na to přišlo, mordyje?“

Ivan to věděl až příliš dobře. K jeho dosavadnímu strachu se připojil jiný.

Máňa stála blízko. Byla odhodlaná hájit ho proti všem. Ale Plačík hleděl před sebe zasmušile a Flintovy narážky si nevšímal. Z Mániných očí šlehly dva blesky.

„Seš blb, Emile,“ opakovala.

„No dobře. Aby tu potom nebyl větší. Mluv, Pepíku! Cos chtěl s tím… s tím Kohoutkem.“

„Flinto–“ řekl Plačík, „měj jiný starosti. Dokud se tady někomu jinýmu neříká slepička, mně Kohoutek nevadí. On je nešťastnej a spravedlivej.“

„Jak myslíš. Mě to jeho plácání vo Lojzovým noži na chlupárně tak nevomráčilo jako tebe. Spravedlivej proto eště nemusí bejt. Ale nešťastnej je, to bych řek taky. Jen do něčeho strčí nos a už se v tom koulíme všichni. Víš jistě, že neměl bouchačku?“

„Vím to jistě, Flinto, jistějc než vo tobě. Drž hubu!“ Ivan měl stažené hrdlo.

„Chlapi,“ řekl Plačík, „ať to udělal, kdo chtěl. Byl to jeden z nás, a ten mizera to zapírá. Já to z vás nemůžu dostat, ale když vás začnou roztáčet fízlové, je to venku hned. A to může bejt už zejtra.“

„Neblázni!“

„Já jsem ti povídal, abys držel hubu, Flinto. Jestli je to Halnák, co tam zůstal ležet, padne podezření na Kohoutka. Nejsou hloupý. Přišel k Halnákovi v hadrech a s prosíkem a k jeho ženě do bytu taky, vyhodili ho a von jim vyhrožoval. Alibi nemá. Skřípnou ho, rozbrečí se a řekne všecko. A kdyby se i nerozbrečel, bude jim divný, kde se potloukal tak dlouho, a von kápne božskou, že byl u mě. A už se v tom mácháme.“ Poslouchali zamračeně. Jen Máňa sebou trhla. „Já vydrápu voči tomu, co to udělal, ať je to kterej chce. Jednou se to dovíme. Když dostane deset let a já pět, počkám si na něj těch pět, na mou duši. Mně neujde. Jak může klidně dřepět mezi náma! A to eště někdo žvejká něco vo smůle se zelenáčem. Že se ti huba nezkřiví, Emile!“

„Počkej, Máňo!“

„Pepíku.“

„Povídám, drž hubu jako ty druhý. Z toho se musíme dostat. Však já se dovím, kterej parchant to byl, buď bez starosti, a ani mu voči potom nebudeš muset škrábat, už na ně vidět nebude.“

Plačík se odmlčel. Nikdo ani nehlesl. „Kohoutka vezmeš, Máňo, a pudeš s ním hned k bábě Modlářce. Tady máš drobet cejnu. Ňákým tím papírkem šetřit nebudeš. Když to bude třeba, bába dosvědčí, že u ní bydlil, a zaplatí pokutu, že ho nehlásila. Vo nás ani necekneš, Kohoutku, a ne abys sem eště vkročil, to si rači zlámej pracky.“

Ivan mohl jen mlčky přisvědčit.

„Jináč si dělej, co chceš, a mluv, co chceš. Tady jsi nikdy nebyl, rozumíš! Můžeš se v tom patlat jak malý dítě, ať s tebou kroutěj jak kroutěj, vo nás mlč! Na to, žes byl tady, nikdo nepřipadne. A konec řečí. Seber se a jdi!“

Plačík mluvil zvolna, ale hlasem plným přesvědčivosti. Ivan mu slepě věřil. Okamžitě, ještě než Plačík domluvil, přijal jeho radu jako zákon. Nebyl nikdy zde. Bydlil u té báby.

Partou proběhla vina ulehčení. –

„Tohle je nápad,“ řekl Tonda. „Seber ho, Máňo! Za chvíli tam můžete bejt. Potom si voddechnem.“

Ivan jen třeštil oči. Sám nebyl schopen podniknout nic. Máňa ho vzala za ruku.

Vyšli. Ivan za ní jako stín. Bylo čtvrt na čtyři k ránu.

Ivan byl smrtelně unaven. Připadal si jako zvíře tažené na řetěze. Nekonečná, opuštěná ulice s prořídlými světly byla jako rýha vedoucí středem nebezpečí. Ivan měl příšerný, tupý strach o sebe. Máňa ten strach podporovala mlčením a spěchem. Zůstával o krok za ní. Přerývaně dýchal. Strašlivě se bál. Stále měl dojem, že se probudí ze strašného snu.

„Počkej, Máňo. Já… já tady snad padnu.“

Máňa se zastavila. Ohlédla se po něm. Přešli už most, řeka hučela. Ivan se domníval, že mu hučí v hlavě.

„Je ti špatně, Kohoutku?“

„Já myslím, že moc pospícháme. Kam jdem?“

„Už ne daleko. Na Vinohrady. Neboj se, hlupáčku.“

Její hlas byl opět plný jistoty. Byla otrlá. Vzala ho za ruku. Bylo mu, jako by ho někdo pohladil.

„Ty pořád mlčíš, Máňo…“

„Co mám povídat, ty hloupej. Pojď! Už si brzo odpočineš. Neboj! Já mlčím, protože jsem naštvaná a protože o něčem přemejšlím.“

„O čem, Máňo?“

„Vo Cmundovi. Olda přišel poslední. Já myslím, že to byl Cmunda. Tlouk se venku tak dlouho, dokud si nebyl jistej, že se bude tvářit před Pepíkem nevinně.“

„Máňo…“

„Tak se hni, Kohoutku. Pepík po nich jezdí vočima a nic mu to není platný. Já vím, jakej mozek mají mužský. Voni přemejšlej a uvažujou, proč jsou jedna a jedna dvě, nic jinýho neuměj. Tak teda jsou to dvě, a když s tím nemůžou hnout, nechaj to tak. Pepík se bude smušit, ten pistolníček už zejtra bude jistější, a dohromady nic. Ale já jsem ženská a dostanu to z toho parchanta po žensku. Já se k Pepíkovi nevrátím.“

„Máňo…“

„Kuš pořád, to vím, že jsem Máňa. Když se mě Pepík nedočká, smrtelně se namíchne a bude dělat všecko možný, aby to z toho kluka dostal. Já s vrahama pohromadě nebudu, to by mě mohlo moc stát, Kohoutku.“

„A co budeš…“

„Nejdřív jde vo tebe. Pojď!“

Následoval ji bez vůle. Nechápal, jak se mohou ti lidé v takových situacích chladnokrevně rozhodovat. Sám by byl nedokázal nic. Už jenom myšlenka na to, že bude vyslýchán pro podezření z vraždy, ho ochromovala.

Stoupali do vršku. Máňa odbočila do širokých postranních ulic temných jako samet. Pletli se jejich sítí. Nevěděl, kde je. Před domy se černaly ubohé zahrádky.

Máňa se zastavila. Rozhlédla se. Ivan ji pak následoval kratičkou cestou kolmo k činžáku mezi dvěma zídkami. Na konci byl vchod do domu. Nikde neviděli ani človíčka. Vysoké domovní dveře byly zavřeny.

Ivan čekal, že Máňa zazvoní. Neudělala to. Odvedla ho do hlubokého stínu pod omšelý bezový keř, který lezl zvědavě přes zídku.

„Je už pozdě,“ šeptala, „ale to by bylo divný, kdybysme se nedočkali.“

„Čeho?“

„Tenhle barák je plnej malejch bejváků a jsou tam většinou samý lehký. Bába hnízdí v prvním patře. Počkej, dostaneme se tam nenápadně. Když budeme mít pech, musíme čekat do rána. Zvonit nemůžeme, to by si nás domovnice prohlížela jako cirkus.“

Skoro půl hodiny se nic nedělo. Ivan se posadil na zídku a chvěl se, ačkoli noc byla teplá.

Pak se ozval ve dveřích zámku zvuk klíče. Vystoupili ze stínu a postavili se ke dveřím.

„Děláš mýho hosta, rozumíš. Mlč.“

Ivan mlčel. Ani ho k tomu nemusela napomínat.

Dveře se otevřely. Nejdřív se vyvalil ven slabý, zatuchlý zápach. Pak vyšel nějaký pochybný párek.

Muž se přikrčil, když spatřil Máňu a jejího průvodce. Všichni čtyři nebyli ničím jiným než dvěma páry stínů. Muž něco zabručel a šel rychle pryč. Holka stála ve dveřích.

„S dovolením,“ řekla Máňa nenuceně a cpala se dovnitř.

Holka ji vpustila. Ivan šel Máně v patách.

„Zamkneš?“ řekla Máňa.

„Jo,“ odpověděla holka ochraptěle.

„Už nejdeš ven?“

„Já už se na to dneska…“

„Čoveče, di! Tenhle miláček tam nechal kamaráda. Von dělal fóry, ale něco z něho kouká. Solidní mládenci. Vomrkni si ho.“

Holka zakašlala. Neřekla nic a vyšla. Klíč se otočil v zámku.

„Kdo je to?“ zašeptal Ivan.

„Co já vím. Ňáká, co tady má pokojík.“

Máňa rozsvítila baterku. Stoupali po schodech. Ivan měl dojem, že ničeho tady se nesmí dotknout. Bál se položit ruku na zábradlí. Štítil se všeho. Zalomcovala jím chuť obrátit se a utíkat. Ale jen těžce vzdychl.

Zastavili se v patře u špinavých dveří. Ve světle Mániny baterky spatřil Ivan Jméno vyryté na mosazné destičce:

BLAŽENA MAŘATKOVÁ

Máňa dvakrát zazvonila. Cinklo to ostře, jako lžička v prázdné sklenici.

Čekali. Máňa zhasla. Za dveřmi bylo ticho.

Ivan se domníval, že jim nikdo neotevře. Pocítil z toho zvláštní ulehčení. Máňa zazvonila znovu.

Pak se teprve ozvaly plíživé kroky. Nějaký šramot na dveřích. Huhlání. Dveře se pootevřely. Zarazily se s kovovým hlukem. Byly zajištěny zevnitř řetězem.

„Pro Ježíše ukřižovanýho, co eště chceš, holka, dyť si mi dala spánembohem už před hodinou. Nemůžeš si dát pokoj?“

„Nedělejte vostudu, bábo,“ řekla Máňa do skuliny, za níž se míhalo světlo svíčky, „to jsem já, Máňa. Pusťte nás dovnitř, máme s váma co mluvit.“

„Která Máňa, pro pět ran, Pepíkova? Kde se tu bereš, holka?“

Řetěz na dveřích zarachotil. Dveře se otevřely. Ivan spatřil malou, skoro nepatrnou, ale přímou postavu rozcuchané ženy s mdle šedivými vlasy, s cihlově zapáleným obličejem, v pantoflích, v narudlé sukni a v kazajce s dlouhými rukávy.

„Nesu vám prašule, bábo. Pepík na vás dycky pamatuje, když je ňákej kšeft.“

„Pánbu mu požehnej,“ řekla bába Modlářka zbožně, „ten kluk má zlatý srdce, na starý vopuštěný lidi nezapomíná. Pojďte dál! Co proved tenhle nešťastník?“

„Von neproved nic, bábo! Zavřete!“

Octli se uprostřed malé, nepořádné a špinavé místnosti. Bába přilepila svíčku na pokaňkaný stůl,

„Vemete ho do podnájmu, bábo,“ řekla Máňa. „Jestli je tu šlof, musí ven.“

„Není tu šlof,“ zavrtěla maličká bába rozježenou hlavou, „máte štěstí. Pánbu pamatuje dycky na lidi v nesnázích. Sednou si, mladej! Já myslela, že je to Fanča. Vona si na dnešek zaplatila postel až do rána. Už to víckrát nechci, courala mi celou noc. Hotelů se bojí, aby ji nedrapla šťára, to by měla hezkej čásek po živnosti, je nemocná.“

„Je to dobrý,“ řekla Máňa. „Ta se chlubit nebude, že u vás spala, co?“

„No to se ví, že ne.“

Ivan se zachvěl od hlavy k patě.

„Hlásila jste tu za posledních čtrnáct dní někoho, bábo?“

„Copak jsem tramvaj? Já nikdy nikoho nehlásím. Holky tu byly, nikdo jinej. A jeden menší zloděj z venkova.“ V rozválené posteli v rohu asi ještě před chvílí spala bába Modlářka, prádlo bylo úžasně špinavé. Malou místnost naplňoval dusný zápach. Plačíkovo obydlí bylo proti tomuto nepořádnému hnízdu hotovým rájem.

Máňa vyjednávala s bábou. Ivan stál jako duchem nepřítomný. Nevěděl, jak se dostal do zadní místnosti, která měla půdorys malého trojúhelníka.

„Svatý pohodlí tu může mít, Máňo. Tenhle barák je klidnej. A já, pánbu buď pochválen, jsem zapsaná pořád jako vdova, vod kluka mám pokoj, eště kroutí sedum let, tak jen si udělaj pohodlí, mladej pane, my to s Máňou už dojednáme, vo nic se nemusej‘ starat, když za tím stojí Pepík, to byl kamarád mýho syna…“

„Neplácejte, bábo,“ přerušila ji Máňa. „A koukejte tenhle pelech převlíct.“

„Já tu nezůstanu,“ řekl Ivan sípavě.

„Neblbni, Kohoutku! Tady nebudeš věčně. Jak bude fízlům jasný, žes tady bydlel, pudeš na čerstvější vzduch.“

„No jo,“ řekla bába Modlářka dotčeně, „aby ho potom pánbu netrestal, nevděčníka.“

„Já myslím, paní,“ řekl Ivan omámeně, „že už mě dost trestá.“

A opřel se o dveře.

„Já tu zůstanu s tebou,“ řekla Máňa.

Ivan usedl a zavřel oči. Po chvilce se ho dotkla měkká ruka.

„Svlíkej se, Kohoutku! Máš hlad?“

„Nemám,“ zavrtěl hlavou,

„No tak. Ukaž kabátek. Hejbej se!“

„Von je ňáká fajnová rarita,“ zaskuhrala bába Modlářka ve dveřích,

„Táhněte pryč, bábo!“

Ivan byl bezmocný jako dítě. Máňa poklekla a zula mu i boty. Dovedla ho k lůžku. Položil se jako mrtvý.

„Jdi tam trošku dál, Kohoutku!“

Byla tma. Den se rodil, a tady přece byla tma, dusná, neproniknutelná.

Máňa si lehla k Ivanovi a ten ji objal s horkými slzami úzkosti a nezdravého vzrušení v očích.

Nevěděl co, jak, proč. Možná, že nakonec omdlel. Necítil už skákající srdce. Všechno se ztrácelo. Najednou nemohl dýchat, dusil se. Zdvihl ruce. Otevřel oči. Máňa byla přisáta na jeho ústech.

„Kohoutku… ty jsi tak hrozně zbabělej a hloupoučkej, ty jsi divnej patron. Voníš pořád jináč než my. Ty nebudeš nikdy patřit mezi nás. Ukaž! Já…“

Konečně vstal, posadil se na viklavé lůžko, bylo mu jako po výkřiku smrtelné úzkosti, štítivě se mračil. Špinavým okénkem vpadal dávno zralý den.

„Dostaneš jíst. Neboj se! Já jsem vařila sama. Bába šla pro housky. Jen pěkně lež! Musíš si voddechnout…“

„Budeš tady?“ zeptal se. „A co já? Já…“

„No usaď se. Podíváme se do novin. Bába je přinese. Já tady nemůžu zůstat. Uvidíme. Zajdu si do baru. Mám tam dycky votevřený dveře. Ty budeš tady. Až tě budou shánět, dělej udivenýho. Nic jinýho dělat nemůžeš než udivenýho, víš?“

Odešla do přední místnosti. V Ivanovi se střídal pocit palčivého studu s vědomím, že ještě najde sílu vybřednout, jen co si odpočine. Jen co se trochu vyjasní. Zatím se nevyznal sám v sobě, i když už byl schopen jasněji přemýšlet. Čím byl? Zrádcem, lupičem, obětí náhod nebo svého vlastního jednání?

Jedl sám a bez chuti, polooblečen. Ještě se měl dovědět, kdy sem přišel, co dělal celou tu dobu, jak se živil.

„No,“ řekla bába Modlářka, která potom vstoupila s Máňou, „to nic není. Pánbu dá, že mu to budou věřit. Toulal se po nádražích a nosil lidem kufry. Von jim to sice nedokáže, ale voni mu to taky nevyvrátěj‘. To mu tak stačilo na byt a stravu u mě, ne?“

„Jste moudrá bába,“ řekla Máňa. Usedla s novinami v ruce na postel. Tvářila se zamyšleně. Na hladkém čele měla rýhu.

„Počkej,“ řekla, když vztáhl po novinách ruku. „Nejdřív si to v klidu povíme. Abys to nezapomněl. Já myslím, že jsi sem přišel spát hned ten den po tom, cos vodešel z noclehárny.“

„Máňo… je ten… Halnák - co je s ním?“

Máňa kývla velmi srozumitelně.

„Kolikátýho to bylo, bábo? Von takhle v sobotu přestal dělat na stavbě.“

„Našli ho, Máňo? Co je v novinách?“

„Je to horší, než si myslíš, Kohoutku. Bodejť by ho nenašli. Ale voni…“

„Co voni?“

„Tak si to přečti sám. Na.“

Máňa vzdychla. „Pepík to čuchal dobře. Je to hotová věc, žes to udělal ty. A nejen to, krucifix. To by se člověk zbláznil.“

Ivan zledovatěl. Nechal si noviny přistrčit před oči, díval se do nich, viděl jen mihající se čerň. Máňa rozumně mlčela, jen ho pečlivě pozorovala.

Napínal zrak, četl s námahou, přemáhaje hrůzu. List se chvěl a chřestil mu v rukou.

Pak jej odložil a zadíval se do prázdna.

„Musím tam,“ řekl nepřirozeně hlubokým hlasem.

„Jo,“ ozvala se bába Modlářka ve dveřích, „to udělá nejlepší. Pánbu buď s tebou, chlapče. Jen nezapomeň, že máš u mě alibi. A nevykoupej Pepíka s partou, voni by ti to vloupání pak taky připočetli. Všecko by to na tobě pak zůstalo, dyť si moh‘ střílet v tom kšeftě a eště si měl dost času vodskočit si na tu ženskou, ne, když natáhla pantofle akorát půl hodiny po svým ctěným choti.“

Máňa mlčela.

Ivan byl zmaten.

„Nezažeň partu do ouzkejch,“ pokračovala bába, „vona by se třeba scukla proti tobě a vodklepla by ti to na beton. Koukej, chrníš tady s Máňou, von to tak Pepík jistě nemyslel, ale já jsem rozumná ženská. Tak mi to radši eště jednou zvopakuj, kdy jsi sem přišel a co jsem ti vařila, aby ti pánbu rozum vosvítil, chlapče.“

„Nechte pánaboha na pokoji! Mlčte! Ať mlčí. Já…“

Ivan se zmítal jako opleten hustými pavučinami. Chtěl vyrazit ven, na vzduch. Rychle se strojil. Tak rychle, že se mátl. Neměl klid. Nedovedl zapnout knoflíček košile. Nedovedl si zavázat tkaničky u bot.

„Sem už se nevrátím!“ vyrazil prudce.

„Nemusíš, Kohoutku,“ řekla Máňa, „ale můžeš. Mě najdeš v baru, víš?“

Ivan ustal se svou horečnou činností. Pohlédl na Máňu.

„Máňo! Říkala jsi, že je to možná Olda. Ať Pepík ví.“

„Buď bez starosti. Pepík se nenarodil včera. Zázraky se nedějou. Bylo nás devět a jeden z těch devíti je dvojnásobnej vrah. Von to vodnese. Pepík bude dělat sudího. Fízlové ne, ty jsou na to tentokrát krátký.“

„Cos to povídala, Máňo?“ ozvala se bába Modlářka. „Pánbu tě netrestej za tvou hloupost. Do baru za tebou nesmí, ty chytrá. I kdyby ho pustili, budou za ním čuchat. Má von na bar peníze, aby tam přišel jako náhodou?“

„Nechoď do baru,“ řekla Máňa, „ale přijď sem. Domluvit se ňák musíme.“

Ivan mávl rukou. Vyběhl na chodbu bez rozloučení.

Samozřejmě. Musel se přihlásit. Zpráva v novinách mu nemohla ujít. Kdyby se skrýval, co by si na policii pomyslili?

Nic z toho nechápal. Halnákova smrt v obchodě měla snad nějaké příčiny, ale to druhé…?

Ivan hledal strážníka. Ale dlouho jej nemohl nalézt. Hrozil se, jak málo strážníků je na ulicích. Jak jsou všechny ulice obyčejné jako jindy, nevzrušené, jen živé obvyklým ruchem – žádný shon, nic, jako by byl zcela všední den, jako by se nic nebylo stalo.

Konečně viděl strážníka. Přistoupil k němu.

„Já jsem… jmenuji se Ivan Kusek.“

Strážník na něho tázavě pohlédl.

„Co si přejete?“

„Neslyšíte? Ivan Kusek. Ten, co…“

Domluvili se. Ale strážník nekřičel, nevzal ho za rameno. Jen mu mírně řekl, aby šel s ním.

Dovedl ho na komisařství. Tam se na něho zeptali, nahlédli do průkazu, telefonovali. Ivan se zmateně hájil proti nespravedlivému nařčení v novinách. Zdálo se, že je jim jedno, co říká, Ujal se ho jiný strážník a šel s ním k policejnímu ředitelství jako na procházku. Lidé se nezastavovali, nezevlovali, neukazovali na něj.

Vstoupili do brány rozsáhlé budovy.

Ivan Kusek!

Nikoho to nevzrušilo. Strážník odešel, Ivana vedl dál jiný. Dostali se do jakési kanceláře. Padaly otázky. Zdálo se, že to tady nedovedou ke konci, Ivan se octl v jiné kanceláři. Opět otázky. Nekonečné chodby. Čekání. Ještě jiná kancelář. Telefonování.

A pak čekání – nekonečné čekání.

Ivan seděl v rohu poloprázdné místnosti, naproti němu na lavici policista s obuškem v ruce. Policista opíral lokty o kolena a díval se do země. Mlčeli. Strážník Ivana hlídal. Nikdo až dosud neřekl Ivanovi křivé slovo. Všichni zůstávali klidní, záhadní. Otevřeným oknem sem vnikal ruch z ulice. Na rohu neustále zněly klaksony automobilů, Šuměly kroky. Den se klonil k večeru.

Uplynula hodina, Do místnosti vstoupil veliký, dobromyslně vyhlížející člověk v civilním obleku. Postavou obr. Pobledlý Ivan na něj pohlédl rozšířenýma očima. Poznal v něm chlapíka, před nímž se skryl v křoví u potoka v Kotli.

„Copak jste tak polekaný,“ řekl ten muž přátelsky. Ivan zakoktal:

„Četl jsem v novinách…“

„Já vím. A prý máte alibi. S tím jste se tak rychle chlubit nemusel. Pojďte se mnou.“

Ivan se zdvihl. Kolena se pod ním třásla, Věděl, že se tváří jako provinilec, Ale přece nic nespáchal alespoň tu dvojnásobnou vraždu ne! Strážník šel s nimi, bezpochyby na pokyn inspektorův.

Zašli do kanceláře s oknem do dvora. Stůl se zeleně natřenou deskou, který tam stál, byl úžasně pocákaný Inkoustem, Inspektor rozžal stolní lampu.

Strážník zůstal stát u dveří. Tady bylo hrobové ticho. Ivanovi hučelo v uších.

Revírní Čadek zasedl za stůl. Hřmotně posunul židli. Ukázal Ivanovi na druhou židli. Ivan usedl na její krajíček.

Jak seděl, prohlížel si ho revírní Čadek od hlavy k patě s profesionálním, hrůzu nahánějícím klidem. Něco na něm viděl. Něco! Ivan se celý zachvěl. Zdálo se mu, že se inspektor jakoby pro sebe usmál.

Něco měl Ivan na sobě zrádného.

Zalil ho pot. Vybičované smysly mu to prozradily. Stala se nějaká chyba. Pohled mlčícího úředníka byl při své dobromyslnosti úžasně pronikavý.

„Ukažte,“ řekl konečně.

„Co?“ vyrazil Ivan.

„Papíry.“

Ivan vytáhl listiny. Už po desáté. Inspektor je zkoumal velmi bedlivě. Pak pokynul strážníkovi.

„Udal bydliště, co? Předveďte mi tu bábu. Dovolíte, pane Kusku! Formalita. Ehm. Doveďte ho do separace. Dnes přespí u nás. Zajdu si ještě ke komisaři.“

„Jsem…“ zabrebtal Ivan, „zatýkáte mě?“

„Co vás napadá. U nás to máte lepší než u báby Modlářky, uvidíte. To jen aby vás venku něco nepřejelo. My tomu říkáme policejně zadržen pro důvodné podezření.“

„Přísahám…“

„Na to je času dost.“

Inspektor povstal, „Gratuluji, pane Kusku! No no. Co se divíte? Nejste generálním dědicem po těch dvou v Pánu zesnulých ubožácích? Tak vidíte.“

Ivan strnul. Až dosud si to neuvědomil. Byl jejich dědicem. Nahnalo mu to novou hrůzu. Inspektorovy oči naprosto zřetelně pozorovaly, co si o tom myslí.

„Ale udělal jste to hloupě, pane generální dědici,“ dodal Čadek soucitně.

Ivanova ramena se dotkla strážníkova ruka. Vyšli beze slova. O jedné své chybě Ivan věděl. Uvedl příliš překotně své alibi. Ale to nevadí, bude-li pevné.

Někde v hloubce budovy byla chodba rozdělena mříží až ke stropu. Za tu mříž se Ivan dostal a ani ho to příliš nepřekvapilo.

Zavřeli ho do čisté světnice. Čelní stěna byla nahražena pružnými ocelovými tyčemi, mezi nimiž sotva mohl prostrčit ruku. Vysoko u stropu plála slabá žárovka. Nechali ho na pokoji. Byl ve vězení, ale neměl pocit, že je ve vězení. Doupě báby Modlářky bylo mnohem, mnohem horší.

Zasedl za čistý stůl, složil hlavu do dlaní, pročísl si vlasy roztaženými prsty. Seděl a přemýšlel. Doufal, že bude mluvit u výslechu správně i bez podrobné přípravy. Cítil tlak v žaludku, když si ten výslech představil. Potřeboval klid. Snažil se jej získat umrtvením myšlenek.

V poledne druhého dne mu přinesli dobrý oběd. Snědl ho však jen polovinu. Natáhl se pak na kavalec. Zavřel oči a složil ruce pod hlavou. Nikdo si ho nevšímal. Neměl tušení o horečné činnosti, která zatím probíhala a jejímž středem byl zájem o jeho osobu.

Odpoledne si pro něj přišli. Znovu se rozechvěl. Dovedli ho mlčky do jakési kanceláře, kde seděl jiný, jemu neznámý člověk, Ivan musel chvilku počkat, poněvadž úředník něco psal. Nevyzval ho, aby usedl, byl strohý, nepříjemný. Kladl úsečné otázky.

Ivan odpovídal přesně. Nezakolísal ani jednou. Výslech nebyl křížový. Uklidnil ho. Úředník nevyslovil ani jednou pochybnosti, zapisoval přesně to, co Ivan řekl. Dotazoval se na všecko možné, jenom na jedno ne: udělal jste to, či neudělal?

Pak tedy věděli o něm všecko, i to, co nebylo pravda. Věděli, že na jeho devadesátikilometrové cestě z Plzně ho kontroloval četník. Věděli, kde spal, den ze dne, jak dělal konečnou bilanci svého plzeňského obchodu, že nechal kufřík s prádlem v Plzni u bytné. O svém noclehování u báby Modlářky uvedl, že ho k ní poslala pouliční holka. Zastavila ho, když se toulal v noci bez cíle.

Výslech trval tři hodiny. Ivan se vrátil do cely, vyčerpán podrobnostmi.

A přišla opět noc.

Pomyslil si, že ho Máňa asi u báby hledala. Nutil se nemyslit na Máňu ani na nikoho z ostatních. Zapomene-li na ně, bude se cítit jistější. Teď měl starosti jen o sebe. Nic neudělal. Nic se mu nemůže stát. Avšak sám sebe nepřesvědčil. Usnul teprve k ránu. Probudili ho brzy. Dostal jíst. Jinak ho zase nechali na pokoji. Ve dvě hodiny odpoledne stanul opět v Čadkově kanceláři. Inspektor ho uvítal širokým, dobromyslným úsměvem. Na stole měl množství listin v deskách. Ty teď zavřel a odsunul stranou,

„Tak se posaďte,“ vyzval Ivana, „bude biograf.“

V Ivanovi narostlo napětí.

„Podle přesné rekonstrukce se stalo tohle,“ pravil inspektor Čadek věcně. „Bedřich Halnák a Helena Halnáková přijeli předevčírem taxíkem domů asi o půl dvanácté z jisté večerní společnosti. Vstoupili do svého bytu, ale za chvíli se Bedřich Halnák rozhodl ještě odejít. Řekl dole služce, že na něco zapomněl a že by mu to dělalo starosti. Měl patrně na mysli nějakou záležitost v obchodě. Možná, že se to týkalo peněz. Odešel a služka šla spát. Někde na ulici potom chytil drožku a dal se dovézt k svému obchodu. Uvnitř narazil na lupičskou tlupu, která se k jeho pokladně probourala sklepem. Toto vyrušení zaplatil životem. Kule z revolveru mu projela zespodu čelistí a uvízla v mozku, Stalo se to ve dvanáct hodin třicet devět minut. Tlupa se rozprchla a nechala všecko na místě, to jest kompletní kasařskou výbavu i peníze, k nimž se ještě nedostala. Ale jeden z těch, kteří tam byli, a kterého považujeme za vraha, sebral zastřelenému klíče a odebral se k Halnákově vile. Tiše si otevřel, vplížil se nahoru a zavraždil paní Halnákovou v ložnici oboustranně broušenou dýkou, která normálně ležela na psacím stole a sloužila bezpochyby k otvírání dopisů. Tato druhá vražda byla spáchána podle našeho zjištění přesně v jednu hodinu šestnáct minut, tedy asi půl hodiny po smrti Halnákově, což je právě tak rozumná doba k tomu, aby se člověk dostal pěšky od obchodu k vile. Po vraždě paní Halnákové vrah tiše zmizel a nezdržoval se už zavíráním domovních dveří, ani zahradní branky. Doufám, že z toho chápete, proč jsme si ihned vzpomněli na vás.“

Ivan byl bledý jako zeď,

„Vy myslíte…“

„Jsme tak smělí,“ pokyvoval inspektor, „nezlobte se na nás. Poskytneme vám všecku příležitost, abyste nás přesvědčil, že se mýlíme. Jsou tu však tři osoby, které na vás žalují, že jste Halnákovým sveřepě vyhrožoval. Halnákovic služka a domovník a zřízenec v kanceláři Halnákova obchodu.“

„Nesmysl!“ vybuchl Ivan. –

„Neříkejte. Dal jste to svým příbuzným i písemně.“

„Já? Písemně?“

„Nepsal jste snad své sestře?“

„Ne.“

„Ano. V Halnákově kanceláři. Neměl byste to zapírat.“ Inspektor otevřel zásuvku a vytáhl list papíru popsaný strojem.

„Ach – tohle!“

„Poznáváte to? Podepsáno to není. Sluha v kanceláři tvrdí, že jste se zapomněl podepsat manů propria, jak se říká!“

„Myslím, že jsem se zapomněl podepsat,“ řekl Ivan a vjel si trhavým pohybem rukou do vlasů. „Co na tom, nepsal jsem nic, co by…“

„Psal jste v rozčilení. Je to samá vyhrůžka.“

„Hlouposti!“

„Nepamatujete se dobře, to je to. Přečtěte si to schválně ještě jednou.“

Ivan mechaniky vztáhl ruku. Jak četl, třeštil údivem oči a začal se opět třást.

Dopis zněl takto:

Milá Heleno!

Tvůj muž tvrdí, že si nezasloužím vaší pomoci ani podpory. Ale já za své neštěstí nemohu. Dělal jsem, co jsem mohl. Teď jsem zoufalý a všeho schopen. Nedohánějte mě k nejhoršímu! Nežebrám, chci si jen vypůjčit. Věříš, že bych se mohl dívat klidně na vaše úspěchy, zatímco já sám…

Ivan nedočetl. Zdvihl poděšené oči.

„Tohle jsem nepsal já!“ vyrazil.

„Raději se rozpomeňte. Sňali jsme z toho otisky prstů. Vám je sejmeme taky. A potom…“

„Nepsal jsem to já!“ prohlásil Ivan s důrazem. „Je to darebáctví. Už chápu, proč mě Helena nechtěla přijmout. Je to podvržený dopis! Halnák můj dopis zahodil a nahradil tímhle. A slíbil mi…“

„Myslíte?“

„Vím to docela jistě. Já jsem prosil, nevyhrožoval jsem. Tady je…“ nahlédl znovu do dopisu. „Panebože… tady stojí… že by se mi nikdo nemohl divit, kdybych jim zapálil střechu nad hlavou…“

Ivan stále více bledl. List se mu třásl v ruce. Inspektor mu jej vzal.

„Aha. Říkáte, že to byl záměr. Bedřich Halnák touhle diplomacií dosáhl toho, že s vámi vaše sestra nechtěla vůbec mluvit.“

„Skutečně mi vzkázala…“

„Ale vždyť já vím,“ řekl Čadek lehce a máchl mohutnou pravicí.

„Vidíte z toho…“

„Bohužel nevidím nic. Proti vám svědčí sluha v kancelářské předsíni a služka s domovníkem ve vile. Všichni tři přisvědčili na otázku, zdali jste vypadal nebezpečně, když jste šel na ty návštěvy – jak v obchodě, tak ve vile.“

„Kdo může říci, že…“

„Nemějte to těm lidem za zlé. Mají dojem, že jste byl schopen vraždit. My jsme k tomu ještě přidali skutečnost, že jste jediným dědicem, a máte to.“

Ivana zachvátil zase ten podivný osobní strach, který v něm potlačil jakékoli pohnutí nad smrtí jeho sestry, jakoukoli lítost nebo dojem z hrůznosti případu samého.

„Nedokážete mi nic,“ řekl těžce, „nemůžete.“

„Pokusíme se, příteli. V jedné kanceláři leží již vyplněný formulář zatykače na vás, jen ho podepsat. Dejme tomu, že se nám i nepodaří vám něco dokázat. Ale nenajdeme-li za rozumnou dobu pravého vraha, dostanete se před porotu. Nejdřív ovšem před vyšetřujícího soudce. Ale za to proti vám seženeme všecko. To je naše práce, rozumíte.“

Inspektor mluvil vlídně, přátelsky. Ivan v tom viděl cynismus. Inspektor Čadek však byl dalek cynismu. Byl jen přesvědčen, že vyšetřovaný lže.

„Já vás chápu, příteli. Člověk se v tom někdy octne, ani neví, jak. Samozřejmě, mít obchod, k tomu s automobily, a pak pracovat na stavbě, není zrovna nic potěšitelného. A myslit přitom na peníze, které jsou na dosah ruky. Kolik vlastně máte u sebe peněz?“

„Pár korun. Nestojí to za to.“

„Inu, představoval jste si to snad původně jinak. Já mám za to, že jste se ve své bídě seznámil s nějakou bandou a zvolil ji za nástroj své pomsty. Kdoví, zdali jste Halnáka nevlákal do obchodu telefonem, protože telefon jsme tam našli vyvěšený. Jak je vidět, nemáte příliš chladnokrevnou povahu, a tak hněv nabyl vrchu nad zištností, unáhlil jste se, anebo Halnák přišel předčasně. Střelil jste a musel jste pryč. Klíče, jimiž si Halnák otevřel, nalezeny nebyly. Vzal jste je s sebou. Kam jste je zahodil, když jste pak opouštěl vilu?“

„To je bláznovství. Já tam nebyl. Já nevím o ničem!“

„Nevíte. Nu dobře. Upozorňuji vás, že všecko, co zatím víme, víme přesně. Zjistili jsme například taxikáře, který vezl Halnáka v noci k obchodu. To bylo snadné, přihlásil se sám. Každý pražský vozejčkář zná dobře firmu Halnák. Strážník, který měl nablízku službu, slyšel ránu, poněvadž vchody byly otevřeny, a jak je jednou z jeho povinností, podíval se nejdříve na hodinky. Zjistil, že je dvanáct hodin třicet devět minut. Kromě toho mu bylo předtím podezřelé, že telefonní budka naproti obchodu je stále obsazena. Jsou známí asi tři svědkové, kteří viděli, jak krátce po zaznění střelné rány vyběhlo z domu několik postav. Samozřejmě do Halnákovy vily jsme se dostali až dlouho po vrahovi. Pak byla objevena druhá vražda, spáchaná půl hodiny po první, a zjištěno, že vila není uzamčena, jak patrně měla být. A klíče nikde. Vrah byl fuč. Nenechal stopy. Ani na dýce. Měl bezpochyby rukavice.“

Ivan nakrčil čelo leknutím, ale inspektor pokračoval, jako by si toho nevšiml:

„Služka, která nevěděla o ničem, se nás lekla. Ale to nic nebylo proti tomu, jak zaječela, když šla svou paní nahoru vzbudit. Rozumíte – paní Halnáková ležela u manželského lože na zemi v krvi docela mrtvá a dýka se válela odhozená na posteli. Smrt nastala proražením pravé půlky plic a vnitřním vykrvácením. Ruku měla…“

„Přestaňte,“ řekl Ivan s hrůzou.

„Nu – to konečně není tak důležité. Chtěl jsem říci, že při svém pádu po bodnutí strhla k zemi z nočního stolku elektrický budík s tak zvaným synchronním motorkem. Víte, co je to?“

„Ne,“ Ivan jen pohnul rty.

„To je taková důmyslná potvůrka, která se musí po připojení na síť roztočit knoflíkem jako káča, a jakmile motorek zachytí obrátky, které odpovídají takzvané periodě střídavého proudu z elektrárny, jde už budík sám. Řekli mi, že tato perioda je v Praze padesát za vteřinu, co je udržováno tak; přesně, že se tím dá měřit čas. Tedy ten budík paní Halnáková strhla při pádu na zem, vytáhla při tom šňůru ze zásuvky a od toho okamžiku budík stojí. Ukazuje přesně jednu hodinu šestnáct minut.“

Inspektor se odklonil, otevřel zásuvku a vyňal třicet centimetrů dlouhou dýku s cizelovanou zlatou rukojetí a se štíhlým ostřím pokrytým rezavými skvrnami.

„Ne,“ zachvěl se Ivan. „Nahoře v Halnákově vile jsem nikdy nebyl.“

Dýka zazvonila, hozena zpět do zásuvky.

„A co tohle?“

Inspektor položil na stůl bubínkový revolver s otřelou dřevěnou pažbou.

„Na tohle umřel Hanák. Znáte to?“

„Ne.“

Ivan vrtěl hlavou. Vybavila se mu vzpomínka a sevřela ho podivnou úzkostí. Když byl poprvé u Halnáka, měl dojem, že Halnák se chystá vytáhnout revolver, který měl patrně ve stolní zásuvce.

Byla to snad tato zbraň? Pak se jí ovšem mohl zmocnit někdo z Plačíkovy party.

„No. To je tak zvaný lefoche, ráže šest třicet pět. Našli jsme to na podlaze. Otisky jsou setřeny. Vrah a celá banda měli na rukou rukavice, nebo ať visím.“

Ivan se o domnělém obsahu Halnákovy zásuvky nezmínil, V mozku měl osudnou otázku, již ovšem inspektor nemohl uhodnout: která z rukou svírala ve chvíli vraždy tuto pažbu? Tonda byl venku v budce. On sám, Ivan, nestřílel. Byl si jist, že Máňa rovněž ne. Plačík také ne. A zbývající ruce byly všechny ochotny zvednout se k přísaze, že nikdo není vinen.

„Tak co,“ řekl inspektor. „Víte něco bližšího o této záležitosti?“

„Nevím nic. Četl jsem jen v novinách… a hned jsem běžel, abych…“

„Abyste nás upokojil. To je od vás hezké. Ale my jsme neklidná společnost, nás hned tak neuspíte svou ukolébavkou. Půjdete si teď odpočinout, věřím, že jste poněkud vyčerpán. Budou vás asi svlékat. Skvrnečka krve jako špendlíková hlavička nám stačí. Některé věci vám prozatím odebereme nadobro. Například kravatu, opasek – a tkaničky od bot. Víte co? Nechte mi tu hned své boty.“

„Proč?“

„Proto. Kde jste k nim přišel?“

Ivanovi se zastavilo srdce. Vzpomněl si na inspektorův pohled, když se s ním setkal poprvé. Inspektor na něm něco viděl, Byly to polobotky s gumovou podrážkou, které mu koupil Plačík, zřejmě méně obnošené než ostatní oděv, tedy pocházející z poslední doby.

Ivan váhal s odpovědí. Inspektor Čadek trpělivě čekal. Byl to muž, který měl hlavu na pravém místě a nemusel se bát, že si vyšetřovaný vymyslí za chvíli výmluvu tak výtečnou, že by s ní nemohl hnout.

Ty boty! Neměli na ně zapomínat. Ivan je měl nechat u Plačíka. Ale kde už byly jeho staré křápy! A kdo by si pomyslil…

Ivan si připomněl, že uvnitř střevíců je vyražena adresa pražské firmy. Nemohl tedy tvrdit, že si je přinesl z Plzně. Neměl peníze, aby si je koupil v Praze. Věděli o něm nyní všecko, nemohl beztrestně zalhat,

„Dostal jsem je,“ vyhrkl najednou.

„Od koho? Dárce byl šlechetný. Botičky jsou přepychové. Vždyť j6te v nich nápadný, kamaráde!“

Ivan zaťal zuby, malomyslněl.

„Když jsem běhal kolem nádraží, lezly mi z bot prsty,“ řekl urputně, vzdorně. „Jeden cestující si toho všiml. Nesl jsem mu kufry od automobilu. Koupil si tyhle botky, byly mu malé. Dal mi je místo peněz.“

„Aha. Odjížděl do Paříže a neseženeme ho už, co?“

„Já nevím.“

„Tak dolů s nimi. Do separace dojdete snadno v punčochách, je teplo, nenastydnete. Ostatně, nějaké trepky vám půjčíme.“

Ivan se díval vztekle, zoufale. Inspektor mlčel. S pocitem nesmírného ponížení se konečně Ivan sehnul. Rozvázal šněrovadla.

Mezitím inspektor vytočil tři čísla na telefonním ciferníku. Objevil se muž v uniformě dozorce.

„Tak mu to dejte do pytlíku,“ řekl inspektor a vzdychl při tom.

Zvedl Ivanův střevíc, obrátil jej proti světlu a přečetl si rozvážně firmu vytlačenou zlatým písmem uvnitř a ještě ne docela setřenou.

V cele svlékli Ivana donaha, půjčili mu zatím nějaký starý plášť a jeho věci odnesli. Nejnutnější dostal později zpátky.

Obsah kapes a vázanku uložili do plátěného sáčku s číslem. Střevíce zatím nedostal. Dali mu slaměné trepky. Jinak ho nechali na pokoji.

Následujícího dne ho daktyloskopovali a pak měl opět klid. Teprve po deváté ranní ho zase předvedli před onoho hromotluckého inspektora, jenž se tvářil tentokrát povážlivě.

„Sedněte si, Kusku! Boty jsme vám neukradli. Ale jestli je vám pohodlně v těch slaměných trepkách, můžete je beze všeho prošoupat, náhradu nepožadujeme. Beztoho byste chodil v těch svých pěkných střevících bez tkaniček.“

Ivan neodpověděl ani slovem. Tiše usedl na židli.

„Tak se podívejte, Blažena Mařatková, které říkáme Pobožná bába nebo taky Modlářka, vám pro tu osudnou noc dosvědčila alibi. Chrápal jste v jejím doupěti od desíti hodin večer až do rána jako dřevo.“

„To je taky pravda,“ řekl Ivan.

„Vypadá to tak. Ale já jsem přesvědčen, že bába lže i o vašem alibi. Zadarmo nikdy nic nedělala, což hraje důležitou úlohu a vyvozuji z toho důsledky.“

„Já jsem jí nic nezaplatil. Nemám z čeho.“

„Vždyť já vím. Říkám snad, že jste to byl vy? Pravda je, že už vydala kolikeré svědectví, za které jsme ji nakonec museli zavřít. Ona se na to specializuje. Tentokrát ji myslím zavřem taky, ačkoli zatím šla domu spokojeně a s přáním, aby nám pánbíček popřál všeho zdravíčka. Ale o těch botách jste si to s ní zapomněl vyjednat, mladíku.“

„Já jsem s ní o žádných botách vůbec nemluvil.“

„A to je právě chyba. Bába se nemůže upamatovat, že byste měl rezervní pár bot, když jste k ní přišel. To přirozeně znamená, že jste měl jen tyhle jedny a už na noze, když jste zaťukal na její svatyni. Do té doby jste dělal na stavbě. Teprve potom, po neděli, jste se na její rady vypravil k nádraží škemrat o výdělek u cestujících, kteří byli dost hloupí, aby je nenapadlo, že byste jim mohl se zavazadlem vzít nohy na ramena. Nu – nic ve zlém, já vím, že byste to neudělal, ale oni vás neznali a důvěru jste zrovna nebudil. Zkrátka – je to podivná věc a já si ji nemůžu vysvětlit – boty, které vám daroval jistý neznámý útlocitný pán, hezky zabalené v krabici, jste měl v té chvíli už několikátý den na nohou. Tak mi to, prosím vás, vysvětlete, abych se z toho nepomátl.“

Ivan mlčel. Zrudl v obličeji.

„Vidím,“ pokračoval inspektor vlídně, „že se tomu divíte zrovna tak jako já. Bába Modlářka si ten zázrak nevymodlila, to je jisté, proto jsem se rozhlížel po vysvětlení jinak. Člověk se málokdy setká s tak zajímavou stopou, víte. V těchto papírech, které znamenají vaše dějiny z posledních dob, jsem se totiž dočetl, že hned po svém příchodu do Prahy jste zažil menší napínavé dobrodružství, které končilo na policejním komisařství. Pamatujete se?“

Ivan svraštil čelo. Zmocňoval se ho jakýsi smutek. Pocítil opět mdlou vlnu malomyslnosti.

„Už jsem na to skoro zapomněl,“ odvětil konečně. „Náhodou jsem se také naskytl… a potom jsem svědčil.“

„Jakémusi Josefu Plačíkovi, co? Proti Lojzovi. Lojza, to je Alois Platnýř, jestli to nevíte, mládenec dosti zkušený ve vykrádání parkujících automobilů. Devětkrát trestaný.“

„Ano,“ řekl Ivan. „Lojza. Vytáhl na toho druhého nůž.“

„Na Plačíka?“

„Nevím určitě, jak se jmenoval. Měl nápadně světlé vlasy.“

Inspektor neztrácel trpělivost,

„Poznal byste ho, kdybyste ho najednou spatřil?“

„Určitě ne. Měl po těch ránách opuchlý obličej.“

„Počkejte. Vy jste jako úhoř, na mou duši.“ Z inspektorova hlasu čišela ironie. „Já myslím toho s těmi světlými vlasy.“

„Podle vlasů… ale nepamatuji se přesně.“

„Není divu. Šel jste asi potom svou cestou, co? Kde jste tehdy noclehoval?“

„V parku na lavičce.“

„Dobrá. To neni nic pohodlného, viďte? Tak. A teď si představte, že jsme se dotazovali u firmy, která prodala tyhle boty. Byl jsem tam osobně. Povídám jim: Páni, tyhle střevíce nosil jistý pán, podle všeho den co den, jak jsou asi staré. To víte, když se nad tím zamyslí několik odborníků, je na ně zajímavá podívaná. Náš znalec do toho také řekl slůvko a pak jsem chtěl, aby se upamatovali, komu ty boty prodali. Podívali se na mě jako na paviána s deštníkem. Já říkám: Dobře, páni, samozřejmě tu nefotografujete každého, kdo koupí škatulku krému. Ale mám šťastný nápad. Nespatřili jste snad ve spojitosti s tímto znamenitým obchodem takového a takového člověka s nápadně světlými vlasy? Víte, mladíku, byl to nesmysl, ptát se takhle. Tonoucí se však i stébla chytá, a já vám hned řeknu, proč si myslím, že byl Plačík při tom, nebo aspoň blízko toho. A oni že ano. Upamatovali se docela přesně, a tedy nejen že vás tam nemusím vodit, ale bylo by to dokonce bezpředmětné. Vy jste tam nebyl vůbec.“

„To si myslím, že ne.“

„Počkejte. Plačík vyvedl dvě nápadné věci. Jednak upoutal pozornost svými plavými vlasy a za druhé kupoval pro někoho boty menšího čísla, než měl sám, To se často nestává, víte. Zkrátka, případ byl dosti nápadný, aby utkvěl prodavačům v paměti. Například číslo bot si pamatovali na chlup přesně.“ Ivan se křečovitě zasmál.

„Co by ten člověk, prosím vás… proč by pro mě kupoval…“

„Inu, ty svoje jste měl asi roztrhané. A na něco je guma na podrážkách ukrutně dobrá.“

„Na co by byla…“

„Když člověk chodí někudy, kde není milé, aby to pod ním vrzalo a dupalo, víte,“ odpověděl inspektor nevinně. „Například v Halnákově obchodě.“

Ivan se už nesmál. Rty měl strnule pootevřeny.

„Musíte uvážit,“ pokračoval inspektor, „že lidé si všimnou ledačehos. Tak například sluha z kanceláře vašeho nebožtíka švagra viděl, jak jste se zastavil na ulici před Halnákovým obchodem s chlapíkem nápadně plavých vlasů. Plačík je kasař. Doufám, že se mu jednou dostanu na kobylku. Skládá si s tou svou krasotinkou na výlet do budoucnosti. Až budou mít dost, ukážou nám záda, usadí se někde daleko a budou si hrát na soukromníky nebo něco takového. Plačík se narodil s výjimečnou inteligencí a mohlo z něho něco být, kdyby byl rostl jinak. Těžko však narovnáte dospělý křivý strom, víte. On to ten strom sám ví a brání se proti tomu, aby byl vytržen z řady ostatních, kterou jaksi kazí. Ale vyvrácen být musí. Nebo ho alespoň podřežeme u samého kořene. Plačík je individualita, která vás spolkne jako mandli, mladíku, a vy jste potom v jeho rukou jako měkká hlína. To, že jste mu dosvědčil Lojzovu podlost s nožem a že se potom se svou partou, rozmnoženou o vaši vzácnou osobu, vloupal do obchodu vašeho švagra, není žádná náhoda. Vy jste je patrně k tomu navedl.“

Byla to náhoda. Ale jak to mohl Ivan tvrdit?

„Já nevím nic…“ zakoktal, „já nechápu…“

„Počkejte, teď mluvím já. Je sice divná věc, že já mluvím a vy máte mlčet, ale už je to takové. Však na vás dojde řada. Já si vás roztočím, mladíku, jak se u nás říká, To víte, na každého se musí jinak. Váš důvěrný styk s Plačíkem je tedy zcela prokázán. Vy jste nebydlil u báby Modlářky, vy jste bydlil u něho v Kotli.“

„Proboha…“

„No jo. Jednou takhle za krásného dne jsem si tam udělal procházku kvůli Lojzovi a vůbec, abych se trochu prošel, a nachytal jsem Plačíka, když se vracel od potoka. Nesl celou lázeňskou výbavu i s břitvou a se štětkou na holení, ještě mokrou, ale kupodivu oholen nebyl. Za ním v křovíčku se krčil nějaký človíček. Už podle toho, že jsem ho neslyšel dýchat, jste to byl vy. Kdo má dobré svědomí, ten se neskrývá, i když bydlí přechodně v Kotli. Tenkrát jste ještě nic nespáchal, ale už jste se na to připravoval. Vaše pomsta a Plačíkova kořist z nedobytné pokladny se spojily v dojemné shodě, a udělal jste tedy dobře, že jste se mi schoval. Upřímně vám přiznám, že jsem vás tehdy ani okem nespatřil. Viděl jsem jen tu mokrou štětku na holení.“

Ivan mlčel. Myšlenky jako by se mu zastavily. Inspektor se smutně usmíval. Jeho oči vyjadřovaly lítost nad vratkým uměním všech protivníků zákona. Jako by bylo toho velikého člověka mrzelo, že poráží Ivana na lopatky tak brzy.

„A teď si představte následky. Docela postačí, abych dal pochytat celou Plačíkovu partu. Možná, že neznám všecky její členy, ale určitě alespoň některé z nich. Budu je v noci budit, budeme se střídat v jejich výslechu, budeme si na ně svítit a dáme jim najevo, že parta je rozdělaná. S vámi se bude zacházet zrovna tak. Vám se vytkne, že zapíráte jen proto, abyste se nenechal usvědčit z vraždy svých příbuzných. Skřípnem i bábu Modlářku a ta nakonec přizná, že jste u ní hledal útočiště až po dvojnásobné vraždě a že vás k ní dovedl někdo z Plačíkovy party. Máme čas. Parta je sice ve střehu, protože vy sedíte tady, ale klidná. Bábu jsme pustili a ta je blažená, že se jí podařilo nás tak obalamutit. Kdybychom však s vámi sepsali pěkný protokol, vypravili by se naši hoši do Kotle na lov. Co tomu říkáte?“

Ivan neříkal nic. Byl jako omámený. Inspektor Čadek vstal a položil mu ruku na rameno.

„Tak vidíte, mladíku,“ promlouval dobromyslně, „jste až na dně. Povídal jste, že jste nikoho nezabil. Dejme tomu, že ne. Pak vás s Plačíkem svedla jen zlá náhoda, Víte, na někoho se u nás řve, na někoho ne. To záleží na povaze. Vy jste snad přístupný domluvám. Jste tvárný v rukou toho, kdo je silnější než vy. Nejste zlý, jste jen slaboch a nehody vás nezpevňují, nýbrž rovnou srážejí na kolena nebo dokonce do bláta. Nezabil jste je, ty dva nešťastníky?“

„Ne!“ zaúpěl Ivan a krčil se na židli pod váhou inspektorovy ruky.

„Koukněte! Bylo by podivné, abyste nedal na mě víc než na Plačíka. Já nejsem slabší než on. Kdyby na to přišlo, namelu mu i těmahle rukama, třeba jsem už dost starý chlap. Dejte na mě, když už jste dal na Plačíka. Zbavte se toho strachu. Něco zasloužíte za to, co jste prováděl, nebo lépe řečeno, k čemu jste se dal svést, ale tak zlé to nebude – když jste nestřílel – tvrdému zacházení vašeho švagra a vaší sestry věříme. Víme, jak jste jednal předtím, jste bez úhony. Nejlíp byste na tom byl, kdybyste to všecko považoval za tragickou zkušenost a vzal si z ní poučení. Věřte mi, že to myslíme s každým poctivě, ať je to kdo chce. U nás dostane každý jen to, co si zaslouží. Čím víc nám dá práce dostat z vás pravdu, tím jste zarytější a zasloužíte si delší výchovnou dobu při nucených pracích a procházkách pod dohledem. Představte si například průvod trestanců po Praze s dvěma dozorci po boku. Má úcta, pane Kusek. Copak, copak? Čím dřív…“

„Přestaňte!“ vykřikl Ivan, kterému bylo, jako by se octl v křížové palbě.

Byl „roztočen“–. Neměl ani tušení, jak výtečný způsob zkušený detektiv volil.

Čadek usedl pohodlně opět ke stolu. Slyšitelně vzdychl. Neříkal nic.

„Já…“ vyjel Ivan. „Chcete si to napsat? Já vám řeknu všecko!“

„No, když nic nevynecháte…“

„Vy mě máte za horšího, než jsem! To je k zbláznění. Nikoho jsem nezabil! Nemůžu za nic. Já…“

„Vezměte to po pořádku. Tužku zatím necháme ležet, však si to budu pamatovat.“

„Plačík…“ řekl Ivan rozčileně.

Začal tím, jak ho Plačík chytil do náručí, když cestou od policejní strážnice klesl na chodník, omdlévaje hlady.

Když skončil, přerušován často Inspektorovými otázkami, byl zpocen na celém těle.

„Copak byste chtěl,“ řekl inspektor. „Trochu koňaku nebo černou kávu? Nebo raději salám s houskou?“

„Bolí mě hlava,“ postěžoval si Ivan. „Kdyby byl nějaký prášek…“

Inspektor zvedl telefon.

„To přejde. Máme tu lékaře. To je z rozčilení.“

„Už nejsem rozčilen,“ odpověděl Ivan, „je mi všecko jedno.“

Seděl shrbeně. Čadek vstal a přecházel po místnosti. V jeho chování nebylo nic úředního.

Ivan dostal prášek a zapil jej plnou sklenicí vody. Zůstali opět sami.

„Teď se s vámi poradím,“ řekl inspektor přátelsky, „nejste příliš unaven?“

„Ne,“ odvětil Ivan sklesle.

„Zpropadená záležitost. Ať mám hned jednu nohu kratší a začnu na místě kulhat, jestliže se někdo z Plačíkovy party jen dotkl něčeho, co voni střelným prachem. Znám je, ty mládence. Někteří z nich se vyznají v očíslování kanceláří trestního soudu líp než já. Káranec Mates, Tonda Líbeznej, Emil Flinta, Jindra Palouk, Marod Vincek, Olda Popelec, i to děvče, ta Máňa, do všech dovedl Plačík natlouci svou prospěšnou zásadu chodit beze zbraně. Však víte, jak se mu to vyplatilo ve sporu s Lojzou. Přísahám, chlapče, že nikdo z nich neměl s sebou revolver, když bourali tu pokladnu. V Halnákově psacím stole sice ležel nabitý automat, ale nikdo se ho nedotkl. Zůstal tam ležet. A najednou se válí po zemi vystřelená lefoška, starý krám, zřejmě odhozený, který nikdo nezná, nikdo ho nikdy neviděl. Vy sám jste rovněž neměl nic, co střílí. U Plačíka byste to byl stejně neschoval. A ačkoli nikdo jiný kromě vás neměl důvod Halnákovy zavraždit a ačkoli to vypadá na vás – zejména nahoře ve vile, kde se kromě vraždy nepřihodilo nic, žádný pokus o krádež – ačkoli tedy, jak povídám, byste to měl být vy, nejste to vy, nebo nerozeznám lokomotivu od valchy na prádlo, V té tmě v obchodě musel být ještě někdo jiný.“

„Nemožná věc,“ vyjel Ivan poděšeně, „Máňa říkala, že snad Olda Popelec…“

„Nesmysl. Olda Popelec by byl k tomu snad měl čas, podle toho, co jste říkal, ale byl by musel zešílet. Byl tam ještě někdo jiný, povídám. Pěkná šarádička, hrome.“

„Všecky vchody dal Plačík hlídat. Je naprosto vyloučené…“

„Ale jděte, mladíku! Vždyť mohl být někdo zalezlý pod automobilem nebo jinde, už když jste přišli. Jsem nakloněn tomu skálopevně věřit. Zdá se, že to souvisí – ovšem zatím nepochopitelně – s Halnákovou půlnoční návštěvou v obchodě. Co tam ten člověk chtěl? Nač zapomněl, že se tam musel vrátit ještě v noci?“ Inspektor se zahleděl oknem do šerého dvora. Teprve po chvíli otočil hlavu zpátky,

„Přemýšlel jsem,“ řekl Ivanovi, „mám-li vám to prozradit. Rozjel jsem se a domyslil ještě dál. Poslechněte si důvěrnou zprávu. Naši hoši, kteří mají slechy všude, přinesli zajímavou reportáž z jistého zapadáčku v Krči. Lojza Platnýř se tam totiž napil trošku slivovičky a chlubil se, že Plačíka dostal. Ale neřekl jak. Dělal chytrého a spokojeného. Doneslo se to k nám, rozumíte!“

„Ten člověk že by…“

„Ne. Pro tu noc má spolehlivé alibi, které jsme nenápadně vyšetřili. Spolehlivější alibi než jsou ta, která dosvědčuje bába Modlářka. Zajímal jsem se o to včera večer, když už jsem měl za jisté, že v tom má prsty Plačík. Střílet na Plačíkově výpravě, to už samo o sobě znamená Plačíka dostat. Ale Lojza pod automobilem zalezlý nebyl, a jinak není takový génius, aby dovedl zamotat hlavu jak nám, tak Plačíkově partě. A uhoďte si na Lojzu, co to plácal o té pomstě nebo o čem. Za těchto okolností z něho nedostanete nic. Za nenávist k Plačíkovi se nemusí stydět, byl přece bit jako žito a vyhrožuje mu asi co chvíli. A tak si na to sestavíme plán, co tomu říkáte?“

Ivan byl udiven stále víc,

„Se mnou chcete sestavovat plán?“

„Proč ne? Dělejte pokání. Budete nám pomáhat – ovšem jen s vaším souhlasem. Myslím, že by vám to velmi prospělo. Ještě vás bolí hlava?“

„Ne.“

„Tak co krčíte čelo. Rozuměl jsem vám dobře. Pořád máte dojem, že Plačík s vámi zacházel šlechetně. Vy s ním ne. To jeho děvče by o tom mohlo nejlíp povídat, co? Inu, je hezká a na vás stačí dejchnout, chlapče. To všecko se ale musí brát ze správného hlediska. Plačík, i když to myslel dobře, vás zatahoval do hloubky. Pitomý vodník by taky chytil člověka, který se plácá na hladině, a zachraňoval by ho tím, že by ho stáhl pod vodu místo toho, aby ho dostrkal na břeh. Plačík vám měl půjčit peníze a poslat vás z Kotle pryč. Má peněz dost. Ale on myslí křivě, on v tom vyrostl.“ Čadek se odmlčel.

„A co chcete ode mne?“ řekl Ivan s námahou.

„Chci vám připomenout, že toho stínu za sebou se nezbavíte jinak, než když se obrátíte a zasadíte mu smrtelnou, nejlépe nečekanou ránu, která vás zároveň očistí. Obyčejně na jedné straně stojí zločinec a na druhé my a už se perem, přelstíváme a tak dále. Tady máme zločince na jedné straně a policii na druhé a zločin na třetí. Měli bychom postupovat společně, což není možné. Zajímavá situace. Plačík by asi našel střelce zrovna tak rád jako já. A přece musíme jít za týmž cílem různými cestami. Já jsem ty dvě cesty našel. Jednou si půjdu sám, druhou pošlu vás.“

Čadek se dětsky šťastně usmál. Ivan však úsměv neopětoval. Čadek v započatém hovoru pokračoval:

„Já se pokusím vyšetřit, co pohledával Halnák v osudné noci v obchodě, a vy se vrátíte k partě nebo alespoň k Máně. Budete se tvářit, že vás alibi báby Modlářky zachránilo a že nemáme o Plačíkově účasti tušení. Plačík při vší své chytrosti se nechá poměrně lehce ošidit. Povíte mu, že jsme vás strčili do společné cely s nějakými chlapy, od nichž jste slyšel, že se Lojza na Plačíka vytahoval. A jestliže snad přece střílel někdo z Plačíkovy party, Plačík se to doví a vy se to dovíte rovněž. Pak nám dáte zprávu. Zkrátka budete si hrát na detektiva tam, kdežto já tady. Není to krásný nápad?“

„Vy zatím necháte partu… plavat?“

„To si myslím. Vždyť je jako v akváriu, ať plave, vylovíme si ji, kdy budeme chtít. Nu, nerozhodujte se dlouho. Obědvat už můžete venku.“

„Říkáte zprávu… Ale jak vám mám podat zprávu? Kdybych se hnul někam, kde by jim to bylo podezřelé…“

„Člověče! Jako bych na vás požadoval, abyste vjel i nám do brány na čabrakovaném slonu a troubil přitom na šalmaj. Především v Kotli už bydlet nebudete. Řekněte, že se bojíte, abychom vás nesledovali. Opatřím vám peníze. Koupíte si slušný oblek. Namluvíte jim, že jste tu měl advokáta, který vám vyplatil zálohu na dědictví, Máňa je zaměstnána v baru. Má knížku už dávno a Plačík o tom neví. Do Kotle můžete zajít, nejlépe v noci, tvařte se opatrně, do baru za Máňou jděte jakoby náhodou. A vůbec začnete chodit do barů. Tuhle vám dám adresu…“

Čadek utrhl kus papíru, načmáral na něj něco tužkou i podal ho Ivanovi.

„V tomhle podniku je ruch celou noc. Schovejte si to. Denně večer od jedenácti hodin do jedné s půlnoci tam bude sedět človíček se žlutou kytičkou v knoflíkové dírce. Budete-li mít něco nového, přisednete k němu a objednáte si černou kávu a šest rumů. Jakmile vyslovíte tenhle rekord, človíček se s vámi dá do řeči a můžete to vysypat. Představil bych vám ho hned, ale bude to asi denně jiný, třebas byste si je nepamatoval. A ještě něco. Ten člověk vám taky řekne všecko, co se děje u nás, abyste podle toho mohl postupovat. V případě nutného poplachu volejte telefonem tohle číslo. Nikomu je neprozrazujte, je tajné. A pamatujte, že se těšíte mé důvěře. A teď pojďte!“

Ivan se zdvihl jako ve snách. Následoval inspektora dlouhými chodbami. Dostal zpět svoje věci. Po půlhodince čekání v nějaké místnosti, kde ho nikdo nehlídal, se dostavil jakýsi úředník a odevzdal mu na potvrzenku objemný balíček stokorun. Pak mu řekli, že může jít.

Na chodníku před budovou se zastavil s pocitem opilosti. Když vyšel na hlavní třídu, lekal se dopravního zmatku. Šel těsně při zdi. Zapadl do kavárny, tou dobou skoro prázdné, nevšímal si nelibého pohledu číšníka, jemuž patrně nebyl vhod jeho otřelý zevnějšek, a objednal si bílou kávu.

Pod mramorovým stolkem přepočítal peníze. – Vzdychl. Tiskl je v ruce. Bylo jich víc, než myslil.

Do večera se změnil k nepoznání. Koupil si nový oblek, nový klobouk a prádlo. A ubytoval se ve slušném hotelu. Pak zmizely jeho trýznivé rozpaky. S novým oblekem se jako kouzlem změnil v bývalého člověka. Netrápila ho zrada na partě, ani ta, jíž se dopustit měl. Na Máňu myslil téměř s hnusem. Nechtělo se mu večer k ní. Věděl, že se k ní bude chovat docela jinak. Letěl z propasti ven, vzhůru. Není přece zradou líčit na krysy jed.

Bylo mu jako po těžké nemoci. Uvědomoval si přesněji některé věci – smrt své sestry například. Teprve nyní se jí začal hrozit. Teprve nyní v sobě hledal schopnost uvědomit si skutečnost, které nechtěl věřit. Teprve nyní se zděsil Halnákova podvrženého dopisu. Ten dopis vlastně všecko zavinil. Helena jím byla roztrpčena.

Ivan seděl k večeru v restauraci, před sebou měl rozevřené noviny, ale nečetl je. Všecky jeho pocity se měnily v údiv. Když si odpočinul, sebral se a šel ulicemi k nočnímu podniku, kde teď působila Máňa.

Bar, hýřící světly, zaujímal patro domu nedaleko Staroměstské tržnice. Vrátný Ivana uctivě přivítal. Na schodech byl natažen měkký koberec. V patře bylo několik místností, galerií a chodeb, oddělených navzájem zástěnami nebo několika nizoučkými schody. Bar ozařovala růžová, hnědá a namodralá světla.

Ivan se usadil v rohu, u stolku s třemi širokými lenoškami, hodně daleko od orchestru, z něhož se linuly nasládlé zvuky.

Objednal si skromně černou kávu. Máňu nikde neviděl. Chtěl se zdvihnout, aby se po ní podíval, když vešla ze sousední místnosti. Ihned ho spatřila. Obratně se vyhnula dvěma tančícím párkům a přistoupila k němu půvabným krokem. Na sobě měla zrcadlově lesklou černou toaletu bez dekoltu, zdola vysoko rozstřiženou.

„Ivane…“ zvolala vzrušeně. „Kohoutku!“

Posadila se ihned k němu. Ivan si ji zapomněl představit jinak, než jak ji viděl posledně – v obyčejném gumovém plášti. Na chviličku ho její zjev oslnil. Nebyl by mohl říci, že kdy spatřil ženu, která by se mu více líbila,

„Pustili tě?“

„Cožpak to nevidíš?“ odvětil.

Chvíli tak seděli proti sobě. Ivan, který už měl v sobě jiný svět, se rychle vzpamatoval. Máňa byla v baru. Měla knížku. Už dávno. Dnes netoužil po jejím těle.

Máňa si nepovšimla změny v jeho chování a koketně po něm blýskla očima:

„Něco objednej, Kohoutku! Víno. Já to zaplatím.“

„Není třeba,“ odpověděl. „Mám peníze.“

„Ty jsi voháknutej, Kohoutku,“ mluvila tiše, „kde jsi vzal prachy?“

„Dali mi něco napřed. Vždyť přece dědím.“

Sepjala ruce, oči jí zářily.

„Řekni – dopadlo to dobře?“

„Dobře. Nemluv o tom. Musíme se tvářit, že jsme se tady sešli náhodou. Kdoví, jestli za mnou nejdou. Všecko je v pořádku. Nevědí nic. Bába nám vytrhla trn z paty. Neví Pepík ještě nic, kdo to udělal?“

Máňa mlčela, protože je obešel číšník. Řekla mu sama, čím má posloužit.

„Před tím blbcem mlč, Kohoutku, a vůbec dělej, jako bychom se viděli prvně. Netvař se důvěrně.“

„Vždyť dělám, co můžu.“

Mluvit chladně mu nedalo mnoho práce. Máňa se naklonila dozadu.

Tiše se zasmála. Ivan se zhrozil radosti, kterou z tohoto shledání pociťovala a kterou nemohla dobře zatajit.

Vyzývavě si hodila nohu přes nohu a opřela se lokty v hlubokém křesle.

„Vytřeli jsme jim zrak,“ řekla šťastně. Bůh ví tedy, z čeho měla vlastně větší radost.

„Nemysli si. Nenechali toho.“

„To se rozumí. Hodně tě trápili?“

„Dost. Ze začátku se zdálo, že bábě nevěří. Potom museli. Povídali, že ze mě nebude nikdy vrah. To je pravda. Víš něco nového? A co Pepík?“

Máňa se zasmušila.

„Pepík je tu denně. Čekám ho každou chvíli. Neví nic. Nevyzná se v tom. Chtěl, abych s ním šla domů. Já jsem se mu postavila. Že s vrahem nebudu.“ Naklonila se k Ivanovi. „Řekla jsem mu, aby si dal pozor, že vyřvu všecko, co vím, že je mi to jedno, že jsem jednala pod nátlakem. Na to se hodně dá, rozumíš.“

Byla posedlá myšlenkou, že jednání pod nátlakem vylučuje všecku trestnost.

„Povídala jsem,“ pokračovala, „že musí nejdřív najít toho chlapa, co Halnáka voddělal, že dřív mě ani nenapadne… ale poslouchej, Kohoutku, Pepík ho nikdy nenajde. To je tajemný. Já už sama věřím, že to nebyl nikdo z nás. Ať ho nenajde. Já se nechci vrátit k Pepíkovi. Mám toho dost.“

Ivan se tvářil docela jinak, než jak ho dosud znala. Nevěnoval tomu pozornost. Prostředí bylo jiné, pobyt na policii Ivana změnil. Poměry se obracely. Máňa neuhodla, co se v Ivanovi děje. Ale dělo se mnoho. Pod nohama jako by se mu válela neviditelná zpřetrhaná pouta.

„Já jsem viděl ten revolver, Máňo!“

„Jakej?“ vydechla.

„Je s bubínkem, něco staršího. Nepamatuješ se, že bys někdy něco takového viděla?“

„Ne. U nás nebyla ani špuntovka. To Pepíka neznáš.“ Máňa se každou chvíli ohlížela k oběma vchodům.

„Mělo by se to přece jenom vyšetřit, Máňo!“

„Pepík na to myslí v jednom kuse. Ale nevymyslí nic. To by se muselo nechat…“

Zarazila se náhle, jako by cítila číšníka za sebou. Nemohla ještě vědět, že se blíží. Zarazila se z jiné příčiny. Mlčela, dokud se nevzdálil. „Cos chtěla povídat?“

„Na to by se museli posadit chlupatý, Kohoutku! Ty už by s tím zatočili.“

„Vždyť vidíš…“

„No jo, protože maj zavázaný voči. Kdyby se dověděli, že Pepík dlabal kačenu…“

„To se nedovědí.“

„Mohli by.“

„Jak?“

Máňa se naklonila ještě víc.

„Kdybysme jim to my dva řekli. Netrhej sebou, Kohoutku! Je to moudrý, já jsem o tom přemejšlela.“ Ohlédla se. Sesula se až na kraj hlubokého křesla, důvěrně se naklonila.

„Ty se lekáš. Neměj strach, hlupáčku.“

Ivan se polekal jejího nápadu.

„Kohoutku – tys jednal taky pod nátlakem. Co se ti může tak dalece stát? Pepík se tě ujal, musels ho poslouchat, byl jsi poblázněnej svým neštěstím a tak, víš. Na to voni moc dají, když tam dobrovolně přijdeme a kápneme božskou. Pepíka i s partou zavřou.“ Máňa zkřivila ústa. „Jináč se ho nezbavím, je na mě udělanej, pořád myslí, že si to rozčepejřím v palici a nechám tady toho, hlídá si mě celou noc, s nikým ani tancovat nesmím, stojí ho to hrůzu peněz – von – kterej byl tak šetrnej, teď je mu všecko jedno, jde se mnou do šambru, a jak tam berou hosty na hůl, to bys mrkal. Mluví do mě, já mlčím, von ví, že bych vřískala, kdyby na mě sáh.… ale jednou mě zabije třeba v šambru. Než se to stane, Kohoutku, měli bysme ho prásknout.“

„A potom…“ šeptala, „ani ty nejsi sichr. Flinta už Pepíka přived na to, že jsme spolu něco měli. Bába Modlářka taky nedržela hubu. Pepík nezuří, ale za očima má tmu, parchant.“

„Co mě se týče, Máňo…“

„Zabije tě taky.“

„Nezabije. Dá si pozor. Já mu uniknu. Já přece nezůstanu na periférii, Máňo. Vrátím se tam, odkud jsem přišel. Budu žít v jiném světě. Plačík má příliš krátké ruce, aby tam na mě dotáhl.“

„No dobře. Ale za mnou vleze všude.“

Ivan se nanovo zděsil. Snad nechtěla utéci s ním? Pohlédl jí do očí. Zářily. Položila svou ruku na jeho.

„Kohoutku, musíme se ho zbavit! Pod zámkem vychladne. Až vyleze, řekne si, aby to šlo k čertu. A hned tak nevyleze. Já toho na něj vím hodně. Mlčela jsem pod nátlakem. Vůbec nebude překážet.“

„Máňo…“

„Kuš, hloupej! Stejskalo se mi po tobě. Tady toho nechám, když se ti to nebude líbit. Udělám ze sebe dámu, vůbec se nebudeš muset za mě stydět. Já se naučím hrát i na piáno, když budeš chtít. Cejnu máš dost, tak co.“ Odklonil se a třesoucí se rukou nalil do sklenek víno. „Na zdar toho podniku,“ řekla Máňa. „Však to dorokujem. Rozmejšlet se nemusíš, já to povím všecko, jak jsem si vo tom lámala hlavu…“

„Hrome, buď zticha!“

Uprostřed nevelkého tanečního parketu stál Plačík. Díval se na ně. Měl na sobě čistý světlý oblek a hedvábnou vázanku. Z jeho postoje vyzařovala nenucená jistota.

Přistoupil k nim.

Plačíkova široká, poněkud dopředu nachýlená ramena vrhala stín. Vážnost jeho klidu měla obvyklý odstín zadumaného vědomí vlastní ceny i ceny těch, jichž se musel obávat. Výraz obličeje ustrnul na hranici dvou světů, z nichž v jednom žil a do druhého se chtěl vloupat.

Za jeho očima však již neleželo tajemství myšlenek, nebo snad se Ivan už naučil tyto myšlenky číst. Za jeho očima ležela tma, jak řekla Máňa, přestože tyto oči byly světlé jako odraz nebe v tiché vodní hladině.

„Co je?“ řekl, když se posadil. „Mluv!“

Ivanovy pocity se nelišily mnoho od pocitů člověka, který je držen v šachu nabitou ručnicí.

„Co by bylo,“ odpověděl. „Pustili mě. Ale možná, že mě stopují. Vyslýchal mě inspektor Čadek. Nevím, jestli je to správné, že tu sedíme spolu.“

„Nikdo tu není,“ řekl Plačík klidně. „Dole hlídá Tonda. My známe všecky fízly, Ivane.“

Máně nevěnoval nejmenší pozornost. To už byl jeho způsob jednání s ní.

Ivan neklidně pohnul rukama. Plačík ho pojmenoval křestním jménem zcela nenápadně. Avšak neřekl mu Kohoutku, jak už si na to v partě zvykli. Upozornili ho na jeho hloupou důvěřivost. Snad nyní cítil bolest, hněv, nebo chuť se pomstít. Ale nedal na sobě nic znát.

„Já myslím, že jsi sem nemusel chodit, Ivane! Že tě pustili, to se dovíme z novin. Měl jsi jít svou cestou.“

„Ne,“ řekl Ivan tiše, ale pevně.

„Proč?“

„Mám k tomu důvody. Víš, kdo spáchal tu dvojnásobnou…“

„Nevím. Ty víš?“

„Musí to vyjít najevo. Pustili mě z vrat, ale ne z hlavy. Budou čichat jinde a nakonec si třeba zase přijdou pro mě. Mně na tom záleží, abych se to dověděl.“

„Mně taky, mluvilo se o nás?“

„Mluvilo se o stopách po vás. Ne o vás přímo.“

„Neshodils nás tedy?“

„Ne.“

Plačík se díval k zemi. Ivan byl rád, jen Máňa pozorovala Ivanovu náhlou nejistotu, ale přičítala ji asi čerstvé vzpomínce na to, co Ivanovi před Plačíkovým příchodem navrhovala.

„Obrázky toho revolveru i toho nože byly v novinách, Ivane. Ukazovali ti to?“

„Ukazovali. Já jsem jim nemohl říct nic. A co ty?“ Plačík zavrtěl zvolna hlavou.

„Nůž patří do Halnákova bytu a lefošku neznám.“

„Nedovím se tedy od tebe nic?“

„O tomhle ne. Nikdo z nás neměl nikdy lefošku. Kluci jsou namíchnutý zrovna tak jako celá fízlárna. My bysme měli dát všecky vědomosti dohromady, pak by z toho snad něco bylo. Někdo třetí si z nás dělá blázny. Povídej, Ivane, cos odtamtud přines! Až to bude v suchu, přestanem si tykat a víc nás nemusíš znát. Já třeba s tím, co vědí voni, dokážu víc, a pak to nějak srovnám. Pošlu jim ho v bedně.“

„Koho?“

„Neptej se tak hloupě.“

„Vzpomeň si na Lojzu, Pepíku,“ řekl Ivan.

Plačík zvedl hlavu.

„Co je s Lojzou?“

„Lojza se někde v Krči chlubil, že tě dostal.“

„Jak to víš?“ Plačík se odmlčel.

„Slyšel jsem to ve vazbě. Seděl tam se mnou člověk, kterého chytli pro vykrádání půd, A ještě dva jiní. Chtěli se mnou zapříst řeč. Potom mluvili mezi sebou a taky to, že tě Lojza dostal.“ Ivan mluvil podle inspektorova návodu a byl připraven i na podrobnosti. Plačík se však po podrobnostech neptal.

„Lojza mě nedostal,“ vrtěl pomalu hlavou, „není to vidět. Říkals o tom něco Čadkovi?“

„Ani slovo! Lojza tě moh‘ dostat krásně tím, že ti všecko pokazil. Jen tomu se může nasmát dosyta.“

„Lojza o ničem nevěděl.“

„Vezmi rozum do hrsti. Inspektor sice myslí, že Halnáka zabila parta, která bourala pokladnu, ale mě napadlo, že v obchodě už byl třeba ukrytý někdo před naším příchodem.“

„Lojza?“

„Někdo pod automobilem. Vždyť jste to neprohlíželi.“

Plačík se odmlčel. Máňa ani necekla. Oči však jí plály. Ivan se rozhořel v obličeji.

Lojza Platnýř měl spolehlivé alibi. O tom Ivan neřekl nic. Inspektorův nápad s úkrytem pod automobilem vydal směle za svůj. Cítil, že nabývá znovu duševních sil. Otupělost ho opouštěla.

„Ty jsi teď pán,“ řekl konečně Plačík, „čert ví, kdo ti to vlastně prospěl tím dvojím pohřbem. Vděčnej mu nejsi, to je vidět. Za to, že tě zachránil, ho chceš zničit. S člověkem si život hraje všelijak. Podle toho se musí říct, že jsi lepší chlap než například já. Štítit se mě ale nemusíš, já jsem ti byl taky dobrej. U nás tě už nedržím, to se rozumí, ty k nám nepatříš. Ty jsi dobrej. Já jsem zlej. A já, zlej, jsem se tě ujal, když jsi byl nešťastnej. Ty, dobrej člověk, chceš zakroutit krk tomu, co ti vlastně prospěl. A taky mně jsi se pěkně odměnil.“

„Jak to, Plačíku?“

„No koukej, ke všemu eště se nemusíš ptát. Ale já ti nic nevyčítám. Zlej člověk jako já nemůže dělat dobře, a když to přece dělá, dopadne to vždycky zle. Já už jsem se vo tom přesvědčil. Všecko, co bylo mý, bylo tvoje, jen Máňa ne, ale já myslil, že to pochopíš sám. U ní taky tak. Všecko smíš, jsem jí vždycky říkal, jen jedno ne. A zrovna to dělala, vidíš. Tak se s tím neperu, když to jináč nejde. Jen partu nedám, to jsou dobrý kluci. Rozletěl bych se vztekem, když si pomyslím, že někdo bouchal z pistolky za jejich zády a teď je v tom nechá. To eště spolu doděláme, Ivane! Seber se. Pojedeme do Krče za Lojzou. Však já to z něho dostanu, i když je to tak divný.“

Plačík vstal. Volným pohybem ruky odmítl číšníka, který se přiblížil.

„Plačíku…“ řekl Ivan.

„Neplácej zbytečně! Některá zrada se dá potrestat, některá ne. Tahle ne, když je v tom ženská. Lojzovi vykroutíš nůž a nařežeš mu. Ale co uděláš s ženskou? To už se nedá napravit, i když se řekne, že jí neubyde.

Takový jsou chlapi. Ty do ní kopneš stejně, co by si s ní dělal, má knížku a je to děvka z baru.“

Máňa zasyčela.

„A přece za mnou lezeš, mizero!“

„Já jsem taky špatnej,“ řekl Plačík klidně, „proto já a ty se můžeme milovat, Ivan a ty se můžete jen pelešit.“

Také Máňa vstala. Ivan dosud seděl, jako by ho přimrazil.

„To se mejlíš, ty hade! A kam ho vodvádíš? Von s tebou nikam nepude!“

„Ale pude! Von má rozum.“

Ivan věděl, že by měl jít. Byl tím povinen inspektoru Čadkovi.

„Půjdeš se mnou, Ivane?“

Ivan vstal.

„Půjdu,“ řekl.

„Dobře,“ pokývl Plačík s klidem zastřeným téměř neznatelným závojem smutku. „Nic se ti nestane. Máme jen společnej zájem. Dostat to z Lojzy. Já stejně nepřestanu dřív, dokud…“

„Rozmysli se, Pepíku, než vyrazíš. Kdyby se Kohoutkovi něco stalo, letím hned zejtra na chlupatý. Mně se nemůže stát tak moc, já jsem dycky jednala pod nátlakem, rozumíš!“

„Neboj se, Máňo, je pod mou ochranou. Tady máš peníze. Zaplať outratu. Já jsem neměl nic.“

„Kohoutku, nechoď! Ty ho neznáš, blázna.“

Ale Ivan ho naopak znal lépe než ona. Máňa by se byla snad na Ivana pověsila, ale chladný výraz jeho očí ji zarazil. Zůstala tiše stát.

„Pojď,“ pokynul Ivan Plačíkovi a první rázně vykročil. Neměl strach, ačkoli Plačík se jistě mohl změnit v strašlivou šelmu. Ivan to přece viděl tehdy, když bil Lojzu, a to dělal chladně, klidně, jen aby ho potrestal. Jak by to dopadlo, kdyby se dal zaslepit vztekem, vášní? Ale ne. S jakousi trpkou palčivostí si Ivan uvědomil, že stojí pod trojí ochranou. Pod ochranou Plačíkovy zvrácené cti, pod ochranou policie a pod ochranou Máninou.

Sám na sebe se nespoléhal vůbec. Byl slaboch a teď už to určitě věděl. A strach zastíral falešným vědomím, že Plačík stojí hluboko pod ním a vztáhnout své strašné ruce na něj že se prostě neodváží.

K Tondovi, jenž čekal před barem s cigaretou v ústech, pronesl Plačík několik slov. Tonda se bez poznámky vzdálil a Plačík kývl na taxík.

„Jeďte do Krče,“ řekl. „Tam vám řeknu dál.“

Jeli mlčky. Ivan se zabořil do kouta a díval se řidiči přes rameno.

Zanedlouho se dostali na periférii. Před rozrývaným, hučícím vozem šlehla velká světla reflektorů.

„Teď odbočíme napravo,“ řekl Plačík.

Pak řídil jízdu svažující se silničkou mezi dvěma řadami nízkých domků. Na jejím konci opět zahnuli a plazili se do vršku. Ivan nevěděl, kde je. Opět se dostali mezi domky v křivolakých nedlážděných uličkách. Tam poručil Plačík zastavit. Vystoupili. Plačík zaplatil a poslal vůz pryč.

Stáli pak ve tmě, kterou neproniklo ani světlo vzdálené lucerny. Plačík ukázal na krov domečku vyvstávajícího na okraji nějakého paloučku. Dali se na pochod kamenitou cestou, minuli domeček a kráčeli několik minut podél prořídlé řady chalup. Uprostřed té řady svítila opět lucerna, přilepená u dlouhé zídky.

Za zídkou se zakroutila nová řada domků. Plačík se zastavil u jednoho z nich a zabušil pěstí na dveře.

Za chviličku přišla otevřít nějaká žena.

„Co povykujete,“ řekla nevlídně.

„Hledám Lojzu Platnýře,“ odpověděl Plačík.

„Není doma.“

Dveře se zavřely s vrzáním a s bouchnutím. Plačík odstoupil. Pokynul Ivanovi. Kráčeli nerovnou cestou dál.

Téměř na konci čtvrti, v rohovém rozkleslém baráčku, byla hospoda. Svítilo se tam. Plačík vešel bez váhání dovnitř. Ivan ho následoval.

Lojza Platnýř tam seděl s nějakými kumpány. Hráli karty. Nízká nálevna se dusila v modravém kouři a v pivních výparech.‘

Lojza se ohlédl. V obličeji byl hubený, měl malé oči a ostrý nos. Ivanovi připadal cizí. Všecko, co mu z dřívějška Lojzu připomínalo, byl nedbale rozevřený kožený kabát s límcem všelijak přehrnutým.

Lojza odložil karty a netečně vzhlédl k Plačíkovi. Neprojevil ani nejmenší překvapení.

„Potřebuju s tebou mluvit, Lojzo,“ řekl Plačík.

Lojza shrábl se stolu peníze, něco zabručel na spoluhráče a vstal.

„Co chceš?“

„Pojď támhle k tomu prázdnýmu stolu.“

„Na co?“

„Jen pojď!“

„Jestli se jdeš zase prát, Pepíku, tak nepochodíš. Koukám, že sis na to vzal s sebou zas toho svýho komplice. Von ti mně se zdá vodsvědčí všecko.“

Loudal se ke stolu v rohu, Plačík ho bez odpovědi následoval. Usedli všichni tři. Hráči nechali hry a ohlíželi se po nich.

Plačík seděl mlčky. Hostinský bez ptaní přinesl pivo. Lojza s Ivanem rovněž mlčeli. Plačík čekal, až se rozproudí v hospodě opět předešlý ruch.

„Lojzo, ty ses dal slyšet, žes mě dostal. Je to pravda?“

„Hele,“ odpověděl Lojza s rošťáckým úšklebkem, „jestli jsem vo tobě vod tý doby, co jsme se viděli naposled, vůbec něco ukec, tak to bylo tohle.“

„Je to pravda?“

„No je. Možná, že bych byl neřek nic, ale vyzunk jsem asi tři slivovice, tak to potom z člověka leccos vyletí.“ Netvářil se omlouvavě. Naopak, zdálo se, že má škodolibou radost.

„Cos tím myslil, Lojzo? Já si hned tak něčeho nevšímám, to mě znáš. Když jsi vytruboval, že jsem ti vyhrožoval, jestli se vod nás nevodstěhuješ, ani jsem nemuk‘, jen jsem řek, že to není pravda, i kdybys za to zasloužil zase pár přes hubu. Teď se tě ptám, cos tím myslil. Je to důležitý.“

Plačík se tvářil vážně, klidně. Lojza se drbal pod nosem a přimhuřoval oko. Zdálo se, že ž nějakých záhadných důvodů se pokládá za vítěze.

Naklonil se blíž, i židli si přisunul.

„Pepíku – já vím, že jste byli u Halnáka. To čumíš, viď?“

Plačíkovo čelo bylo samá vráska.

„Kdo ti to namluvil?“

„V partě máš zrádce. Počítej s tím. Nebuď slepej.“

„To já si rozeznám sám, povídám. Kdo ti to namluvil?“

„Netahej ze mě rozumy. A nehraj si na abatyši. Byli jste u Halnáka a voddělali jste tam chlápka a pak tu ženskou nahoře. Já to neshodím, zrádce nejsem. Ty máš jinýho zrádce, i když ti semtam něco vodsvědčí, nebuď slepej, povídám. Zeptej se Máni. Nebo hned tohoto šviháčka. Ňákej čásek se ti tady už smějem.“

„To nevadí, Lojzo! Horší je, že se povídá to vo tý vraždě. Moje parta to neudělala.“

Lojza se odklonil, židle bouchla do podlahy.

„A kdo jinej?“

„Ty.“

„Co já?“

„Tys byl u Halnáka taky, Lojzo. Před náma. Tak jsi mě dostal. Někde ses domák‘, že na to študujem, a provedl jsi špinavost. U tebe nůž nebo flintička – ty seš schopnej všeho.“

„Teď mi prasknou kalhoty, Pepíku, jak se rozřehtám.“

„Počkej s tím eště chvilku. Chlupatejm tě do ruky nedám, Lojzo, to není naše fazóna, ale záleží mi na tom, rozumíš, aby si ten flintičkář a hrdlořez přišel na svý. Vodtud vymáznu jen buď, anebo. Buď u mě zůstaneš čistej jako sklo, nebo si tě vodnesu v ranečku. S žádnejma pochybnostma nepotáhnu pryč, na to ti plácnu třeba do ksichtu. Voni tě nakonec chlupatý přece dostanou, ale už vychladlýho a s flekatým prádlem.“

Ivan pozoroval, že Plačíkovo řečnění zůstává bez patrného účinku. Lojza se jen pohrdavě ušklíbal.

„Vymázneš beze mě, Pepíku, vem na to jed. Jen s ňákejma mouchama v palici. Voklepávali to tady před tebou dva tajný. Včera. Že prej tohle a tohle, ňáká ulomená klika vod auťáku a tak, a nakonec prasklo, že by chtěli vědět, kde jsem byl v noci na čtrnáctýho. Víš, co se stalo v noci na čtrnáctýho?“

„Mluv dál. Aby ses pak z toho vypatlal.“

„Buď bez starosti. V noci na čtrnáctýho jste vlezli k Halnákovi. Já jsem byl tady a mám alibi. Proto jsem to nebyl já, co tam udělal ten bengál, a můžeš mi vlézt na záda. Něco jinýho je ale, proč se vo to ty dva tajný zajímali. Koukej, nejdřív řeknu, že jsem tě dostal, a hned na to se fízlové poptávají, jestli jsem to nebyl já, co po Halnákovi bouch‘. Voni tě, mně se zdá, nechávají běhat kolem Pangráce zatím jen tak, Pepíku.“

„Blázne!“

„No abys nebyl sám větší. Kdyby po tobě nepásli, nebyli by přilítli na mě. Srovnej si to v hlavě. Já jsem jim neřek nic, jinak bys už teď s celou partou bručel. A proč jsem v tom vobeznalej, to jsem ti už řek‘. Máš v partě zrádce.“

„Jmenuj ho, Lojzo!“

„Ani mě nenapadne. Najdi si ho sám. Himl, není vod tebe daleko.“

Ivan se pohnul. Myslil, že je čas, aby vystoupil na svou obranu. Plačík mu dal znamení očima, aby mlčel. Lojza Platnýř v něčem mluvil pravdu, v něčem lhal, něco vůbec zapíral. To bylo znát.

„Když jsi řek, Lojzo, žes mě dostal, můžu si to vysvětlit jen tak, žes přiložil pazoury k dílu. Já vím, že na mě máš vztek. Taky bych se nedivil, kdybys na mě něco ušil. Ale řekni aspoň, co to je. Tys nestřílel, nemusíš se bát. Dostal jsi mě, zkazil jsi mi nákladnou věc a to by ti snad mohlo stačit. Spadnem do toho jeden po druhým všichni, když necháme někoho mezi námi píchat a střílet. Práskni mi ho!“

„Neprásknu,“ řekl Lojza určitě.

„Víš, kdo to je? Znáš ho?“

„Znám, Pepíku. Ale budu mlčet.“

„Jo to jeden z nás?“

„Je to tak zamotaný, že z toho do smrti budeš magor, a to ti patří.“

Lojza vstal. Úšklebek z hubené, ošklivé tváře mu nezmizel.

„Nevytahuješ se jen tak, Lojzo?“

„Ale kam tě vede slepá vášeň.“

Lojza se klátivě vrátil ke svému stolu, usedl, vzal karty do ruky a míchal. Plačík za ním nešel. Seděl a díval se doprostřed stolu.

Za chvíli s Ivanem odešli.

„Aspoň něco,“ řekl Plačík venku. „Z Lojzy to vytáhnu zejtra v noci. Přijď zejtra večer do baru za Máňou.“

Ivan se teprve teď dostal ke slovu.

„Ten člověk mě přímo označil za zrádce. Udělal to z pomsty. Neviděl jsem ho od té doby, co jsem proti němu svědčil na strážnici. On sice mohl nějak tu věc u Halnáka pokazit, ale nedověděl se to předem ode mě. Já jsem o tom vůbec s nikým nemluvil.“

„To se ví,“ řekl Plačík vlažně. „Neboj se, Lojza má recht jen v tom, co se týče Máni. Všecko ostatní zamotal do hroznejch nesmyslů. Ty jsi zrádce, Ivane, ale máš z toho dokázanou teprve polovičku. Svědomí čistý nemáš. Ke každý špatnosti se dáš lehko svést. To je zatím všecko, co ti můžu říct. Pojď.“

Ivan poznal nový druh velkého strachu, když kráčel tmou po Plačíkově boku ke konečné stanici tramvaje. Plačík měl své názory na to, co je dobré a co zlé. Rozhodl-li se trestat, učinil to, bez ohledu na cokoli – jak dokazoval někdejší Lojzův případ.

Ivan byl pod jeho ochranou. Byl také pod ochranou policie a pod ochranou Máninou. Tato trojnásobná ochrana však byla zároveň trojnásobnou výhrůžkou.

Nestalo se nic. Plačík s ním vsedl do tramvaje, nepromluvil už ani slovo a po několika stanicích s nezřetelně zabručeným pozdravem vystoupil. Ivan jel dále sám a bylo mu lehčeji.

Jedna hodina s půlnoci už minula. Bylo tedy zbytečné namáhat se do nočního podniku, kde podle inspektorova slibu čekal od jedenácti do jedné detektiv se žlutou kytičkou v knoflíkové dírce. Ivan zamířil do hotelu.

Vyhledal telefon a zavolal číslo, které mu inspektor napsal.

Volal marně. Nikdo se nehlásil…

Ivan šel spat. Byl celý rozrušený a dlouho nemohl usnout. Přesto nezaspal. Před osmou ranní byl už opět u telefonu. Tentokrát se mu ozval na druhém konci drátu ledabylý hlas.

„Je tam inspektor Čadek?“ zeptal se Ivan.

„U telefonu. Co chcete?“

Ivan se přihlásil. Vylíčil své noční dobrodružství. Plačíkovu rozmluvu s Lojzou dovedl opakovat téměř doslova.

„Věděl jsem, že to bude k něčemu,“ liboval si inspektor. „Dobrá, mladíku. Plačík bude možná chtít, abyste šel večer Lojzu lovit s ním. Vymluvte se. Řekněte mu, že žádného násilí se už nechcete zúčastnit.“

„A nebylo by prospěšné…“

„Co se do toho tak hrnete, prosím vás. Povídám ne. Jděte klidně za Máňou, pak se dostavte za tím naším mládencem s kytičkou. Přes den budete mít třeba něco nového, nebo on vám snad vyřídí nějaký vzkaz. Uvidíme. Jak se na to vlastně tváří to děvče?“

Ivan řekl, že dostala nápad udat všecko na policii a že k tomu jeho, Ivana, přemlouvala.

„Tak počkejte,“ bručel inspektor. „Samozřejmě její ochota je zbytečná – to je pro tento případ. Jinak by mohla být užitečná tím, že by nám podala nástin celé dosavadní Plačíkovy činnosti a on by už vůbec z lapáku nevylez. To by jí asi taky bylo nejmilejší. Jenže ona to řekne tak jako tak, až ji skřípnem. To se ví, na povídání o jednání pod nátlakem nedáme nic. To asi někde četla, že se s tím tak ohání. Plačíka už má dost. Zakoukala se do vás. Máte vy to smůlu, mladíku, ať sáhnete, na co chcete. Zdržte ji nějak od jejího úmyslu.“

„Čeká na můj souhlas,“ řekl Ivan. „Máme to ještě prodebatovat.“

„Dnes večer se vymluvíte. Tvařte se, že máte o sebe strach. Pokuste se přesvědčit ji, že kdyby shodila Plačíka, shodí zároveň sebe i vás.“

„Ona se Plačíka bojí. Plačík se sice tváří, že je mu to jedno, ale není. Má zatím starosti s tím střílením, ale až se jich zbaví, nenechá Máňu na pokoji. On nenávidí zradu. Máňa asi cítí, že jí nikdy neodpustí.“

Inspektor slyšitelně vzdychl.

„Do čeho jste se to zamotal, nešťastníce! Zkrátka to s ní odložte. V noci vám náš člověk poradí. Nezapomeňte! Šest rumů. A ještě něco. Dojdete si ještě dopoledne k notáři. Napište si adresu.“

Ivan vyšel z telefonní budky s pocitem nespokojenosti. Máňa jako zázrakem ztratila pro něj poslední zbytek kouzla. Bylo mu skoro špatně, když na ni pomyslil. Plačík podle všeho neměl v úmyslu ublížit jemu, Ivanovi. Ze zrady vinil pouze Máňu.

Ale něco jiného by bylo, kdyby objevil Ivanovu zradu jiného druhu, tu, která právě probíhala. Lojza něco naznačil. Nemohl nic vědět. Udělal to ze zášti a dotkl se přitom pravdy. A Plačík dal zřetelně najevo, že tuto zradu by přičetl Ivanovi celou, podle zásluhy.

Proč jen inspektor váhá, proč nezatkne Plačíka i s celou partou, má přece důkazy v rukou! Ví nyní o Lojzovi všecko, co může vědět. A jemu, Ivanovi, hrozí nebezpečí.

Ivan se vrátil do budky a zavolal opět inspektorovo tajné číslo. Ozval se sice někdo, ale inspektor to nebyl. Prý odešel. Vzkaz neměl smysl. Ivan sklesle vyšel.

Dva kroky před telefonní budkou ho zastavil telefonní poslíček.

„V hovorně čeká nějaká dáma, pane,“ vyřizoval.

Byla to Máňa. Měla na sobě opět onen prostý gumový plášť a jednoduché, praktické šaty. Vypadala unaveně. Ani líčidlem se jí nepodařilo zakrýt namodralé kruhy pod očima. Patrně málo spala. Neminula ještě devátá hodina, a pokud si mohl Ivan představit, byla vzhůru jistě do pěti.

„Kohoutku,“ oslovila ho, „celá se třesu. Myslila jsem…“

Mávl nervózně rukou.

„Všecko je v pořádku,“ odvětil.

Usedli do proutěných křesel. Máňa si zapálila cigaretu,

„Mluvili jste s Lojzou?“

Řekl jí všecko. Vyslechla ho mlčky.

„To je divná věc,“ mračila se potom starostlivě. „Pepík jistě něco vyvede. Víš co? Zajdi do fízlárny. Řekni jim to všecko. Jinak to vodneseš. Pepík zakroutí Lojzovi krk, jen aby se dověděl, co si Lojza nechává pro sebe. Lojza to udělal, věř tomu. Něco chytrýho si vymyslil, nebo mu pomohla náhoda. Ty víš, že Pepík se na Lojzu chystá, a chceš vo tom mlčet. To ti chlupatí vyčtou. Řekneme jim to, Kohoutku.“

„Blázníš,“ odvětil Ivan s nechutí. „Stane-li se Lojzovi něco, nikdo nepřijde na to, proč se mu to stalo a kdo mu to udělal. Já do toho nepolezu. Ty nevíš o ničem. Nepovídal jsem ti nic. A já taky nic nevím.“

„Jo nevíš. Byl jsi neviditelnej? Celej ten krčskej zapadák na tebe vejral,“

„Na tom nezáleží. A kdyby se opravdu Lojzovi něco…“

„To bude pozdě.“

„Co na tom chlapovi záleží? Policii nepůjde o nic jiného než o to, aby věděla, kdo mu to udělal. Jinak bude ráda, že se jednoho zloděje zbaví. Neukvap se, Máňo! Může to docela dobře projít tak, že Plačík provede svou a nikdo o ničem nebude vědět. Mě do ničeho nezatáhnou a tebe taky ne. To bude nejlepší. Jazyky se nám rozvážou, jen když to bude bezpodmínečně nutné.“

„Ty chytrej! Abysme potom nepropásli pravou chvíli. O vteřinu přijdem pozdě a už vyčenichaj, že jsme se dali na pokání z nouze.“

„To se musí hlídat. Máme nůž na krku. Chápej to!“

„No jo. Jde taky vo to, že Pepík nás nikdy nenechá na pokoji. Zabije nás voba.“

„Tebe!“ vyrazil Ivan sobecky.

„A myslíš, že se nechám ráda zabít? Vodstěhuješ mě někam, to já vím. Tak snadno pak za námi nebude moct. Ale přece…“

Máňa zmáčkla zuřivě cigaretu na popelníčku a vstala. Byla rozčilená.

„Přijdeš večer, Kohoutku?“

„Přijdu. Pepík taky.“

„Dobře. Já musím jít. Eště si vo tom promluvíme. Rozmyslíš se. Pepíka se musíme zbavit. Člověče, ty ho tak neznáš jako já. Pod zámkem bude nejmíň škodit. Napařej‘ mu toho hodně. My dva pod tím nátlakem…“

Zarazila se. Přistoupila mezitím k oknu a vyhlédla ven. Ivan zpozoroval, jak sebou náhle škubla.

„Himl, Kohoutku! Hlídají nás.“

„Kdo?“

„Seď. Flinta je venku. Himl, kdybych mohla toho kluka uškrtit. Viděl mě, když jsem šla za tebou.“

„Co na tom?“

Odstoupila a mávla rukou.

„Budeme muset našlapovat moc pozorně, až se vydáme na ten vejlet do fízlárny. Zatím se jí vyhni na sto honů. Jak by to jednou Pepíka popadlo, zlomí nám vaz třeba ve vratech. Těbůh! Já jdu. Koukej se, jestli Flinta pude za mnou, nebo jestli hlídá tebe. Zatracenej život!

Povídám ti, buď líznem my Pepíka, nebo von nás. Jinak si nevyberem.“

Až dosud byli v hovorně sami. Právě v té chvíli někdo vešel. Máňa po něm šlehla očima a bezeslova vyšla. Ivan přistoupil opatrně, nenápadně k oknu.

Flinta už tam nebyl. Za chvíli uviděl Máňu, jak spěchá přes ulici. Flinta se neukázal.

Ivan těžce vzdychl. Teprve za chvíli si vzpomněl, že má zajít k notáři. Nebyla to příjemná záležitost, zejména když notář nepokrytě podotkl, že pozůstalostní řízení závisí na trestním řízení, které Ivana čeká. Kdyby se shledaly proti němu důkazy, nebude z dědictví nic.

„Tím mi nevyhrožujte,“ odsekl Ivan, přemáhaje slepý vztek na celý svět i na sebe, „já sám nejlépe vím, co jsem udělal a co ne, a stejně nevíte, zdali o dědictví vůbec stojím.“

Notář měl ještě nějaké dotazy. Ivan však odepřel odpovídat. Odešel a teprve venku se zastyděl, že za sebou práskl dveřmi.

Po obědě na něj přišla hrozná únava. Opět se ho zmocnila malomyslnost, nechtěl o ničem vědět. Kdyby byl znal morfium nebo kokain, byl by se k němu zbaběle utekl. Naštěstí brzy usnul. Spal až do večera. Probudil se s nechutí. Mechanicky se ustrojil, vyšel si na dlouhou procházku a konečně zamířil k baru.

„Hádala jsem se s vrchním,“ řekla Máňa. „Ten blbec mi nadával, že snad zapomínám, proč tady jsem. Pudu pryč. Nemá to smysl. Vodstěhuju se zatím třeba do hotelu co ty.“

Ivan neříkal nic. Nedal se přinutit ani k debatě o Plačíkovi. Máňa tvrdila, že ji Plačík dává hlídat.

„Tebe možná taky. Je to zatracená záležitost. Neviděl jsi někoho za sebou, Kohoutku?“

Neviděl. Ani se nedíval. Bolela ho hlava. Vyžádal si od číšníka prášek.

Plačík přišel dřív než včera. Seděli na témž místě.

„V jedenáct jdu pryč,“ řekl, „půjdeš se mnou, Ivane?“

„Ne,“ odmítl Ivan krátce.

„Leda by se zbláznil,“ řekla Máňa nervózně, „do něčeho ho zase zatáhni. Máš pravdu, Kohoutku, že nejdeš.“

Ivan mlčel. Klonil hlavu, mračil se.

„To je jedno,“ prohodil Plačík, „myslil jsem, že tě to zajímá.“

„Tohle ne. Povíš mi to stejně. Čekám jen na to. Pak z toho chci být docela venku.“

Na to zas mlčel Plačík.

Krátce před jedenáctou se sebral. Máně hořely podivně oči. Plačík byl mrazivě klidný. Ivanovi se chvěly konečky prstů. Sotva čtvrt hodiny po Plačíkově odchodu se sebral rovněž.

„Není mi dobře,“ postěžoval sl. „Jdu si lehnout.“

Máňa neřekla nic. Stihla ho jen záhadným pohledem. V tom pohledu byla nějaká myšlenka, kterou nechtěla vyslovit. Ta myšlenka se stápěla v neurčitém strachu.

Ivanovi skutečně nebylo dobře. Vzduch ulice ho trochu vzpamatoval.

Kráčel rychle a neohlížel se.

Od rohu se odlepil stín. A sledoval ho.

Za necelých dvacet minut vešel Ivan do hlučného nočního podniku téměř plně obsazeného. Ivanovy rozpaky nebyly nikomu nápadné. Byl tu prostě poprvé.

Ivan se protlačil až dozadu, kde objevil nenápadného muže se slaměnkou v knoflíkové dírce. Ten člověk si hrál na zasmušilého opilce a bezpochyby se mu kdekdo raději vyhnul. U malého stolku v rohu, kde seděl, byla ještě jedna židle volná.

Ivan se mu představil smluveným znamením.

„Můžete ty rumy vypít nebo je vylijte pod stůl,“ řekl muž, jel rukou po stole a tři sklenky převrhl. Pak si do toho bezohledně namočil loket. „Co mi máte povědět?“

„Plačík vyrazil v jedenáct,“ řekl Ivan.

„No dobře. Šlápne do prázdna. Lojza je v tahu.“

„Jak to?“

„Došli jsme si pro něj v poledne. Od včerejška byl hlídán. Samozřejmě to raději z něho vytáhneme my, než aby se to podařilo Plačíkovi.“

„Proboha…“ zašeptal Ivan.

„Čeho se lekáte?“

„Plačík uhodne, že jsem to prozradil.“

„Nemějte strach. Jde hlavně o to, aby nám předčasně neuplách. Peníze na to má. Lojzovo zmizení svede spíš na Máňu.“

„Jak to?“

„Máňa byla dopoledne v Krči. Hledala Lojzu a mluvila s ním. Až se bude po něm poptávat Plačík, snadno zjistí, že Lojzu hledala nějaká ženská, aby mu dala avízo. Lojza se chystal zrovna na výlet, když jsme mu to překazili. Myslím, že se nám to podařilo udělat nenápadně. Překvapilo ho to, ale potom mu vyklouzlo, že my jsme mu přece jen milejší než Plačík. Šel mírně a hvízdal si.“

„Prozradil něco?“

„Já nevím. Myslím, že ještě nic. Ale on se nalomil. Rozumí se, že u nás bude dělat hloupého s klidnější myslí, než kdyby proti němu stál Plačík se svou partou.“

„Máňa mu dala výstrahu?“

„Bezpochyby.“

„A proč? Co by jí záleželo na…“

„Ona to snad brzdí. Řekněme třeba, že jí záleží spíš na tom, aby Plačíkova parta zůstala v podezření z vraždy. Aby partě bylo hůř, až ji pochytáme. Neříkejte ovšem nic o tom, že Lojza je u nás.“

„Ne,“ odvětil Ivan pobledlý hrůzou. „Jste si jist, že nikdo nemá tušení, že Lojzu sebrala policie?“

„Jsem si tím jist. Lojza šel poslušně napřed. Přijdete zítra zas?“

„Bude-li třeba…“

„Přijďte tak jako tak. Bude tu za mě jiný. S tou baterií rumu se ani obtěžovat nemusíte.“

Prášek Ivanovi nepomáhal. Hlava ho rozbolela znovu. Šel pěšky ke svému hotelu a byl rád, když za ním zapadly dveře pokoje. Policie možná už ví celou pravdu. Zítra to všecko skončí. Ivan po tom konci horoucně toužil.

Ráno zaklepal někdo na dveře jeho pokoje. Když otevřel, poznal Máňu. Vklouzla dovnitř.

„Kohoutku,“ řekla, „zjednala jsem si tu pokoj. V baru už nejsem, dala jsem výpověď na hodinu.“

Ivan potřásl nešťastně hlavou. Vzala ho za loket. Tiskla se k němu. Odstrčil ji dost nevlídně.

„Heleď,“ řekla, „vymyslila jsem si něco. Ty v tom lítat ani nemusíš. Já řeknu fízlům, že po Halnákovi bouch‘ Pepík. Není to fajnovej nápad?“

Ivan lehce pobledl. Posadil se na okraj lůžka.

„Ty ses zbláznila, Máňo!“

„Co tě vede? S určitostí to tvrdit nebudu, to se ví, jen to jako načmárám, že se mi zdálo… víš? Kluci budou říkat, že ne, ale mně se bude věřit víc. Já jsem mlčela jen pod nátlakem, rozumíš? Kdyby ses ke mně přidal…“

Ivan chtěl vykřiknout, ale přemohl se.

„To by se muselo rozvážit. Přijde také na to, co se Plačík dověděl od Lojzy.“

„Starou belu se dověděl, ty chytrej. Pepík vůbec Lojzu nedostal.“

„Jak to víš?“

„Já jsem dala Lojzovi rozum. Prásk včera do bot. Pepík se vrátil ve čtyři hodiny do baru a povídá mi, že Lojza zmizel. Měl nás dva v podezření, ale já jsem mu to vymluvila. Nakonec naletěl na to, že Lojza je dost chytrej, aby si domyslil, že ho Plačík na pokoji nenechá, Pepík řek‘, že ho bude hledat tak dlouho, až ho najde. A my zatím Pepíka potopíme.“

Ivan ji poslouchal a neodpovídal buď vůbec, nebo jednoslabičně. Měl špatnou vyhlídku, že se Máni dnes vůbec zbaví. Vymluvil se tedy, že musí opět navštívit notáře, a rychle se dostrojoval.

„Děláš nesmysly, Máňo,“ řekl jí před odchodem, „někomu by se mohlo zdát podezřelé, že ses ubytovala ve stejném hotelu jako já.“

„Ale kdepak,“ odpověděla lehkomyslně, „na tom nezáleží, když chceme Pepíka společně prásknout. Dyť je to docela přirozený. To se ví, měli bysme to udělat dřív, než budou kroutit palicema, proč my dva jsme spolu.“

Ivan sešel dolů. Zavazadla neměl. Neměl dokonce ani noční prádlo. Měl jen to, co navlékl na sebe. Doplatil vrátnému, co byl ještě dlužen, a oznámil, že uvolňuje pokoj. Alespoň v tom už byl silnější. Mániným svodům dovedl odolat.

Pak odešel do jiné čtvrti a do jiného hotelu.

Zatelefonoval změnu pobytu na inspektorovo tajné číslo. Inspektor odpověděl krátce, že je dobře.

„Co je s Lojzou?“ otázal se Ivan nedočkavě,

„Trpělivost. Vy jste taky chvíli vzdoroval. A on je zkušenější a tvrdší.“

„Můžete přece docela dobře zatknout celou partu. Nenechte je běhat na svobodě. Myslím, že mě sledují. Hrozí mi nebezpečí.“

„Buďte bez starosti. Na vás jsem čekal, až mi poradíte! Přijďte po jedenácté zas tam jako včera. Možná, že vás vezme hned s sebou. Schoval byste se u nás.“

„To by znamenalo…“ začal Ivan zaraženě.

„Vždyť stejně žijete z našich peněz, člověče! Projednat se to musí, to snad chápete. Zatím sbohem.“

Ivan po celý den z pokoje skoro nevyšel. Hlavou se mu honily zmatené myšlenky. Od setmění zkoumal netrpělivě hodinky. Stanovil si, že se dostaví na schůzku s detektivem o půl dvanácté. Srdce mu tlouklo trapnou zvědavostí, co se od něho doví.

Pak se vydal na cestu. Volil co možná směr, kde bylo mnoho světla. Často se ohlížel. Ale nemyslil, že je sledován.

Detektiva se žlutou slaměnkou v knoflíkové dírce potkal ve dveřích nočního podniku. Oslovil ho.

„Půjdeme jinam,“ řekl ten muž, „Anebo si to krátce povíme na ulici. Uvnitř je všecko obsazené a jedno děvče se mě ptalo, jestli nevím, kdo byl ten pán, co včera se mnou seděl. Brala na vás. Spletla si mě s tím včerejším, protože si všimla té žluté zeleniny, co mám s sebou. Nevymlouval jsem jí nic, jen jsem povídal, že vás neznám. Vy máte zatracené štěstí u těch lehkých, poslouchejte.“

Muž vytáhl žlutou slaměnku a zahodil ji.

„Promluvil už Lojza?“ otázal se Ivan.

„Kdo?“

„Lojza. Inspektor říkal, že ještě vzdoruje, ale snad už…“

„Moc se vyptáváte… Já nevím. Ptát se mám já. Co je nového?“

„Máňa chce svědčit, že na Halnáka vystřelil Plačík. Nemohu ji udržet. Chce všecko udat. Když neřeknu do zítřka, že s ní souhlasím, půjde k vám sama. Utekl jsem před ní. Oznámil jsem inspektorovi, že jsem změnil adresu. Ona varovala Lojzu.“

„To my víme.“

„A opravdu myslíte, že Plačík nemá tušení, že jste mu ho sebrali pod nosem?“

„Co vás vede. Nemluvil jste s ním?“

„Máňa prý ho přesvědčila, že Lojza utekl z vlastního nápadu, ze strachu před Plačíkem. Plačík prý se alespoň tvářil, že tomu věří. Ale v tom člověku se nikdo nevyzná.“

„My ano, buďte bez starosti. Jděte teď domů – do toho hotelu. Kde že je to?“

Ivan mu řekl adresu.

„A nebojte se ničeho. Ráno se dovíte další. Myslím, že pro vás někdo přijde.“

Rozloučil se. Muž pozdravil a rychle se vzdaloval. Ivan přešel ihned na druhou stranu, aby měl temnější ulici co nejdříve za sebou.

Vsedl do tramvaje. Jeho práce skončila. Víc nemohl učinit. Ostatní záleželo na inspektorovi. Nastal čas pochytat partu. Snad to, proboha, inspektor pochopil.

Hotel, do něhož se Ivan přestěhoval, byl v rohovém domě na konci ulice odbočující kolmo z nepříliš živé třídy. Touto ulicí, poměrně tmavou, spěchal, s lehkým mrazením nejistoty v zádech. Na rohu svítil vchod do malé hotelové restaurace. Ivan zabočil ještě za roh, k domovním dveřím, za nimiž v chodbě byla lóže vrátného.

Po celé délce ulice nepotkal ani človíčka. Noc již značně pokročila.

Avšak nedaleko vchodu do hotelu, ve tmě, sevřené protější vysokou řadou domu, někdo stál. Ivan učinil nejistý krok, nevěda, má-li se zastavit nebo ne. Šel dál. Chtěl-li se dostat do hotelu, musel toho člověka těsně minout.

Když došel až k němu, neznámý vystoupil ze stínu a oslovil ho:

„Jen na pár slov, Ivane!“

Byl to Plačík.

Ivan stanul jako sloup, neschopen slova,

„Je ti špatně, Ivane?“ řekl Plačík.

„Skoro,“ odpověděl Ivan, téměř násilím. „Nemám čas. Nemohu s tebou mluvit.“

„Počkej chvíli. Tys utekl před Máňou, viď?“

Plačík mluvil smutně. Ale v jeho hlase nebyl ani trochu výhrůžný tón. Ale na hlavě měl čepici. To znamenalo, že nechce být nápadný. Proč? Byl snad na útěku před inspektorovými lidmi? Byl-li, pak asi věděl, odkud vítr vane.

„Utekl jsem před ní,“ prohlásil Ivan, „ona myslí… je to bláznivá holka, copak já…“

„Samozřejmě. Nekřič! Vždyť se nehádáme.“

„Chtěl bych mít od vás pokoj! Pochopte, pro všecky svaté…“

„To se ví, Ivane.“

„Proč tu tedy na mě čekáš? Jak jsi zase vyčenichal…“

„Vždyť jsme ti pořád v patách. Nezlob se. My musíme, jde nám o krky. Ty ses sešel včera s nějakým chlápkem v Eldorádu, viď? Měl v klopě žlutou kytičku.“

„Já?“

„Nezapírej! Viděli tě. Jeden, kterýho neznáš, a ten šel potom ne za tebou, ale za tím s tou kytičkou. Možná, že tě to překvapí. Chlápek s kytičkou si to namířil rovnou do fízlárny. Byl to fízl, Ivane.“

Ivan cítil slabost v kolenou.

„Já ti to povím všecko, Ivane! Chlápka se žlutou kytičkou viděli v Eldorádu už den předtím, ale byl to jinej. A dnes už tam byl zas jinej. S tím jsi nemluvil?“

„Ne. Já jsem s nikým…“

„Máš pravdu,“ pokývl Plačík mimo očekávání. „Protože ten, co na tebe čekal, čumí snad do teďka vevnitř. Zastavil tě jinej, to byl jeden z našich, a tys mu vybrebtal moc věcí, který já teď už vím.“

Ivan odstoupil o krok. Plačík byl hned zas u něho.

„A nepokoušej se řvát, Ivane, nic ti nedělám. Radím ti dobře. Jen ti to všecko povídám. Koukej se! Co ty nám můžeš udělat. Nejvejš, že nás zaháknou pro ten pokus u Halnáka, a to bysme snesli. S Máňou je to horší. Máňa ví všecko už celou řadu let. Máňa mi může hodit na krk káznici nebo donucovací pracovnu, galeje, tejrák až do smrti. Co ty víš. A kromě toho mě chce zabalit do tý vraždy. Máňa je ten pravej nepřítel.“

„Jdi pryč,“ zasténal Ivan s úzkostí. „Já za to nemůžu, co Máňa…“

„Máňa se do tebe zabouchla. Trouba chlap, kterej ženskej věří, a takovej jsem byl já. Však už mě znáš, Ivane. Já jsem vždycky litoval, že jsem se nenarodil někde jako například ty. V pořádný rodině, rozumíš. Já bych byl s tím pokladem zacházel líp než ty. Já jsem proklel svý rodiče do horoucích pekel, já je nenávidím jako jedovatý hady, a kdoví, co bych udělal, kdyby byli eště na živu. To je vošklivá věc. Ivane, když to takhle musím říct, ale je to pravda. Hrom do nich. Jestli je ňákej trest po smrti, pro ně musí bejt věčnej.“

Plačík nekřičel. Mluvil klidně, tiše, ale z jeho hlasu zněla trpkost. Stál ve tmě ulice, bídný, zlý, a přece hoden politování.

„Tak se koukej! Dyť to snad víš. Jináč jsem se nahoru hrabat nemoh‘, než jak se hrabu. Ale vono to není požehnaný. Chtěl jsem mít peníze, hodně peněz, abych se moh narodit znova. Třeba by to jinej člověk dělal jináč, já nemůžu. Máňa by nemlčela ani vo tom, kde peníze mám. Vona ví všecko. Já jsem jí věřil, a byl jsem hloupej. Já jsem věřil taky tobě a taky jsem byl hloupej. Já jsem neměl nikdy nikoho rád, svýho tátu a svou mámu už teprv ne, a bez lásky jsem vyrost, jak jsem teď. Já spočítám svý lásky snadno. Byly jen tři. Jedna k Máně, druhá k partě a třetí k tobě. Tys byl první, Ivane, kdo mi udělal na světě dobře. A teď děláš zle. Vo Máně ani nemusím mluvit. Zbyla mi jen jedna láska, ta k mý partě. A já partu nedám. Celej svět o nich řekne, že jsou to vyvrhelové, ale já jsem taky vyvrhel. A že mám i při tom srdce, tomu by se neměl žádnej divit.“

„Plačíku…“

„Ale nemluv. Ze všech lidí na světě, hodnejch i zlejch, je nejhorší ten, kterej neví, jestli má bejt hodnej nebo zlej. A to jsi ty.“

Ivanův strach se změnil v palčivé pohnutí,

„Já za to všecko nemůžu, Plačíku… Kdyby nebylo toho tajemného vraha…“

„Lojza nám vyklouz‘,“ přerušil ho Plačík, „a já teď vím proč. Krysařilo se na mě hned nadvakrát, a já jsem tě přece vzal s sebou, aby ses to dověděl, protože tys nikoho nezabil a trápí tě to víc než nás. Máňa došla k Lojzovi, aby si dal bacha, tys došel k fízlům a voni mi ho vyfoukli před nosem. Ten dnešní s kytičkou, rozumíš, mluvil se mnou hned, jak ses s ním rozešel ty. Já jsem si vzal taxík a byl jsem tady dřív než ty. Ale aby sis nemyslil, že tu čekám jen na tebe. Přijede Máňa.“

„Máňa? Ale já nechci…“

„Neboj se! Dal jsem ji zavolat telefonem. Že jí necháš vzkazovat, aby hned přijela za tebou sem a aby si radši vzala auťák, že to pospíchá. Vona na to vlítla. Flekatej se postavil jakoby nic před její hotel s károu. Vsadím se s tebou vo co chceš, že mu do toho vjela jako ouhoř. Ale vevnitř jsou schovaný dva z party. Flekatej si rád vydělá ňákej cejn – víš, to je ten, co zbaňkoval dva kupce na Halnákovy vozy a co nám to tam nenápadně voklepával. Máňa ho sice zná, ale když si potmě vohrne límec, je jako každej jinej.“

„Plačíku… to znamená…“

„No, to znamená, že už nebude tak samostatná, až sem přijede.“

„Co máš v úmyslu, proboha?“

Plačík neodpověděl. Napřímil se trochu a pohlédl Ivanovi přes rameno. Také Ivan si nyní uvědomil, že slyší zvuk motoru.

U rohu se objevila světla. Skříply brzdy. Váz dojížděl k chodníku, zakymácel se na nerovné dlažbě, nahnul se, zastavoval.

Ivan pohlížel proti jeho světlům s rostoucím, němým údivem. A vtom světla zhasla.

Snad opravdu, snad se to jen Ivanovi zdálo. Vzápětí se mu před očima rozletělo množství namodralých jisker a pak se rozlila nejčernější tma.

Plačík bez rozmachu zdvihl svou strašnou pěst a uhodil Ivana šikmo do brady. Ivan ztratil vědomí, ale neupadl. Druhou rukou ho chytil Plačík za kabát a bez námahy jej držel zpříma, jen Ivanova hlava se mrtvě naklonila, nohy se mu podlomily.

Dvířka vozu se otevřela. Plačík se svým břemenem přistoupil, vsunul Ivana dovnitř jako hračku, sehnul se a vlezl tam za ním.

„Dobrý je to,“ řekl, „jeď!“

Když se Ivan probudil, byl tak užaslý, že si vůbec nepřipamatoval nedávnou minulost. Vyděšeně zíral na stěny nevelké místnosti složené z šedivých prken. Byl uvnitř nějaké staré boudy s hliněnou podlahou. Malé okénko zakrývala zaprášená pokrývka. Zavřené dveře visely nakřivo v závěsech. V rohu stál nahnutý, zaprášený stůl, na něm neklidně plála svíčka. Uprostřed boudy byly dvě polámané židle. U stěny pod zastřeným oknem dřevěný kavalec, na něm děravý slamník a na slamníku ležela Máňa.

Svázali ji v dlouhém koženém kabátě jako ve svěrací kazajce. Nohy měla kolem kotníků pevně staženy řemenem. Světlé vlasy jí padaly v nepořádku do čela, oči třeštila napětím, vztekem a strachem. Napolo se opírala zády o stěnu, napolo ležela bokem na slamníku.

Uprostřed mezi židlemi stál Plačík, s tence sevřenými rty, ledově klidný, bez čepice, s čelem zbrázděným vráskami, Ivan sám seděl na třetí židli nedaleko stolu. Ruce i nohy měl volné. Avšak po každém jeho boku stál muž. Když Ivan bázlivě vzhlédl, poznal Flintu a Maroda Vincka.

Ivan si uvědomil, že se probouzel k vědomí vlastně už chvíli předtím, protože měl nyní přesný dojem, že ho nějak nesli. Na židli jistě neseděl ještě dlouho. Zvolna si vzpomínal na rozmluvu před hotelem, na příjezd automobilu. V zátylku cítil tlak, který ho otupoval, především fyzicky. Údy měl jako mrtvé.

Plačík stál, nedíval se na něho, nýbrž na Máňu, a jeho silné paže mu visely podle boků. Chvíli mlčel. Ivanovi se zdálo, že to trvá celou věčnost. Světlo svíčky kmitalo, házelo stíny nahoru a dolů. Byl to zatím jen jediný pohyb, tichý a nepříjemný.

Konečně řekl Plačík s předstíraným klidem:

„Tak vidíš, Máňo.“

A uchopil židli za zpuchřelé opěradlo, podal si ji a usedl na ni.

Máňa mlčela. Snad tu bylo řečeno něco už dříve. Ivan se probouzel k plnému vědomí. Plačíkův hlas slyšel ještě jako z dálky. Ale zřetelně už viděl a chápal.

„Tak vidíš…“ opakoval Plačík, jako by se mu nechtělo dál, jako by se rozmýšlel, má-li vůbec mluvit, „dostali jsme tě. Parta je silnější, ale musí mít jistotu…“

Máňa se pohnula, Plačík zůstal klidný. Ivan vytřeštil oči. Nikdy nemluvil Plačík se svou milenkou tak měkce jako teď. Ivana to udeřilo jako těžké kladivo. Z Plačíkova hlasu zazníval něžný tón, který prozrazoval jeho pohnutí. Jeho slovy táhl lehký stín slavnostní výčitky.

„Tohles neměla dělat. Vždyť ty jsi tak paličatá, že snad ani nevíš, proč jsi tady. Já ti to řeknu. Protože jsi hledala fízly, abys mohla všecko shodit. Zradilas partu. Zradila jsi mě s tímhle klukem, a víš dobře, že to byl vlastně von, co zradil první. V tejhle chvíli se chlupatý hemží jako mravenci a kdoví, koho z nás už nemají. Vezla ses s nima, místo abys držela jako vděčná holka s náma. Mělas u nás nouzi, bylo ti málo cejnu, ale věděla jsi dobře, že jednou by sis mohla hrát na dámu. Já jsem tě měl rád, Máňo, ale teď půjdu bez tebe. Některý kluci se mnou. Kdyby nás chytli, čerta budou vědět, co všecko je za náma, když ty budeš mít jazyk mrtvej. To jako bude tak, že vy dva, ty a tenhle… Kohoutek, jste utekli spolu. Každej si to bude myslit. Na dvoře jsou bedny a dvoukoláky. Vodvezeme vás, ani se žádnej nevohlídne. Tahle vohrada je poslední, co jste na světě viděli.“

Plačík vstal a svíčka zneklidněla.

„Vono to tak bude nejlepší. Když tahle krysa, co jsem se jí ujal jako sirotka, co jsem ji krmil a co mě nakonec zezadu píchla hůř, než by to byl udělal Lojza, když ta krysa zmizí, dokáže se tím chlupatejm, že si nebyla tak docela jistá tím brekem, že nic neudělala. Lojza to vyčíhne a bude mlčet, jestli vůbec něco ví.“

Pokynul dvěma Ivanovým strážcům.

„Držte ho, kluci! Kdyby řval, zacpete mu hubu! Ať se nejdřív dívá.“

„Počkej!“ vyjekla Máňa.

Až dosud mlčela. Nebyla snad ochromena hrůzou jako Ivan, nechyběla jí snad ani smělost, aby Plačíka přerušila, ale až teď, když Plačík stáhl kabát a vyhrnul si rukávy na svalovitých pažích, našla k tomu sílu. Ivan bezděčně skrčil nohy pod sebe. Nevyskočil. Bezohledný tlak z obou stran ho přimáčkl na židli.

Jako věřila Máňa v moc tvrzení, že jednala vždycky pod nátlakem, tak Plačík a jeho parta do poslední chvíle považovali za moudré nepoužívat zbraní. Nástrojem, který měl zabít, byly jen Plačíkovy ruce podobné dvěma svěrákům.

„Povídám,“ řekl Plačík tak klidně jako jindy, vážně, bez cynismu, bez vzteku, slovy zastřenými smutkem, „není nic platný tu řvát. Ale zacpěte mu hubu, kdyby řval.“ Flinta a Vincek mlčeli. Bylo jim hůř, než jak se tvářili.

„Ty jsi blázen Pepíku!“ Máňa byla příšerně bledá a jen syčela. „Táhni ke všem čertům! Nech mě! Kašlu na tebe! Kdybych věděla, že mě necháš na pokoji, ani trošku bych se o tebe nestarala, ty hroznej pitomče! Zavinil sis to všechno sám. Já jsem nechtěla nic než pryč vod tebe, mizero! Nech mě jít. Kolikrát jsi mě přivlík‘ přes moc zpátky! Sežer si svý prachy! Jdi dál! Já bych tě strašila. Já bych…“

„Pozdě, Máňo. Já vás voba sejmu. Já jednou taky musím přijít na svý. Kdybys věděla, jak mi je, ani bys necekla. To bys poznala, že jedna smrt je mi málo. Ty jich zasloužíš deset. Já jsem špatnej člověk a podle toho mám nebo nemám rád. Já mám buď tak rád, že položím život, anebo nenávidím tak, že zabiju. Tak je to. A kdo mě zná, má si na mě dát pozor.“

Máňa se přitiskla ještě víc ke zdi. Ivanovi se všecko rozmazávalo před očima. Jako by svíčka zběsile tančila, zhasínala a opět zářila jako reflektor.

„Pepíku… Ty šílenče! Nech mě! Kdybys věděl, co vím já…“

„Nic nevíš, co by nevěděli taky chlupatý.“

„Nikdo neví, co vím já. Já ti to povím! Dáš mi… necháš mě, když ti to řeknu?“

„Co mi řekneš?“

„Co ti měl říct Lojza, Pepíku! Sám jsi za tím lez‘. Sám bys byl udělal všecko, abys…“

„Ty víš, kdo…“

„Já vím, kdo střílel u Halnáka. Když mi slíbíš…“ Odmlčela se. Sípavě dýchala. Polomrtvý Ivan na ní visel očima. Plačík stál jako sloup.

„Pepíku…“ začala Máňa znovu, nesměle, naléhavě, úzkostně. „Já ti to povím, když mě necháš bejt. Myslíš, že by tě nechytli? Voni by tě pověsili. Co z toho budeš mít? Já nechci vod tebe nic, jen mě nech na pokoji.“

„Co víš? Pověz to!“

„Nepovím! Nejdřív musíš slíbit…“

„A když neslíbím? Povídal jsem, že mi na tom už nezáleží.“

„To jsi povídal, ale není to pravda. Já vím, jak moc bys to chtěl vědět. Když nechceš, ať mě vezme čert, vod Lojzy se nikdo nic nedoví a ty se budeš celej život trápit.“

„Proč bych se trápil, Máňo?“

„Protože to byl jeden z tvý party, co Halnáka bouch… Já to vím! Z tvý party, pro kterou bys položil život! Když ti nic nepovím, budeš po nich koukat a žádnýmu nebudeš věřit, zblázníš se z toho. Budeš vědět, že jeden z nich je krysa. Mluv, Pepíku! Necháš mě naživu, když ti to řeknu?“

A zase nastalo ticho. Zas bylo slyšet jen Mánin vzrušený dech.

„Dobře. Slibuju ti to, Máňo.“

„Co mi slibuješ?“

„Že tě nechám naživu, běž si kam chceš, když mi to povíš.“

Máňa hluboce vzdychla. Ivan sám měl dojem, že musí věřit Plačíkovu slovu, slovu muže, jenž byl tak nešťastně čestný.

„Musíš si pospíšit, Máňo! Čas letí. Mluv!“

Plačíkovy oči se divoce rozsvětlily. Ale něčím jiným než zvědavostí. Něčím záhadným, nějakou novou myšlenkou.

Máňa váhala. Nabírala dech. S bílého čela jí stékaly stružky potu k ústům. Nemohla je setřít, nedbala jich, „Slíbil jsi, Pepíku…“

„Slíbil. Kdo zabil Halnáka, Máňo?“

„Já sama,“ odpověděla a zvrátila hlavu dozadu.

Plačík opět usedl na rozviklanou židli. Shrbil ramena jako před velikou tíží. Hleděl do země. Mlčel. Čas utíkal, ale Plačík nedělal nic.

Máňa dlouho ležela mlčky a nehybně.

„Pepíku, co je s tím slibem? Jsi snad taky krysa?“ Zdvihl hlavu.

„Nejsem,“ řekl temně, „ale nevěřím ti.“

„Klidně věř,“ trhla sebou rozčileně. „Já ti to vysvětlím. Až budeš vědět všecko, můžeš dokázat, že jsi správnej kluk, kterej plní daný slovo.“

„Je to divný, co povídáš,“ řekl Plačík a sevřel pěsti.

„Je to takový, že se budeš prát sám se sebou. Tu bouchačku mi dal Lojza, na tebe. Mluvila jsem s ním, než vymáznul z Kotle. Povídal: ‚Tu máš, Máňo, braň se, kdyby se na tebe hrabal.‘ A já jsem ji vzala. Já jsem se tě chtěla už dávno zbavit. Ať se Lojza uškleboval, že jsem mu nalítla, nebyla to pravda, já jsem šla za svým. Všude jsem tu bouchačku nosila s sebou a čekala jsem na příležitost. A u Halnáka se naskytla. Jenže jsem trefila Halnáka místo tebe. A ta bouchačka byla vyfotografovaná v novinách a Lojza ji poznal a domyslil si, že jsme tam byli. Proto se smál, že tě dostal. Aspoň takhle.“ Plačík se nehýbal. Jen se snad ještě víc shrbil. Mlčel. „Tak co je, Pepíku? Víš to a dělej. Já chci pryč.“ Plačík zvolna zdvihl hlavu. Obličej měl zachmuřený. „Vono by bejvalo bylo snad lepší,“ řekl zvolna, „kdybys byla trefila mě, Máňo.“

„Rozhodně,“ hodila prudce hlavou. „Však jsem si taky chtěla tu bouchačku zase sebrat, když jsem poznala, že to vodskákal nepravej, ale nenahmatala jsem ji už, jen ňáký klíče. Ty jsem potom hodila do řeky. Ale Pepíku, kdybych ji byla našmátrala, byla bych tě na mou duši eště tu noc sejmula sama. Já jsem tě hrozně nenáviděla, já za to nemůžu, tomu ani nemůžeš věřit. Já nechci nic, jen pryč vod tebe. Když to uznáš, nemusíš se mě bát a já tebe taky ne. Pusť mě, Pepíku! A víckrát se neuvidíme.“

Plačík vstal. Tyčil se jako obr.

„No dobře. Měla jsi pravdu. Byl to jeden z mý party. Jak jsi vo tom začla, něco mi svitlo. No dobře. Udělám, co jsem slíbil. Ale víš taky vo tom, co jsem slíbil udělat tomu, kdo si zahrál s tou pistolkou, ne?“

Máňa strnula leknutím.

„Já jsem říkal, že tu bestii voddělám. Tak jsi svobodná, Máňo. Ale protože jsi střílela, plním taky svůj slib. A voddělám tě.“

Začala křičet. Když k ní Plačík vztáhl ruce, zledovatěla děsem. A tak ji uchopil za hrdlo. Vzepjala se celým tělem.

Zarachotila židle. Ivan vyskočil a začal ječet. Flinta a Vincek se na něj vrhli. Zápasil s nimi. Porazili ho. Nedokázali ho umlčet. Řval. Šílenství v něm probudilo sílu. Odrazil je. Skočili po něm znovu. Plačík si jich nevšímal. Měl před očima jen svou oběť.

V tom zmatku se snadno přeslechla rána do dveří. Rozletěly se. Uhodily o stěnu. Plamen svíčky divoce zaplál. Celá bouda zapraskala.

Flinta a Vincek lezli po kolenou rychle dozadu, s vyděšenými obličeji. Ivan zůstal ležet na zemi. Několik postav skočilo Plačíkovi na záda. Padly rány tenkých obušků a pažeb pistolí. Do zad, do hlavy.

Ale Plačík se ani nehnul.

„Za krk, hoši!“ ozval se známý hlas.

Inspektor Čadek přiskočil. Zezadu sevřel Plačíkovo hrdlo svýma lopatovitýma rukama.

Ivan se úzkostlivě odvalil. Byli by ho snad pošlapali. Venku ostře zněla policejní píšťalka.

A tak konečně Plačík pustil svou oběť. Klesl před kavalcem prudce na kolena, poloomráčen a v obličeji celý zrudlý. Pokoušel se vstát. Noha mu uklouzla. Kdosi ho uchopil za ruce. Zazvonila želízka. S námahou odvedli Plačíka opodál.

„Hrome!“ pronesl inspektor hlasitě.

Máňa, zabalená v koženém kabátě, ležela na kavalci bez hnutí. V obličeji byla modrá. Široce rozevřené oči, hledící ke stropu, se podobaly dvěma velkým knoflíkům vyřezaným z plavené křídy.

Ivana odvedli. Byl jako zmámený. Museli ho podpírat. Chvěl se a bál se tmy v ohradě.

Nevěděl, co s ním dělají, kam ho vezou. Posadili ho konečně někde, ale trvalo dlouho, než poznal, že je opět v Čadkově kanceláři. Donesli mu trochu koňaku. Navštívil ho lékař. Ivan nevěděl, co se s ním děje.

Hlídal ho uniformovaný policista. Ticho kolem sebe vnímal Ivan se zavřenýma očima. Rozjitřené nervy se mu po lékařském zákroku trochu uklidnily.

Potom přišel inspektor a poslal strážníka pryč. Usedl a zeptal se Ivana, jak mu je. Ivan matně řekl, že dobře.

„To je lež,“ pravil inspektor, „ale pravda je, že vám mohlo být ještě hůř. Přišli jsme právě včas. Parta se nám bohužel rozběhla. Ještě že občas člověka osvítí duch svatý. Tak jsem si vzpomněl na to, co jste říkal o Flekatým.“

Ivan se díval před sebe, jako by ho to nezajímalo. Avšak inspektorův dobromyslný hlas měl zřejmě dobrý účinek.

„Vy jste povídal, že nějaký člověk, kterému říkali Flekatej, dal partě ten typ. Honem jsme tedy u Halnákových úředníků zjistili, co to bylo za člověka, který dostal vyplacenou provizi za prodej dvou drahých vozů. Dali mi adresu a začli jsme ho shánět. Byla naděje, že něco o partě ví. A taky věděl. S károu nebyl doma, na stanovišti taky ne, tak jsme hned rozhlásili číslo jeho vozu, a že má na tváři oheň. Zadrželi ho, když se vracel od ohrady za Pankráci, trochu jsme s ním zatřásli a on kápl božskou, kam a koho právě vez‘. Už sedí.“

Pomalu se cítil Ivan jistější. Jeho oči ztrácely zmatený výraz.

„Povídejte, hochu, povídejte, máte co,“ nakláněl se k němu inspektor.

Ivan začal vyprávět slabým hlasem. Když skončil, inspektor potřásl hlavou.

„Odpovídá to přesně,“ řekl, „totiž tomu, co jsme dostali z Lojzy. Máme to všecko pohromadě. – Ale…“

Vytáhl z kapsy svazek klíčů, vstal, přistoupil ke skříni a otevřel ji. Chviličku se tam hrabal, pak se vrátil ke stolu s jemně nafialovělým listem dopisního papíru v ruce. Strčil jej pod lampu se zeleným stínítkem.

„To jsem věděl,“ řekl, „jsem ukrutnej mezek. Tohle je dopis, který jsme našli u mrtvého Halnáka. Poslouchejte, co je tam napsáno.“

Hlasem, který by byl za jiných okolností zněl groteskně a komicky vzhledem k slovům, která pronášel, inspektor četl:

„Miláčku! I nejkratší rozloučení mě bolí. Nemohu bez Tebe žít. Vrátím se k Tobě. A tak dále, tisíc hromů.“

Inspektor se odklonil od lampy a přeložil dopis, Vzdychl.

„To psala paní Halnáková, vaše sestra, rozumíte. Když jsme to našli u Bedřicha Halnáka, domnívali jsme se přirozeně, že to poslala svému manželu. Byla tenkrát přece na letním bytě, stýskalo se jí tedy. A ono ne, podívejte se, Paní Helena měla milence. Zjistili jsme to. Seznámila se s ním právě na letním bytě v lázních. A když se vrátila domů, ze stesku mu napsala. Pitomé datum. Obálka chybí. Nepřikládali jsme tomu žádnou důležitost. Na dopisu je datum dne, kdy byla paní Helena už v Praze. Nemohla tedy svému muži psát. Já hlupák jsem si to uvědomil teprve teď.

Vašeho švagra zabila Máňa,“ dodal, „ale vaši sestru zabil Bedřich Halnák, její muž.“

Ivan strnul. Nebyl schopen slova.

Inspektor vzdychl a dlaní si přejel čelo.

„Nějak se muselo stát, že dopis paní Heleny, připravený k odeslání, se dostal k Halnákovi na stůl. Manželé přišli domů, Halnák zašel do své pracovny a našel dopis na stole. Ze zvědavosti anebo už z nějakého tušení vzal dýku a dopis otevřel. S otevřeným dopisem a s dýkou, kterou snad mimoděk držel v ruce, se rozběhl za manželkou. Jak se to mezi nimi odehrálo, ví bůh. Ale probodl ji, pak se toho zděsil a rozhodl se k útěku. Obálku někde cestou ztratil. Máme to i s těmi dokořán otevřenými vraty. Chtěl vzít ze své pokladny větší hotovost, kterou tam právě měl a o kterou se zajímal současně Plačík, a chtěl uprchnout v jednom z automobilů, co stály ve dvoře.“

„Ne,“ namítl Ivan unaveně, „bylo přece dokázáno, že Helena zemřela až za půl hodiny po něm.“

„To nikdo nevyvrací,“ zaláteřil inspektor hlučně, „je to pořád pravda. Bodl ji a ona upadla. Je docela dobře možné, že se za nějakou chvíli probudila z mrákot a pokoušela se volat nebo vstát. Opřela se o noční stolek a teprve pak shodila přesně jdoucího budíka. Samozřejmě. Stará pravda – a člověk ji zanedbá. Každý nemusí přece umřít v okamžiku, kdy je vražděn. Dokonce jsou pro to faktické důvody. Manželé přišli domů před půl dvanáctou, v půl dvanácté Halnák podle svědectví služky odešel s výmluvou, že na něco zapomněl, a v půl jedné podle našeho mínění přepadl vrah jeho ženu. A my jsme ji našli ve večerní toaletě a nedivili jsme se tomu. Jako by bylo docela přirozené, že se za celou hodinu z toho nesvlékla! Na dýce jsme nenašli jiné otisky kromě otisků Halnákových a také jsme to považovali za přirozené, dokonce nám to ladilo s rukavicemi lupičů u Halnáka. A na oděvu zavražděného Halnáka bylo trochu krve, která se tam mohla dostat z jeho střelné rány, ale jen velikou náhodou. Jedině jsme kroutili hlavou nad tím, že vrah, aby se mohl zmocnit dýky, musel projít místností, kde jsme mrtvou našli. To znamenalo, že ta nešťastnice buď vraha znala, nebo že proklouzl místností ve chvíli, kdy se vzdálila. Byli jsme náchylní věřit první eventualitě.“

„A ty klíče…“ řekl Ivan slabě.

„Máte pravdu, klíče. Nebylo to tak, že Halnákovi po výstřelu někdo klíče vzal a běžel s nimi nahoru, aby otevřel vilu, nýbrž tak, že Halnák v pochopitelném rozčilení zapomněl při odchodu vilu zamknout. A že je potom, jak jste povídal, sebrala Máňa.“

Ivan položil lokty na stůl a opřel si o ně hlavu, jako by chtěl usnout. Byl zřejmě vyčerpán. Únava ho zalévala jako povodeň.

Inspektor na něj zamyšleně pohlížel.

„Na pohřbu své sestry jste nebyl, co?“ otázal se po chvíli.

Poslední zbytky sněhu ještě ležely ve špinavých hromadách u chodníků, když Ivan opět vyšel svobodně na ulici. Byl vyhublý a vážný a vlasy měl bohatě prokvetlé stříbrnými nitkami.

V kapse nesl dopis s nadepsanou adresou.

Tento dopis obdržel nedávno od notáře za prohlášení, že se vzdává dědictví po Bedřichu Halnákovi a Heleně Halnákové, rozené Kuskové, a že ponechává rozhodnutí o něm úřadům. V dopise bylo potvrzení, že jeho doručitel bude zaměstnán u jisté firmy jako úředník.

Ivan věřil, že kráčí od velkých omylů vstříc pravému smyslu svého života. Věděl, že najde opět čestné místo mezi poctivými lidmi.

A musel si všimnout, že vzduch voní novým jarem.