Peter Andruška

Noční jízda

1

„Tak nám povýšili náčelníka,“ řekl poručík Vrána hlasem profesionálního moderátora a usrkl čaj. Byl to lahodný aromatický nápoj medově zlaté barvy a jeho vůně se linula z porcelánového šálku zdobeného starorůžovými višňovými kvítky. Byliny na něj jsem sám nasbíral v našich lužních lesích, na lukách a stráních daleko od rušných prašných cest. Nejspíš si řeknete, že na čaji o páté při disko muzice bych s touhle směsí sotva uspěl, ale já na své jemné léčivé speciality nedám dopustit. Ostatně svá té připravuji zásadně pro vlastní potěchu a pro radost těch, kteří o ně stojí. A věřte, je jich dost. Nezřídka se stane, že mi před domkem zastaví docela cizí lidé a prý, doslechli jsme se, že máte bylinky. To jim mám říct, že nemám? Tu jednomu, tu druhému odsypu do pytlíku, až zjistím, že je po zásobách. Což pro mě znamená něco jako povel: Hybaj, Jakube Kalasi, do lesa hlubokého, na lučinu voňavě prosluněnou doplnit zásoby! A já jdu a sbírám. Matka příroda má po celý rok čím potěšit a obdarovat nenasytného sběrače.

Poručíkovi jsem připravil nápoj z mateřídoušky, květů trnky, podbělu a z nati rozrazilu. Aby můj vzácný host z okresní kriminálky uvěřil, že jsem opravdu na slovo vzatý odborník v novém oboru, nabídl jsem mu také jeřabinový sirup a poradil mu, aby si vždy, když se vrátí ze služby, přidal do koupele nálev z rozmarýnu: zlepšuje krevní oběh a osvěžuje. Poručík – skeptik, odchovaný syntetickou farmakologií, polykač pilulek, kapslí a prášků jako většina dnešních moderních lidí – mě vyslechl a shovívavě, ne-li povýšeně se usmál. Bylo mi jasné, že k mé bylinkářské vášni nepojal žádnou zvláštní důvěru. Načež mi oznámil onu dlouho očekávanou novinu o náčelníkovi, a já, jak jinak, jsem uznale přikývl:

„Tak Milánek Komlóšů dostal majora! Však už bylo načase. Konečně si ho všimli! Léta bez povýšení, a konečně tedy další frčka! Senzační kariéra před penzí! Je to marné, úspěšná správa, tak musí být taky služební postupy, ocenění. Přeju mu to, bardovi! Však si to zaslouží!“

Poručíkova trpělivost byla ten den přímo bezmezná. Určitě si myslel, že přeháním, tihle mladí nás obvykle berou s rezervou, ačkoli nevím, proč by se mu mé chvalozpěvy na Komlóše neměly zamlouvat. Jedině že by mu vadilo prázdné místo na vlastních náramenících. Nevím, bylo-li tomu tak, a ani jsem si tím nelámal hlavu, konečně co je mi do pocitů tohohle ambiciózního mladého muže. Raději jsem ho požádal, aby mi vyprávěl, jak to oslavili. Nadšeně zavzpomínal:

„Byla to náramná sláva, soudruhu Kalasi! Šampaňské teklo proudem, stoly se prohýbaly pod plnými mísami, saláty, anglická slanina, domácí klobásy, zajíc na houbách, kachna s mandarínkami…“

„A koroptve po burgundsku,“ utáhl jsem si z něho.

„To ne!“ vzepjal se k sympatické, skoro klučicí obraně a hned upřesnil: „Taková okázalost to zas nebyla, ale činžák se stejně otřásal. O půlnoci nám lidi začali nadávat, prý, to jsme to dopracovali, když noční klid ruší už i esenbáci.“

„Kouká z toho disciplinárka?“ popíchl jsem ho.

„Disciplinárka?“ poručík si mou otázku vysvětlil jako vrcholný, co dím, nebetyčný projev naivity. „Prosím vás! Kdo by nás trestal, když nejvíc se provinil sám náčelník?! Sousedy jsme si koupili slanými očky a vínem z družstevních sklepů. Nějaký chlápek nás sice začal školit, že pijeme mizerné víno, že by se pan profesor Herman Müller Turgau z Tägerswilu obracel v hrobě, kdyby věděl, co se tady nalévá pod jeho jménem, ale nakonec jsme umluvili i jeho. Zřídil se pod obraz a my se bavili dál. Měl jste tam být, otče. Vy jste přes legraci, s vámi by byla sranda.“

„Měl! To jsem měl!“ uznal jsem. Ostatně i mně bylo upřímně líto, že jsem propásl jedinečnou příležitost, abych si poseděl s bývalými spolupracovníky, dověděl se, jak žijí a pracují, a pochlubil se jim, že ani já, předčasný penzista, nezahálím, že jsem si našel báječného koníčka, snadného, užitečného a příjemného. Zel, nepředvídané okolnosti způsobily, že místo gratulanta se ze mě stal marod, pacient, „úrazem stižený člověk“, jak řekla slečna, která byla svědkem, vlastně původcem mé nehody, sice nevelké a nepodstatné, přesto nehody, která na několik dnů vykolejila můj obvyklý způsob života, můj životní rytmus.

„Slyšel jsem, že jste měl úraz,“ zkusmo načal poručík.

„Jo, úraz,“ vzdychl jsem, jen ať se poručík pokochá na mé utrápené tváři. „Přitom mi náčelník napsal takový krásný dopis! ‚Přijeď určitě, stará vojno!‘ Nemohl jsem, na mou duši nemohl, a že bych býval chtěl. Taková prkotina, a úplně mě vyřídila. Upadl jsem. Džapalík, Ignác, předseda, však ho znáte, mluvil jste s ním, když jsme vyšetřovali případ Beňa Krče a mladého Lakatoše, tak tedy tenhle předseda mi dohodil známost. Jednoho dne mi před barákem zastaví družstevní volha, vystoupí Džapalík, prý na slovíčko. Pozval jsem ho dál. A on, že se nemůže dívat, jak plesnivím, jak chátrám, opuštěný, sám… Marně jsem mu zacpával pusu slivovicí, nic to nepomohlo. Hučel do mě, prý by věděl o jedné slušné ženě, dělá u nich v družstvu účetní. Už jsem se obával, že mi chce namluvit Julku Krčovou, vdovu po Beňovi. Ale ne, ten kujón mně vyhlídl pohlednější kus. Samozřejmě, nebral jsem ho vážně, ale on, proč bych si jako nemohl popovídat s pěknou ženskou, takové popovídání, byť se starou pannou, přece k ničemu nezavazuje… Já na to, jen abys mě, předsedo, neměl k něčemu nekalému, abys na mě nešil boudu… To víte, při naší profesi a zkušenostech se člověk stane nedůvěřivým… Ta stará panna, účetní Františka Belovičová, mi ale připadala opravdu jako slušná žena, a tak jsem přikývl. Ostatně, co dělat vědu z jedné procházky! V nejhorším případě jí budu povídat o bylinkách. Zavedl jsem ji k Váhu. Tu řeku mám rád, poručíku. Topoly, duby, akáty! Voda! A ta vůně! Ale o bylinkách jsem jí nevyprávěl. Bavil jsem ji historkou o jednom notorickém zloději. Vy jste tady myslím ještě nesloužil, když jsme evidovali jednoho experta na vykrádání bytů. Jednou si zas jeden vytipoval a krátce před polednem do něho vnikl. Jenže tam měli psa, výstavní exemplář, hotového vlkodava. Vrhl se na zloděje, a když se chlap dal na útěk, zatnul mu tesáky do kalhot tak, až mu z nich vyrval kus látky. Zloděj byl samozřejmě celý šťastný, že se mu podařilo uprchnout. Jaké ale bylo jeho zděšení, když zjistil, že pes mu z kalhot vytrhl, urval zadní kapsu i s občanským průkazem… Náramně jsme se tím případem bavili. Slečna Belovičová se smála a já, starý kuba, zapomněl dávat pozor, nekoukal jsem, kam šlapu, jen jsem klábosil, vykládal, bavil slečnu… Stačilo malé uklouznutí – a bylo to. Staré kosti snadno praskají, pane kolego. Přímo se lámou.“

„Prosím vás, vy a staré kosti?!“ usmál se poručík, „radši prozraďte, kdy bude svatba.“

Tropil si ze mne legrácky, uličník jeden, ale já mu to neměl za zlé. Něco přece musí říct, aby alespoň na chvíli přerušil mé klábosení. Ale kdepak na mě!

„Svatba? Co vás nemá, soudruhu poručíku! Cukrovka a láska k sobě nepasujou. Když je člověk od rána do rána utahaný, jako by vláčel pytle, přičemž skoro ani nehne prstem, nemá na milování ani pomyšlení. A mít ženu, jenom abych ji hlídal, abych se užíral, jestli mi za ní někdo nechodí, to by byl luxus, nemyslíte? Pro mě by žena byla už jen lékem proti samotě. Jenže to by nesměla být mladá. A brát si starou by byl další nesmysl… Nechci, poručíku! Ženské jsem prostě odepsal. I tu Františku, účetní, ačkoli za mnou přišla, zajímala se, jestli nepotřebuju ošetřit, pomoct. Uctivě jsem jí poděkoval, a ani těch jejích černých očí mně nebylo líto. Neříkám, možná by si mě opravdu vzala a nejspíš by o mě dobře pečovala, jenže srdce, poručíku, to se jaksi neozývá… Našel jsem si jiné, moudřejší rozptýlení. Příroda má tu přednost, že je krásná, léčí, a navíc mlčí a nezrazuje… Jo, Komlóš, to je jiná! Milánek je pořád muž na svém místě. Rád bych mu býval při tom vašem mecheche pogratuloval… Ale telegram jsem mu poslal. Hezký, pozdravný, s kytičkami, aby viděl, že jsem na něj nezapomněl a že mu tu hodnost přeju.“ Ukázněný hoch, ten poručík. Odevzdaně seděl, tvář soustředěnou, jako by mi naslouchal s kdovíjakým zájmem, já však už začal tušit, že nepřijel proto, aby mě bavil historkami a poslouchal mé povídačky a meditace, nejspíš ani ne proto, aby mě informoval, jak proběhlo šéfovo povýšení. Jeho návštěva mohla mít dva jakžtakž reálné důvody: buď ho za mnou poslal náčelník, aby mi vytmavil, že jsem nebyl na oslavě jeho povýšení (což je méně pravděpodobné, nebyl jsem za ním, ani když ho povýšili na kapitána), nebo se za tou jeho andělskou trpělivostí tajilo něco závažnějšího… Dokonce jsem pomyslel i na třetí možnost, napadlo mě, že se poručík mohl něco dovědět o tom, nad čím jsem si v těch dnech lámal hlavu, ale ani to se mi nezdálo pravděpodobné. O svém podezření jsem přece s nikým nemluvil, ledaže bych se byl někde prořekl. Nestává se mi to často, ale při sklence člověk nikdy neví, co vybreptne, zvlášť když má výřečnost v nátuře. Nechtěl-li jsem zbytečně protahovat náš rozhovor, nechtěl-li jsem napínat poručíkovy nervy, nezbývalo než se zeptat přímo:

„A teď, poručíku, s barvou ven: který vítr vás zavál do našich nehostinných končin? Přišel jste jako přítel, nebo zas jako rival?“

Myslím, že za takhle položenou otázku by se nemusel stydět ani pan Shakespeare nebo jak se jmenoval ten řečný dramatik, jehož hry se mé ženě náramně líbily, poručík se ale usmál a sklonil hlavu, jako by nechtěl, abych mu viděl do očí.

„Nemám nic určitého, soudruhu Kalasi,“ řekl vážně, opatrně, snad se obával, že se mu budu vysmívat, že se mu začnu posmívat dřív, než domluví. „Je tu taková věc… Možná jste slyšel o smrti toho inženýra…“

„Boldiše?“ zeptal jsem se a až mi po zádech přeběhl mráz. Že bychom přece jen bloudili stejnými cestičkami?

Poručík přikývl.

„Trochu jsem ho znal. Byl to opilec.“

„Známá figura. Znal ho kdekdo.“

„Myslím, že zemřel nenadále. Lidi se divili: takový nezmar, a jak to vzal zkrátka… Chcete se mě zeptat na inženýra Boldiše? Nebo snad na jeho ženu? Ta myslím vzrušovala lidi víc než ten větroplach. Kápl jste na něco podezřelého?“

„Ne, na nic,“ spěšně řekl poručík, a mně bylo okamžitě jasné: zalekl se vlastního nápadu. Přijel, aby vysondoval, co si myslím o Boldišově smrti, ale když jsem se pokusil uhodit hřebíček na hlavičku, polekal se.

„Vy si ale přesto myslíte… Tak mluvte, poručíku, co si myslíte? Co vám leží na srdci? Nebo vám mám pomoct slivovicí?“

Rozhodně a nervózně odmítl, ukázal ven: byl tady autem.

„Boldiš v poslední době pracoval v agrochemickém podniku,“ konečně se rozpovídal můj host, „ale o to teď nejde, i když se tu podle mě určitá souvislost nabízí… Nevím, otče, jestli mi rozumíte, mně to ale nějak nedá… Vyšetřuju případ, uvažuju nad ním, a stane se mi, že mě napadne něco, chápejte, nějaká spojitost zdánlivě třeba nelogická… Na toho Boldiše jsem narazil třikrát, a pokaždé to byly situace na pováženou. Teď například mám na krku rozkrádačku umělých hnojiv, a co myslíte, na koho jsem padl? Na Boldiše. Netvrdím, že kradl, ale není vyloučeno, že o tom případu něco věděl… Vy si možná řeknete, že dělám z komára velblouda, mně je ale jeho smrt podezřelá právě proto, že cítím souvislosti.“

Tenhle poručík byl nesporně svědomitý člověk. Přesto mi přišel trochu k smíchu, protože jsem ho podezíral, že vykročil v mých stopách: ještě přednedávnem nelítostně znevažoval moje intuitivní metody, a dnes, podívejme se na něj!

„Říkáte nějak podezřelá smrt!“ zdůraznil jsem to podstatné, co vyplývalo z jeho bezelstného meditování, a moc jsem se snažil, aby v mém hlase nezpozoroval zájem.

„Něco mně tady nehraje, nemůžu si pomoct,“ přiznal roztržitě.

„A fakta?“ zeptal jsem se. „Co říkají fakta?“

„V tom je ta potíž, otče, fakta zatím veškerá žádná,“ odpověděl a bezradně až provinile na mě pohlédl. „Vím, je to hloupé, takovýhle postup se s profíkem nerýmuje, mně se ale přesto nechce uvěřit, že ten chlápek zemřel přirozenou smrtí. Myslím, že vím o pár lidech, kteří mohli mít zájem na tom, aby s nimi nedýchal stejný vzduch.“

„Prý šlo o srdeční příhodu…“

„No právě! Boldiš byl nemocný a s pitím to přeháněl. Ale i tak mi tady něco nehraje. Všechno svědčí o jeho přirozené smrti, jenže zrovna toho by někdo, kdo se vyzná, mohl využít jako alibi.“

Mám-li být upřímný, o inženýra Boldiše jsem se do jisté doby nijak zvlášť nezajímal, ačkoli bývaly dny, kdy si o něm cvrlikali i vrabci na střeše. Znal jsem ho, ale nezajímal mě. Přesněji: zajímal mé jako kterýkoli jiný cizí člověk. Navíc výtržníky nemám rád, a on občas vyváděl ažaž. S poručíkem to bylo jiné. On se o Boldiše zajímat musel, na jeho místě bych si inženýra vzal na paškál taky. Před časem se kvůli tomu chlapíkovi dokonce dostal do rozporu se svými povinnostmi a hrozilo mu, že bude přeložen někam na obvod. Tehdy se ho zastal náčelník, protože pro jedno zanedbání služebních povinností se dobrého odborníka žádný rozumný šéf nezřekne. V případu, o kterém mluvím, šlo o maso. Inženýr Boldiš byl prý zvyklý běhat, pěstoval něco jako kondičku, každý den po setmění si dával kolečko z města k náspu a zpět. Samozřejmě, nic, co by stálo za pozornost, pokud si neuvědomíme, že pod náspem jsou jatky, a právě tam v určitých dnech směřovala osobní auta řady obyvatel našeho města. Boldišovi to bylo hned nápadné. Všiml si, že zatímco za bílého dne panoval na jatkách klid a obvyklý pracovní řád, s příchodem tmy zavládly v jejich okolí napětí a nervozita. Dokud se však neznámý běžec vyskytoval nablízku, řidiči se ze svých aut nehnuli, až když Boldiše pohltila tma, vystřelili k jatkám a přinášeli maso. Později při vyšetřování někteří z nich tvrdili, že kupovali laciné zbytky pro psy, což ostatně byla částečně pravda. Bezpečnost ovšem zajímali především ti, kteří ve velkém skupovali levné maso a vyráběli z něho klobásy, které pak draho prodávali. Šlo o výnosný obchod, který vzkvétal, a určitě by se byl dál rozvíjel a rozmáhal ku prospěchu některých podnikavých občanů, nebýt vykuka Boldiše. Jednoho temného večera si baterkou posvítil na číslo auta, které parkovalo v křoví za jatkami, zjistil si jméno majitele a roztočil kolotoč svérázné zábavy. Zatelefonoval majiteli vozu a řekl mu, že pokud mu nezajistí, nezprostředkuje odprodej starého auta, podá na něj na Bezpečnost oznámení. Majitel auta se nejdřív bránil, dokonce na neznámého telefonistu spustil bandurskou, když mu ale inženýr sdělil, kdy, v který den jezdí na jatky a že jeho ženu vídá na trhu s klobásami, volaný konečně „projevil ochotu setkat se s volajícím“. Tak zněl záznam v protokolu o vyšetřování, o vyšetřování, k němuž dal podnět inženýr Boldiš a jemuž, poručík Vrána nepřikládal dostatečný význam právě proto, že za „vším vězel ten blázen z agrochemického podniku“. Poručík prostě „kvůli plnění závažnějších a naléhavějších úkolů“ nepřišel na schůzku, kterou s „jatečníkem“ zorganizoval Boldiš, a Bezpečnosti tak unikla stopa, a tím i lidé, kteří po určitou dobu „nakupovali“ na jatkách. Nepomohlo následné pozorování, namátkové kontroly na jatkách, ani „vpašovanému“ muži se nepodařilo nic zjistit, lidé na jatkách pracovali vzorně, nikdo cizí se tam neobjevil, o „únicích“ masa nemohlo být řeči. Dokonce ani chlápkovi, jehož jméno se Bezpečnost dověděla od Boldiše, se nedalo nic dokázat, protože pan inženýr najednou „nevěděl“, jestli u jatek opravdu viděl auto zrovna „tohoto občana“. Poručík utřel nos a žral se, že tomu bláznovi naletěl. Z maléru vyšel s přísným napomenutím a Boldiše si proto moc dobře zapamatoval. Měl ho zadřeného pod kůží a nejspíš mu nemohl přijít na jméno. Trpěl „boldišovským“ komplexem, alespoň mně se to tak jeví. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se poručíkovi v hlavě vylíhla myšlenka, že se inženýrovi pomstil někdo z těch, kterým překazil výnosné kšefty. Ovšem usuzovat na vraždu, to bylo přece jen příliš odvážné.

„Kdyby se ten inženýrek nezpil do němoty,“ řekl jsem, „mohl žít dodnes. To je můj názor na případ jeho smrti. Vy si ovšem myslíte docela něco jiného, no prosím, jenže proč jste s tím přišel právě za mnou? Proč si o tom nepohovoříte s náčelníkem? Snad nechcete, abych se pustil do pátrání já, abych se znemožnil ve vlastních očích?“

„Počkejte, otče,“ zarazil mě poručík. „Neunáhlujte se! A třeba vážně chci, abyste do toho šel – se mnou… Vím, bez faktů se dá těžko něco podniknout…“

Řekl jsem mírně:

„Soudruhu poručíku, jestli vám můžu radit, práci se věnujte osm hodin denně. Jinak se vám stane, že budete proti zločinu bojovat i ve spaní a nakonec začnete podezírat sám sebe. Profesionální deformace je těžká choroba. Bylo by vás škoda. A netrapte se, že vás jednou usvědčili z lajdáctví. Nadměrná horlivost není cesta k úspěchu.“

„Mně ale nejde o úspěch a nejsem ani nadmíru horlivý,“ zkroušeně řekl poručík Vrána. „Mně jde jenom o to, abych měl čisté svědomí. Kdybyste tušil zločin vy, mohl byste klidně spát? Nebo si myslíte, že nevím, co mluvím?“

„Myslím si jen, že nemluvíte dost jasně,“ řekl jsem, a protože mi začal jít na nervy, pokračoval jsem následovně: „Já si vás vážím a taky vás obdivuju, to mi věřte. Jste studovaný člověk, a k takovým lidem mám úctu. Já byl rád, že jsem vychodil čtyři třídy měšťanky a prošel nějakými kursy. Vy máte diplom a titul. Právě proto byste neměl spoléhat na šablonu. Psychologie do naší práce patří, to je nesporné, ale stavět jenom na ní se nedá. Promiňte, jestli nemám pravdu, ale tuším, jaké úvahy nasměrovaly vaše kroky ke mně. Řekl jste si: s tím Krčem to bylo taky napohled normální, žádné stopy po násilí, a Kalas přesto trefil do černého, jdu se s ním poradit. Vám přeci nemusím vysvětlovat, že v naší práci se ani jeden případ nepodobá druhému, ačkoli kdyby je posuzoval laik, klidně by mohl říct, vražda jako vražda, krádež jako krádež… Vy ale nejste laik, vy jste profesionál, a tak vám říkám: šablona, stereotyp, schéma, to všechno ubíjí talent!“ Vím, zašel jsem daleko, poučoval jsem vzdělaného člověka, a to se nedělá. Poručík však pokračoval, jako by mé kázání neslyšel:

„Otče, mně jde o to, že jsou tady určité okolnosti… Když inženýr Boldiš zemřel, měli jsme frmol s tím trojnásobným vrahem. Vám nemusím vykládat, co se dělo! První velký případ v okrese! Žijeme si v závětří, samé prkotiny, pomalu se o nás začíná říkat, že tady každý kriminalista zakrní, protože nepřijde k ničemu pořádnému, klidně bychom se mohli živit osvětářskými přednáškami pro dítka školou povinná, a najednou ten maniak! Kudy chodí, tudy střílí! Přijde ke třem lidem a zůstanou po něm tři mrtvoly! To jsme tu ještě neměli! Týden jsme byli na nohou ve dne v noci, pročesávali jsme okolí, pomáhali nám i kluci z pohotovostního útvaru. Kdopak by si připouštěl smrt nějakého alkoholika! Mně sice už tenkrát ten Boldiš nešel z hlavy, ale neměl jsem na něj čas, byly tady jiné, vážnější starosti.“

Poručíkovo expozé znělo přesvědčivě, důležitější však byla jeho další slova, která utvrzovala základ jeho domněnky: „Na Boldiše jsem padl i při téhle akci. Náhodou, ale padl… Když jsme pročesávali vinice a zahrádkářské kolonie v okolí, zašli jsme taky do domku, kde zemřel Boldiš. A víte, co jsem v tom baráku našel? Láhev borovičky!“

Takového filipa nemám, abych vždycky a hned uhodl, kam lidé svými řečmi míří, teď jsem se ale musel usmát, protože jsem si pomyslel, že do poručíka vidím: hlavou se mi mihla myšlenka, že poručík ve všem vidí zločin buď proto, že je přepracovaný, nebo se bojí nového maléru, a tak úzkostlivě registruje každou maličkost. Musel jsem jeho úvahy přeladit na reálnější vlnu:

„Co já vím, Boldiš pil všechno. Proč by doma, tedy na chalupě, nemohl mít láhev borovičky: Mě by spíš překvapil opak.“

Poručík na mě upřel přísný a teď už i sebejistý pohled. „Samozřejmě, mohl mít doma celou baterii boroviček! Problém je v něčem jiném, otče. Do toho domku jsem přišel utahaný a vyprahlý, a když jsem si chtěl z té flašky nalít, paní Boldišová mi ji vytrhla z ruky. Prý, že jsem ve službě! A že z ní naposledy pil její muž a ona si ji chce schovat na památku. Jako památku i jako výstrahu. Přesně tak to řekla, jako na jevišti, jako herečka, nebo jako by byla opilá, a mě, hlupáka, nenapadlo, abych jí tu pálenku zabavil. Jednoduše jsem jí měl tu flanděru sebrat, a teď bych možná měl v ruce důkaz!“

„Zabavil byste bezvýznamnou láhev, nadělal byste si problémy, a ještě byste ublížil nešťastné ženě, která by si na vás navíc zaručeně stěžovala,“ řekl jsem, aby si poručík vážně nezačal namýšlet, že mu „ušla tutová stopa“. Vy si třeba řeknete, že jsem vystoupil – jak se to říká? – melodramaticky. Vůbec ne, pouze mi dělalo dobře trochu tomu mládenci přistřihnout hřebínek, ačkoli mě zároveň těšilo, že přišel za mnou. Právě za mnou! S poručíkem jsme se neměli zrovna v I il see, (oje fakt. Když mladí nastoupí do práce, obyčejně se tváří, jako by spolkli všechnu moudrost světa, a to já nesnáším, kádr nekádr, měj v úctě kolegy, i když jsou to jenom okrskáři. Až po případu Beňa Krče jsme se jakžtakž sblížili. Mohl jsem se domnívat, že jeho nečekaná návštěva je něco jako dozvuk onoho sblížení, z čehož bych měl mít radost, ale nekriticky jsem mu nahrávat nechtěl.

„Nemůžete paní Boldišové zazlívat, že je nešťastná,“ pokračoval jsem v nasazeném tónu. „Zdá se mi docela přirozené, že najednou pro ni byla důležitá i obyčejná láhev…“

„Nedopitá láhev,“ skočil mi do řeči poručík.

„Prosím, nedopitá, ať je po vašem. Nezapomínejte ale, že lidi jsou citliví tvorové, a jsou situace, kdy i nepatrná maličkost má rázem obrovský význam. Pouvažujte trochu jako psycholog a dáte mi za pravdu.“

Poručík nebyl ten den naladěný na rozmíšky, ze svého však neustoupil:

„V pořádku, otče, dejme tomu, že máte pravdu, jenže co když zrovna v té láhvi byl klíč ke smrti inženýra Boldiše?! To vás nenapadlo? Já té Boldišové prostě nevěřím. Od první chvíle je mi na ní něco podezřelé… Co by vás to stálo, kdybyste se mě pokusil pochopit?“

„Jste k ní zaujatý,“ poznamenal jsem věcně, „a to není nikdy dobré. Zaujatost zaslepuje a vyšetřování většinou víc škodí, než prospívá.“

„Otče, věřte mi, mám své důvody,“ poručík naléhal přímo úzkostně, až mi ho přišlo líto a začínal jsem věřit, že mluví vážně. „Kolem toho Boldiše se semlelo víc věcí. Sám to víte a já vám říkám, vysvětluju další… Není vyloučeno, že byl zapletený i do té rozkrádačky umělých hnojiv. Dál určitě víme, že provokoval všechny, kteří chodili na jatky pro maso. Existuje tedy dost lidí, kteří mohli mít zájem na jeho odstranění. Dnes si už nemusíme zakrývat, že jsou kolem nás dravci, dravci v lidské podobě, kteří se neštítí ani vraždy, když někdo ohrozí jejich zájem!“

„Počítáte mezi ty ‚dravce v lidské podobě‘ taky paní Boldišovou?“ zeptal jsem se, třebaže jsem věděl, že to byla zbytečná otázka. Poručík odpověděl zdvořile – a po svém:

„Přirozeně. Právě jí mohl rozruch kolem jejího muže přijít vhod. Ověřil jsem si, že spolu nežili ve shodě. A já se v některých typech ženských vyznám… Mluvil jste o psychologii. Prosím, tady ji máte jako na dlani.“

Reagoval jsem okamžitě a vážně:

„Dobře, poručíku, beru vaši hypotézu. Dokonce bych mohl říct, že se mi vaše úvaha zamlouvá a že s ní souhlasím. Proč ne? Vy ale zas pochopte, že na takovýchhle teoriích se nedá stavět. Na tom, že se vám nějaká vdova nelíbí jenom proto, že vám v afektu nedovolila, abyste se napil z láhve, nemůžete postavit žádnou přesvědčivou teorii. Navíc nám musí jít o víc než o teorii. Fakta potřebujeme, soudruhu poručíku…“

„To vím taky, otče, ale zvažovat musíme všechno, každou maličkost, která mohla ovlivnit jednání lidí, o nichž je řeč. A my, nezapomeňte, mluvíme o paní Boldišové. No, a mně se ta ženská nezdá. Krk bych dal za to, že něco tají. Á za vámi jsem nepřišel, abyste mě napájel čajem, i když… jsem rád, že se cítíte dobře, že jste zdravý a že vám nic nechybí… Ale tentokrát nejde o pouhou přátelskou návštěvu… Vy máte, promiňte mi tu prostořekost, zdravý selský rozum, dobrý nos, cit pro naši profesi, a tak jsem si řekl, že si u vás ověřím, jestli postupuju správně. To se snad smí, ne? Jde mně o to, jestli byste vy byl s to připustit možnost, že inženýr Boldiš neumřel náhodou, že sice byl vážně nemocný a hrob si vlastně systematicky, špatnou životosprávou, kopal sám, ale kdybychom si na všechno pořádně posvítili, zjistili bychom…, mohli bychom zjistit, že mu krumpáč k tomu kopání někdo záměrně přistrčil. Kdyby tomu opravdu tak bylo, vypadá to, že bychom mohli vypátrat vraždu!“

„Hm, vraždu!“ usmál jsem se. Ten hoch byl tak nezřízeně posedlý, až mě to začalo zneklidňovat. Neuvažoval marně, naopak, jeho myšlenky měly logiku, přesto jsem ho musel uzemnit, aby mě předčasně nevyprovokoval k něčemu neuváženému. „Jasné, poručíku, mohl byste – vy! A já vám budu držet palec. Ale teď si dejte slivovici. Té na vás nepůsobí. Léčivý nápoj, a vás neléčí. Víte, jak dlouho mně trvalo, než jsem namíchal perfektní té a la Kalas? A na vás neúčinkuje. Netlumí vaši obrazotvornost.“

Poručík Vrána na mě upřel pevný a zároveň profesionálně odměřený, nedůvěřivý, pochybovačný pohled. V té chvíli možná už litoval, že se za mnou obtěžoval až do Važníků, do mého starého zděného baráčku, za který by mi dnes ani nenáročný chalupář nedal víc než třicet čtyřicet tisíc.

„Když vás teď, otče, požádám,“ řekl s mrazivě důstojnou vážností v hlase, „abyste aspoň neurážel, nebude to poprvé, viďte?“

Byl v právu, to ano, na ústup jsem však nepomýšlel ani já. Zřejmě právě proto ne, že mi sahal do svědomí tak vytrvale, že to činil tak pohotově a neomylně, jistě a neodolatelně, a já ho neměl čím přesvědčit, že se mýlí, A tak jsem na útok odpověděl útokem:

„A vy si, soudruhu poručíku, myslíte, že mě neuráží, když za mnou jdete s takovými s prominutím blbostmi?“

Znovu jsem se ho hluboce dotkl. Rozhovor směřoval k šípku. Poručík byl na nejlepší cestě rezignovat.

„Když si myslíte, že za vámi chodím s blbostma, že vás otravuju, když nehodláte brát vážně to, co jsem vám řekl, můžu okamžitě jít!“

Bylo nutno zmírnit sklon plochy, na níž jsme se octli. Ne, nebyla to šikmá plocha, spíš jen sešikmená plošinka dohadů, znervózňujících domněnek. Tím spíš by mě mrzelo, kdyby poručík odešel rozladěný, s pocitem, že jsem ho nebral vážně.

„Jestli chcete jít, prosím,“ řekl jsem naoko dohřátě, aby si nemyslel, že je mně naše debata naprosto lhostejná, „v tom vám bránit nemůžu… Ale abyste mi nevyčítal, že jste sem vážil cestu zbytečně a zbytečně jste utrácel za benzín, něco vám povím: potíže s fantazií mívám taky, soudruhu poručíku, a zrovna teď prožívám období značně intenzivního uvažování… Vy jste mě tím svým podezřením poněkud zaskočil, najednou jsem měl pocit, že není možné, abychom oba přemýšleli o jedněch a týchž lidech… No, pánubohu poručeno, když vám tak strašně záleží na tom, co si myslím já, dovolte, abych začal z jiného konce…“

Říká se: co čert nechtěl… To, co následovalo, jsem nechtěl ani já, nu, ale nakousl jsem to, a tak se slušelo, abych pokračoval. Poručík mě poslouchal napohled otráveně a bez zájmu, ale z očí mu koukala kriminalistická zvědavost.

„Vy, soudruhu poručíku, přemýšlíte o manželích Boldišových, protože předpokládáte vraždu…“

„Já nic nepředpokládám,“ ještě jednou si zavzdoroval poručík, „já se vás jen ptal, jestli byste byl s to připustit myšlenku, že by mohlo jít o vraždu…“

„Dobře, ať je po vašem… Mě Boldišovi zaměstnávají kvůli něčemu jinému, to by vás ovšem asi nezajímalo, a tudíž: neumím si představit, že by paní Boldišová zabila svého muže, to vám říkám otevřeně. Abyste si ale nemyslel, že se nedokážu přeladit na strunu vašich úvah, tak poslouchejte: Mluvil jste o láhvi borovičky, uvedl jste ji do souvislosti s možností vraždy. Přijmu-li tuhle čistě vaši hypotézu a poměřím-li ji svým bylinkářským hlediskem, něco by se vydedukovat dalo… Borovička, to je jalovcová, plody jalovce obecného – Juniperus communis – obsahují mimo jiné hořce chutnající juniperin, prostě bobule se používají jako výborná aromatická esence. Kdybychom šli dál, dostali bychom se k jalovci netata čili jalovci chvojce klášterské, no, a to už jsme u možnosti otravy…“

Poručík na mě zíral jako na zjevení. Ne, ne, jeho podezření jsem považoval za blud, ale… Byla to velká náhoda a neméně velký zákon schválnosti, že za mnou přišel zrovna nyní, právě teď, že mě přistihl – a zaskočil –, když jsem usilovně přemítal, co provést se svým vlastním pátračským objevem, že přilil něco oleje do mé rozhořívající se touhy být opět alespoň na čas předsunutou rukou spravedlnosti. Boldišovi… Byli tady, vířili kolem nás, splétali přízračné sítě… Ale jen jestli? Boldiš už nežil a jeho žena pravděpodobně ani netušila, že nás tak pilně zaměstnává, nás oba, třebaže každého z jiného důvodu.

„Otče, vy jste ale zvláštní člověk,“ rozpačitě řekl poručík. „Možnost vraždy odmítáte, a klidně mi líčíte způsob otravy… Otrávit někoho, to je totéž, co zabít…“

„Neříkal jsem, že někdo někoho otrávil, jen jsem uvažoval, jakou úlohu by láhev borovičky mohla mít ve vaší teorii. Uznejte, že uvažuju věcně.“

„Takže vy si přece jen myslíte, že bych mohl mít pravdu?“ zeptal se poručík, a já na něm viděl, jakou má radost, že mě přistihl při nepřímém sice, ale souhlasu. V očích mladého muže to zasvítilo horoucí, vděčnou, dychtivou nadějí.

„Počkejte, povídám! Trpělivost přináší růže,“ řekl jsem. „Boldiš jako takový mě nezajímá. Srdeční příhody jsou dnes na denním pořádku, a ten člověk byl nejen ochlasta, ale taky nervák. Ostatně při jeho způsobu života to bylo logické. Pořád musel být ve střehu, aby při svých malých podrazech nešlápl vedle, a kolik toho potřebuje takový pápěra? Mně, když už o něm mluvíme, se vnucuje jeden starší případ. Možná se na něj budete pamatovat. Před dvěma lety se v televizi pátralo po řidiči, který srazil pětiletou holčičku a z místa neštěstí ujel. Vůz se prý našel třetí den daleko v lese, na břehu nějakého potoka nebo rybníka, už přesně nevím. Po řidiči jako by se slehla zem.“

Poručík sice ještě nechápal, a vlastně ani nemohl chápat souvislost, na má slova však zareagoval, jak se na profesionála sluší:

„Ten případ si náhodou pamatuju moc dobře,“ pochlubil se. „S dopraváky jsme tehdy prověřovali řidiče. Prošli jsme kartotéku celého okresu, dělali jsme zátahy na silnicích. Celostátní pátrání po pachateli není dodnes odvolané.“

Tak, konečně alespoň náznak pohody, jaká má panovat mezi lidmi, kteří mají jeden a týž cíl. Teď jsem mohl vyrukovat se svými „bezpečáckými“ problémy, i když původně jsem chtěl svým „objevem“ obšťastnit majora Komlóše.

„Nedávno jsem v Naší ochraně našel zajímavou informaci. Nedalo mi to a začal jsem kombinovat.“

„A co jste vykombinoval?“ uštěpačně jako štírek bodl poručík, jako by chtěl hned v zárodku torpédovat můj rodící se pocit pohody. Ne, na odvetu jsem nepomyslel. Naopak. Já mu totiž mohl odpovědět fakty a dokázat mu, že mé kombinace – na rozdíl od jeho domněnek – nejsou liché.

„Moment, soudruhu poručíku, potom si budete moct zakombinovat se mnou,“ řekl jsem.

Ze skříňky pod televizorem jsem vytáhl svazek časopisů a vyhledal zmíněné číslo Naší ochrany. Podal jsem je poručíkovi a vybídl ho, aby listoval.

„Chcete mě krmit detektivními historkami?“ zeptal se.

Jeho ironii jsem spolkl.

„Nalistujte si stranu dvacet pět, kde jsou pátračky,“ vyzval jsem ho.

Nalistoval ji, zběžně stránku přelétl, ale pořád nerozuměl. Jeho rozpaky působily na mou duši jako balzám.

„Nic vám to, soudruhu poručíku, neříká?“ zeptal jsem se, jak nejkorektněji jsem uměl.

„Běžné záležitosti, otče,“ konstatoval můj host. Ta božská povznesenost v jeho úzké tváři mi hnula žlučí. Napětí mezi námi znovu vzrostlo. Mrzelo mě, že tomu mládenci, nadanému a poctivému kriminalistovi, který uměl úzkostlivě přesně pracovat na jakémkoli bezvýznamném případu, významné detaily unikaly. V pátracím sloupku totiž redakce na přání čtenářů uveřejnila fotografii několika předmětů, které se svého času našly ve vraždícím automobilu, v bledě modré škodovce stovce, za jejímž volantem mohl sedět muž stejně jako žena. Ten případ byl tak skoupý na svědectví, že bezpečnostní orgány nemělo co dovést k úspěšnému završení vyšetřování. V časopise šlo o barevnou fotografii bílé dámské kabelky, na níž chyběla jedna z pozlacených spon a v levé spodní části měla nápadně poškozenou (přeseknutou, prodřenou?) černou ozdobnou obrubu.

„Dobře si tu kabelku prohlédněte, soudruhu poručíku,“ řekl jsem a pokračoval otázkou: „Co myslíte, kolik takových kabelek bychom v republice našli?“

„Dneska už ani jednu,“ věcně a nadmíru rozumně odpověděl poručík. „Vyšly z módy.“

„A tenkrát před dvěma roky?“

„Mám vám to zjistit u výrobce?“ odpověděl mi přesně v duchu zásady „jak se do lesa volá, tak se z něho ozývá“.

„To není zapotřebí, soudruhu poručíku. Jenom mě zajímalo, jestli by podle vás mohla ta kabelka dnes být východiskem k úspěšnému pátrání.“

„Vy myslíte, že ano?“

„A vy, že ne?“

„Ach tak, zas nějaká kalasovská specialita,“ ušklíbl se poručík. V té chvíli už zřejmě litoval, že mě navštívil. Člověk, který sám oplývá ztřeštěnými nápady, obvykle nesnáší, když je má také jiný.

„Od jisté doby si vedu archív,“ řekl jsem. „Fotografie, výstřižky z novin a tak podobně.“

„Chcete archívovat taky tenhle?“ zeptal se poručík a ukázal na snímek v Naší ochraně.

Rozzlobil mě. Promiňte mi ten výraz, ale jeho (předstíraná?) nechápavost mě dožrala.

„Víte co, soudruhu poručíku, teď zas říkám já: nechme toho!“ řekl jsem ostře. „Mně vyčítáte, že vás neberu vážně, a sám se tváříte, jako byste nevěděl, že vás chci upozornit na tu kabelku.“

„V pořádku,“ souhlasil poručík. „Ale co z toho?“ Jeho slova však nesvědčila o zvlášť velkém zájmu. „Vidím kabelku… To mám běhat od domu k domu a ptát se, ctěné dámy, která z vás měla v ten nešťastný večer tuhle kabelku…“

Rozumnější, méně zaujatý, méně do vlastního problému zahleděný člověk by se mě asi zeptal, proč mi na té kabelce tak záleží. Poručík Vrána ne, poručík musel být něco extra! Výjimečný v nepravou chvíli! Taky na to musí být talent. A je to nejlepší cesta k pádu. Taky nadaní lidé mohou být smolaři. Taky takovým lidem to může občas vypnout. No ovšem, poručíka kabelka nezajímala! Přišel se se starým Kalasem poradit, přišel si pro názor, pro úsudek jeho starého selského rozumu, aby se ale dovtípil, že když Kalas něco řekne, zpravidla má důvod, to ne, na takovou možnost můj host připravený nebyl. Jako by měl klapky na očích, tak byl zakoukaný do svého dohadu, tak byl v zajetí vlastní domněnky. Jak velice si přál, aby byla pravdivá! Opravdu chtěl? Nebo ho ke mně „na konzultaci“ přivedly pochybnosti?

Ať tak nebo onak, vytáhl jsem fascikl s archívními materiály a položil jsem ho na stůl. Protože poručík Vrána po něm nesáhl, sotva se ho dotkl štítivým mžikem oka, sám jsem ho otevře! a ukázal na fotografii zachycující dvojici – muže a ženu – v příjemném prázdninovém rozpoložení.

„Poznáváte je?“ zeptal jsem se.

Poručík odpověděl okamžitě, dokonce si nedal ani tolik námahy, aby alespoň předstíral zaváhání.

„Inženýr Boldiš a jeho žena.“

„Před luhačovickým Společenským domem,“ upřesnil jsem. „A dál?“

Poručík se podíval lépe. Konečně mu svitlo, klukovi jednomu! V hlase se mu zachvěl náznak úžasu:

„Kabelka!“

Podal jsem mu lupu, aby si mohl lépe prohlédnout předmět u ženiny ruky.

Nová skutečnost ho na okamžik zarazila, pak ale trochu opatrnicky, trochu váhavě řekl:

„Otče, vím, tuším, na co teď myslíte. Nezlobte se, ale to bude náhoda… Bylo by to příliš jednoduché, kdyby to byla pravda.“

Ještě jednou si prohlédl fotografii, pak sáhl po novinách a porovnával kabelky na obou snímcích. Nemohl popřít, že jsou si až nápadně podobné.

„Náhoda, nebo důkaz,“ řekl jsem, a abych na úrovni sobě vlastní završil svůj triumf, nalil jsem poručíkovi ještě jeden šálek voňavého bylinkového té.

2

Poručík Vrána odešel, a vy si jistě myslíte, že jsme se dohodli. Nedohodli jsme se. Žádná přátelská atmosféra mezi námi nezavládla, spíš naopak. Mladý muž odešel nakvašený, rozladěný, možná i dotčený, že jsem nad jeho podezřením nejásal. Ostatně – podobně jsem se mohl cítit já, mohl jsem si hrát na uraženého, vždyť můj vklad k řešení „případu Boldiš“ byl, soudím, sdostatek cenný. Ovšem mně už podstatně méně záleží na uznání.

Ani však nechci tvrdit, že jsme se rozešli docela. Fotografie, které jsem poručíkovi ukázal, ho jako fachmana zaujaly, v první chvíli se ho dokonce zmocnilo něco jako nadšení, jako by chtěl říct, vidíte, že ti Boldišovi jsou zločinci, jenže pak najednou sklesl a už s ním nebyla řeč. Rozuměl jsem mu, protože vím, co se v takových situacích děje v lidské duši. Poručíkovi se stalo to, co se občas stává: dokud mohl bez zábran spřádat své domněnky, dokud mohl podezírat na základě jakýchsi nepotvrzených hypotéz, tedy nezávazně a neohroženě, všechno bylo v pořádku. Jakmile však narazil na reálnou stopu, polekal se. Možnost, že by Boldišovi byli zapleteni do nevyřešeného případu, k němuž došlo před dvěma lety, že by mohli být vinni, vinni dokonce oba, nejen paní Boldišová, jak to vycházelo jemu, ho vykolejila. Přitom kdyby ten mladý muž měl v té své kučeravé kotrbě jenom o trochu víc kritičnosti, samým štěstím by mě zulíbal jako svého dobrodince – vždyť jsem ho navedl na evidentní stopu. Ale kdepak! Poručíka můj objev zaskočil (ale třeba v něm zapracovala pouhá závist: mrzelo, rozhořčovalo, zlobilo ho, že mám štěstí na vyslídění případů, že mi nahrává i paní náhoda), a teď honem nevěděl, jak svou teorii sladit s tím, co jsem mu řekl, s čím jsem se mu svěřil. Vymlouvat jsem mu nic nemohl a ani nechtěl. Věděl jsem, že až se uklidní, sám přijde na to, co mně už – v té chvíli – bylo víceméně jasné. Kdyby paní Jela Boldišová měla být vražedkyní svého muže, musela by mít motiv, důvod… Člověk přece nemůže být tak špatný, zvrácený, aby mu jako důvod, jako motiv stačila jeho vnitřní potřeba.

Dál pokračovat nebudu, abych příběh nepředběhl. Zůstaňme u toho, že poručík mně – nejpravděpodobněji – záviděl šťastnou ruku, schopnost vytušit případ, onu přirozenou vlastnost, která mi před časem pomohla při objasnění posledních chvil Beňa Krče. Tenkrát se taky zdálo, že ten muž zemřel normálně, a pak se ukázalo, že to byla násilná smrt. Případ Beňa Krče je pro mě v tomhle okamžiku zajímavý vlastně i proto, že mě usvědčuje, ano, ať to zní jakkoli protismyslně, usvědčuje mě z otrocké závislosti na práci. Po onom případu jsem se totiž zařekl, že do něčeho takového se už v životě nepustím. Zpřetrhal jsem veškeré nitky. Řekl jsem si: jsem penzista, budu odpočívat. Ani na tu Komlóšovu slávu jsem nešel prostě proto, že jsem nechtěl. Byl jsem zvědavý, jak si žijí, to je fakt, ale nechtěl jsem se připomínat. Ani starému kamarádovi ne. Zlomená ruka byla jen pouhá záminka, malá školácká výmluva, kterou mi náhodou přihrál osud. Milan Komlóš to zřejmě pochopil a už se neozval. Mrzelo mě to, ale na druhé straně mi to bylo lhostejné. Vpravdě jsem mu vyčítal jedině to, že neodpověděl na mé blahopřání. Poděkovat mně, to tedy mohl. Napsat, zatelefonovat, po někom vzkázat. Ale to ne, urazil se, soudruh major! A třeba prostě zapomněl nebo se k tomu nedostal.

Rozhodl jsem se, že se budu věnovat bylinkám. Částečně to souvisí s mou chorobou. A tak jsem spojil příjemné s užitečným. Navíc jednoho dne přišel Luboš Flaška, fotograf, který mi dělal „umělecké fotografie“ pro mou fiktivní dceru, a nabídl mi fotoaparát. Soudruhu Kalasi, řekl, vy jste si mě svého času získal. Na mou duši, já si vás oblíbil! Vy jste mě napálil, a to se podaří málokomu. Uvěřil jsem, že máte dceru, a vy jste zatím sám jak hruška v širém poli! Mám tady pro vás takovou věcičku, jistě vám dobře poslouží… Jeho dar – starou milonu na svitkový film – jsem přijal, pochopitelně pod podmínkou, že to nebude dar, ale že uděláme normální obchod. Nemusel jsem ho, kšeftsmana, dlouho přesvědčovat. Chvíli se zdráhal, pak si dal říct, shrábl tři stovky, z legrace, nebo aby zahnal rozpaky, poznamenal, že v bazaru nebo od starožitníka by dostal o stovku víc, ale já věděl, že bájí, až se mu od pusy práší. Kdopak ze sběratelů starožitností by měl dneska zájem o fotografický aparát, který si ještě před několika lety mohl koupit každý fotoamatér? Nechal jsem ho ale při tom, ať má radost, že na mně trhl. Ostatně aparát mi přišel vhod, ačkoli nikdy předtím jsem nefotografoval a k téhle málem umělecké zálibě jsem ani neměl sklony. Teď jsem měl milonu a mohl jsem na potkání zvěčňovat všechno, co se mi připletlo do cesty. Lidi i byliny. Bylinky především. Rostliny léčí, zatímco lidé… Leckdy ubližují i tváře z fotografie… Možná jednou udělám dobrý skutek: nějakou školu obdaruji neumělou sbírkou snímků, herbářem… Obdaruji, a oni se mi vysmějí, že mají mnohem modernější učební pomůcky i na botaniku, co s fotosouborem rostlin od nějakého fotoamatéra?

Nedal jsem se však svým – nejspíš opodstatněným předpokladem znechutit. Žil jsem v relativní pohodě. Škola ode mě herbář sice nechtěla, zato mě požádali o několik besed „O těžké a odpovědné práci našich příslušníků“. Pedagogický sbor jsem obvykle zklamal, protože mě ani nenapadlo, abych vykládal nabubřelé fráze o naší práci. Děckám jsem vyprávěl všelijaké skutečné historky. Čím jsem byl populárnější mezi drobotinou, tím méně jsem vyhovoval učitelům, a tak sešlo z besed. Dobré dva tři roky jsem žil opuštěně. Ani kamarády jsem neměl. Dokonce na mě zanevřel i můj společník od jednoho stolu v hostinci, doktor Karnický. Vsugeroval si zřejmě –, že jsem zavinil „pád“ jeho syna. Zaboha nechtěl pochopit, že lékař, který se zpronevěří svému poslání, už nemá právo na bílý plášť, o důvěře pacientů ani nemluvě. Nebo to naopak pochopil, a proto si dobrovolně sáhl na život. Když se nad tím zamyslím: kolik morfinu a jiných přípravků, určených pro těžce nemocné lidi, to povedené kvítko zaneslo tomu lotrovi Igoru Lakatošovi, aby si měli čím navozovat „snové stavy“, aby si mohli malovat život narůžovo, aby snadněji dokázali zpracovávat děvčata… a kolik dalších „aby“! Nestaral jsem se o to. Erotomany, narkomany, feťáky jsem dávno pustil z hlavy. Dřív nebo později je čeká rozpad. Zbudou po nich splasklé bubliny a trochu kalu.

2il jsem… Zil jsem navzdory chorobě, které se nezbavím. 2il jsem svůj svět, klidný, vyrovnaný, nerušený… A pak si přijde poručík Vrána, a všechno by mělo být zase zcela jinak? Rozešli jsme se, aniž jsme se dohodli, nicméně… 2apomněl jsem na svá předsevzetí, že se už do žádného případu nepustím.

Dnes si nedokáži vysvětlit, jak se to mohlo stát. Vždycky jsem se pyšnil, že se umím dokonale ovládat, že na mě nějaké nástrahy neplatí. Úspěšně jsem odolával i tlaku objevené souvislosti mezi svou fotografií Boldišových z Luhačovic a snímkem v Naší ochraně, řekl jsem si: být na stopě ještě nezavazuje k činu, ostatně nesloužím, jsem odepsaný, člověku občas proletí hlavou ledasco, nadřízení uznali, že jsem nemocný, že potřebuji odpočinek a léčení, že náročná služba by mě vyčerpávala, tak tomu bylo, tak tomu mohlo být, a já uvěřil, neboť jsem uvědomělý, jsem disciplinovaný, co na tom, že všechno mohlo být naopak, že moje nemoc mohla být záminkou, jak se mě bezbolestně, taktně a snadno zbavit? Ačkoli to byly neradostné myšlenky, nebránil jsem se jim. Člověk dozrává i tím, že přemůže žaly ve své duši, že se jim nepoddá, ať jsou sebebolestivější, sebehlodavější, byť měly myší, krysí zoubky, byť měly bobří zuby! Duše dokáže být odolnější než nejtvrdší dřevo, jen se musí vědět, jak ji chránit.

A já tu svou dušičku chránil tím, že jsem se zaměstnal. Vypracoval jsem si přesný plán sběru bylin. Naučil jsem se zacházet s léčivými rostlinami a získal jsem poznatky o škodlivosti některých z nich. Lidé se mi zpočátku divili, pak začali obdivovat mou houževnatost. Stával jsem se uznávaným odborníkem v oboru „lidového lékařství“. Se sběrnami léčivých rostlin jsem však nespolupracoval. Nechtěl jsem svou zálibu změnit ve výdělečný podnik. Nevzrušovalo mě, že jiní lidé při troše úsilí a zručnosti vytloukali z kdejakého zeleného lupení těžké tisíce. Mé nároky na životní potřeby určuje lékař: „Pane Kalasi, dopřejte si kvalitní maso! To je pro vás ten nejlepší lék!“ Takže kvalitní maso, mému důchodu přiměřeně, přesněji nepřiměřeně drahé, žádné laciné klobásy, a inzulín. Maso stojí hodně peněz, ale já jsem dobrý hospodář. Bývaly doby, kdy nám muselo stačit méně. Vím, můžete říct, že to bylo dávno a dneska je svět jiný… Sbírám bylinky, které potřebuji, připravuji čaje pro známé a studuji, to především, protože svět rostlin je tak rozmanitý a bohatý, že člověk ho dokonale nepozná a nezvládne do smrti, ať se snaží sebevíc. Dva životy bych potřeboval, abych mohl říct: Tak, Jakube, dopracoval ses k vědomostem mistra! Učeň, tovaryš, to je má nynější bylinářská úroveň, ale dostačuje, abych přichystal té, kterým mohu pohostit i tak vzácného hosta, jakým byl poručík Vrána. A našla by se u mě i čajová směs, kterou bych mohl nabídnout majoru Milanu Komlóšovi.

Komlóš!

To už jsem, vážený čtenáři, věděl, že se řítím z kopce. Zvažoval jsem, okřikoval se, sám sebe přesvědčoval, že poručíkova návštěva mě nevzrušila (nanejvýš potěšila), a zatím jsem si už hledal cestičky, záminky, jak se dostat k náčelníkovi, aby si nemyslel, že jsem přišel jen tak na přátelský kus řeči, aby mu bylo od první chvíle jasné, že jsem se dostavil pracovně.

Přestože poručík na mou luhačovickou fotografii nezareagoval tak, jak podle mého názoru zareagovat měl, i když ho koneckonců nenadchla souvislost, kterou jsem mu naznačil, najednou jsem cítil, že se musím angažovat, že bych to ani nebyl já, kdybych nepodnikl něco účinného, čím bych mladému muži pomohl, třebaže, řečeno po pravdě, od případu Boldiš-Boldišová v té podobě, jak mi ji naservíroval poručík Vrána, jsem si moc nesliboval, prostě, chyběl mi přesvědčivý motiv. Poručík nicméně potřeboval mou podporu, to mi bylo jasné, potřeboval morálně podepřít, a tak bylo načase, abych jednal.

Natolik se v lidech vyznám, abych prokoukl Vránův problém. Poručíkovi nešlo o to, zda vyšetřovat a jak vyšetřovat. V těchhle věcech byl doma, stačila profesionální rutina, paní Boldišovou vzít do parády, a do týdne by věděl všechno. Šlo mu o zcela jinou, nejspíš směšnou, malichernou okolnost. Při svých úvahách vycházel z toho, že před náčelníka nemůže předstoupit jen tak, bez motivu a oznámit: „Soudruhu náčelníku, zahájíme vyšetřování proti vdově Jele Boldišové, protože si myslím, že se přičinila o smrt svého muže.“ Milan Komlóš je tolerantní člověk, se smyslem pro legraci, ale po takovémhle hlášení by s poručíkem zaručeně vyrazil dveře. Tudíž jsem měl onu informaci zprostředkovat já. Já měl být nástrojem mladého muže, který si před časem pro mě nenašel chvíli a šel jsem mu na nervy, když jsem mu telefonoval. Nejsem pomstychtivý, vím, že za osobní antipatie lidé nemohou. Ani já nejsem radostí bez sebe, když slyším o poručíkovi, proč by měl zářit nadšením on, když je řeč o mně?

Jistě, trochu jsem mu zazlíval, že mě chce zištné využít, přičemž si sám nedá ani tolik práce, aby mě přímo a slušně požádal. Spoléhal, že se dovtípím, že se ve mně rozehraje každá žilka a sám se pohrnu do akce. Kalkuloval s mentalitou obyčejného, v podstatě jednoduchého člověka, který jedná živelně a hrne se do všeho, co mu může způsobit radost a vnitřní uspokojení. No ano, kalkuloval správně. Odhadl mě přesně. Což nebylo tak těžké, znal mě přeci. Počítal s tím, že starý znuděný člověk zabere, když se před ním začne rýsovat možnost vzruchu. Marnivý Jakub Kalas udělá vše, aby mohl ukázat, jak je svědomitý, pracovitý, bystrý! To si o mně myslel můj bývalý kolega. Měl jsem mu zkazit radost, navíc když měl pravdu? Málokdy se stane, že nepomohu lidem, když za mnou přijdou s nějakou prosbou. Dokonce mohou přijít s nevyslovenou žádostí…

Moje úloha v poručíkově plánu byla jednoduchá: obléknu se, sednu do autobusu (nebo pro mě přijedou autem? – panečku, to by bylo), zaklepu na dveře Komlóšovy pracovny a z titulu nerozborného kamarádství pošeptám náčelníkovi do ucha: „Milý šéfe a příteli, mám na srdci tohle: Když šlo o Beňa Krče, měl jsem absolutní nos, sám jsi ocenil mé ‚kriminalistické‘ schopnosti. Nu, a teď se mi znovu zdá, že došlo k trestnému činu… V tomhle případě sice nemám po ruce žádné věcné důkazy, a nejspíš je asi ani mít nebudu, ovšem mé bylinkářské zkušenosti a znalosti o toxických účincích některých rostlin, o možnosti jejich zneužití mi zavdávají důvod k tomu, abych si mohl myslet, že paní Jela Boldišová zamordovala svého muže nebo mu k smrti dopomohla…“ Takhle si to poručík Vrána představoval, takhle jsem to měl provést.

Já mu ovšem naznačil, že muž jeho formátu se nesmí bát rizika, riziko nesmí být překážkou v práci. V naší práci není úspěch nikdy zaručen. Cožpak se nestává, že se zvoře i nejjasnější případ? Ale stává se to, protože život je přepestrý, každý čin má desítky alternativ. Než zjistíš, zda jsi volil, jednal správně nebo nesprávně, než si uvědomíš, že ses vydal po falešné stopě, tvůj protivník se dávno bezpečně skryl, možná ti dokonce stojí za zády a baví se na tvůj účet. Poručík Vrána by sotva snesl, aby si z něho nějaký kriminální živel dělal šoufky. Poručík je sebevědomý člověk, náramně citlivý na svou důstojnost. Moje fiasko by mu tak nevadilo. Co je mi po nějakém Jakubu Kalasovi! Může být rád, že jsem si na něj vůbec vzpomněl! A mně se to vlastně zamlouvalo. Být nástrojem v rukou opatrného profíka, to je přece ohromně zábavné. Být nástrojem, a triumfovat! Položit na stůl loženého durcha! A inkasovat za flek, ré, tuti, boty, kalhoty! Jakub Kalas a fiasko? To těžko! Snad právě tahle možnost, tahle trhlinka v poručíkově plánu mě postrčila k činu.

Půjdu, řekl jsem si po třetí slivovici, povzbuzený a rozkurážený drogou víc nebezpečnou než oblažující, na niž zašel inženýr Boldiš a předtím můj známý Beňo Krč. Byl to také alkohol, který vyvolal konflikt, jenž poručíka – aspoň tak mi vycházejí počty – upozornil na mladou Boldišovou. Ani ne dva měsíce po mužově smrti si vdovička klidné chodila do jednoho nočního podniku v Topoľné, v tom našem malém městě, usazeném v nížině uprostřed polí, bavila se, veselila, a pak nevěděla, jak setřást dotěrné mužské… Myslím, že zvlášť tenhle incident poručíka popudil…

V případu, o němž se zmiňuji, musela zasáhnout pořádková hlídka. K maloměstskému hotelu se dal zavézt i poručík Vrána. Když dorazil, v recepci se už údajné schylovalo k smíru. Zahraniční montér se uniformovaným příslušníkům omlouval, lámanou slovenštinou vysvětloval, že to ona, paní Jela, trochu přebrala a pak na něj naléhala, on že dobře chápe potřeby osamělých žen, sám je rozvedený, neuznává předsudky, ale když mu mladá paní začala fňukat na rameni, lepit se na něj a sahat mu bůhvíkam, to už bylo i jemu nepříjemné. Navrhl, aby šli k ní do bytu. Odmítla, řekla mu, že je prasák jako všichni chlapi a myslí jenom na to jedno. Třebaže jejímu spílání nerozuměl, pochopil, že říká něco ošklivého, urážlivého, a tak jí jednu vrazil. Načež začala ječet, až se sběhl celý personál kavárny včetně šatnářky, kuchařů a vedoucího. Co si měli počít? V zájmu klidu a dobré pověsti podniku zavolali na Bezpečnost. Poručík měl sto chutí sbalit oba, paní Jelu i toho Němce, a poskytnout jim zasloužený nocleh na záchytce, ale pohled na jejich opilé obličeje ho především zhnusil. Dejte jim blokové pokuty za rušení veřejného pořádku, řekl chlapcům z hlídky a sám se spokojil legitimováním výtržníků. U Jely Boldišové (snad si ani neuvědomil, že se nedávno setkali na vinici, nebo ano?, na to jsem se ho nikdy nezeptal) si všiml data narození: 14. listopadu… Hele, narozená ve znamení Stírá… Od té chvíle nepřestal myslet na inženýra Jozefa Boldiše (jenže proč by myslel na Boldiše bez souvislosti s vinicí, domkem a láhví borovičky?, takže přece jen už tehdy v hotelu se mu to všechno muselo v hlavě srovnat, už tehdy ho nejspíš začala pronásledovat možnost vraždy…).

Tak nějak se to muselo v poručíkovi poskládat, takový byl závěr úvah, které mu nedávaly pokoj, a já si řekl, že mu pomohu. Pokud se ovšem moje účast v tomto případu a při jeho řešení dá pomocí nazvat.

3

Major Milan Komlóš, náčelník okresní správy, byl na poradě. Schůzoval. Okresní dům osvěty svolal aktiv. A protože se mělo mluvit také o otázkách hospodářské kriminality a způsobech, jak jí předcházet, pozvali náčelníka a několik dalších odborníků ze sboru.

Čekal jsem snad hodinu. Možná déle.

Náčelník přišel rozlícený, rozpálený, nevrlý. Vpadl, vletěl do pracovny. Poslušně jsem se šoural za ním, ačkoli jsem byl taky otrávený, to čekání na chodbě mne připravilo o všechnu náladu.

„Člověče, měl jsem se narodit jako osvětář! Těm se panečku žije! Vypracujou si plán činnosti, vymyslí si témata seminářů, vyprodukujou si akce, pozvou si tě, a ty mluv, kaž, informuj, zabezpečuj! To by bylo něco pro mě: zvát lidi, odborníky, fachmany, šířit osvětu, dovolávat se lidského svědomí, odvolávat se na uvědomělost… Kdepak výkonná funkce, to je fuška… Jako bych já mohl za to, že se v okrese krade! Odhalili jsme ve fabrice rozkrádačku, a ještě mám vysvětlovat, jak k něčemu takovému mohlo dojít. Můžu za to, že na světě jsou nenažranci? Já jsem osvětář, já vychovávám? Mě za tu práci platí? Neplatí, ale vychovávám! No ovšem! Pozvou si mě na aktiv, a soudruhu náčelníku, povídej, co děláte, aby se nekradlo, aby naše společnost, naše společné vlastnictví byly zabezpečené… Přitom sondují, vyptávají se, jsou zvědaví na detaily, na perličky, na drby, a kohopak jste už zašili a kohopak ještě zašijete, a bude z toho nějaká senzace, malá okresní detektivka? Co jim mám na to odpovědět? Fakta? Fráze?“

Klesl na židli, až zaskřípěla, zaúpěla. Sténavý zvuk rozeschlého dřeva mě na okamžik vrátil do dětství, kdy jsme si hrávali se všelijakými kousky dřeva – kde by tenkrát chudé děti přišly k pořádným hračkám, měli jsme jen to, co jsme si sami vymysleli.

„Promiň,“ vzpamatoval se Milan Komlóš, „v poslední době zjišťuju, že nějak moc řečním. Naštvu se, všechno ze sebe bez rozmyslu vysypu, a pak mě mrzí, že jsem se dal strhnout a řekl jsem možná i to, co jsem neměl.“

„Přede mnou můžeš hovořit otevřeně,“ uklidnil jsem ho. „Jen se vypovídej, když ti to pomůže.“

Přikývl. Nepřítomně, mdle.

Viděl jsem mu na tváři, že je nesmírně unavený.

„Někdy je toho na jednoho moc,“ postěžoval si, „a já stárnu. Dali mi kapitána, pak majora, povýšili mě! Mělo to být něco jako povzbuzující injekce, abych do penze vydržel. Vydržím, samozřejmě že vydržím, ale už mě to zmáhá. To tempo dnešního života pro mě není. K čertu, nejsem robot, abych pořád jen makal a makal! Pořád jen úkoly a úkoly!“

„Musíš si práci líp zorganizovat,“ poznamenal jsem. „Neber si toho tolik. Máš schopné lidi, ať dělají oni. Mladí potřebujou prostor.“

Náčelník si mě chvíli zkoumavé měřil. Byl to pohled, jakým sondujeme člověka, který nás právě zklamal. Pohled smutný, vyčítavý. Ale třeba jen pohled špatně zastírající únavu.

„Copak jim ho nedávám? Mají ho víc než dost! Dělat umějí, ale co je to v naší profesi platné, když jim chybí praxe a zkušenosti? Pověřím je samostatným úkolem – a trnu, jak to dopadne. Jestli chci klidně spát, musím mít dokonalý přehled o všem, co se na správě děje. Každé ráno, když sedám ke svodkám, se strachuju, co se mi zas sesype na hlavu.“

„No vidíš, a jsme u toho, měl bys svým lidem víc důvěřovat,“ podotkl jsem opatrně, abych náčelníka ještě víc nepodráždil.

Přesto na mě vyjel – způsobem jemu vlastním:

„A co ty? Ty někomu věříš? Jenom sobě! Jen si vzpomeň: ve službě ses honil po rajónu, zatímco jiní se koukali ulejt! Nedal sis říct, že kdyby něco, někdo zasáhne. Ve službě jsi chtěl mít svůj úsek pod kontrolou. Taky ses na nikoho nespoléhal, jenom na sebe. Tomu já říkám odpovědnost.“

„Ale ty ses na mě spolehnout mohl. Věděl jsi, že si odpovědnost připouštím. Jenže dneska si myslíš, že mladí si ji třeba nepřipouštějí… Vypadají tak lehkomyslně… A já dneska už vím, že odpovědnost je dělitelná.“

Major se na mě zaškaredil.

„Jsi nějak moc chytrej, Jakoubku,“ ušklíbl se. „Přisvojuješ si moderní názory, vyvíjíš se. Ostatně… možná máš pravdu. Já ale zůstanu při svém – tradičním – názoru. Snaživé dělení odpovědnosti může vést k alibismu. Moji lidi mají odpovědnost, každý svou. Já odpovídám za všechny. Odpovídám, a unavuje mě to. Práce mám nad hlavu a síly mě opouštějí. Navíc mě trápí srdce a týrá záducha.“

„To bude z nadměrné hmotnosti,“ řekl jsem moderním fyzikálním termínem, abych náčelníka přeladil na veselejší strunu. „Abys neměl dojem, že na tebe zapomínám, něco jsem ti přinesl… To ti určitě pomůže…“

Podal jsem mu pytlík. Otevřel ho, odsypal si drogu do široké dlaně a přivoněl.

„Jakube, ty ses dočista pomátl! Co s tím budu dělat? Víš, že jsem si nikdy nepotrpěl na léky.“

„Vař si čaj,“ poradil jsem mu. „Polévkovou lžíci směsi zaliješ vařící vodou a za čtvrthodinku máš výtečný nápoj.“

Nasypal drcenou směs zpět do pytlíku.

„A co je to za neřádstvo?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Zaručeně účinné,“ řekl jsem. „Kořen smetanky lékařské, oddenek pýru plazivého, nať řebříčku obecného a violky trojbarevné, trocha kůry krušiny a k zlepšení vůně a chuti hodně lipového květu. A mohlo by se přidat něco jahodiní.“

Major zakroutil hlavou.

„Jakube, ty jsi vážně fantasta. Nedivím se tvé ženě, že to s tebou nevydržela. Kdo ví, cos doma tropil, že ti utekla. Určitě jsi jí bylinami zasmrděl celý byt.“

Nebyl bych upřímný, kdybych tvrdil, že se mě majorova slova nedotkla. Zazlíval jsem mu, že zabrousil do věcí, na které jsem raději nemyslel. Zabrousil do nich, ačkoli nemusel. Sám přece nejlíp věděl, že předtím, než mě žena opustila, jsem se sběru bylin nevěnoval. Kdepak tenkrát já a bylinky! Ještě tak stará myslivecká nebo podobná specialita, která také zdánlivě souvisí s přírodou. Moje žena – v tom bylo něco docela jiného. Major to věděl, znal i onoho smrkáče, který ji pobláznil, a přece… Chtěl se bránit, a tak útočil. Běžná praxe mezi lidmi. Já mu to ale nevyčítal. Člověk je velký tím, že dokáže být tolerantní, a já jsem si přál ještě povyrůst. Přesto jsem se rozhodl, že zachovám majorův styl, „tóninu“, kterou nasadil:

„Právě že nic, Milánku, nic jsem netropil. Naopak, ona si našla mužského, který uměl řádit. Prý jí snášel i modré z nebe – pod ta její zářivá očička. A tys o tom věděl a víš, a mně jsi nic neřekl…“

„Brzdi, Jakube,“ řekl major a sám zařadil zpátečku. „To, co říkáš, jsou mi novinky! Můžu ti odpřisáhnout, že o té tvé jsem už dávno nic neslyšel.“

„V pořádku, soudruhu náčelníku,“ přistoupil jsem na jeho pochybný mírotvorný návrh. „Tvoje slovo je pro mě zákon. Ale z toho té si netrop legraci. Dělej si odvar a pravidelně ho pij.“

„A proti čemu je to dobré?“ zeptal se mírně ironicky. „Nerad se nalévám kdejakým tím… Rozumíš, chci vědět, proč tu bryndu pít.“

Proti rozepři byl, ale na takt si nepotrpěl, mou s láskou připravenou směs klidně označil za bryndu. Řekl jsem si, že bude správné, když mu odpovím stejně peprně a jednoznačně:

„Proti tloušťce!“

„Jo tak,“ povzdechl si major Komlóš a zaznělo to, jako by se ve mně zklamal dvojnásob. „Ty si taky myslíš, že jsem tlustý jako prase?“

Přišlo mi ho líto. Už proto, že – upřímně řečeno – nebyl daleko od pravdy.

„Nemyslím si to, Milánku,“ řekl jsem, „jen se mi nelíbí, že přibíráš.“

„Ale ano, myslíš si to, a máš pravdu!“ rezolutně prohlásil náčelník. „Všichni si to myslíte, a máte pravdu. Už ani pásek nedopnu, musím si ho dávat šít na míru… Makám jak robot, jsem nervózní a pak se cpu a přibírám. Až já budu v penzi, nemysli, že se budu párat s bylinkami. Budu běhat, sportovat! Pěstovat kulturistiku! Až mi bude šedesát, začnu chodit za ženskými! A to budeš koukat, jaké si budu vybírat parádní kočky!“

Rozesmál se vlastnímu fantazírování, a jako by ho vyměnil, najednou to byl úplně jiný člověk, milý, otevřený, kamarádský. Pravda – sama o sobě – sice skličuje, ale také povznáší.

„Jakoubku, kamaráde, ty mě umíš vždycky potěšit. Jednoho naštveš, do krve ho urazíš, ale zlobit se na tebe nedá. Vždyť my jsme, chlapče, stejní, jako rodní bratři. Nespokojení a pravdomluvní blázni. Někdy, když mluvím s lidmi, mívám pocit, že odříkávají předem naučené texty. Samé fráze! Hovoří moudře, učeně, učesaně, jenom ne upřímně! K upřímnosti bys je nedonutil ani klackem. Bojí se, že bys jim dohlédl na dno těch jejich mělkých dušiček. Jde mi na nervy, když vidím, že i ta slova mají vypočítaná na efekt. Co je to za život? Co je to za lidi, když jenom kalkulujou?“

Upřel na mě málem dojatý pohled:

„S tebou se dá mluvit od plic, Jakoubku, ty jsi prostě kamarád!“

„Kdybys, Milane, nekecal,“ řekl jsem, „nejde ti to k pleti. Kamarádi jsme, ale od ostatních lidí se zas tak moc nelišíme. Občas se na sebe koukáme růžovými brýlemi, to je všechno.“

„A to je snad chyba?“ zeptal se naléhavě, jako by se mu můj názor nezamlouval.

„Nevím… Snad ne. A možná ano. Člověk se má projevovat tak, jaký je.“

„A tvrdím něco jiného? Říkám totéž!“ rozohnil se náčelník. „Já mluvím vždycky pravdu! Nic si nepřikrašluju ani nepřizpůsobuju. Žádné růžové barvičky si na pomoc neberu. Naopak. Zásadně o všem mluvím otevřeně, to bys měl vědět. Mívám z toho problémy, musím vysvětlovat. ‚Soudruhu, jak jsi to myslel?‘ Povím, vysvětlím, jak jsem ‚to myslel‘, a oni zase: ‚Dobře, soudruhu, ale to přece nemůžeš. Ty, v takové funkci! Zapomněl jsi na takt. Mluvíš, promiň, jako nějaký kočí, to se nehodí. Jako by takt byl přednější než pravda! Jako by jenom kočí dokázali říct pravdu! A naopak: jako by náčelník Bezpečnosti nemohl mluvit jako občan. To si mám dávat pozor na slova, protože z mé huby znějí ostřeji? Jako dneska na aktivu… ‚Soudruhu náčelníku, mohl bys nám povědět, jaká opatření jste udělali, aby v Chempě nedocházelo k rozkrádání?‘ Já na to: ‚Soudruzi, a co kontrolní orgány v závodě? A vedoucí pracoviště? A ostatní složky? Rozkrást tolik zboží, to přece není jen tak. A proč mlčeli družstevníci, když věděli, že proplácejí faktury za hnojivo, které nedostali? Proč nezasáhly kontrolní orgány družstev? Jsou vůbec v družstvech kontrolní útvary, nebo si příslušní odpovědní hospodářští pracovníci hospodaří, jak jim to vyhovuje? Bezpečnost dělá, co může, taky preventivně působí, ale copak my můžeme chodit po závodech, po podnicích, a soudruzi, přišli jsme si vás zkontrolovat?! Vždyť by se nám vysmáli. Svědomitě musí nejdřív pracovat civilní kontrolní a řídící složky! My svoje úkoly plníme!‘ To jsem jim řekl. A oni hned: ,Soudruhu náčelníku, nemusíš se hned urážet. Tvoji lidi jsou přece taky kritizovatelní. ‚Ano, jsou, ale kritizujte nás za to, co děláme špatně. Nekritizujte nás za lajdáctví jiných. Děláte si z nás šoufky, smějete se policajtským vtipům, ale když vám to v civilu zaskřípe, to jsme vám dobří. A my nemůžeme říct, že nezasáhneme, protože představujeme lidovou moc tohohle státu a chráníme zájmy jeho čestných občanů. My představujeme i vás, soudruzi, vaše a naše společné zájmy!‘ Měl jsi, Jakoubku, vidět, jak vyvalovali oči. Dnes hovořit o takovýchhle věcech! To tu dávno nebylo. Ještě tak osobní zájmy, podnikové zájmy, resortní zájmy… ,Soudruhu náčelníku, nemyslíš, že nám sem zatahuješ fráze?‘ ozval se jeden. Já na to: ,Jaképak fráze? Co jsou podle vás fráze?‘ ‚No, soudruhu náčelníku, my jen, že vytahuješ samozřejmé věci.‘ ,Vytahuju, protože pro někoho tak docela samozřejmé nejsou! Kdysi jsme si dělali legraci z hesla Co je tvoje, to je moje, a co je moje, do toho ti nic není! Dneska bohužel máme s tímhle názorem vážné problémy. Řekl bych, že nejvážnější!1 Naštvali mě. V Chempě krade vedoucí expedičního střediska, předseda družstva nařizuje proplácet faktury za hnojivo, které se do družstevních skladů a na pole nedostane, zato ho vesele rozprodává nějaký šmelinář z Barev a laků, a já mám vysvětlovat, jak se to mohlo stát! Naštval jsem se, až mě musel uklidňovat sám ředitel osvětového domu. Prý: ‚Soudruhu náčelníku, my přece víme, že vaše okresní správa pracuje vzorně, uznejte ale, že taky ostatní soudruzi mají právo vyslovit svůj názor.1 ‚Copak jim na to právo sahám? Copak jim ho beru? Ať si mluví, až si jazyk vymluví, ale ať nejdřív zváží, co mluví? Poklepal mě po rameni a povídá: ‚Po aktivu si zajdeme na frťana? Nepije, kluk, ale na frťana zve. ‚Byl za mnou táta. Přinesl mi bělovici. Takovou jste, soudruhu náčelníku, ještě nepil! Božíhodové pití! Jenom pro vzácné hosty. Pálenka z bílých švestek. Z Bošáce. Hotová báseň! Penězi k nezaplacení, aspoň ne pro každého. Vám ale naleju zadarmo, haha! Abyste viděl, jak si vás vážím? Smál se, uličník, a já na to, aby si nemyslel, že jsem nějaký zpustlík: ‚Po aktivu, soudruhu řediteli, musím na správu. Dodělat tu rozkrádačku‘. Pochopil a možná se dokonce zastyděl. Prima chlapík, nic do větru, i když se tak tváří. No, dneska to už asi jinak nechodí. Tváří se, tváří, a zatím jsou tihle mladí seriózní a možná úzkostlivější, než jsme bývali my. Síří v okrese osvětu. Jestli to bude dělat svědomitě, to se namaká. Ještě se mi nestalo, aby mě osvětář pozval na takovouhle akci. Tenhle mě pozval první.“

„Určitě si tě váží,“ poznamenal jsem.

„Ať si zkusí nevážit!“

Major Komlóš se zasmál. Z dlouhého povídání mu vystoupil pot na čele. Vymluvil se a odlehlo mu. Myslím, že mu už ani nezáleželo na tom, zda s ním souhlasím, zda mu dávám za pravdu. A třeba mu ani o pravdu nešlo, prostě ho štvalo, když se lidé vyvlékali z odpovědnosti jako z chomoutu. A vůbec, copak je odpovědnost nějaký chomout?

„Vyčerpává mě to,“ ještě jednou si postěžoval náčelník. „Ještě nikdy se mi nestalo, aby mě práce tak strašně vyčerpávala jako teď.“

„Radím ti, vař si té, hned po ránu, a pij ho horké, tak působí nejblahodárněji, a nevynech ani den,“ dolaďoval jsem vlastní strunku.

„Na mě blahodárně působí všechno!“ sebejistě, přesněji sebeznale prohlásil náčelník, ale tak jednoznačné to s ním asi nebylo, protože vzápětí jako by zapochyboval; možná ho popudila vlastní slova, maska, kterou si nasadil. Ovšem na jednoznačnou sebekritiku v ten den naladěný nebyl. „Ani oslava povýšení, malé domácí hody, na které jsi neráčil přijít, mi neuškodily. Tedy, jak se to vezme… přibral jsem kilo.“

„Mrzí mě, že jsem ti nemohl přijít poblahopřát,“ omlouval jsem se, ale raději jsem měl jeho poznámku přeslechnout. Náčelník se mých slov chytil a patřičně je okomentoval: „Jasně! Když je ve hře ženská, přijít nemůžeš, ženská je přednější než starý kamarád. Zato stačí, aby ti něco nakukal poručík Vrána, a jsi tu jako na koni…“

„S tou ženskou se mýlíš,“ řekl jsem, „a ani s poručíkem to není tak, jak si myslíš.“

Náčelník však mou obranu hravě smetl:

„Mě za nos vodit nebudeš, Jakoubku, to mi věř. Mimochodem, ta tvoje Františka je znamenitá žena.“

„Ještě řekni, že ji znáš,“ unikla mi zvědavá poznámka. „Nejde o to, jestli ji znám. Důležité je, že vím, jaká je, a k tobě by se hodila, to musím uznat. S žádným mužským ještě nic neměla. Obávám se, že tě klofne. Je jí pětatřicet a čistá je jak lilie. A není ani trochu náladová. Na tvém místě bych ji bral všemi deseti. Moje dcera ji zná a tvrdí, že té ženy je pro obyčejného mužského škoda, navíc když je to bývalý policajt… Já si naopak myslím, že by sis ji zasloužil. Ty ano, Jakoubku.“

„Jen ať si ten poklad najde něco extrovního. Do téhle hry já nevstupuju.“

„Nevstupuješ?“ náčelník se vědoucně zasmál. „Nebo tě diskvalifikovala?“

„Neměla kdy a neměla proč.“

Náčelník zvážněl.

„Tak tohle ti věřím… Při tvé nátuře… No, nemrač se. A vyklop, co jste si zase spískali s Vranou?“

„Radši mi řekni, co víš od něho ty,“ řekl jsem. Musel jsem vědět, jak poručík postupoval.

„No… něco mi naznačil. Asi v tom smyslu, že nějaké novinky máš pro mě ty,“ řekl náčelník hlasem totálního šéfa. „Já a novinky? Tak já mám novinky?!“ skoro jsem se rozčilil. Ten poručík je ale liška podšitá! Přijde si za mnou, aby se sám před náčelníkem neshodil, a mě klidně předhodí šéfovskému majestátu, aniž si připustí, že případný výsměch mně bude stejně nepříjemný jako jemu! Ještě že Milan Komlóš je povaha nestálá a obratem dokáže zapomenout na posměšky. A pokud jde o mě, ví, že nejsem zvyklý zbůhdarma měřit cestu. Když už vykročím, tak zpravidla za jasným cílem.

„No, jen se nevytáčej a mluv!“ vyzval mě náčelník. „Čas jsou peníze a já mám práce nad hlavu.“

Začal jsem zeširoka, aby viděl, že já s časem problémy nemám:

„Pravda je, že poručík Vrána za mnou opravdu byl, navštívil mě a naznačil mi, že ví o případu, který by se asi měl vyšetřit… Co se poručíkova problému týká, soudím, že ve hře zatím není nic určitého, tvůj maník staví na dohadech, opírá se jenom o určité signály, které zachytil… Neříkám, že by nemohl být na stopě, to ne. Ostatně stopa se při troše námahy vždycky najde… Jo, a když ti už poručík vybreptal, že já pro tebe něco mám, tak se vlastně nemýlil. Myslím, že jsem narazil na případ. Na faktický případ… Nejzajímavější je, že to, co jsem objevil já, do jisté míry potvrzuje opodstatněnost poručíkova podezření. S čímž on nepočítal. Ale udělal dobře, když se za mnou vypravil.“

„V pořádku, Jakoubku, ale teď už mluv jasně a k věci!“ náčelník mě vrátil z cesty dlouhých meditací.

Akceptoval jsem jeho požadavek, beze slova jsem mu na stůl rozložil své materiály, vysvětlil jsem, k jakému podezření jsem na základě snímků došel, dokonce jsem přiznal, že snímek v Naší ochraně mě okamžitě tak fascinoval, že jsem zavolal do Kmenice pod Slaným vrchem a vyplatilo se mi to: padl jsem na Jožku Peprného.

„Na toho strážmistra?“ zeptal se náčelník.

„Na nadporučíka Peprného,“ řekl jsem. „Na zástupce náčelníka dopravního inspektorátu.“

Náčelník reagoval spontánně:

„Tak náš Jožka zakotvil u dopraváků!“

Pak se zamyslel. Mám dojem, že v té chvíli zapomněl na poručíka Vránu, zapomněl i na mé snímky. Dal se unést vzpomínkami. Vypnul. Střásl ze sebe tížící závaží starostí a v duchu si přivolal Jožku Peprného. Znali jsme ho dobře. Oba. Po válce u nás sloužil v hodnosti strážmistra. Později, už jako ženatý, to ještě tak pět let táhl s námi, než se dal přeložit do rodného kraje. Tuším, že mu tehdy zemřel otec a matka zůstala sama. Musel se o starou paní postarat. Jožka byl dobrý a pozorný syn. Každý týden balíček s buchtami a bábovkou, to chystá matka jen pro hodného syna. A on ty balíčky dostával pravidelně, až jsme mu tu lásku a starostlivost záviděli. Od té doby, co byl přeložen, jsme se neviděli. Zpočátku jsme si jednou za rok napsali, pak ustalo i to. Nebýt fotografie v Naší ochraně, snad jsme se už v životě neuviděli. Je v tom cosi krutého, že cesta k radosti jednoho člověka bývá křižována neštěstím, trápením jiných lidí. Někdy i zločinem. Naše radost, že jsme se opět slyšeli, vedla přes tragédii holčičky a vrhl na ni stín zločin nějakého grázla, pro něhož bych já měl jedině provaz.

„Zve nás,“ řekl jsem. „Ve volném čase opečovává svůj vinohrad. Má úspěchy se svatovavřineckým. Sliboval, že nám vystrojí hostinu, jakou jsme nezažili.“

„Jasně, přehání jako vždycky,“ řekl náčelník, ale zářil, překypoval blahem. „Jožka, ten vejtaha! Pozvání samozřejmě přijímáme, musíme ho přijmout! Už proto, že nezradil sortu. Červené, to bylo jeho. Po válce jsme pili akorát samoroďák, pamatuješ? A jak nám chutnal! Klouzal do žaludku jako po másle a svět byl nádherný! Vypili jsme ho hektolitry, a víš, že se nepamatuju, že bychom se kdy zřídili pod obraz?“

„Ani nezřítili pod stůl,“ podpořil jsem jeho nevinnou sebechválu.

„Máš pravdu, ani pod stolem jsme se neoctli. Uměli jsme pít pro radost. A do té Kmenice zajedeme. Na pánskou jízdu. Musíme si najít nějaký vhodný termín.“

Konec léta bývá v našem kraji krásný. Slunný a teplý. Za suchých dnů dozrává vinná réva a jablka. Voní kukuřice, která plní sušárny a silážní jámy. Bohužel, už málokdo ví, že ze všeho nejvíc chutnají brambory pečené na poli v ohýnku z nati. Pohoda těch dnů zaplavuje zahrady, luka a pole, zaplavuje ulice vesnic a městeček. Vnikala, pronikla i do pracovny majora Komlóše.

Můj přítel si spokojeně hověl na židli, na svém tvrdém starém sedátku, které mu „bytoví architekti“ nesměli vyměnit za pohodlné koženkové křeslo. Na tvrdé židli se totiž špatně sedí, a tak člověk raději z kanceláře utíká. Tak se – podle teorie mého přítele – stará židle stává účinným pomocníkem proti lenosti a „pracovní nepružnosti“. A kdyby ještě věděl, jak je v téhle době kouzelné chodit na prku arniku, brusnici borůvku, vratič obecný a na oddenek violky vonné a čistec a lichořeřišnici větší… Ne, to by na mého kamaráda, ať byl jakkoli protikancelářsky orientovaný, bylo zřejmě moc.

„Jel bych,“ rozvažoval major a částečné tak korigoval své předchozí bezmezné nadšení. „A asi pojedu. Copak musím zrovna já pořád trčet v téhle díře?! Jožka Peprný! Takový drobek to byl. Ale odvážný chlap.“

Potom mu tvář znovu zvážněla, dalo by se říct, že zpracovněla:

„Tedy případ. Sešli jste se, chápu. Poručík Vrána si za tebou zajel. No prosím! Měl bys to brát jako vyznamenání. U mě se soudruh vyšetřovatel zastaví až cestou od Kalase! Až když zjistí, co na to starý machr! To jsem to dopracoval! Kdopak že je tady vlastně náčelníkem? Osoba řádně jmenovaná, nebo nějaká šedá eminence? Copak jsi ty zač, Jakube Kalasi, že za tebou chodí moji lidé?“

„Přišel jenom jeden.“

„Jeden, ale znamenitý! Dobře, souhlasím. Podělte se o tu robotu. Poručík si vezme do parády paničku a ty si posvítíš na nehodu. Kdyby se ti potvrdilo, že ty dvě záležitosti spolu souvisí, budu první, kdo ti bude gratulovat.“

„Věřím, že se nám to potvrdí,“ řekl jsem.

Náčelník se mé nečekaně zeptal:

„A nechtěl by ses na to podívat sám? Když tě tak poslouchám, vidím, že jsi správně rozjetý a energie máš taky dost. Třeba bys na všechno stačil sám.“

„Stačil, o to nejde, ale je tu háček,“ řekl jsem. „Nejsem pracovník Bezpečnosti.“

Náčelník projevil maximální velkorysost:

„Pusť se do toho na vlastní pěst. Zašafářuj si v revíru…“

„A smetanu slíznete vy!“ neodpustil jsem si rýpnutí, když už jsme nasadili kamarádský tón.

Majorovi naskočily na čele vrásky.

„Nejde o to, kdo slízne smetanu,“ namítl. „Ale Vrána má na starosti tu rozkrádačku v Chempě a taky má nějaký ten vroubek. Nepochlubil se ti? To si myslím, že ne! Pracant, to on je, všechna čest, schopný kluk, ale přecenil se a pak se musel kát. A neříkej mi, že o tom nevíš! V našem městečku se ví o všem, každý se doví všechno. Poručíka bych nejraději nechal na pokoji, ať si dodělá, co má. Teprv pak by se dalo uvažovat o nějakém odskoku.“

Železo se musí kout, dokud je žhavé… Tuhle zásadu znám a vyznávám a jednám podle ní:

„Potřebujeme dva tři dny. Myslím, že jedna cesta do Kmenice by nám stačila.“

Náčelník mé nejspíš nebral vážně.

„Jedna cesta? Jakube, přeháníš. A já si vždycky myslel, že na tebe, jedině na tebe je spoleh. Nepřipravuj mě o iluze. O tu poslední malinkou iluzi…“

„A ty se zas netvař, že mi nerozumíš,“ rozzlobil jsem se. „Smrt toho inženýra Boldiše a neuzavřený případ té autonehody můžou souviset, ale ověřit si to můžeme jenom v Kmenici. Peprný nám dá k dispozici kompletní dokumentaci. Slíbil mně to.“

Major Komlóš znovu sáhl po mé fotografii a po výtisku Naší ochrany. Porovnával, zvažoval. Nechtěl se unáhlit. Octl se v situaci, kdy pro nebo proti, které nyní vysloví, by se jednou mohlo obrátit proti němu.

„Jde o dva rozdílné případy,“ řekl nakonec bez obvyklé rozhodnosti. „Že v nich figurujou tytéž věci, pokud vůbec figurujou, může být náhoda.“

„Když ve dvou rozdílných případech, i když náhodou, figurujou tytéž věci a titíž lidi,“ řekl jsem vážně, až mě vlastní hlas zamrazil, „musí se počítat se souvislostí. A o to mně právě jde, chápeš?! Poručík by chtěl odhalit vraždu, je tím jak posedlý, cítí šanci, že by se mohl blýsknout. No prosím, jeho věc. Se mnou je to ale jiné, Milane, já už o nic takového neusiluju. Ale případ tuším a nedá mi to. Jako tenkrát s tím Krčem… A když za mnou přišel tvůj člověk, poručík, dal jsem se navnadit. Sám bych asi neudělal ani krok, to mi věř. Byl bych ti řekl, soudruhu náčelníku, mám to a to podezření, zvaž a jednej! Teď ale v tom zásluhou tvého maníka jedu a musím něco podniknout. Rozumíš, musím! Něco mi říká, že se poručík nemýlí.“

„Podle tebe by ta kabelka mohla být klíčem k Boldišově smrti?“ zeptal se neochotně a jakoby bez zájmu major.

„Kdoví, možná ano.“

Náčelník bezradně pokrčil rameny.

„Kdybychom měli v ruce aspoň náznak nějakého důkazu. Jak chceš takhle začít vyšetřování?“

Rozleželo se mu to v hlavě a začal couvat. My tušili případ, on se spíš obával nepříjemností. Majore, náčelníku, jak tě přesvědčit?

„Ten poručík má opravdu cit,“ spustil jsem obhajobu svého nadějného spolupracovníka. „Neříkám, možná se strefuje vedle, ale šanci mu dát musíš. Vyhraje, nebo si spálí prsty. Když té ženské dokáže vraždu, když najde důkazy, že ty dva případy souvisí… V téhle chvíli jsem s ním na jedné lodi. Nechápeš, že jeho podezření vlastně podpořilo mou hypotézu?“

„Počkej,Jakube,“ brzdil mě náčelník. „Mluvíš, jako by šlo o hotovou věc, a přitom ta paní je pravděpodobně nevinná a vy dva, ty s Vranou, fantazírujete.“

Ohradil jsem se:

„Tak to zas ne, Milane! Nejsem malý kluk, abych si nedokázal spočítat jedna a jedna. Do nesmyslné akce bych se nepouštěl, natolik mě znáš. Vím, inženýr Boldiš se upil k smrti, umřel na srdce. Ale věnuj pozornost tomu, co následovalo: Vrána v tom jejich baráčku ve vinohradu našel láhev borovičky. Chtěl se z ní napít, ale paní Boldišová mu to nedovolila, prý je to památka na muže. Pak láhev zmizela. Kam asi a proč? Odkdy sentimentální ženské odstraňují památky na své blízké? Já jedno vysvětlení mám, soudruhu náčelníku! Paní Jela Boldišová je kosmetička, vyzná se v léčivech a v moderní kosmetice se používají rostliny. Dneska se k přírodním léčivům vracíme jako k divům. A to mluví za mnohé!“

„Mně to neříká nic,“ odbyl mě major.

„Neříká, protože jsi laik. Dej udělat rozbor účinků plodů jalovce netaty a pak můžeme mluvit dál.“

Major můj návrh přirozeně zamítl.

„To víš, zrovna se budu plašit pro nějakou netatu!“

„Nemusíš, co by ses plašil,“ řekl jsem a zlost mnou zalomcovala, „ale zapiš si za uši, zapiš si to důkladně: stačí trochu silice té chvojky a člověk je vzhůru bradou! Vezmi to, soudruhu náčelníku, na vědomí a pak si lešti hvězdičky!“

Milan Komlóš na mě úkosem pohlédl, a neušlo mi, že se mu v očích objevil úžas.

„Jestli si, brachu, myslíš, že mi z toho povýšení stoupla sláva do hlavy, tak to se mýlíš, a moc! Tvým bylinkářským blábolům nerozumím, to je fakt, ani mě nezajímají, ale když tak děsně naléháš, překážky ti klást nebudu. Ať tedy Vrána uzavře případ s rozkrádači, pak mu dám tři dny volna a pošlu ho, kam bude chtít.“

Blesklo mi hlavou, že Komlóš se mnou jedná přesně tak, jako jsem já jednal s poručíkem. Dal jsem se přemlouvat, přičemž jsem ve skutečnosti rád a ochotně souhlasil. Ale stejně mi odlehlo. Byl jsem na správné cestě. Náčelníkova nejistota mi to potvrzovala. Nebo nebyl? Komlóš uměl vytahovat náramně nepříjemné a znechucující trumfy. Nezapřel se ani teď:

„Věc má ještě druhou stránku… I kdybych Vránovi dal volno, myslíš, že někam pojede? Bude do té cesty celý žhavý – a zůstane doma. Řekne, že na tebe zcela spoléhá, že ti důvěřuje. To ti garantuju. On má totiž problémy. Doma. Se ženou.“

„Soukromé problémy přece nemůžou být na překážku výkonu služby,“ namítl jsem.

Náčelník si neodpustil poznámku, kterou jsem musel už nejednou spolknout:

„Jakube, ty jsi kuba!“

A ustaraně pokračoval:

„Neznáš jeho ženu. Není dne, aby nám nevolala. Jestli je František na pracovišti a tak. Kontroluje ho, až je to nepříjemné už i nám, o Vránovi ani nemluvě. Chudák kluk, jakmile se ozve telefon, hned je celý pryč… Víš, jak té jeho paničce říkáme? Jenerálka! A já ji mám mít na krku jenom proto, že vy jste si usmysleli vyšetřovat nějaký, promiň mi tu upřímnost, bláznivý případ? Prosím tě, Jakube, tobě přece nemusím vysvětlovat, že by toho inženýra nepochovali, kdyby bylo nejmenší podezření z otravy. Myslíš si, že by si to lékař vzal na svědomí, že by kvůli nějakému lumpovi riskoval existenci? Takový případ neznám, kamaráde, a v životě jsem toho viděl dost a dost a vím, jak se obchází zákon a co je to nedbalost. Právě s důsledky těchhle nectností se přece nejčastěji dostáváme do styku.“

Vždycky jsem Komlóše obdivoval, jak přesvědčivě dokáže argumentovat, jak neochvějně hájí svůj názor. Nejinak tomu bylo teď – s tím rozdílem, že mi ta jeho jistota začala jít na nervy. Vždyť i jemu muselo být jasné, že na každý názor se dá uvést protinázor, že nic není stoprocentní, stoprocentně jednoznačné, že každá mince má rub a líc.

„A proč jsi, Milane, tak nezvratně přesvědčený, že si ten lékař nemohl počínat nedbale? Co to vůbec bylo za doktora, co dělal ohledání mrtvoly? Tak suverénní profesionál? Mohl se přece zmýlit, přehlédnout závažné okolnosti. Mohl to udělat vědomě, úmyslně. Co když je to zrovna takový gauner, jako byl Boldiš?“

„Netvrdil jsem, že inženýr Boldiš byl gauner,“ řekl náčelník se zjevným záměrem otupit ostří mého náhlého výpadu. „Když mi Vrána naznačil, co mu nedá spát, prohlédl jsem si Boldišův chorobopis. Poprosil jsem sestru z centrální kartotéky – náhodou bydlí v našem domě –, aby mi ho půjčila, pokud ho ještě nevyřadili. Náš inženýr má v kartě hotové litanie, to mi můžeš věřit. Samé problémy se srdcem.“ Přirozeně: co fakt, to argument! Ale stejně mi bylo proti mysli, že náčelník najednou tak slepě důvěřuje papírům a zapomíná, že každá mince má dvě strany. Musel jsem jeho jistotu zviklat. Vím, že co teď řeknu, nebude znít zrovna nejlíp a kamarádsky už vůbec ne, ale obával jsem se, že v majorovi začíná převládat pohodlnost a trochu i strach, aby se z toho Boldiše nevyklubal opravdový případ. Unavený, utahaný náčelník má dost evidentních případů, je pochopitelné, že netouží vymýšlet si ještě další. Já jsem však vymýšlet musel:

„A co když ten chorobopis měla v ruce taky Boldišova žena, co když ho znala? Ostatně musela ho znát, a dobře! Na to jsi nepomyslel? Znala ho a rozhodla se, že ho využije jako alibi… Mohla předpokládat, že každý bude uvažovat jako ty –“

Major se chytil za hlavu.

„Takže já uvažuju špatně‘ Prosím, možná máš pravdu. Dejme tomu, že Boldišová je prohnaná vražedkyně a my jsme hlupáci… Ale řekni mi, řekni mi jedno: proč by to dělala? Motiv! Jaký mohla mít motiv? Za každým činem přece musí být motiv, a vy uvažujete dokonce o zločinu!“

Nepovažoval jsem za nutné pouštět se do dlouhého vysvětlování. U nás se říká: farář dvakrát nekáže. Šel jsem na to názorně: ukázal jsem náčelníkovi na ony dva snímky a jen jakoby mimochodem jsem poznamenal:

„Kdyby byla souvislost mezi těmi fotkami – a nám se to podařilo dokázat –, mohl to být pro mladou Boldišovou dostatečný důvod, aby se zbavila svědka, i kdyby to byl její vlastní manžel… A jsou tady taky ty jatky. Ty si vážně myslíš, že když šlo o velké peníze, nechali ti zloději věc plavat a ani je nenapadlo, jak se inženýrovi pomstít? Nemuseli mít na mysli vraždu. Všechno se mohlo sběhnout v afektu. Paní Boldišové, správně naladěné, mohly v jedné chvíli povolit nervy… To pak stačí okamžik a silice je v borovičce.“

„Moment, Jakube,“ řekl náčelník ještě stále trochu nervózně, „nezacházej příliš daleko a nefabuluj. Všechno, co se mi snažíš namluvit, může být pravda, ale já si to potřebuju promyslet. Vydrž, dokud všechno nezvážím. Nemám rád hurá akce, a vy s poručíkem jste jako splašení.“

„Nejsme splašení,“ řekl jsem klidně. „Tušíme případ, to je vše. Případ jako vyšitý, soudruhu náčelníku!“

Nedojal jsem ho. Nenadchl. Zachoval si chladnou hlavu, jak se na správného šéfa sluší. Postupoval podle obvyklé šéfovské logiky: čím větší byla naše jistota, tím hlubší byly jeho pochybnosti.

„Ten případ s autonehodou se vleče dva roky, takže ještě týden počká,“ řekl. „Ať Vrána dokončí tu rozkrádačku v Chempě, ať sebou hodí, ať se s těmi zloději nepárá, a pak uvidíme. Třeba ho do té Kmenice pošlu. A třeba vám dám i auto, vy holmesové!“

Rozpečetil železnou skříň, což mohlo být znamení, že se chce pustit do práce, ale hned ji zase uvedl do původního stavu. Pečetidlo s klíči strčil do kapsy a řekl:

„Víš co, Jakube, pojď. Ukecal jsi mě. Umořils mi mozek nesmyslnými řečmi. Zvu tě na kafe.“

Začali jsme v malém bistru na náměstí našeho městečka a skončili pod laskavým dohledem majorovy starostlivé ženy Vierky. Cítil jsem se skvěle. Nic v celém světě mě netrápilo. Nebát se té proklaté smrti a nemít před očima injekci s večerní dávkou inzulínu, zůstanu u nich do rána nebo bychom vyrazili do ulic.

Nezůstal jsem. Naštěstí. Alespoň jsem ráno nemusel pátrat po hospodách a zjišťovat, kde jsme zapomněli pytlík s mým unikátním té.

4

Tehdy před dvěma lety jsem si do Luhačovic nevyjel náhodou. Měl jsem několik vážných (nevážných?) důvodů. Čedok nabízel levnou týdenní dovolenou v chatkách autokempinku. To byl první důvod. Druhý byl k smíchu, možná řeknete sentimentální, ale měl svou váhu a koneckonců – pod vlivem prvního – rozhodl. Jednou jsem už v Luhačovicích byl. Tenkrát, jestli mě paměť neklame, jsem jel z Vrbna pod Pradědem. Zastavil jsem se v Bruntále (po válce se tam přestěhovala jedna dívka od nás, po jejích rodičích nám zůstala bílá dvoudílná kredenc a žehlička na dřevěné uhlí, a tak jsem byl zvědav, jak se zabydlela v novém prostředí), v Olomouci, v Hranicích (teď, už jako bylinkář, nedokáži pochopit, jak jsem mohl pominout arboretum tamější lesnické školy) a ovšem v Luhačovicích. O slavné vincentce jsem mnoho slyšel, a protože s průduškami jsem na tom nikdy nebyl valně, řekl jsem si, že se napiji přímo z pramene. Vyhledal jsem ho, napil jsem se, a hned jsem měl pocit, že jsem zdravější. Na památku jsem si v kiosku koupil dva ploché pohárky se speciálně tvarovanými náustky k pití léčivé vody, modrý a bílý, s pozlaceným nápisem Luhačovice. Dlouho jsem pohárky opatroval doma ve vitríně obytné stěny před řadou knížek. Pak jednou manželka uklízela, a já zjistil, že moje pohárky, památka na půvabné lázeňské městečko stulené v údolí Vizovických vrchů, putovaly do kuchyně na poličku mezi šálky na kávu a jiné bezvýznamné předměty. Protestoval jsem, ale nepomohlo to. Později, po jedné z obvyklých rodinných vád, jsem si šel zchladit hlavu na čerstvý vzduch. Když jsem se vrátil, místo po pohárcích na poličce bylo prázdné. Další vrtoch mé milované, pomyslel jsem si. Konkrétní podobu onoho vrtochu, řekl bych jeho přímo revoluční podobu, jsem bohužel postřehl až druhý den ráno, když jsem před odchodem do služby běžel s odpadkovým košem. Při sypání smetí do kontejneru jsem zjistil, že mezi střepy, umně zamaskovanými jinými odpadky, jsou i mé luhačovické pohárky. Pochopil jsem, že ženě překáží všechno, co se mnou souvisí, a mlčky jsem snášel její velitelské výstupy až do chvíle, kdy mi v napoleonském postoji oznámila, že se rozvede. Zamrzelo mě, že jsem s oním rozhodnutím nepřišel sám, bylo by to pro mé důstojnější, na druhé straně jsem byl rád, že konečně bude pokoj. Rozvedli jsme se. Šlo to rychle a bez jakýchkoli pikantérií, jimiž jsou zpravidla tyhle události provázeny. Žena se chovala decentně, až jsem se divil. Asi měla u soudu známé, že všechno proběhlo tak hladce, a zřejmě se před těmi lidmi nechtěla shazovat. Nebo ji usměrnil nový muž – můj náhradník, následník, který si určitě myslel, že si sedá do toho nejsprávnějšího sedla, a chudák, netušil, že si věší na krk ženu v nejhorších letech, v době, kdy už není mladá a ještě není stará, a tak má co dělat sama se sebou, je přecitlivělá, nesnášenlivá, chce mít ve všem pravdu. Já jsem se přestěhoval do domku po rodičích. Zpočátku mně tam bylo všelijak, ale to vás patrně nezajímá.

A proto Luhačovice… Rekreace jako lék proti teskné samotě, to je přece dobrá idea. Takže jsem zašel do kanceláře Čedoku, zaplatil a jel.

V luhačovickém autokempinku jsem prožil krásný slunný týden, jakých v roce mnoho nebývá. Koupal jsem se v přehradě, z přehradní hráze jsem obdivoval snad desetikilové kapry, kteří se líně převalovali ve vodě v očekávání rohlíků, které jim návštěvníci házeli. Zašel jsem si dokonce na správu kempu koupit rybářský lístek a půjčit udici s příslušenstvím. Načež jsem byl upozorněn na tabulku Zákaz rybolovu, která rozdělovala přehradní nádrž na dvě nestejné části. V jedné bylo království vypasených kaprů, v druhé vytoužený ráj náruživých rybářů. K vodě jsem se vypravil asi čtyřikrát, ale nikdy jsem nic nechytil, a tak jsem na ryby chodil do Stánku, kde vousatí mládenci smažili chutné kapry a prodávali je smolařským rybářům a unuděným hostům z nedalekých lázní, přičemž je nekřesťansky brali na hůl.

Na luhačovickou kolonádu jsem si zašel pouze jednou. Bylo to den před koncem dovolené. Vzal jsem ‚si s sebou fotoaparát a lovil jsem alespoň záběry. Zřejmě je to recidiva z raného mládí, která muže pronásleduje celý život, ale hledáček aparátu mně orientoval oči zejména do míst, kde se vyskytovaly dívky a ženy, oblečené s dráždivým vkusem, prostě nádherně, skvostně, světově. A že je naše krásné Československo malé, potkal jsem tam dvojici, která mi byla povědomá.

Když jsme kolem sebe prošli podruhé, muž se usmál, zastavil se a řekl: „My jsme přece krajané!“ Byl to inženýr Boldiš. Představil mi svou ženu Jelu a postěžoval si, že proti horku luhačovické prameny nepomáhají. Navrhl jsem mu, abychom si zašli na pivo, když jsme se tak pěkně krásně sešli daleko od rodné nížiny.

Očička mu zasvítila, pochopil jsem, že ho tato představa nadchla, jenže paní Jela mu připomněla jejich zřejmě interní manželskou dohodu: pivo jen po jídle, jak tomu bývá v některých tvrdě ekonomicky kalkulujících pohostinských podnicích. S tím jsem si poradil, řekl jsem, že si můžeme dát párek, smaženou rybu nebo klobásu po moravsku. Žena však jednoznačně odmítla. Zjevně nestála o mou společnost a nezakládala si ani na uhlazenosti. Dala mi najevo, že si stačí sami. Souhlasila pouze s tím, abych si je v onom přívětivém prostředí zvěčnil.

Utvořili mi dvoučlennou skupinku před Společenským domem. Inženýr v pozadí, paní Jela o stopu před ním, ruce sepjaté, na levém rameni kabelku. Přesně takovou kabelku, jaká se našla v autě, které způsobilo smrt dítěte: bílou, s chybějící pozlacenou sponou a s poškozeným černým lemem.

Pro fotografii si Boldišovi nepřišli, zřejmě se domnívali, že jim ji pošlu, nebo si mysleli, že při mém amatérismu mohou se snímkem stěží počítat. Teď, s tím „případem“ na krku, jsem si nebyl jist, co by bylo lepší: kdyby si paní Jela Boldišová pamatovala, že na té fotografii má bílou kabelku, nebo kdyby zapomněla, že jsem je vůbec fotografoval. Nejspíš zapomněla. Byla to dáma do světa a jistě dávno pustila z hlavy tak bezvýznamnou maličkost, jakou bylo setkání s krajanem na Moravě. Kdyby si totiž setkání v Luhačovicích pamatovala a kdyby byla nějakým způsobem zapletena do neštěstí, k němuž došlo v Kmenici pod Slaným vrchem, musela by se mi ozvat. Neozvala se, protože s případem neměla nic společného, nebo se jí naopak všechno týkalo až moc, a v tom případě se neozvala proto, že doufala, že jsem zapomněl i já. A alternativ mohlo být víc, mnohem víc.

Ať už však paní Jela Boldišová uvažovala jakkoli, ať se snažila vzbudit dojem (ale ona se ho vlastně vůbec nesnažila vzbudit), že na malou epizodu z dovolené zapomněla, byla tu jedna maličkost, která svědčila v její neprospěch. Podle mých záznamů jsme se v Luhačovicích potkali 23, července a k dopravní nehodě došlo o dva dny později, kdy Boldišovi ještě pobývali v Kmenici. Sama mi řekla, že do Luhačovic si odskočili od sestry z Kmenice na malý výlet.

Ať už tedy Boldišovi byli, anebo nebyli zapleteni do havárie, v kritické době se pohybovali nebezpečně blízko místa činu. Z tohoto poznatku jsem vyvodil tento závěr: mám-li poručíku Vránovi opravdu pomoci, mohu to učinit jediné tak, že potvrdím svou domněnku. Ještě jsem nevěděl, jak začít, zatím jsem dospěl pouze k názoru, že poručík by si měl s paní Boldišovou promluvit.

Zvedl jsem telefon a zavolal jsem mu.

5

Poručík je na telefonáty opravdu alergický. Něco do aparátu zavrčel a společensky se projevil, až když jsem se začal dovolávat zásad slušného chování a připomněl mu, že kulturní lidé dávají svou důležitost najevo jinak. Navíc jsem ho upozornil, že nezmění-li své způsoby, mohu „jeho“ případ nechat klidně plavat. Jeho obrana nebyla dvakrát originální. Začal naříkat:

„Otče, jsem zavalený prací! Běhám od výslechu k výslechu. Vyslýchal jste někdy bývalého podnikového ředitele? S těmihle lidmi se musí pracovat setsakramentsky opatrně. Jsou to netýkavky, vyznají se v paragrafech, kdekdo jim z pozadí radí. Neexistuje, aby se k něčemu přiznali. Samé objektivní příčiny, podtrhy podřízených, co vám, starému praktikovi, budu povídat, však to znáte… Ale radši mi honem řekněte, jak to vypadá? Byl jste za náčelníkem?“

„Samozřejmě byl, a div mě svými řečmi neutýral. Teď momentálně ale myslím na vaši ženu.“

„Na mou ženu?“ nechápal poručík.

„Je zapotřebí oťuknout tu Boldišovou,“ prozradil jsem, ať se hoch nemoří neplodnými dohady. „Protože vaše žena určitě chodí do ústavu lékařské kosmetiky, měl byste ji požádat, aby laskavě o paní Boldišové něco zjistila.“

Poručík Vrána se okamžitě ohradil:

„To nemyslíte vážně!“

A po chvíli ticha, které mi připadalo jako chytání druhého dechu:

„Prosím vás, kam na takové nápady chodíte? Přece nebudu do služebních záležitostí zatahovat svou ženu! To ode mě nemůžete chtít!“

„Omyl, soudruhu poručíku, já od vás nic nechci. Jestli mě paměť neklame, vy jste přišel za mnou… A taky si, když dovolíte, myslím, že informace o paní Boldišové potřebujete v první řadě vy. Nebo co kdybyste za ní zašel vy sám… osobně…“

Poručík musel být z mých návrhů tak vyvedený z míry, že se zmohl jedině na dvě stručné věty:

„Já? A proč ne vy?“

Měl jsem po ruce nezvratný argument:

„Prosím vás, vždyť by se mi vysmála. Řekla by si: dědkovi začalo kapat na karbid nebo shání kočku. Kromě toho, soudruhu poručíku, je to váš případ. Mě tady lidi znají.“

„A myslíte, že mě ne?“ řekl poručík dotčeně, jako by bylo něco nelogického na tom, že „tajný“ má zůstat lidem utajený, neznámý.

„Vás zná rozhodně míň lidí než mě,“ pokračoval jsem. „Paní Boldišová zas nemá takový přehled, aby znala každého příslušníka Bezpečnosti. Neřeknu, kdyby vás často vídala v uniformě… V civilu jste ale jako kterýkoli mužský. Nemyslím si, že by si vás pamatovala, i když jste se už setkali… Jste fešák a chcete být ještě větší, vadí vám uhry na nose, to vám přece nemůže nikdo zazlívat… Do toho ústavu chodí pomalu víc mužských než ženských. Nebo si myslíte, že je to jinak? Jestli je ta paní opravdu odbornice, ocení, že máte o její služby zájem.“

„Vy ale dokážete fantazírovat, otče,“ řekl poručík přívětivěji, a já věděl, že zabírá. „Fantazírujete a ještě mi to dáváte rozkazem.“

„To ne, soudruhu poručíku!“ bránil jsem se víc z legrace než skutečně. „Vám dávat rozkazy? To bych si nikdy nedovolil. Náš současný vztah považuju za partnerský, pokud to ovšem vyhovuje vám. V opačném případě jste velitelem vy a já jen něco jako poradce. Muž v pozadí. Takové postavení mně dokonce vyhovuje.“

„Tak dobře,“ poručík akceptoval můj návrh na další postup. „Něco tedy vymyslím, ačkoli Boldišová mě zaručeně pozná… Při tom incidentu v hotelu jsem ji legitimoval. A byl jsem v civilu… Pozná mě a bude utrum. Jestli má něco na triku, začne zatloukat…“

„Určitě si vás nezapamatovala,“ povzbudil jsem poručíka. „Byla rozrušená a opilá.“

„Souhlasím,“ řekl poručík. „Na jedno vás ale musím upozornit. Jestli se moje žena doví, že jsem byl v kosmeťáku, a budu mít doma oplétačky, poštvu ji na vás!“

„Soudruhu poručíku, bát se vlastní ženy, to zrovna není mužskému ke cti,“ řekl jsem kazatelsky.

A pak jsem už jen čekal. Čekal jsem při práci. Trochu jsem se ochomýtal po zahradě, kolem plotu jsem ničil pýr, sbíral jsem květ topolovky potažmo proskurníku růžového, počítal jsem s ním do bylinkové směsi, chystal jsem si vyrobit barvivo k přibarvování vína, jednou v podvečer jsem ve vsi potkal Františku Belovičovou. Pospíchala z družstva, žně už máme za sebou, pane Jakube, řekla, jako by sama měla na starosti všechny kombajny a kombajnéry, jako by právě jí s vymlácením posledního klasu spadl ze srdce největší kámen. Rád bych si s ní býval popovídal, ten den se mi líbila, byla to unavená, uspěchaná žena, osamělá a hezká, ale ona o rozmluvu nestála. Odepsala mě, a mně to přišlo líto, nebyl jsem dalek toho, abych jí řekl, poslyšte, Františko, nezašla byste na kávu nebo na čaj, můžeme si dát taky kubánský rum, který má chuť jako pudink a je bílý, určitě by vám chutnal… Účetní kráčela energicky, sebevědomě, prostě žena, kterou dvakrát neurazíš, neodmítneš, žena, která si váží sama sebe a nepochybně i lásky, kterou má v záloze, v zásobě, kterou tě mohla a třeba i chtěla obdarovat, jenže ty jsi tuctový mužský, který se jednou šeredně spálil, a tak se bojí… Ne, nebál jsem se. A nechtěl jsem ublížit Františce, právě proto jsem jí nechtěl ublížit, že se mi moc líbila… Doma jsem se zahloubal do ajurvédu, vědy o dlouhém a šťastném životě, do učení, které má kořeny ve staroindickém lékařství. V té vědě si podávaly ruce rostliny a filozofie. Každé štěstí spočívá v jasném a podloženém poznání, napsal někdy ve 2. století našeho letopočtu filozof Carada, jeden z tvůrců tohoto učení, a tento názor mi konvenoval, také mně šlo o jasné a podložené poznání. A zajisté i o šťastný a dlouhý život.

Uplynuly dva dny a poručík se ozval.

„Zatím nic, otče,“ informoval mě. „Obávám se, že nám to nevyjde. Ostav je v likvidaci. Mluvil jsem s vedoucí. Prý zapracovala Bratislava. Pracoviště v Topoľné bylo podřízeno bratislavskému centru. Patřilo k nejlepším pracovištím, zákaznice, tedy pacientky, se sem sjížděly ze širokého okolí, dokonce i ze samotné Bratislavy. To se vedení údajně nelíbilo, a tak začalo intrikovat. Nejdřív jim zvýšilo plán tržeb, a když se ukázalo, že tohle opatření se minulo očekávaným účinkem, šlo na věc z jiného konce. Začalo argumentovat, že zdejší pracoviště není dost kádrově vybavené. Vzalo mu péči o obličeje a elektroléčbu, ponechalo všehovšudy pedikúru a takové ty věci. A teď ho ruší úplně, přestěhovávají ho.“

Abych řekl pravdu, ta zpráva mě pobouřila. Vždycky ve mně vzkypí žluč, když slyším o malichernosti, závisti nebo primitivismu. Centrum, místo aby výbornou filiálku posílilo nebo aby zkvalitnilo vlastní práci, se uchýlí k nejnemožnějšímu řešení – zruší prosperující a vyhledávané pracoviště.

„A Boldišová?“ zeptal jsem se.

„Nabídli jí místo na poliklinice, na kožním. Nebo může nastoupit v komunálních službách. Jsou to náramní experti!“

„A co si vybrala?“

„Prý se rozhodla pro špitál.“

„Tak tam za ní zajděte.“

Poručíkovi se můj návrh nezamlouval.

„A co jí mám říct? Sestřičko, já mám…“

„To ne! Zaručeně by se našel někdo, kdo by to vzal vážně, a vy byste byl odepsaný,“ pokusil jsem se o žert, ale sám jsem cítil, že mi nevyšel. Když jde o vážné věci, není moudré je zlehčovat. Musel jsem debatu uvést na správnou míru: „Spíš přímo vyrukujte s tím, co máte na srdci. Třeba se samo ukáže, jak dál.“

Ani tenhle můj momentální návrh se poručíkovi nelíbil. „Točíme se pořád dokola, otče… Já budu otevřený, a ona začne zatloukat… Musíme přece uvažovat takticky…“

„Tak ji postrašte. Řekněte jí, že nařídíte exhumaci mrtvoly a že chemické rozbory ukážou, jak to bylo… Vymyslete si na ni něco, co zapůsobí.“

„To s tou exhumaci by asi zabralo, ale nebylo by to fér.“ Poručíkova poslední slova mi vyrazila dech. ó, té ohleduplnosti! Podezírá ženskou z vraždy, a chce se k ní chovat fér! Džentlmen za všechny drobné! Musel jsem sáhnout k radikálnímu, přímo totálnímu zásahu.

„Poslyšte, soudruhu poručíku! Víte vy vůbec, co chcete?. Buď se pustíte do vyšetřování, a pak rukavičky nepotřebujete, nebo se s tou paničkou párejte, ale nedopracujete se k ničemu. Zesměšníte se a jí už vážně nic nedokážete.“

Můj názor (výpad) se ho dotkl, a možná se ho dotkl právě proto, že v tu chvíli uvažoval podobně jako já.

„Asi máte pravdu. Když já ale nevím… Včera večer jsem byl u toho jejich baráku na vinici. Chtěl jsem se do něj podívat. Byl ovšem pečlivě zamčený a vylomit dveře nebo okno jsem pochopitelně nemohl. Stejně bych tam asi nic nenašel, a vidíte, přesto jsem tam šel… Ona tu láhev s borovičkou mohla ukrýt kdekoli, hodit do kontejneru na odpadky nebo zahodit do příkopu, prostě zlikvidovat…“

„Tak ten příkop prohledejte, aspoň ten příkop.

V sobotu… Vezměte paní choť a pusťte se do toho. Nenápadně, jakoby v rámci procházky.“

Poručík znovu zareagoval naprosto nemožně:

„Otče, už jsem vám přece říkal, že rodinu do služebních věcí nezatahuju.“

„Dobře, pak ale po mně nechtějte radu.“

„Promiňte.“

„To nic, soudruhu poručíku… Jen si myslím, že nemá smysl, abychom kolem té Boldišové tancovali moc dlouho, zvlášť když víme, že to není žádný křehký kvítek… Krátce po mužově smrti se přít s cizím chlapem, a navíc za tak choulostivé situace, na to musí být žaludek.“

Po mých slovech poručík ožil:

„Ono to bylo jinak. Tu rozepři vlastně nevyvolala ona. Tomu cizinci se ztratil kazeťák, myslel si, že mu ho vzala paní Boldišová.“

„A ona ho samozřejmě nevzala…“

„Ukradl ho nějaký její známý. Tedy, ukradl… Tvrdil, že byli opilí a on si ho půjčil dokonce s majitelovým vědomím, jenže ten na to v opilosti zapomněl…“

„Půjčil – a dodneška nevrátil… Pěkný známý!“

„Tak nějak.“

„Ani tahle verze Boldišové profil zrovna nevylepšuje,“ řekl jsem.

Poručík si povzdechl. Unaveně, smutně (rezignovaně). „Tak já si teda na tu paní Boldišovou počkám,“ řekl konečně. „Pozvu ji na kafe a požádám o rozhovor.“

Konečně! Slovo dělá muže. Rozhodné slovo kriminalisty. „A kdyby vaše paní měla proti tomu kafování výhrady,“ zažertoval jsem, „klidně to sveďte na mě.“

„Moje žena nebude mít žádné výhrady, otče,“ řekl poručík, „protože se nic nedoví. Kdyby se dověděla, budu si myslet, že jste donašeč.“

„To ne, soudruhu poručíku,“ řekl jsem, „to tedy nikdy.“

6

Setkali se ještě téhož dne. Nikoli u kávy a cigarety v kavárně ani za stolkem pod růžovou náladovou lampičkou. Paní Jela Boldišová dostala chuť na pivo, a tak na její výslovné přání zakotvili v podniku čtvrté cenové skupiny mezi chlapy a rozjívenými výrostky, kteří pojídali dršťkovou polévku, opečené klobásy, placky s česnekem a pivo do žíznivých hrdel si lili rovnou z lahví.

Poručík koupil dvě láhve piva, požádal o sklenice, zaplatil ušmudlané rozkynuté číšnici a našel volný stolek za závěsem, který odděloval prostor na stojačku od kulturnějšího prostředí pro zchoulostivělé lidi, pokud do tohohle pajzlu takoví lidé vůbec kdy zavítají. Zřejmě ano, když tam zamířil poručík Vrána, a to je nějaký fajnovka. Čistotný jak siamské kotě.

Jela Boldišová vypila své pivo skoro na jeden zátah. A chovala se přirozeně. Povídali si dlouho. Snad déle, než bylo třeba. Paní Jela Boldišová, kterou jsme byli náchylní líčit jako nějakou satorii, se předvedla v novém, mnohem světlejším, ne-li přímo svatozářném, svatozářivém světle jako jemná, taktní žena. To pivo a přání zajít do „čtyřky“ prý byl jen zastírací manévr. Prostě se s poručíkem nechtěla ukazovat v kavárně, vinárna měla zavřeno, do cukrárny chodí jenom puberťáci, takže zbývala jediná možnost – bufet nedaleko hlavní autobusové zastávky, kde za minutu projde tolik lidí, že si nikdo nikoho nevšímá. Takové místo je k rozmluvě, od níž nelze očekávat nic dobrého, nejvhodnější. Paní Jela prý zpočátku poručíka „nepoznala“ a nechtěla s ním mluvit. Musel se legitimovat; to, že se představil, dámě nestačilo, až služební průkaz s ní pohnul. Poručík si všiml, že se paní Jela nezeptala, co má zájem Bezpečnosti znamenat, jako by ji nepřekvapilo, že s ní chce mluvit policajt, zatímco každý normální člověk by se zeptal, je-li z něčeho podezírán. Poručík z ženina chování znejistěl. Nevěděl, co si o ní myslet. Je vinna a vzdává se? Domnívá se, že ví o jejím činu nebo spoluúčasti na činu, a rezignovala? Hloupost! To by přece nikdo neučinil. Člověk se obvykle brání nejvíc, když je v bryndě. Normální biologická reakce. Pud sebezáchovy. I kdybys chtěl, i kdyby sis řekl, že se vzdáš, že se přiznáš, tělo se vzepře, zapracuje chemie a vůle, cit se musí podřídit.

„Muži se mnou navazovali známost všelijak,“ řekla paní Jela Boldišová v bufetu u půllitrů piva, „ale vy jste nejoriginálnější. Využít svého služebního postavení k tomu, abyste se mohl se mnou seznámit, to je fakt jedinečné, to se mi ještě nestalo. Používáte tuhle metodu často?“

Poručík s odpovědí nespěchal. Mlčel, neboť kdo mlčí, vzbuzuje respekt. On se navíc potřeboval rozmyslet, jak ženu vyvést z omylu. Nebylo mu příjemné, že v něm vidí obyčejného, ne-li tuctového svůdce. Konečně si řekl, že nebude zbytečně okolkovat.

„Mrzí mě, že vás připravuji o čas… Rád bych si s vámi pohovořil o vašem manželovi.“

Trpce, nikoli však překvapeně se usmála. Ještě že záhy přišlo vysvětlení.

„O mém manželovi… Zajímavé… A víte, že od jisté doby se se mnou o mém muži chtěly bavit jenom samé cizí ženy? První muž, který si se mnou přeje mluvit o Jozefovi, jste vy.“

„Tomu nerozumím,“ řekl poručík.

Žena se ochotně rozhovořila:

„Nemluví se mi o tom snadno, soudruhu Vráno. Jozef zemřel, všechno je za námi, všechno pozbylo smysl… To vy nepochopíte, nemůžete pochopit… Co mě trápívalo, není. Všechno zlé přebolelo. Zůstaly vzpomínky, to ano, ale co s nimi? Poraďte, co se vzpomínkami? Už se na Jozefa nezlobím, ačkoli jsem se zlobívala, a moc. Někdy jsem dokonce mívala pocit, že ho nenávidím. A bratr mou nenávist přiživoval. Neměl Jozefa rád. Ležel mu v žaludku od samého začátku. Máme takového vydařeného bratříčka, víte. Myslí, že všemu rozumí, že je nejchytřejší, prostě – otřesný člověk. Jozef nejdřív začal chodit se Soňou, a ta je bratrův miláček. Když ji pak zaměnil za mě, bratr byl celý bez sebe. Prý, takový nicka, a klidně si půjčuje jeho sestry jednu po druhé… To, že pil, bych mu dokázala odpustit. Nebyl zlý, když se opil. Trochu blábolil, vykouřil cigaretu, vypil ještě šláftruňk a usnul. Nebo pomlouval švagra. Ovšem Jozef byl ve srovnání s naším bratrem přece jen formát a zbytečně se nevytahoval. Jozef byl inteligent, zatímco brácha bohužel do smrti zůstane namyšlený blbec a vejtaha… Jozef byl i v tom pití formát. Večer padl jako snop, a ráno byl jak rybička. Kdybych já vypila co on, druhý den se nepostavím na nohy. Přitom to byl takový subtilní muž… Nejhůř jsem snášela ty jeho holky. Věděla jsem o nich, a snášela jsem to. Bylo to ponižující, ale snášela jsem to.“

„Ale proč?“ poručíkova otázka byla upřímná.

„Myslete si, že jsem ho měla ráda,“ klidně odpověděla Jela Boldišová. „Kdysi se mi strašně líbil. Dokonce jsem ho Soni záviděla, když s ní chodil. Byl úspěšný. Měl spoustu kamarádů. Lidi ho měli rádi a věřili mu. V širém okolí radil zahrádkářům. Vyznal se ve svém oboru. Pro bratra to byl přesto jedině hnojař. Mně to ale nevadilo. Líp, když je člověk obyčejný hnojař než namyšlený blbec, no ne? Sebevědomý nádiva, který v životě nic nedokáže, jenom cejchovat jiné. Co kouká z takového člověka?… Nebýt těch všelijakých holek, klapalo by nám to docela obstojně. Jenže ty jeho frajle byly čím dál opovážlivější, čím dál drzejší. Jednou telefonát domů, pak dopis. Stalo se mi dokonce, že mě jedna taková coura zastavila na ulici, prý, milostivá paní, proč bráníte manželovi v rozvodu, když vás už stejně nemiluje? Přitom my s Jozefem jsme se o rozvodu nikdy nezmínili. Říkal, že jeden rozvod mu bohatě stačí. A že takovou, jako jsem já, by už v životě nenašel. Asi jsem byla hloupá, když jsem mu všechno tolerovala. Byla jsem pitomá! Předpokládám, že taky vás poslala nějaká děvka, která ještě neví, že je Jozef po smrti.“

Poručík ženu pozorně vyposlechl a bleskově zvažoval, jak dál. Jela Boldišová mu možná nevědomky, možná úmyslně přihrála jedinečnou možnost pro malou, ale účinnou lež. Takovou příležitost přece nemohl propást.

„V podstatě máte pravdu,“ konečně řekl poručík jakoby ustaraně. „Nevím sice, jestli jde o dozvuky intimního vztahu, spíš si myslím, že ne… Ostatně nejsem povolaný, abych tyhle záležitosti posuzoval… Jistá občanka se na nás obrátila s žádostí o vyřešení jejího, jak bych to řekl, problému… Jde o peníze, paní Boldišová. Váš manžel si údajně půjčil jistou částku a mým úkolem nyní je věc prošetřit a uzavřít. Věřte, je mi to nepříjemné, ale služba je služba…“

Zapotil se, hoch, ukázalo se však, že postupoval správně. Možná ne právě fér, ale z hlediska našeho případu správně. Vyprovokoval ženu k dalšímu vyznání.

„Peníze? Nesmysl!“ řekla důrazně, ale obdivuhodně klidně. „Ženské, to jo, holka na každé štaci, na to byl kadet, na tom si zakládal, ale peníze, to nikdy! Skvěle dokázal zneužívat toho, že je pořád na cestách. Vždycky a skoro všude se nachomýtla nějaká úřednice, referentka, barová povalečka, vdavekchtivá husička nebo nešťastná panička, která mu naletěla! Takový boží člověk! Ohlupovat řečičkami, to ano, ale půjčovat si peníze? To tedy ne! Kdybyste ho znal, věděl byste, že měl svou hrdost, a jestli si na něčem opravdu zakládal, tak především na tom, že měl vždycky dost peněz… Peníze, prachy, ty on měl rád! Ty mu pomáhaly! V poslední době už jenom ty! Byly na pití, byly na ženské!“

Jela Boldišová se zahleděla do neurčitá, přes hlavy mužů v montérkách, chlapů, kteří místo aby šli domů, zapadli do hospody, do bufetu s pivními výpary, s puchem přepáleného tuku, dršťkové polévky, laciných omáček, chlapů, jejichž cesty domů vedly přes metry piv a baterie rumů, kteří se tady vyřečnili a doma pak neotevřeli pusu, nebo tu naopak sbírali energii, kuráž, aby v rodinném kruhu mohli dělat ramena a silácky dokazovat svou zmužilost, svou pochybenou, většinou chtěnou, ne skutečnou důležitost, protože na pracovištích toho zrovna moc nedokázali. Sešli se tady, v tom špinavém, neútulném bufetu všelijací lidé, různí muži a Jela Boldišová na ně hleděla neúčastně, bez zájmu, bez soucitu, bez nenávisti, jako by byli vzduch. Poručík si toho všiml a měl náhle pocit, že se svět té ženy vyprazdňuje, její oči svědčily o vakuu, které kolem sebe vytvářela, kterým se pečlivě obalovala, aby se mohla cítit neohrožená, bezpečná, krásná, mladá a snad i šťastná. Pak z ničeho nic vstala, vzala prázdné láhve a zašla pro další pivo. Elegantní a vznešená se nesla tím odpudivým prostředím, její přítomnost tady mezi vysokými pultíky působila cizorodě, a přece logicky, v jejích pohybech bylo něco, čím k tomuto prostředí patřila. Hospodský typ, blesklo poručíkovi hlavou, chuligánka na úrovni, výstřední ženská, herečka, utahuje si ze mě, krmí mě povídačkami, jako by se zpovídala, a zatím jí můžu být ukradený! Ale krásná je, krása v semeništi špíny a ramenatých řečí… Závěs se pohnul, Jela Boldišová připlula ke stolku, nalila do půllitrů, posadila se a lačně, obřadně, s chutí se napila. Poručík se ohradil, že hostitelem je on, a teď, když přinesla další pivo, cítí se trapně a musí se revanšovat, aby neodešel s provinilým pocitem. Udiveně na něj pohlédla, dotyk jejích očí jako by ho přimrazil. Tak strašně vám, soudruhu poručíku, záleží na tom, kdo platí? Jsou snad moje peníze horší než vaše?

„Jozef a půjčovat si… navíc od ženských,“ Jelu Boldišovou pohoršila už pouhá představa takové možnosti. „Nikdy! To si mohla vymyslet jen nějaká coura! Utrácet, to bylo jeho! V tom se vyžíval. Rozhazoval. Byl to zakomplexovaný člověk. Když o tom teď uvažuju, když si ho představím, fakt musel být strašně zakomplexovaný… Trpěl tím, že nic neznamená, a tak dělal, co mohl, aby si ho lidi všimli, aby si ho všimly zejména ženské, ty hnusné, odporné běhny, které se na něj přisávaly jako pijavice. Do smrti nepochopím, co na něm viděly. Měl radost, zářil, vyžíval se v tom, že mu žádná neodolá. A já to měla mlčky snášet! Pro mě jsou ty baby vzduch, míň než vzduch, říkal, myslel, že mě opije rohlíkem… Mě a rohlíkem! Naiva! Ale že by byl někomu dlužný, to ne! Tomu nevěřím. Naopak, rozdával. Jednou jedné takové děvce nabídl snubní prsten, aby měla za co koupit dětem mléko. Je to normální? Copak dneska někdo potřebuje milodary? Každý má, co potřebuje. On ale naletěl. Vlákala ho do postele a přitom bědovala, že ráno nebude mít na mléko. Dobrák Jozef stáhl z prstu prsten a dal jí ho. Vrátíš mi ho, milunko, až budeš prachy mít. Postřehl jste, jak krásně, jak cituplně to zní? Na tom si on zakládal. Potrpěl si na gesta. Milunko! Blbec, vůbec ho nenapadlo, že pod matracemi té hnusné postele, na které s tou běhnou ležel, bylo dvacet tisíc! To jsem si tedy náhodou zjistila.“

Jela Boldišová spláchla dlouhou řeč douškem piva. Poručík na ni upíral své pomněnkové oči, žasl a se zájmem čekal, co ještě vyprodukují mozkové závity té najednou tak řečné dámy. Ve skutečnosti věřil jejím historkám čím dál méně. Čím víc se propadala do slov, která se jí řinula z úst, čím byla její skrytá nenávist k manželovi patrnější, tím divadelnější byl její monolog.

„Nemyslete si, že jsem ty jeho výstřelky snášela pokaždé trpělivě. Když mi vypověděly nervy, udělal líp, když zmizel. Taky můj pohár trpělivosti občas přetekl. Přesto jsem si říkala, jen ať si vyhodí z kopýtka. Dokud je doma klid, je mi to jedno. Jaká byla jeho první žena, takový je teď on, já ho nepředělám. Když se mně ale doneslo, s jakou běhnou se spustil, a když jsem pomyslela, že by mně mohl domů zavléct nějakou chorobu, řekla jsem dost! A definitivně! Zašla jsem k ní a všechno jsem té ženské obrátila vzhůru nohama. Všechno, i tu postel! A našla jsem prachy, pěkně složené, svázané v uváleném, špinavém hadru. A ona mně ještě začala nadávat!“

Oči se jí zalily slzami, ale nevyplavovaly jí z duše hněv ani lítost. Byly to slzy profesionálky, slzy plačky, kterou si kdosi najal, aby poručíkovi zahrála rafinované divadýlko. Úžasná žena, pomyslel si můj přítel ve zbrani, na tu jsem tedy ještě nedorostl. A ona povídala a povídala, jako by poručíka chtěla svými historkami umořit:

„Po válce byla moje teta vysídlena do Maďarska. Odešla tam s mužem. Strýc v Budapešti pracoval už za války. Dělal tam u nějaké firmy šoféra. Později si nedaleko na venkově postavili dům. Když pak strýc umřel a teta zůstala sama, požádala, aby se mohla vrátit domů. Vrátila se a mně věnovala hodiny. Byla to taková ta napodobenina stylových stolních hodin, obyčejný kýč, nad ciferníkem pozlacená stříška, po stranách mramorové sloupky jako na antických stavbách. Ciferník fosforeskoval a kočičí zlato se blyštělo. Jozef ty hodiny jednoduše sebral a daroval je nějaké ženské. Nedávno, krátce předtím, než zemřel. Žádala jsem ho, aby mi je donesl zpátky. Byla jsem vzteky bez sebe, vyhrožovala jsem mu.“

„A přinesl je?“ zeptal se poručík s probuzeným zájmem, vytušil možný záchytný bod.

„Právě že ne,“ odpověděla Jela Boldišová. „Řekl, že je zanesl k hodináři, že potřebovaly nějakou malou opravu a že se tam prý ztratily. Pak si zas vymyslel, že hodinář náhle onemocněl, doma má všechno zamčené, že musíme počkat, až se vrátí z nemocnice. Fantazie mu pracovala na plné obrátky a myslel si, že mu na to naletím… Ty hodiny pro mě znamenaly příliš vzácnou památku, než abych jen tak naletěla. A byly taky moc velké na to, aby se mohly ztratit. A konečně… nebyl ani ten hodinář.“

„A víte… máte podezření, komu je váš manžel dal?“ vyzvídal poručík.

Jela Boldišová odpověděla okamžitě, jako by čekala jen na tuto otázku.

„Recepční v Bystrici. V Novém domě. Tam se v poslední době cítil nejlíp. Občas sehnal nějaké valuty a pak v baru dělal haura. Na valuty zabere každá štětka.“

„A jméno… Mohla byste mi říct jméno té osoby?“

Jela Boldišová zaváhala. Bylo zřejmé, že o jméno té ženy jí teď šlo ze všeho nejméně.

„Nevím. Neprozrazoval mi jména svých slečen a já se nevyptávala. Tahle se tuším jmenovala Marka. V těch končinách se všechna děvčata jmenují Marka, Anka, Žof ka…“

„A příjmení?“ sondoval poručík, ačkoli mohl předpokládat, jaká bude odpověď.

„Povídám vám, že nevím!“ podrážděné odsekla Jela Boldišová a zapálila si cigaretu.

„Vy jste se za ní nevypravila?“ podivil se poručík, a já jsem ochoten věřit, že svůj údiv nepředstíral. „Na těch hodinách vám přece záleželo.“

„Záleželo mi na nich, ale nevypravila jsem se za ní. A co?!“ drsně vybuchla.

„Asi jste si myslela, že byste ji stejně nenašla…“

„Nic takového jsem si nemyslela! Podle vás je nějaký problém přijít do recepce a říct, poslyšte, tady u vás dělá nějaká Marka, za kterou dolízal jeden blbej inženýr? Mám tady pro ni vzkaz… Na tenhle háček skočí každý. Takovou dorotu bych objevila i bez příjmení, kdyby o to šlo.“

„To je pravda,“ uznal poručík. „A vy jste za ní přesto nešla.“

„Mám svou hrdost, nemyslíte?“ uzemnila ho žena.

„Ano, promiňte,“ řekl poručík. Pochopil, že mírně přestřelil, a pokusil se svůj prohřešek napravit. „My se vám po těch hodinách poohlédneme.“

„Není třeba!“ kategoricky prohlásila žena. „Své problémy si nejradši řeším sama. A tu běhnu, která vám namluvila, že jí Jozef zůstal dlužný, pošlete za mnou. Já jí to spočítám!“

„Nebudeme vás obtěžovat,“ galantně řekl poručík. „My si své věci taky nejradši vyřizujeme sami.“

A rozešli se. O poručíkově podezření nepadlo ani slovo.

7

Do Bystrice jsem jel v pátek. Svým trabantem. Byla to otřesná cesta. Lilo jako z konve, silnice byly prošpikovány auty. Jedni se vraceli z dovolených, druzí horečnatě spěchali využít posledních hodin prázdnin. Byl to netypický konec srpna. Co chvíli jsem proklínal poručíka Vránu i sebe a uvažoval, nedělám-li chybu, hloupost, když se ženu proti rmutnému proudu kalného Hronu. Co když si ta ženská, ta paní Jela Boldišová vymýšlela, co když si řekla, že poručíka zmate, že si z něho vystřelí? Existenci té recepční mi v hotelu mohli potvrdit stejně jako popřít. Jela Boldišová se v nejhorším mohla bránit tím, že poručíkovi vyprávěla jen o tom, co znala od muže, co z něho vypáčila, vydolovala při bouřlivé, nenávistné hádce. Muž jí mohl napovídat, že ho pronásleduje nějaká recepční Marka, a ona jen opakovala jeho tvrzení. A třeba neexistovaly ani ty hodiny, ten prý sice kýčovitý, a přesto ceněný předmět, o který jí sice šlo, ale vůbec se nesnažila, aby ho získala zpět. Kdo se v tom má vyznat? Místo abychom se dopracovali k něčemu jasnějšímu, evidentnějšímu, věc se zamlžila. Byl za tím záměr Boldišové, nebo poručíkova neobratnost? Anebo dokonce nebylo vůbec nic, a my se hnali proti větrným mlýnům? Po pravdě řečeno, nejspíš by mi ani moc nevadilo, nemrzelo by mě, kdyby tomu tak skutečně bylo, a o to víc mé zlobilo, že se do Bystrice ženu bez rozmyslu, místo abych doma ležel nebo se procházel lesem u Váhu nebo se – v krajním případě – dvořil účetní Františce. .

Cestu jsem absolvoval nonstop, bez přestávky, ačkoli se hlásily hlad i únava. Jel jsem, nezastavil jsem. Trestal jsem se tak za to, že jsem se do toho bláznivého dobrodružství vůbec pustil.

Projížděl jsem Zvoleném, městem, kam jsme si jednou zajeli se ženou na neděli. Byl to jeden z mála našich šťastných výletů, tehdy jsme se ještě měli rádi. Ráno v půl sedmé rychlíkem do Zvolena, večer v deset zpátky. Patnáct hodin štěstí. Už nevím, co nás tenkrát rozveselovalo víc, zda závist lidí, kteří zřejmě nedokázali pochopit, jak se ti dva stárnoucí blázni můžou ve vlaku k sobě tak až neslušně mít, nebo mudrování, jak se dostat ke zřícenině zámku, který se dnes už zase skví v plné kráse? Tehdy nás patrně spojovalo všechno.

A přesto i na dveře našeho bytu zaklepal okamžik, po němž jsem se pro vlastní ženu stal cizím mužem. Nejraději by uvítala, abych už nechodil domů, do bytu, který jsem dostal já a který jsem sám zařizoval, aby se v něm cítila jako v teplém hnízdečku. A pak jsem udělal to, co učiní každý správný chlap. Když došlo na lámání chleba, odešel jsem s prázdnýma rukama. Člověku sice na věcech záleží, ale když si uvědomí, že by si s nimi vzal i moře – alespoň na čas nežádoucích – vzpomínek, které budou hlodat, trýznit, raději oželí, co předtím snášel do svého hnízda jako křeček. A mně v té době šlo především o to, abych mohl žít maximálně klidně, klidně v mezích možností, aby mé dny byly alespoň pokojné, a ne-li pokojné, tedy vyrovnané. Nevím, zda byly. Spíš a častěji asi ne než ano, tak je to, ale já to přečkal. Dovedl jsem si přikázat. Přenesl jsem přes srdce i tak krušnou skutečnost, že jsem kvůli nemoci musel opustit práci, že mě diskvalifikovalo vlastní zdraví. Na svou bývalou ženu, na společně prožitá léta, na všechno hezké, co mezi námi bylo, jsem se naučil myslet bez pohnutí a lítosti. Jako když čteš knihu, kterou někdo vymyslel. Kniha tě rozptýlí, a ty náhle pochopíš, že zdrojem radosti ti může být i vlastní odcizená minulost. Přečkal jsem to. Bez vnitřní újmy jsem snesl i náhodná setkání se ženou. Ano, pozdravili jsme se a každý šel svou cestou, aniž bychom zapředli zdvořilostní rozhovor, jaký k náhodným setkáním patří. V jistém smyslu to ovšem byla pohnutá míjení. Lidé, kteří spolu spávali v jedné posteli, si neměli co říct, nic jim nerozechvělo duši, nic nezazvonilo v srdci. Všude ticho, jen ulice a auta. Pro jednoho nový partner, pro druhého samota. No nic. Možná je samota lepší než nový život s někým jiným, cizím, na koho si do smrti nezvyknete, protože všechno, co učiní, budete srovnávat s tím, co a jak činil ten před ním. Samota je boj sama se sebou a s časem. Život s druhým je bojem proti němu i proti sobě. Možná je to tak, možná docela jinak.

Ve Zvolenu jsem zajel do centra, ačkoli jsem je mohl objet. Projel jsem kolem zámku a až potom jsem se vrátil na silnici do Bystrice. Napadlo mě, že jsem s sebou mohl vzít účetní Františku. Na takový malý nezávazný víkend. Jenže jak od staré panny chtít, aby věřila, že pozvání k ničemu nezavazuje? Pro takovou ženu je závazný i milý pohled, natož dva dny s mužem v cizím městě, i když přespíte každý ve svém pokoji. Pokud to není horší, než spát spolu. Ctít počestnost ženy znamená vyjádřit jí svou náklonnost, ne-li hlubší zájem. Ctíme přece to, na čem nám záleží, s čím počítáme. A žena, které záleží na nás, takhle uvažuje, přičemž svou hru na počestnost považuje za stejně závaznou jako naši úctu a zdrženlivost.

Nechtěl jsem mít k nikomu žádné závazky, a proto jsem cestu v ojetém, ale spolehlivém trabantu, který jsem náhodou koupil za pouhých deset tisíc, podnikal sám. Stěrače stěží stačily rozrážet proudy vody. Jel jsem pomalu. Nudná, uspávající cesta.

Zaparkoval jsem až před hranatou budovou moderního hotelu Nový dům. Navlékl jsem si pláštěnku, na hlavu nasadil kostkovanou kšiltovku, jakou míval Sherlock Holmes, a zamířil jsem ke vchodu do budovy. Asi na mě byl pohled pro bohy, zřejmé jsem byl nápadnější než jiní hosté, cítil jsem, že se stávám středem pozornosti a že ze mě někteří lidé mají legraci. Uchichtávaly se úřednice, pošklebovala se livrejovaná část mužského personálu. Bylo mi zřejmé, že situace se pro mě vyvíjí krajně nepříznivě. Pozbudeš-li vážnosti, z nikoho nevypáčíš rozumné slovo. Nezbývalo než jít okamžitě do akce, abych se mohl co nejdřív ztratit z otevřené scény. Vyhlédl jsem si starší, seriózně vypadající ženu v slušivém tmavomodrém kostýmu a představil jsem se jí. Důvěrně jsem jí šeptl, že jsem zde ve jménu (v zastoupení?) pana inženýra Boldiše, že jde o diskrétní záležitost, že bych při řešení případu, při plnění svého úkolu nerad žádal o pomoc místní oddělení Bezpečnosti, a proto ji prosím, aby byla tak laskava a řekla mi, kde bych našel slečnu Marku.

Paní – později jsem se dověděl, že to byla vedoucí směny – mně pokynula, abych ji následoval do kanceláře. Přivřela dveře a částečně znechuceně, částečně výhrůžně spustila: „Podívejte, soudruhu, nevím, kdo jste, a nezajímá mě, co máte s tím panem inženýrem. Rozhodně vám ale řeknu, že ho u nás už neubytuju. Nevidím ráda, když se host točí kolem personálu. Kazí to morálku. Děvčata si závidí, pomlouvají se, klevetí, vznikají rozepře a práce jde stranou… Ten pan Boldiš mé stanovisko zná. Přesto je nehodlal akceptovat. Nejdřív si mě chtěl koupit všimným, pak se začal odvolávat na ústavu, že prý jako občan tohoto státu se může ubytovat v každém ubytovacím zařízení. Odpověděla jsem mu, že má pravdu, ale že z žádného hotelu si nemůže dělat, no, veřejný dům. To jistě chápete.“

Přikývl jsem. Dělalo mně dobře, když jsem viděl, jak se žena naléhavě potřebuje vymluvit, vypovídat ze všeho, co jí dlouhou dobu rozhořčuje, s čím se nemůže svěřit lidem kolem sebe, protože by ničeho nedosáhla, vysmáli by se jí, považovali by ji za blázna, který zasahuje do cizích věcí. Pozorně jsem ji vyslechl a pokládal jsem za povinnost ji uklidnit:

„Ubezpečuji vás, že inženýr Boldiš se tady už neukáže.“ Ušklíbla se, zatvářila se jako člověk, který ví své. „Neukáže? To si myslíte! Dokonce jsem mu vyhrožovala, že napíšu jeho zaměstnavateli a budu ho informovat, koho to zaměstnává, a ačkoliv mně to bylo velice nepříjemné, napsala jsem jeho ženě. Soukromý život toho pána mě pochopitelně nezajímá, ale musela jsem zasáhnout v zájmu disciplíny na našem pracovišti. Jenže nic nepomohlo. Když manželka tomu pánovi vypláchla žaludek, dal si tolik práce, že mi zatelefonoval. Ano prosím, zavolal mi a smál se, že zbytečně plýtvám energií… A promiňte, o tom, že panu inženýru Boldišovi není stydno, svědčí i to, že si vás najal…“

„Mýlíte se, paní, náramně se mýlíte,“ řekl jsem klidně, ale důrazně, „jestli se domníváte, že si mě inženýr Boldiš najal. On si mě ani najmout nemohl. Mě ani nikoho jiného…“ Nevěřila, nepochopila. Musel jsem jí tudíž říct celou pravdu.

„Inženýr Boldiš už nežije, paní, a já jsem tady v zastoupení jeho manželky.“

Ženino perfektně klenuté obočí se zvedlo, upřela na mě ostře zkoumavý pohled.

„A u té slečny,“ vysvětloval jsem rozvážně, a myslím, že i přesvědčivě, „u slečny Marky nechal inženýr Boldiš nějaké vzácné hodiny, rodinnou památku paní Boldišové… Mám za úkol zařídit, aby byl onen předmět vrácen, a prosím vás, abyste mi pomohla. Chtěl bych, aby všechno proběhlo naprosto diskrétně. Už kvůli pověsti slečny, které se to týká… Chápu, že se svým způsobem stala obětí toho muže…“

Snažil jsem se ženě působit na city, a snad se mi to jakžtakž povedlo, třebaže ji pochybnosti neopustily. Chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Chápal jsem ji: nevěděla, mluvím-li vážně nebo nevážně, zda něco neskrývám nebo nepředstírám, přičemž jí ovšem snad muselo být jasné, že smrti by si nedovolil zneužít ani největší cynik. Její jemná pobledlá pleť – tváře, brada, čelo – se začala pozvolna zardívat, což zpravidla vypovídá o vzrušení. V decentní dámě se pomalu rozšiřovaly žilky, napínaly se mezi nedůvěrou a přáním uvěřit, uvěřit a jednou provždy mít od člověka jménem Boldiš pokoj. Když o tom teď uvažuji, vlastně nevím, proč proti němu byla tak zaujatá. Důvody, které uváděla, mi připadaly nedostatečné. Skoro bych se přikláněl k názoru, že slečně Marce záviděla, což ovšem nemohu ničím dokázat, a tak si tuto domněnku nechám raději pro sebe.

„Mohli bychom si jít sednout na kávu?“ navrhla žena po chvíli strnulého, křečovitého ticha.

Byl jsem ochoten… Tedy, ochoten… Přišlo mi vhod, že si chce se mnou posedět.

„Dobré silné kafíčko mně udělá jen dobře,“ řekl jsem. „Jízda v tom nečase vyčerpá, a já nejsem žádný velký šofér. A jestli mi zajistíte nocleh, dovolím si vás pozvat i na skleničku.“

„Volné pokoje bohužel nemáme,“ řekla žena s naučenou profesionální odmítavostí, s níž odbývala zákazníky, o které neměla zájem. „Sezóna vrcholí, soudruhu…“

Musela mě mít za zcela bezvýznamného člověka, když si nezapamatovala ani mé jméno, a tak jsem se představil ještě jednou:

„Kalas, Jakub Kalas… Něco by se snad při troše dobré vůle našlo… Pokojík pro pokojskou… Nejsem náročný… Nějakou rezervu jistě máte. Přece nechcete tvrdit, že v tak předním zařízení jako vaše nemáte lůžko v záloze…“

„Musel byste počkat do večera,“ řekla žena bez dlouhého uvažování. „Pokud někdo odjede nebo pokoj odřekne, dalo by se pro vás něco podniknout.“

V té chvíli jsem už věděl, že v Novém domě přespím.

„Počkám velice rád,“ řekl jsem zdvořile.

Ke kávě přibyly dva malé džíny, zásada „slovo dělá muže“ nebyla ani téhle ženě proti mysli.

„Marka určitě přijde večer,“ řekla. „Všechny sem večer chodí, i když nemají službu. A kdyby nepřišla, někoho pro ni pošlu. Nebo za ní chcete zajet domů?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Mária Forgáčová,“ sdělila žena významně a sdostatek ironicky, abych pochopil, jak to myslí, „bydlí nedaleko. Na novém sídlišti pod lesem. Nádherné místo. Dostala tam jednopokojový byt. Tyhle osamělé ženy to mají těžké, ale náš podnik je velkorysý.“

„Nebudeme jí to ztěžovat,“ pokusil jsem se být vtipný. „Počkám na ni tady. Bude to tak lepší… Ostatně autem bych už stejně nemohl. Sednout si za volant, když jsem pil, to by mi Bezpečnost neprominula ani u nás… Byl bych vám zavázán, kdybyste slečně Forgáčové řekla, případně vzkázala, že jsem zde a že bych si s ní rád pohovořil.“

Žena poděkovala za pohoštění a odešla do recepce.

Dal jsem si ještě jeden džin a k němu tonik. Času jsem měl habaděj. Cítil jsem se dobře, skvěle, únava z cesty dávno opadla. Jistě udělalo své i to, že slečna Marka „byla“, existovala a já se sem netloukl zbytečně. Venku lilo, a já si hověl v suchu. Téměř sám v útulné kavárně. Stálí hosté se zřejmě dostaví později.

Když jsem za nějakou dobu přistoupil k recepčnímu pultu, dáma v tmavomodrém mi oznámila:

„Bude to šestsetpětka, soudruhu, ale bez koupelny.“

„Výborně,“ projevil jsem maximum upřímné vděčnosti a hned jsem sáhl po občanském průkazu.

Mladá recepční na pokyn vedoucí vzala průkaz, vystavila mi ubytovací lístek a mechanicky se mile usmála. Určitě nevěděla, jaký je důvod mé přítomnosti, protože o mě neprojevila žádný zájem. Vedoucí směny zřejmě nechtěla dělat klepy. Teprve až zavolá slečně Forgáčové nebo jí pošle vzkaz, roztočí se kolotoč dohadů, zapracuje místní informační síť.

Město se dusilo v parném rozpáleném kotli, zahaleném mračny. Pomyšlení, že se za několik minut natáhnu na čistou postel, bylo báječné a povznášející, i když jsem věděl, že mě ta rozkoš bude stát nejméně dvě stovky, které mi nikdo nevrátí, ani poručík Vrána a major Komlóš, ani vdova Boldišová, i kdybych jí ty hodiny nakrásně přinesl. Člověk ovšem nesmí být držgrešle a má vědět, že investovat se musí do každého podniku. A pro mě byl tenhle případ nadějným podnikem, možná cestou zpět do služeb sboru… Opět jsem pracoval. Dělal jsem něco užitečného. Neříkejte, že to zní jako fráze. Já jsem, prosím, ze staré školy a službu považuji za přirozenou součást svého života.

8

Byla-li slečna Marka Forgáčová hlavní favoritkou inženýra Jozefa Boldiše, sukničkáře a údajně milovníka krásných žen, ani v nejmenším mu ty jeho volné lásky nezávidím. Podle mého nekompetentního názoru se může stát jedině břídilovi, že si najde slečnu škaredější, než je jeho žena. A porovnávat paní Jelu Boldišovou s tímhle černovlasým bidlem… Prostě žasl jsem, kam až mohou dospět hloupí mužští ve své slepé touze dokázat (zejména sobě), že jsou k světu, že o ně mají ženy zájem. Mária Forgáčová neměla ani hezkou tvář, ani dobře stavěnou postavu. Byla to taková laťka s trnkovýma očima. A ne dost na tom, i zuby měla řídké, takže při řeči trochu šišlala. Nemyslete si, že jsem k ní zaujatý, že ji záměrně líčím jako nějakou šeredku, že ji pomlouvám, aniž jsem ji měl možnost poznat. Vůbec ne. Naopak, mluvit o ní mohu jen v dobrém (což ovšem nic nemění a ani změnit nemůže na mém prvním dojmu z našeho setkání), řekla mi totiž věci, s kterými jsem ani nepočítal. A tak ať je mi odpuštěno, ale jako normální mužský se raději bavím s hezkými nebo alespoň sympatickými ženami.

Nikdy se mi nepodařilo odhalit původ konspiračních schopností obyčejných lidí, jakých metod používají, zůstaly mi záhadou kanály, kterými se rychlostí blesku šířily informace (ještě jsem držel kliku dveří na obvodě, a výtržníci v hospodě už věděli, že „Kalas je na cestě“). Můj údiv v té podvečerní hodině posledního pátku deštivého srpna patřil vedoucí směny v recepci hotelu Nový dům. Když jsem sešel do vestibulu, nenápadně na mě kývla. Přistoupil jsem blíž, co nejblíž. Pošeptala mi:

„Mariena čeká v baru.“

Z jejího pohledu jsem usoudil, že slečna Forgáčová věděla o mé přítomnosti v městě dřív, než jí stačila vzkázat nebo zavolat.

Persóna u vchodu do zábavního podniku, obrněná těsným koženkovým krunýřem, uhlově černým a ušitým v kovbojském stylu, prohlásila, že bar je beznadějně plný, takže bych se marně pokoušel. Přesto jsem se ji pokusil přesvědčit, že pro mě se v hotelovém podzemí místo určitě najde, protože tam jdu pracovně a v útrobách jejich nory, plné blyskotajících barev a ohlušující hudby, na mě čeká slečna. Domnělá dáma v kovbojském odsekla, že takových jako já už viděla, a jestli nepřestanu být dotěrný, nemusí se mně to vyplatit. Načež se odněkud vynořili dva svalovci, dalo by se říct okresní kulturistický podprůměr, ale tvářili se světově, zarputile, výhrůžně. Byli sice víc drzí než statní, ale usoudil jsem, že bude líp zatroubit na ústup, než se tu zbytečně namáhat. Dokonce jsem při pohledu na ty junáky odolal pokušení sáhnout po starém služebním průkazu, po onom vzácném dokumentu, který jsem dostal, když jsem vstupoval do sboru, a který jsem si ponechal; cenu některých památek nelze vyjádřit slovy.

„No dobře, pánové,“ řekl jsem, pro výstrahu jsem zvedl ukazovák a jako uražený světák jsem dodal; „Ještě se vrátím – a dveře budou dokořán!“

Vystupoval jsem po schodech, stoupal jsem lehce, zlost mě zbavila vší tíhy, nikdy bych neřekl, jak mrzuté zážitky dokáží osvěžit, probudit v člověku energii. Provázely mě pohrdavé pohledy siláků a uměle stylizované vrátné zvlášť. Možná si ta Maud myslela, že se jí budu vemlouvat, jak to dělávají osamělí muži, načež by se po koketní chvilce, završené, korunované padesátikačkou, místo v baru určitě našlo. Nevemlouval jsem se, nevlichocoval, z kapes mi nečouhaly zbytečné peníze, ani marky, ani bony, ani koruny. Ta vymóděná blondýna mi byla protivná od první chvíle.

Pomohla mi vedoucí směny z recepce. Potkali jsme se na schodišti. Okamžitě pochopila mou situaci. Tyhle ženy čtou z tváří jako z knihy. Uraženým a bezradným mužům je zapotřebí podat pomocnou ruku a na oplátku si jim lze postěžovat. A tak jsem se dověděl, že táhnout čtyřiadvacítku v době vrcholící sezóny je nesmírně únavné, já jí na to, že obdivuji její energii a vytrvalost, ona zase, že osamělá žena musí být silná, statečná a zásadová, a já… Však víte, jak začínají a kde končí tyhle debaty o všem a o ničem. Důležité bylo, že vedoucí směny hravě rozřešila můj nevyhrocený konflikt s „kovbojkou“. Řekla:

„Nic si z toho, soudruhu, nedělejte. Některé pracovnice našeho hotelu jsou na slušné muže alergické. Ta, s kterou jste měl incident, by se už nejradši viděla doma, nevím ovšem s kým… Ona je dost vybíravá.“

Nedalo mi, abych nepoznamenal:

„To znamená, že jich má víc…“

„Má, soudruhu, a samé valutové,“ ochotně mě informovala vedoucí směny.

Vzápětí jsem se přesvědčil, že autorita této elegantní ženy je velká. Místo pro mě se v baru našlo bez problémů, ani o vstupném najednou nebyla řeč. Do střeženého podzemí s tanečnicemi a ohnivými muzikanty jsem tedy pronikl, ale program mě nenadchl. Neumělá, nevynalézavá imitace striptýzu, sázejícího na mužskou lačnost, a laciné světelné efekty měly daleko do produkcí Igora Lakatoše, které praktikoval doma ve svém vesnickém podzemí. Ještě že jsem se sem nepřišel bavit a kochat obnaženými přednostmi, jimiž příroda obdařila zdejší barové umělkyně.

Slečna Marka – Marienka, Maruška, Marča? – Forgáčová seděla sama. Nikdo se k ní nepřibližoval, jako by se její stůl nacházel na území, na něž se vztahuje zvláštní, absolutní imunita, jako by ono území oddělovala od ostatních částí rušného baru demarkační čára, jako by šlo o frontovou linii, jíž se každý vyhne, jako by se schylovalo k boji, který si mladá žena musí vybojovat sama, jako by ji všichni nemilosrdně předhodili dravci, jímž jsem – patrně – měl být já… Och, to pomyšlení! Povznesenost osamělé ženy v onom pospolitém folklórně erotickém prostředí svědčila o zatrpklosti, a mně přišlo slečny Forgáčové líto.

Nasadil jsem na svůj stárnoucí obličej mírumilovný výraz, k lícím jsem si pomyslně přihladil masku hodného, dobráckého herce a narušil jsem nedotknutelnost výsostného území, jemuž až dosud vládla osamělá slečna – víc strnulá, nastražená a ubohá než hezká – a sklenice toniku. Představil jsem se a hned jsem jí navrhl:

„Když dovolíte, objednám vodku. Bude se nám líp povídat.“

Změřila si mě od hlavy k patě, jako by chtěla zjistit, jestli „na to mám“, a až poté bez hlubšího zájmu podotkla:

„K toniku jedině džin.“

„Přirozeně,“ souhlasil jsem. Chtěl jsem se chovat galantně, dělalo mi dobře, že mám za společnici mladou ženu, byl to takový zvláštní pocit, jaký v člověku vyvolává jistý druh prostředí – nu, a bary jsou zřejmě od toho, aby v člověku probouzely pocity, které v sobě za jiných, civilnějších okolností dusí. „Promiňte, samozřejmě džin.“

Mým příchodem se „území“ kolem Marčina stolu znovu stalo normální součástí barového prostředí, pozorný personál zaznamenal, že host, který má zájem o rozhovor se slečnou Forgáčovou, je obyčejný člověk, zázrak se nekonal, mohlo se začít s nabídkovými nájezdy. Ne, nedomníval jsem se, že číšníci počítají s větší tržbou. Na větší tržbu jsem nebyl ani přiměřeně oblečený, ledaže by si mysleli, že jsem cvok, co se tu rozhodl investovat do mladé dámy, která se nevyhýbá společnosti mužů. Naopak, zdejší lidé museli vědět nebo alespoň tušit, proč jsem se se slečnou z recepce setkal. Věděli, tušili to všichni, protože každý podnik, každé pracoviště – zejména tohoto druhu – má svou spolehlivou domácí mafii, zpravodajskou službu, svůj dokonalý informační systém, který se obejde bez drahých elektronických přístrojů, integračních obvodů s geniální pamětí, kterému stačí pozorné, bystré oči a dobře proříznuté vyřídilky. Navíc nepochybně přirozená lidská zvědavost.

Přiťukli jsme si a Mária Forgáčová se mě zeptala jako starého známého, člověka blízkého, přímo důvěrníka:

„Poslala vás jeho žena?“

Byl jsem rád, že mohu odpovědět skoro pravdivě:

„V jistém smyslu ano. Nemyslete si ale prosím, že kvůli němu.“

„Tak kvůli němu ne… A kvůli čemu tedy?“ řekla a zatvářila se tragicky, jako by ona jediná věděla, co je láska. „Už jí na něm nezáleží… Když je mrtvý, už ho nepotřebuje.“

„To je myslím logické,“ podotkl jsem, i když jsem věděl, že právě tímto názorem mohu slečnu Forgáčovou proti sobě popudit.

Ona však zareagovala jinak:

„Pro vás to třeba logické je. Když posuzujete věci jako ona… Jozef byl ale jiný, nezaslouží si, aby ho zavrhovala. Byl to skvělý člověk!“

„Milovala jste ho?“ zeptal jsem se.

„Chtěla jsem se za něho vdát,“ odpověděla přímo, a přece vyhýbavě, a mně se její diplomatická upřímnost líbila. „Každá se chceme vdát… Jozef to věděl a manželství mi slíbil. Dnes těžko soudit, jak by to bývalo dopadlo.“

„Pan inženýr už byl ženatý,“ řekl jsem moralistně, přičemž jsem do svého konstatování přimísil kapku naivity: „Vy jste to nevěděla?“

„Chystal se k rozvodu… Ona si ho taky brala jako rozvedeného… Nejsem o nic horší než ona,“ rozhodně řekla Mária Forgáčová.

Ačkoli jsem ji v duchu politoval za důvěru, kterou chovala k Boldišovi, zeptal jsem se:

„Chtěla jste opakovat její chybu?“

„Jakou chybu?“ pozastavila se nad mými – podle ní zajisté troufalými – slovy. „Pro vás je láska chybou? Pro mě ne, soudruhu! A pro Jozefa taky nebyla. Vždycky říkal, že člověk má být volný jako pták. A nemyslete si, že mé omezoval.“

„Promiňte, tomu nerozumím,“ přiznal jsem se; v naší profesi si potrpíme na jasné formulace. „Neumím si představit, v čem by vás měl nebo neměl omezovat…“

„V soukromém životě – to mám na mysli,“ vysvětlila mi Mária Forgáčová. „Prostě, nic si z toho nedělal, když jsem si někoho našla.“

Pro tohle pochopení nemám, i když uznávám, že k změnám může docházet i v oblasti etických vztahů. Řekl jsem v duchu svého pevného přesvědčení:

„Podle mě přílišná volnost lidi vzdaluje a lásce neslouží. Nezdá se vám, že takové vztahy vaši lásku oslabovaly?“

„Láska, která se dá oslabit, není láska,“ pohotově odpověděla dívka.

„A promiňte, střídat muže, jít z postele do postele, to je láska?“

Usmála se. Byl to vzdalující se, únikový, únikově smutný úsměv. Kupodivu: dělal ji hezčí. A co když se tahle dívka postarala, aby se inženýr Boldiš už dál nepotloukal po světě? napadlo mě. Kacířská myšlenka, ale zelektrizovala mě. Nemysli na vraždu, okřikl jsem se, nezapadni do Vránových kolejí, ale stejně mě něco lákalo vést své úvahy právě tímto riskantním směrem. Musel jsem se velice ovládat, abych slečnu Forgáčovou nepodrobil výslechu, který by mi mohl dát odpověď na otázku, zda řečmi o lásce nezakrývá něco zcela opačného. Ta žena však měla vlastní koncepci rozhovoru, byla přesvědčena, že žije podle správných zásad, a neváhala mě oblažovat svými myšlenkami, myšlenkami o své pravdě, která v tomto případě měla být synonymem lásky, přesněji jejího chápání lásky:

„Tomu vy vůbec nerozumíte… Pěstujete si předsudky a uvažujete nemoderně. Když jsme spolu nebyli týden nebo déle, to měl zůstat bez ženy? A proč bych se já nemohla cítit dobře s někým, kdo o mě měl zájem, komu jsem se líbila, kdo ke mně pocítil lásku?“

Nu, Marko, měj si pravdu, trvej si na ní, přesvědčuj se o ní, pomyslel jsem si. Debata mě nicméně provokovala. Hleďme, nejsem tak docela nemoderní!

„A když pak inženýr Boldiš znovu přijel, všechno, co se přihodilo vám nebo jemu mezi vašimi setkáními, jste vymazali z paměti…“

„Nic jsme nevymazali,“ řekla slečna Forgáčová. „Vyprávěli jsme si o všem a výborně jsme se při tom bavili.“

Setkal jsem se s novým, mně dosud neznámým a cizím pojetím „mužsko-ženského“ vztahu, a tak nezbývalo než se zeptat:

„Počítali jste s tím, že vám láska tímhle způsobem vydrží? Nemyslíte, že by se dřív nebo později objevily problémy, že byste na sebe začali žárlit…“

„To, o čem mluvíte, je teorie… Jedno je jisté: kdybychom bývali mohli být neustále spolu, určitě by se žádné problémy neobjevily.“

„Jenže potom by bylo zase po volnosti,“ záměrně jsem zviklával jistoty té ženy, i když v té chvíli byly už vlastně bezpředmětné. „Zmizelo by kouzlo volné lásky… A vám přece na volnosti záleží.“

Ukázalo se, že slečna Forgáčová má sklony k hloubání, k nekompromisním teoriím na obranu své životní koncepce, rozhodně to nebyla tak prázdná nádoba, jak jsem původně myslel. Chybělo málo a začal jsem si jí vážit.

„Proč?“ zeptala se. „Volnost není ve střídání partnerů. To by byl zúžený pohled. Volnost je vnitřní vlastnost. Volný jste, když berete všechno přirozeně, například bez komplexů.“

„A bez omezení, bez morálky, bez zákonů…“

„Nemám nic proti morálce ani proti zákonům, ačkoli neuznávám jejich absolutní dokonalost, a tudíž ani jejich stálou, trvalou platnost. Taky zákony podléhají vnitřním lidským omezením, a proto se musí měnit, jestli mají být lidem užitečné. Odstranit by se měla především omezení v člověku, všechno, co ho svírá, co ho svazuje.“

Vykládala málem dojemně a plamenně, a já měl náhle pocit, že názory, které tak přesvědčivě hlásá, jsem už slyšel, že je už někdo vyslovil. Možná Alice Selecích, možná Igor Lakatoš, moji staří známí. Ale ne, to není totéž; proč směšovat dva rozdílné případy?

Rozhodl jsem se, že se slečnou Forgáčovou nebudu polemizovat. Nevážil jsem sem cestu proto, abych utvrzoval nebo vyvracel její životní názory. Navíc – buďme upřímní: nejen nekonvenční, ale pochybné životní názory! Přijel jsem pro obyčejné, určitě bezcenné hodiny, na které si paní Boldišová vzpomněla, ačkoli kdyby v sobě měla kousek citu, hroužila by se do smutku a na předměty, jakkoli vzácné, by ani nevzdechla. Žel, lidé zpravidla hledají záchranu a únik před bolestí srdce v pustém vulgárním materialismu, pokud ovšem paní Jelu Boldišovou srdce opravdu bolelo. Mám-li mluvit za sebe, soudím, že spíš nebolelo. Ztráta manžela byla pro ni vysvobozením a ona se tím nijak netajila. Možná se vysvobodila sama, kdo ví.

„Škoda že jsem pana inženýra neznal blíž,“ řekl jsem, aby rozhovor načisto neuvázl v mělčině pseudofilozofických a psychoetických úvah.

„Charakter člověka se projevuje v maličkostech,“ řekla Mária Forgáčová zasněně. „Proti Jozefovi jsem byla skoro o hlavu vyšší, ale on si z toho nic nedělal. Když to nepřekáží tobě, Mariko, říkal, mně to může být fuk.“

„Možná chtěl mít pocit, že ovládl velkou ženu,“ řekl jsem, asi nevhodné. „Jsou muži, kteří si na takové věci potrpí.“

„Jeho nejtlustší děvče mělo sto kil,“ zabodovala slečna Forgáčová. „Smál se, že se vedle ní cítil jako mravenec. Vedle mě si nepotřeboval nic dokazovat. Milovali jsme se.“

„Chápu, ale rozvést se nechtěl.“

„To si myslela jeho žena. Jozef by se byl rozvedl hned, ale nemohl.“

„Nemohl? Promiňte, ale to se mi nezdá. Mohla byste mně to vysvětlit?“

Mária Forgáčová se zatvářila důležité.

„O některých věcech Jozef nerad mluvil a já se neptala. Respektovala jsem ho. Respektovali jsme se navzájem. Říkal, že všechno má svůj čas, člověk se nesmí unáhlovat. Čekala jsem. Vím jen, že mu žena vyhrožovala. Vykřikovala, že se v tom poveze s ní…“

„Netušíte, o co mohlo jít?“ zeptal jsem se a velice jsem se snažil, aby moje otázka neprozradila víc než zdvořilostní zvědavost.

„Nevím. Nezpovídala jsem ho. Řekl mi vždycky jen to, co sám chtěl. V poslední době býval nervózní, to je fakt, ale na tom není nic divného…“

Pokud nejde o obavy z něčeho zlého, pomyslel jsem si, ale řekl jsem něco zcela jiného:

„Když vám vyprávěl o své ženě… možná vám řekl taky něco, co se vám zdálo zvláštní… Když člověk žije v napětí, je v těžkém duševním rozpoložení, obvykle poví víc… Potřebuje se svěřit, aby se mu ulevilo…“

„O své ženě nemluvil,“ řekla slečna Forgáčová. „Zmiňoval se o ní jen někdy… když se napil a bylo mu smutno… ale to se mu se mnou stávalo málokdy. Když jsme byli spolu, zapomínal na nepříjemnosti, odhazoval všechno, co ho tížilo…“

Vydechl jsem. Jestli ta žena nelže, jestli si nevymýšlí a nevodí mě za nos, poručík Vrána by mohl být na stopě, a v tom případě bych se nemýlil ani já. Ani tahle cesta by nebyla zbytečná. Chybělo málo a byl bych uvěřil, že Mária Forgáčová zná motiv, který přiměl Jelu Boldišovou k tomu, aby se zbavila muže i za cenu zločinu. To zní! Zaplesej, kriminalistická dušičko! Neplesal jsem. Zajímavé: naším úkolem je odhalovat zločiny, a přece jsem si ze všeho nejvíc přál, aby zločiny nebyly… Přitom asi byly… I když se, připusťme, poručík mýlil, zbýval ještě případ z Kmenice, a ten se musel rozlousknout. Slečna Forgáčová nám tedy – zřejmě bezděčně – pomohla. Ovšem na věc se dalo dívat i jinak, z jiného úhlu, z jiné strany: inženýr Boldiš mohl před slečnou Forgáčovou problémy předstírat. Budoval si tak alibi, důvody, kvůli nimž se nemůže rozvést. Našel si oddanou dívku, které se nechtěl ani vzdát, ani se k ní nemínil natrvalo připoutat. A tak teoretizoval o volné lásce a namlouval jí, že mu žena vyhrožuje. Mohlo tomu tak být a, upřímně řečeno, považoval jsem to za pravděpodobnější než domněnku, že ho paní Boldišová sprovodila ze světa proto, že na ni něco věděl a držel ji tím v šachu… Ať tomu bylo jakkoli, kolečka do sebe začala zapadat, mozaika se zaplňovala tvary a barvami, zbývalo rozluštit abstraktní obraz.

Pili jsme správné vychlazený džin s toníkem a já cítil, cítil jsem stále víc a zřetelněji, že cesta sem do Bystrice byl šťastný, osudový nápad. Blahořečil jsem poručíkovi, chvalořečil sobě. Tam dole v baru u stolu se slečnou Forgáčovou to ve mně poprvé – i když nikoli bez pochybností – zajiskřilo, dva křemínky jistoty se dotkly v prudkém pohybu, třeskly o sebe, a já jsem si byl skoro jist, že tady zbůhdarma nemařím čas.

Nejraději bych byl utíkal k telefonu a vyburcoval poručíka ze spánku.

Zůstal jsem ovšem v baru, objednal jsem ještě jednu rundu a přikročil jsem k pravé příčině své návštěvy – k hodinám.

Chovala-li se ke mně mladá dáma – buď ze slušnosti, nebo z taktických důvodů – po celou dobu shovívavě, ne-li velkoryse jako ke svému sympatickému náhodnému zpovědníkovi, pak zmínka o hodinách ji zle pobouřila. Obličej jí zrudl, v očích se objevila nenávist. Připomínala mně raněného koloucha, který počítal s úkladným nebezpečím, a přece ho zaskočilo.

Pospíšil jsem si s důležitou informací, která měla zmírnit účinek mých předchozích slov:

„Paní Boldišová říká, že ty hodiny jsou rodinná památka. Dostala je od tety z Maďarska.“

„Ty hodiny měl Jozef od otce. Od vlastního táty!“ důrazně pronesla slečna Forgáčová. „Dal mi je, protože chtěl, aby mi připomínaly čas, který jsme spolu prožili. Jozef byl citlivý člověk. Zřejmě tušil neštěstí.“

Musel jsem být nelítostný. Řekl jsem:

„Smiřte se s tím, že vám lhal.“

„Jozef mně nikdy nelhal! A nechápu, proč té ženské děláte poslíčka!“ vyhrkla a v jejím hlase bylo tolik pohrdání, že to bylo moc i na mě.

Co jsou to za lidi? Zkřížili si život a nenáviděli se. Jako by žili jen proto, aby mohli nenávidět. Milovala vůbec tahle slečna Jozefa, nebo se jen vyžívala v řečnění? Nebo – dokonce – ho potřebovala jen proto, aby mohla nenávidět Jelu? Vím, jsou to zbytečné otázky. Udělám lépe, když se budu držet své mise.

„Podívejte, slečno,“ řekl jsem, „mně na tom, jestli budou ty hodiny u vás, nebo u paní Boldišové, záleží ze všeho nejmíň. Musím vás ale upozornit, že paní se bude hodin domáhat úřední cestou. Pokud se my dva teď nedohodneme, obrátí se na Bezpečnost, o tom jsem přesvědčen. Nevím, zda by vám bylo příjemné, kdyby vás navštívili příslušníci… Stojí ty hodiny za to?“

Mé setkání se slečnou Forgáčovou proběhlo hladce, popovídali jsme si téměř přátelsky – až na ten závěr. Asi jsem to zvoral. Odhadla mě přesně: chovám se jako poslíček. Mária Forgáčová se zachovala mnohem důstojněji.

„Ráno vám ty hodiny přinesu. Vyzvedněte si je v recepci.“

A vstala a odešla.

Když jsem hned poté zavolal vrchního, zdvořile se ke mně naklonil a řekl:

„Účet je vyrovnaný, pane.“

Až pak mu po obličeji přelétl vědoucí, blahosklonný úsměv, který nás dokáže ranit nejhlouběji.

Vytratil jsem se z baru.

Ráno mě v recepci čekal balík. S hodinami.

9

K operativce jsme se sešli u Milana Komlóše. Major nás pozval. V neděli ráno mi volal, aby mě prý ani nenapadlo jít na byliny. Jeho žena Vierka mě zve na kávu. A dodal, že poručík Vrána přijde ve tři, takže bych měl být také přesný.

Slíbil jsem, že budu.

S poručíkem jsme se potkali v parku nedaleko činžáku, kde bydlí náčelník. Není podstatné, zda poručík čekal na mě, nebo já na něj. Řekněme, že jsme se sešli náhodou, jako dva správně načasovaní pracovníci. Podstatné je, že jsme ve tři zvonili u Komlóšových.

„Á, moji junáci!“ náčelník nás vítal s jásotem. „Maminko, už je tady máme, výtečníky! Patnáct nula nula! Tomu říkám přesnost! Je vidět, že Komlóšovo slovo ještě platí!“

Rozsadil nás v obýváku na gauč jako školáky. Sám se rozvalil v křesle proti nám za konferenčním stolkem, počkal, až „maminka nakluše“ s lahví domácího vína, něco na způsob skalického rubínu, důmyslné směsi frankovky a svatovavřineckého, a nalil nám.

Paní Vierka přišla do pokoje ještě jednou. Před sebou tlačila stolek na kolečkách, jaký může našinec okukovat ve společenských zařízeních nejvyšší cenové skupiny, na něm v nahřáté míse ražniči, pečené v alobalu – vepřové plecko, prokládané kroužky cibule, pečínkou, uzeninou a sýrem –, k němu speciální okurkový salát a podle chuti pivo, víno, malinový mošt.

Jedli jsme a major zářil, tál, kvetl. Řekli byste, že před sebou máte docela jiného člověka než onoho strohého náčelníka, jemuž je lépe se vyhnout, kterého podřízení i strany a dokonce i někteří nadřízení raději obcházeli obloukem, který tvrdě vymáhal disciplínu a běsnil, když se mu doneslo – a doneslo se mu to vždycky –, že tak přísný je proto, aby se mu nikdo neodvážil říct, že na svou funkci nemá kvalifikaci. Kdybychom věc posuzovali z hlediska dnešních kritérií, byla by to pravda, Milan opravdu nemá školy, zato jeho praxi a zkušenosti, které získával dlouhá léta, nemohou vyvážit žádné státní zkoušky. Přesto náčelníka strašně mrzelo, když se kolem jeho osoby vedly pochybovačné řeči.

„Tak, mládenci, pochlubte se, k čemu jste se dopracovali,“ vyzval nás Milan Komlóš mezi dvěma sousty voňavého ražniči.

Poručík Vrána referoval, že rozkrádačka v Topoľné může jít před soud.

Já svou informaci „zhmotnil“: natáhl jsem staré vyparáděné „vekerky“ a postavil je na stůl, aby odbily půl čtvrté a pánové si ráčili uvědomit, že tady sedíme nikoli kvůli nějakému rozkrádání, že před sebou máme závažnější úkol.

„Tak ty jsi, Jakoubku, ten krám od slečinky vážně vymámil?“ náčelník se upřímně podivoval – a třeba v té chvíli obdivoval mé schopnosti.

„Stálo mě to míň úsilí než peněz,“ poznamenal jsem, asi hloupě, což se stává, když se člověk namyšleně nechá unést pocitem úspěšnosti.

„Ani já, soudruzi, nezahálel,“ řekl náčelník a vysoko pozvedl číši vína. „Našel jsem člověka, který vám dosvědčí, že mezi Boldišovými to nikdy neklapalo. Hádali se od samého začátku. Boldiš byl hochštapler a ta jeho panička mu to často předhazovala.“

Poručík se neudržel, ironicky se usmál. Věděl jsem přesně, co si myslí. Měl škodolibou radost, že náčelník objevil dávno objevené.

„Jenže padla kosa na kámen,“ řekl jsem, aby nám náčelník náhodou nezačal paní Jelu Boldišovou líčit jako nevinného andílka, kterého zlý osud uvrhl do spárů bezostyšného dravce.

Major se ale nedal zabrzdit. Svá zjištění zřejmě považoval nejen za důležitá, ale přímo objevná a popisoval je s básnickým rozletem.

„Povím vám charakteristickou historku: Tady nedaleko ve vinárně pracovala jistá slečna a ta měla zálusk na lepší místo. Inženýr Boldiš jí ho pochopitelně slíbil. Chápejte, dělal ze sebe granda a tvářil se, že má bůhvíjaké známosti… Jednou do vinárny zatáhl novináře Imrocha, nalévali ho třešňovicí, opili ho a on pak slíbil, že něco podnikne. Do knihy přání a stížností hned napsal něco jako ‚protože si nemám nač stěžovat, tak chválím, a to zvlášť práci paní vrchní1. A uvedl svou úřední adresu. Boldiš mu namluvil, že zaměstnavatel paní vrchní musí na jeho zápis v knize nejpozději do měsíce odpovědět, že to vyplývá ze zákona. Všechno to bylo jaksi upachtěné, ubohé, to snad ani nemusím zdůrazňovat. Vzruch do společnosti vnesla budoucí paní Boldišová, tehdy ještě slečna Jela Nagyová. Boldišovy způsoby jí musely jít na nervy, protože svému nastávajícímu na místě vytmavila, co si o tom všem myslí. Načež on, že prý účel světí prostředky, na nějakém novináři Imrochovi mu nezáleží, jde o to, aby zápis v knize zabral, aby si vedení Jednoty uvědomilo, že práce vrchní Táničky Bobkové si všiml dokonce i redaktor Bartoloměj Imroch. Slečna se namíchla a odsekla, ať si tedy Jožko táhne za těmi svými číšnicemi. Inženýr jí začal domlouvat, že si nesmí plést nevěru s dobročinností, a copak jí nestačí, že se právě kvůli ní nedávno rozvedl… Prostě šestákový románek, ale myslím, že vrhá dostatečné světlo na vztahy těch dvou. Můžeme soudit, že paní Jela měla svého Jožku v žaludku od samého začátku, že jí tam ležel a nedokázala ho strávit. Takže na podezření soudruha poručíka Vrány asi něco bude, přesněji, mohlo by něco být, ačkoli na druhé straně, kdyby všichni manželé řešili svá nedorozumění vraždou, lidstvo by co nevidět vymřelo…“

Náčelník pronesl monolog, jaký jsem od něho – bez papíru – ještě neslyšel. Podezíral jsem ho, že si svůj výstup, svou dlouhou řeč připravil tak, aby poručíka nejdřív podržel, vnitřně ho utvrdil, a pak mu dal na vědomí, že to nemá smysl. Jenže major Komlóš byl zřejmě jiného názoru – a já trefil vedle. Mám na to důkaz: když jsem referoval o tom, že se slečna Mária Forgáčová zmínila, jak si inženýr Boldiš stěžoval, že ho manželka drží v šachu, že ti dva musí mezi sebou něco mít, náčelník na mě podrážděně, nervózně vyjel: prý jsem si měl prohlášení (přiznání, oznámení, sdělení) toho děvčete nechat stvrdit podpisem nebo alespoň svědectvím někoho dalšího, že ta výpověď může – mohla by – mít setsakramentskou váhu, že by jednou mohla být dokonce rozhodující…

Nemohu tvrdit, že bych s náčelníkem nesouhlasil, naopak, to, že se do případu vložil, bylo povzbuzující, na druhé straně jsem mu ale zazlíval, že se neumí vžít do mé situace. Jak jsem si měl slova slečny Forgáčové „posichrovat“, když jsem byl rád, že se mnou vůbec mluvila! Ostatně jestli dojde na lámání chleba, hezky krásně si ji pozvou k výslechu a její výpověď zvěční. Mají na to celý aparát kriminalistů.

Pochopitelně, nechtěl jsem náčelníkovi před jeho podřízeným otevřeně oponovat, a tak jsem zvolil lehkovážnou, i když – alespoň si myslím – přesvědčivou obhajobu.

„Všechno je, šéfe, jako obvykle složitější. Ta slečna zřejmé míří vysoko, nedá se do řeči s každým, takže jsem jí musel být vděčný i jen za tu schůzku. Nemám pocit, že jsem z ní nevymámil dost.“

Vážený čtenář ovšem ví, že to docela tak nebylo. Spíš naopak, slečna Mária Forgáčová, zdeptaná – soustavně zdeptávaná – osudem, alespoň zpočátku projevovala bezvýhradnou ochotu. Ne kvůli mně, to je jasné. Kvůli tomu člověku, kvůli inženýru Boldišovi, který už nikomu nic nepoví, který je mrtev, a přece byl mezi námi přítomen jako kdokoli živý, možná ještě přítomnější, protože znepokojoval, nutil uvažovat o skutcích a myšlenkách jiných lidí, rozebírat pohnutky jejich jednání. Pro poručíka Vránu byla ze všeho nejdůležitější odpověď na otázku, zda paní Jela toho člověka sprovodila ze světa, pomohla mu pod kytičky. Pro mě bylo podstatnější, jaký to byl člověk. Byl jsem si jist, že až si tuhle otázku vyjasníme, až si ji solidně zodpovíme, mohli bychom být blíž vyřešení našich (tušených, reálných?) detektivních záhad. Tehdy u náčelníka jsem si moc přál, aby i moji přátelé pochopili, že cesta k cíli vede jedině přes Boldišovu osobu (osobnost). On nám sice už nemohl nic povědět, v ničem nám pomoci, nemohl se však ani bránit, zatímco všichni ostatní, živí, existující, si mohli zařídit potřebné alibi, kdyby zjistili, že jim šlapeme na paty.

„Všechno je složité,“ namítl major Komlóš, „dokud se věc nedostane do správných rukou. Pak už jde všechno jako po másle.“

„Nebo jako v létě na saních,“ zapochyboval poručík Vrána, ačkoli si musel uvědomit, že se tím náčelníkovi nezavděčí.

Však se také domácí pán rozohnil, až jsem ho začal podezírat, že se svým výborným vínečkem posilňoval už před naším příchodem.

„Tak já ti tedy, soudruhu poručíku, něco povím! K cíli se můžeš dostat i v létě na saních. Ale musí to být dobré saně a dobrý jezdec. Když víš, co chceš, léto nemůže být na překážku. Léto ani saně. To přece musíš vědět. Tvoje žena je kontrolorka! Povím ti o jednom případu. Šlo o nějaké experty. Psali o nich v Naší ochraně. Tys to samozřejmě nečetl, že jo? No bodejť! Proč bys ty četl noviny! To jen náčelník si musí udělat čas na čtení! Nás fachmany přece nebudou noviny poučovat! A víš, o co šlo? Jednoduchý jak facka!“

Náčelník usrkl vína.

„Šlo o manželský pár. Cestou na chalupu se jim porouchalo auto, uletělo jim kolo. Inu, zákon schválnosti. Muselo se jim to stát zrovna teď, když měli žigulík nacpaný kartóny koňaku, konzervami a bůhví čím vším… Nezbylo než někoho stopnout. Doufali, že padnou na nějakého známého. Za flašku pomůže každý, a v těch kartónech bylo lahví habaděj. Už se zešeřilo, oni mávali, a zatím bezvýsledně, už byli trochu nervózní, a tak přehlédli, že mávají na hlídku VB… A teď si představte ty příslušníky: před nimi auto plné zboží a majitel podezřele zmateně vysvětluje, jak k němu přišel. Kdyby naši kluci zaváhali, uvěřili pohádkám těch dvou, zboží bylo fuč. Jenže hochům bylo napakované auto podezřelé, došlo jim, že načapali zloděje. A nebyli to jen tak nějací zloději! Byli to rozkrádači rafinovaní, inteligentní. Pracovali v obchodě, muž byl vedoucí, žena prodavačka, sehraná dvojice. Lidi si jejich prodejnu pochvalovali, vždycky byla výborně zásobená. Když měla přijít inventura, manželé si uvědomili, že mají manko, a tak si řekli, že svou prodejnu vykradou. Měli to dobře vypočítané: manko svalí na zloděje a ještě přijdou ke zboží, které si odvezou. Co na tom, že manko zvýší krádeží? Při manku padesáti tisíc dalších deset tisíc nehraje roli. Prostě – velká škoda! A vy, chlapi, že je to složité! Čerta složité! Stačila chvíle trpělivého vyptávání, trocha fantazie – a manželé změkli a všechno vyklopili. Na oddělení už jen brečeli a naříkali. Ve skutečnosti tedy byla věc jednoduchá, jenom se musela popadnout za správný konec. Takže ty, Jakube, mně netvrď, že jsi měl s tou slečnou problémy. Kampak vysoko může mířit? Potřebuje mužského, to je celý ten zázrak. Jak tě znám, za týden za ní tajně jedeš, protože jste si dali rande. Úspěšné zastoupíš Jozefa Boldiše, ať je mu země lehká.“

„To určitě!“ ohradil jsem se. „Ani nápad, šéfe! Tak jednoduché to zas nebylo. Ostatně ta slečna není můj typ!“

Major se žoviálně usmál:

„Tvůj typ byla jistá slečna Alice Selecká. Všechna čest, máš dobrý vkus. Víš, že je ještě svobodná?“

„Jo, slyšel jsem…“

Připili jsme si. A určitě bychom se dál „vpíjeli“, což –jak jistě cítíte – je něco jiného než „zpíjeli“, kdyby se poručík Vrána na gauči nezavrtěl jako netrpělivý žáček. Co naděláš, mladí nestojí o historky starých zbrojnošů. Navíc byla neděle a poručíka čekala doma žena.

Komlóšovi Vránův neklid neunikl a rozhodl se pro velkorysé gesto:

„Neboj se, soudruhu poručíku, dám vám na tu Kmenici tři dny. Doufám, že to stačí.“

„Bohatě, šéfe,“ rychle jsem přikývl i za poručíka.

„Ale tady doma nezapomeňte na ty ‚jatečníky‘,“ připomněl náčelník. „Jak jsem nahlédl do materiálů z té rozkrádačky v Chempě, zdá se mi, že jsem zahlédl některá jména, o kterých byla řeč v souvislosti s tamtěmi klobásami. Prověřte si, jestli se mezi těmi zloději nevyskytuje nějaký Boldišův kamarádíček.“

Po krátké odmlce si náčelník ztěžka povzdechl:

„Chlapi, vy jste mě s tím inženýrem úplně zmagořili. Už taky začínám věřit, že Boldiše někdo zabil.“

Poručík opatrně namítl, že za tři dny to v Kmenici nezvládneme, jenom cesta tam a zpět nám zabere dva dny, a co navyšetřuješ za den? V tom měl pravdu, ale nepodpořil jsem ho. Počkal jsem, až si Komlóš znovu od srdce zašéfuje a prohlásí: „Tak tam, kluci, budete o den dýl, ale v tom případě se mně bez vraha nevracejte!“ Jako by zapomněl, že do Kmenice nejedeme ani tak kvůli Boldišově smrti, nýbrž kvůli možnému objasnění toho automobilového neštěstí a až v druhé řadě – v návaznosti – kvůli Boldišovu skonu.

Poručík se přestal mračit, teprve když jsem prohlásil, že do Kmenice nehodlám jet vlakem nebo autobusem, ale svým trabantem, což celý výlet urychlí. Dokonce mi, kluk jeden, přislíbil stovku na benzín, což jsem pochopitelně formálně odmítl.

Naše mise u majora Komlóše byla tedy úspěšná.

Dřív než jsme se rozešli, náčelník nám doporučil, abychom zašli na zdravotní obvod a promluvili si s lékařem, který vystavil Boldišův úmrtní list. Slíbili jsme, že si s lékařem pohovoříme, i když jsme výjimečně shodně považovali tuto návštěvu alespoň prozatím za zbytečnou.

„Jsme na dobré cestě, soudruhu poručíku,“ řekl jsem Vránovi už ve městě.

Mlčky přikývl. Byl zamyšlený a zamlklý. Takového jsem ho ještě nezažil. Vyhasínal v něm elán. Dostavila se krize. Po prvním nadšení, po přímo absolutní jistotě, že kápl na případ, se dostavily pochybnosti. Nesnažil jsem se mu to vymlouvat. Nestál by o takovou pomoc.

„Za ty hodiny dík, otče,“ řekl, a znělo to, jako by mi nejraději už viděl paty. Nezazlíval jsem mu to. Také se mně stává, že potřebuji být sám, ačkoli bych samoty měl mít vlastně po krk. „A za tím doktorem můžeme zajít společně,“ dodal, „aby náčelník viděl, že dáme na jeho rady.“

„Zajdeme,“ přislíbil jsem. „Až budete mít chvíli čas, brnkněte mi.“

Poručík se rozloučil a přede mnou zela nemilá vyhlídka na dvouhodinové čekání. Až nyní jsem si uvědomil, jak nudné a fádní je naše městečko. Obyvatelé zalezlí doma nebo po hospodách a kavárnách. Ulice liduprázdné. Obraz nedělních odpolední v malém městě, zvlášť když zaduje první chladnější podzimní vítr. Před trudnomyslností vás v takovém prostředí nezachrání ani placatice rumu. Ještě tak děvče. Řekněme Alice Selecká. Když jsem ale pomyslel, kolik mužů se mohlo chlubit přízní té slečny, skoro jsem Komlóšovi měl za zlé, že ji považuje za můj typ. Takhle Františka Belovičová, příjemná účetní, jenže ta už nejspíš pro mě pochopení nemá. Osamělý muž, a zhrdne takovou ženou! To byl přečin, jaký se neodpouští. A třeba by odpustila, já ale přece naprosto jednoznačně řekl: už nikdy žádná žena, přátelé! A myslete si o patetičnosti a navíc nepravděpodobnosti tohoto výroku, co chcete!

Zamířil jsem k autobusové zastávce.

Tam mě objevil major Komlóš. Dojel, dohnal se, dořítil se za mnou. Kolo se pod ním div nerozsypalo.

„Ještě že jsem tě, Jakoubku, zastihl,“ spustil celý zadýchaný. „Žena mi udělala kázání, proč prý jsem tě nechal odejít, abych tě koukal přivést zpátky, domů že můžeš jet až večer… Mám dojem, brachu, že se do tebe zakoukala!“

Hleděl jsem na něj, jako by spadl z višně.

„To nemyslíš vážně,“ řekl jsem.

„Moje žena to myslí vážně,“ odpověděl náčelník s náznakem nelibosti.

Chtěl jsem mu pomoci, dopřát mu alespoň kousek klidného nedělního odpoledne, a tak jsem řekl:

„Pověz jí, že jsi mě nezastihl.“

„Jakube, nemudruj!“ okřikl mě náčelník. „Když si moje žena vezme něco do hlavy, žádné výmluvy neplatí. A teď si přeje, abych tě přivedl zpátky. Dokonce jí, člověče, nevadilo, že se na kole zesměšňuju. Tak pojď…“

Co jsem měl dělat? Jen jsem si tiše povzdechl: dobročinnost ještě nevymřela. A byl jsem tomu rád.

10

„Jakoubku, promiň, můj muž je nemožný člověk,“ řekla náčelníkova žena Vierka. „Jasně jsme se domluvili, že dnes se ti budeme věnovat, a on ti dovolí odejít.“

„Maminko, přestaň!“ zlobil se major. „Jak jsem to měl udělat, co? Měl jsem snad říct, soudruhu poručíku, vy teď vypadněte, vás už nepotřebujeme, a ty, Jakube, zůstaň? Tak sis to představovala? Nemyslíš, že by to bylo neslušné?“

Paní Vierka měla jednoduché řešení:

„Jsou dvě možnosti, Milánku. Buď jsi poručíka neměl zvát, nebo měl pobýt taky.“

„A na to jsi přišla až teď? Proč jsi mu neřekla ty, aby zůstal?“

„Protože nemám ráda, když mi sem vodíš své podřízené! Kromě toho jsem myslela, že jsme domluveni. Čekali jsme přece Jakuba…“

„Podruhé radši nemysli! Zvlášť nemysli za mě,“ zlobil se major.

Ač nerad, musel jsem zasáhnout. Nikdy mně nebylo příjemné, když jsem se stal příčinou roztržky.

„Drazí moji, jestli jste mě pozvali, abych byl svědkem vašeho sporu, tak… Ušetřete mě prosím té slasti.“

Major mávl rukou, paní Viera na mě provinile pohlédla.

„Nic si z toho nedělej, Jakube. A hlavně promiň. Stárneme a občas nám vypovědí nervy,“ řekl major. „Hádáme se o hlouposti. Někdy ti, hochu, závidím. Tobě se žije! Pánem sám sobě!“

„Když mu tak závidíš, tak běž!“ vyjela na něj žena, ale hned ho objala kolem krku, jako by chtěla rukama naznačit chomout.

„Můj velitel, můj generál!“ povzdechl major. Začal jsem mít dojem, že se přede mnou předvádějí jako rozjívené děti. „Čím je starší, tím víc mé diriguje. Moje ženuška všechno ví, všude byla, všechno viděla, neklamně uhodne, co si myslím, co chci, kde jsem byl, kam se chystám. Pomalu mi začne mluvit i do profese. Nejchytřejší stvoření pod sluncem!“

„Vždyť ti povídám, běž,“ řekla žena, tentokrát něžně, opatrně. „Vyzkoušej si výhody samoty, když po ní tak toužíš. Za půl roku budeš litovat! No běž, když chceš žít bez generála! Mně chybět nebudeš, tím si můžeš být jistý. Já ženou v domácnosti být nemusím. Půjdu do práce. V Chempě Topoľná ženy přijímají. Budu pytlovat umělá hnojivá a každý měsíc si vydělám balík.“

„Tvoje věc!“ Náčelník zvážněl, nejdřív zbrunátněl, obličej se mu nebezpečně vyhladil, pokožka se mu napnula, pak náhle zbledl. „Ale teď už o něčem jiném! Nalij, přiťukneme si na smír a zahrajeme si žolíky.“

Jejich vínko se pilo opravdu dobře, zato žolíky mě nudily. Odvykl jsem společenským hrám. Ještě tak jednou za čas v hospodě mariáš, a to jen tehdy, když se sešla dobrá parta. Společnost ke kartám si má člověk vybírat. Neříkám, manželé Komlóšovi byli dobří spoluhráči, mně ale nešla karta, a tak jsem měl po náladě i po chuti do hry. Už jsem se nemohl dočkat, až vypadnu. A trochu mně šel na nervy i ukázkový pořádek, který vládl v bytě mých hostitelů. Inu, Vierka Komlóšová byla žena v domácnosti. Mimochodem, byl jsem zvědav, jak dokonalost své klícky dokáže uhlídat, až začne chodit do práce. Nejspíš domácími pracemi zaměstná svého muže. Moje žena se o to svého času také pokoušela a dařilo se jí to, netvářil jsem se, že mám obě ruce levé. Dneska mi zbyla jen tahle práce a ovšem sbírání bylinek a jejich sušení a příprava různých směsí. Což je radost. Celý den v lese, na loukách, po stráních. Čím méně ruchu a vzruchu kolem, tím líp. Když člověk najde v samotě zalíbení, příroda léčí. Léčí, když se člověk přestane samoty bát.

„Za tři dny to v Kmenici určitě zvládneme,“ řekl jsem.

Major vyložil tři kvarty – červené káry a srdce a černé křížové jéčko, qéčko, káčko a áčko. Přitom na mě kose pohlédl, jako bych mu něco vyčítal.

„Zvládnete,“ přikývl. „Kdyby záleželo jenom na mně, dal bych vám třeba týden.“

„Chápu,“ ubezpečil jsem ho.

„Nechápeš, Jakoubku,“ zasáhla paní Vierka. „Můj muž ti právě nepřímo naznačil, že i soudruh poručík má doma generála. Chudák, sotva vytáhne paty z domu, začne po něm pátrat.“

„Jo, to je pravda,“ broukl major. Nebylo mu vhod, že Viera načala toto téma. Zřejmě tušil pokračování. Nedalo na sebe čekat.

„Každý má, co si zaslouží,“ řekla paní. „Kdyby se Vrána choval, jak se na pořádného manžela sluší, kdyby jí nebyl zahýbal, určitě by mu věřila.“

„Žvásty!“ Major se ujal poručíkovy obrany. „Vrána měl se ženou problémy už za studií. Proč prý má jít do školy, když je ženatý, to ona, jako jeho žena, má být s dítětem celé dny a večery doma sama? Celý pech je v tom, že má žárlivou ženu.“

„Já náhodou jeho ženu naprosto chápu,“ řekla Viera Komlóšová. „Má taky svou práci, chodí po kontrolách, a to je nějak časově náročné… Ovšem mužští svou šanci nikdy nepromeškají… Jsem zvědavá, co by říkal Vrána, kdyby přišla ona, že si bude zvyšovat kvalifikaci. Asi by se mu to nezamlouvalo.“

„Když je taková netýkavka, neměla si brát esenbáka,“ tvrdě trval na svém major. „Věděla, do čeho jde. Všechny to víte, jenže o tom neuvažujete. Hlavně abyste byly pod čepcem. Vidíte jenom mužského… A když se vám to konečně rozleží v hlavě, začnete střečkovat.“

„Chyba bude spíš v tom, že vy chlapi nebezpečně trpíte komplexem nenahraditelnosti. Musíte být u všeho. Jste děsně důležití.“

„Služba je služba!“ řekl Komlóš. „O tom je zbytečné diskutovat.“

„Služba je služba,“ opakovala po majorovi manželka, „a žena s dítětem ať trčí doma a prosí pánaboha, abyste v té své službě nepřišli o život.“

Její hlas zazněl smířlivě, ale major si neodpustil:

„No jo, naše maminka hude svou oblíbenou písničku!“

Nemělo smysl plést se do debaty.

„Dohrajeme, Milane, a půjdu,“ oznámil jsem. „Stmívá se.“

Major položil karty. Nedohráli jsme. Zahleděl se do perlivého vína a s očima upřenýma na sklenku řekl:

„Houby se stmívá! Pořád je den, jasný den. Ale všechno je nějak zašmodrchané, kamaráde! Ty si myslíš, že nevím, jak je všechno zašmodrchané? Ty si myslíš, že si Komlóš jen vede svou, káže, ale nepřemýšlí? Celý život je nějak moc spletitý. Čím jsem starší, tím víc to cítím. Stáváme se oběťmi svých profesí. Naučili jsme se dělit lidi na dobré a špatné, na zločince a na ty ostatní. Naše práce nás vede k zjednodušování, dokonce si někdy zjednodušování vynucuje. Někteří si na to zvyknou a stanou se z nich automaty. Nejsou schopni pochopit, že lidská duše je nádoba na nejrůznější látky a navíc nádoba z matného skla, při povrchním pohledu do ní nevidíš. Já ti někdy nedohlédnu už ani do sebe. Vím, že jsem náčelník a musím velet, organizovat, řídit. To vím a tím se spokojuju. Ostatně uspokojuje mě to víc než cokoli jiného. Vím, jaké jsou moje úkoly, ale už nevím, proč mně nerozumí vlastní žena. Ačkoli si pořád myslím, že by stačilo málo, aby mně porozuměla… Jestli Boldišová opravdu svého muže otrávila, zaslouží si, abych tak řekl, naši pozornost. Nejenom jako zločinec. Řekněme i jako nešťastný člověk, který se neuměl vyrovnat se svým trápením.“

„Paradox je, Milánku, v tom, že jestli chceme tu ženu poznat,“ řekl jsem, „jestli chceme pochopit, poznat motivy jejích případných činů a následně jí dokázat vinu, musíme pátrat po jejím muži.“

„To je mně jasné, Jakube!“ vykřikl náčelník, jako by ho moje slova popudila, jako by ho dráždilo i to, že s ním souhlasím. „Ale nemysli si, že ten inženýr byl nějaký chudáček. Dobře si u doktora prohlédni jeho zdravotní kartu. Leccos pochopíš. Ta karta je jako zkumavka z čirého, průhledného skla. Inženýr Boldiš byl svým způsobem eso, a já jsem si jistý, že své ženě šel na nervy. Příšerně jí musel otravovat život.“

„Přeháníš!“ ozvala se Viera Komlóšová.

„Byl eso!“ trval na svém náčelník. „Vrána tuší vraždu, a já ti, Jakube, řeknu, že se možná vážně nemýlí. Ten kluk se ve svém oboru vyzná a má navíc cit pro věc. Ctižádostiví lidi snadno přestřelí, to je fakt, ale on je fachman. Boldiše odhadl.

Ten inženýr si zrovna koledoval, aby ho někdo sprovodil ze světa. Příliš mnoho lidí provokoval. Provokoval a ohrožoval. Vezmi si ten případ s rozkrádači masa, s těmi jatkami. Poručík tehdy zaváhal, ale, vidíš, na Boldiše nezapomněl. A co zloději z Chempy? Ten prodavač z Barev a laků, jmenuje se myslím Polák, má dost kumpánů, kteří se za mříže nedostali a nedostanou. Myslíš, že je nenapadlo Boldiše sejmout? On o nich přece musel vědět… Kdyby ten inženýrek nebyl takové eso, jeho panička nám mohla být ukradená. Držela by se zpátky. Proč by zabíjela nicku? Zabila ho, protože byl formát. Eso! A někdo jí možná pomohl.“ Náčelník na okamžik zmlkl, aby se nadechl. Monolog ho vyčerpal víc, než byl ochoten připustit. Celý se vložil do slov a to ho vysílilo. Potřeboval si oddechnout, aby mohl dokreslit, dotvarovat portrét inženýra Boldiše.

„V záznamech toho člověka objevíš hotový román,“ pokračoval. „Svým způsobem to byl génius, ne obyčejný inženýrek. Vykuk! Pět let filmoval, předstíral, že je blázen, aby si vymohl modrou knížku. Nechtělo se mu na vojnu. Kašlal na základní občanskou povinnost. Na všechno kašlal. Kdepak hrdina! Obyčejný geniální vykuk. Ukázkový ničema. Nenápadný vykuk s velkým V.“

Náčelníkova slova mi ještě dlouho zněla v uších. A musel jsem myslet i na to, že kdyby byl Boldiš obyčejný, normální občan, a ne ukázkový ničema, nevzniklo by kolem něho tolik rozruchu. Že nejvíc lidské energie na sebe váží lidé, kteří ostatním dávají nejméně…

11

Ranní shon na správě utichl. Vypadalo to, že bude příjemný poklidný den. Jeden z mála vzácných dnů, kdy ti nikdo nehraje na nervy. Dokud jsem chodil do práce, bývalo mi za takových dnů blaze na duši, jak se říká. Prožít tichý, poklidný den, to je jako uspořádat si piknik u Váhu na loučce mezi topoly, olšemi, vrbami. U Váhu taková místa jsou. Jsou a jistě budou, člověk přece nemůže přijít o všechen rozum a všechno zaneřádit chemií.

Poručík Vrána seděl za stolem. Zásuvku pootevřenou, v zásuvce hodiny, vedle protokol o převzetí předmětu. Jak říkám, byl poklidný a tichý den, ale poručíkovým tělem přesto probíhalo nepříjemné mrazení, přesněji nervozita, stav, jaký se nás zmocňuje, když něco očekáváme. „Všechno je ve mně jakoby naruby, těším se na setkání s ženou, která možná chladnokrevně vraždila.“ Bylo mu z toho nedobře, ale rozladěn nebyl. Měl vyvinutý smysl pro spravedlnost a věděl, že potvrdí-li se jeho podezření, stane se jejím pomocníkem. Úspěch ho povzbudí, všechny úspěchy lidi zpravidla povzbudí. Zatímco nezdar podráží nohy, práce korunovaná úspěchem v tobě otvírá komnaty, o nichž jsi nevěděl, otvírají se a proudí z nich síla. Síla! Objevuješ v sobě prameny nevyužitých, skrytých schopností a do nové práce se pouštíš s mnohem větší chutí, s elánem překonáváš překážky, byť by se tyčily do výše velehor, drtíš je, byť by byly z nejtvrdšího kamene.

Tak nějak uvažoval poručík Vrána ono pondělní ráno, kdy čekal na paní Jelu Boldišovou.

Přišla přesně v deset. Černá průsvitná blůzka na křehké hrudi, šedá sukně maličko nad kolena, sukně oné barvy, jakou vídáme na letkách poštovních holubů vyhřívajících se na slunci.

Poručík si řekl, že se k ní bude chovat zdvořile, víc, srdečně, ona však spustila jako fúrie.

„Souhlasila jsem s vaší pomocí, ale nenadála bych se, že budete tak netaktní,“ řekla rozhořčeně. A musela být nervózní, oční svalstvo se jí uvolnilo, ztratila nad ním kontrolu, oči se jí rozběhly, zorničky hleděly někam mimo poručíka, vypadalo to, jako by šilhala.

„Prosím, posaďte se,“ poručík jí nabídl židli. „Nevím o ničem, čím bych se vás dotkl. Nechápu, proč mluvíte o netaktnosti.“

„Poslal jste pro mě policajta!“ popuzeně vyčítala žena. „Policistu v uniformě přímo do nemocnice!“

„To není pravda,“ řekl poručík. „Jenom jsem kolegy požádal, aby vás pozvali. Dneska jsem tady celý den, mohla jste přijít kdykoli.“

„Prosím vás! Aspoň se nevytáčejte! Vidím vám až do žaludku! Dělá vám dobře, že pro mě můžete poslat policejní vůz. Chyběla už jen želízka.“

„Paní Boldišová, uklidněte se,“ mírnil ji poručík. Ale líbila se mu, líbilo se mu, jak se paní Jela rozčiluje, jak s ní lomcuje vztek. Nevěděl ovšem, jestli to hraje, nebo je opravdu dotčena. „Mládenci asi jeli do města, a tak si řekli, že to vezmou jedním vrzem. Aspoň vám ušetřili cestu.“

„Tak pro vás je to jedním vrzem?! A jak se mám cítit já? Kdo bude věřit, že jste pro mě poslal jen proto, abyste mně předal hodiny? Nikdo! Lidi jsou zlí. Budou roznášet, že pro Boldišovou přišli policajti. Potřebuju já, aby mě kvůli vám pomlouvali?!“

Byl tichý, poklidný den, jakých začátkem týdne nebývá mnoho, a proto se poručík Vrána zařekl, že se nedá vyvést z míry, tím spíš ne, že mu paní Boldišová s největší pravděpodobností hraje divadýlko. Nevinný člověk by si přece z nějakých babských tlachů nedělal těžkou hlavu, zato potrefená husa zakejhá, jak praví přísloví, a tahle žena – kejhá!

„Na lidi, kteří vás budou pomlouvat, se můžete vykašlat,“ radil mladé ženě, jíž se pod průsvitnou černou halenkou nápadně bělala podprsenka. Záměr, náhoda? Drobné prsy, zahalené do tmavého jemného mušelínu, se jí pravidelně zdvíhaly. Poručík zřetelně viděl, jak se jí při každém nadechnutí bílé hedvábí napíná, jako by hrudky prsů nechtěly snést sevření, jako by se jindy svobodně zvedaly na hrudi.

„Nemůžu kašlat na nikoho!“ divadelně prohlásila žena. „Zná mě tady příliš mnoho lidí. Takový přepych si nemůžu dovolit. Měl jste vidět, jak paní doktorka zezelenala, když váš příslušník zaklepal a řekl, že s ním mám jít.“

„Ještě jednou se vám omlouvám,“ řekl poručík. „Připouštím, že mládenci přestřelili. Vyříkám si to s nimi. Nežádal jsem je, aby pro vás zašli. Poněkud svou horlivost přehnali. Asi si chtěli šplhnout.“

„Jejich věc, ale ne na můj účet!“ vyjela Boldišová.

Poručík se pokusil o smír:

„Můžeme tu nepříjemnost nějak odčinit?“

„Prosím vás!“ hlas Jely Boldišové se afektovaně zlomil. „Jak to chcete odčinit? Co lidi viděli na vlastní oči, to jim nevymluvíte.“

Poručík přikývl, musel uznat, že Jela Boldišová má v lecčems pravdu. Také pocházel z malého města a trochu se vyznal v psychologii jeho obyvatel. Dnes se už lidé sice navzájem neznají jako kdysi, bydlí v jednom činžáku, a často nevědí, kdo bydlí nad nimi nebo pod nimi, ale každou mimořádnou událost registrují. Pozbyli soudržnosti, avšak všímavost, zvídavost, zvědavost a nepochybně i zlomyslnost zůstaly. Že se Boldišová snažila vyhnout řečem, bylo pochopitelné. Jedno ale zřejmé nebylo: zda se opravdu bojí mínění lidí, nebo vytušila nebezpečí a začala manévrovat. Dnes už vím, že poručík měl i přímý, konkrétní podnět k tomu, aby ji podezíral, ale sotva mohl předpokládat, že žena něco tuší.

„Víte co, paní Boldišová?“ navrhl poručík při rázování po kanceláři. „Uděláme to takhle: zpátky do ambulance vás doprovodím sám. Budeme si povídat o tom, že jsme hodiny konečně našli, že to byla fuška, ale podařilo se nám to, prostě, dáme si záležet, aby nás publikum slyšelo, co říkáte? Uslyší nás a ještě si uděláme reklamu. A vy nás taky příležitostně pochválíte před známými, jakou službu jsme vám prokázali.“ Jela Boldišová provázela poručíka bedlivým, zkoumavým pohledem. Nebere mě vážně, to je jisté, nejspíš jsem to přehnal, pomyslel si Vrána. Ta žena ví, že je vinná, a není si jistá, jestli jsme ji pozvali skutečně jen kvůli hodinám. Mluvil jsem s ní o jejím muži, zajímal jsem se o něj, i do bufetu jsem s ní šel a měl jsem ji k tomu, aby mi o něm vyprávěla. Do pěti umí počítat i ona, a mně se může stát, že si začne budovat obranu.

Žena na poručíkův návrh neodpověděla. Vyslovila svůj názor:

„Ty hodiny jste mi mohl poslat.“

„Bohužel,“ litoval poručík. „Hodiny vám musím předat úředně a vy mi laskavě musíte podepsat protokol o převzetí.“

Postavil hodiny na stůl. Postřehl, že Jela Boldišová neprojevila žádné nadšení.

„Jenom mně budou připomínat tu běhnu,“ procedila mezi zuby.

„Nenávidíte moc tu slečnu?“ zeptal se poručík.

„Slečnu?“ žena se křivě usmála. „Jakápak slečna?! Mrcha! Ženská na ocet! Bůh ji ztrestal dost, proč bych ji měla nenávidět já? Jeho jsem nenáviděla. Jí se divím.“

„Vy jste si svého muže nevážila?“ s údivem se zeptal poručík. „Po našem předchozím rozhovoru jsem se domníval, že je tomu naopak.“

A opět ten letmý křivý úsměv na rtech, jemně tónovaných dofialova.

„Chtěl, abych ho milovala! On vždycky jenom chtěl. Maminčin mazánek! Ale zapomněl, že ho vlastní matka bez váhání vyrazila z domova! Pan inženýr! Takovým lidem nepomůže ani titul. Šance mu unikaly mezi prsty! A že jich měl! Při jeho schopnostech a povaze mu mohl patřit svět. Takhle mu patřilo akorát pár běhen.“

„Povězte mi o něm víc,“ vyzval paní Boldišovou poručík a snažil se, aby jeho slova zněla co nejupřímněji, aby neměla pocit, že se vyptává jako příslušník Bezpečnosti.

„Nemluvím o něm ráda,“ řekla žena. „Nezaslouží si, abych o něm mluvila v dobrém, a pomlouvat mrtvého.“

„Zmínila jste se o šancích…“ naléhal poručík. „Rozumějte, zajímalo by mě, v čem vidí šance tak pozoruhodná žena, jako jste vy.“

Prostoduchý kompliment Jelu Boldišovou nenadchl. Zřejmě byla zvyklá na jiné, konkrétnější formy obdivu. Pozoruhodná žena! Příliš neurčité, než aby ji to uchvátilo.

Žena mlčela a poručík si ji měřil. Hleděl na tu ne zvlášť výjimečnou, ale přece jakoby vyzývavě krásnou ženu, na ten typ ženy, která před časem byla obyčejnou chuligánkou, ale už se přehoupla do věku, kdy se začíná chovat jako dáma, hleděl na tu snad obyčejnou, ale zneklidňující osobu, kterou podezíral, vinil z vraždy. Při pohledu na její arogantní a zároveň jemnou tvář, při vzpomínce na rozhovor v neútulném bufetu ho napadlo, že jí možná křivdí. Ucítil stah v prsou, byl to pocit, jaký míváme po nezřízeném hodování, kdy se nám žaludek tlačí na srdce a my se mylně obáváme, že se dostaví infarkt. Vždyť ani nevím, proč jsem ji začal podezírat, uvažoval – opravdu uvažoval? – poručík, vím o ní jen to, že měla a má zpackaný život, ale ani takový osud se přece mezi slušnými lidmi neřeší vraždou. To by mi tak ještě scházelo, abych se na lidi začal dívat očima profíka, abych v každém viděl potenciálního zločince, abych nevěřil, že lidé mohou být čistí, nevinní, rozbolela mě z toho hlava a sám sobě začínám být protivný. Bylo to nemilosrdné účtování, trvalo ale jen zlomek okamžiku, bylo to pouhé zablesknutí, náhlý pocit. Když poručík viděl, jak si Jela Boldišová klidně zapaluje cigaretu, jak vyumělkovaně zvedá zapalovač k tenké dlouhé cigaretě Santos Dumont, jak jí ze skelných očí čiší pohrdání, nadřazené sebevědomí a převaha, a zřejmě opodstatněná, věděla přece to, co on se možná nikdy nedoví, znovu nabyl jistoty, že je na stopě, že něco temného v duši té ženy ho opravňuje k podezření. Tady už nešlo pouze o věc profese, o zákon a spravedlnost, tady šlo o život jako takový, o to, že dokud si jedni budou osobovat, dokud si ve své lhostejné odosobněnosti budou dělat právo na zlo a na zločin (ano, i na zločin!), druzí jsou povinni stavět jim hráz a třeba je i podezírat, protože to je jeden ze způsobů, jak zlu (i případnému) předcházet.

„Promiňte, paní Boldišová,“ řekl poručík studeným, jakoby z útrob ledovce vycházejícím hlasem, „existují jisté okolnosti, které mě vedou k tomu, abych vás požádal o rozhovor… To s vaším manželem, myslím s jeho smrtí, není docela jednoznačné…“

„Prosím?“ Jela Boldišová udiveně pohlédla na poručíka. Nepochyboval, že jí svitlo, že ví, kam kriminalista míří, a zaznamenal, že ji směr jeho úvah nesporně rozčilil. „Tak vy byste si byl schopný myslet, že jsem Jozefovi ublížila?“

„Nic takového si nemyslím, paní Boldišová,“ řekl poručík Vrána. „Pouze vycházím z toho, že slečna Forgáčová… Prostě: vy jste svému muži vyhrožovala a my o tom víme.“

„Ach tak!“ žena se rychle zorientovala a na tváři jí zahrál povznesený úšklebek. „To si ovšem rozhovor zasluhuje. A budete mít čas?“ zeptala se ne bez ironie. „Měla jsem dojem, že po službě musíte pádit domů.“

Poručík strnul.

„Jak jste na to přišla?“

„Řekněme, že jsem použila vaši metodu. Informovala jsem se. Vaše paní k nám chodila do ústavu na kosmetiku. Myslíte, že se jedovaté jazyky rodinám příslušníků Bezpečnosti vyhýbají? Nikomu se nevyhýbají!“

„Takže moje žena chodila na kosmetiku?“ poručík dovedně předstíral překvapení.

„Vy jste o tom nevěděl? Taky normální manželství…“ Pak zvážněla a řekla:

„Teď musím zpátky do práce. Sejdeme se odpoledne? Po službě?“

„Nebo večer…“

„Ještě líp… V osm u mě, platí?“

„Platí,“ souhlasil poručík. „Vadilo by vám, kdybych přivedl přítele?“

„Vy se sám bojíte?“ zeptala se vážně. „Žádný strach, soudruhu poručíku. Svádět vás nebudu. Nejste můj typ.“ Poručík vytáhl ze zásuvky protokol, položil ho před paní Boldišovou a podal jí pero.

„Tady to prosím podepište,“ řekl. A dodal: „Jste originální žena, klobouk dolů! Že pro vás přijde příslušník do ambulance, vás rozčilí, ale večer klidně přijmete pánskou návštěvu… To považujete za normální?“

„A je to snad nenormální?“ vykulila na poručíka oči, jako by spadl z měsíce. „Kdyby aspoň ten váš policajt řekl, že si mám přijít pro hodiny… Kdepak, byl důležitý: Paní, mám vás předvést na správu. To je snad rozdíl, než když večer zazvoníte… A mám ráda gerbery.“

„Gerbery?“ poručíkově mužské těžkopádnosti nedošlo, o co jde.

„Podle vás se, soudruhu poručíku, chodí na návštěvu k dámě s prázdnýma rukama?“

Nadzvedla ho. Všechny jeho záměry zahrávala do autu. Zatracená ženská! Počíná si tak suverénně, nevázaně a nezávazně, že je to k vzteku.

„Ono je to tak, paní Boldišová,“ řekl, „na služební pohovory s kyticí nechodím.“

„Pozvala jsem vás na soukromý přátelský rozhovor!“ nemilosrdně ho ťala Jela Boldišová. „Na rozmluvu o mém muži, který byl zřejmě ještě nemožnější než vy, ale šance si vytvářet uměl. Vy o šance nestojíte?“

Znovu šance! zaznamenal poručík.

Doprovodil Jelu Boldišovou až na vrátnici a na pracoviště ji dal zavézt služebním vozem.

Na rozloučenou se usmála, nebyl to však veselý úsměv. Jen jí smazal z tváře únavu.

12

Keře sekvojí, kalin a tisů obklopovaly vilu doktora Derža v ulici, kterou obývali nejmajetnější občané městečka. Uprostřed pěstěného trávníku nechyběly ani tavolníky, jejichž převislé větve tvořily zátiší, které lékař promyšleně doplnil lavičkami pro své hravé ratolesti.

Při pohledu na tisy, o nichž se traduje, že jsou to stromy smutné a neblahé a jsou až na červené míšky plodů celé jedovaté, a proto vydávané za symbol podsvětí, mně přišla na mysl paní Boldišová. Nemyslete si, že jsem byl vůči lékaři zaujatý, ale nedivil bych se, kdyby mu někde vzadu u plotu rostl bolehlav, který starým Římanům sloužil za nástroj spravedlnosti: dávali jeho odvar vypít odsouzencům k smrti a na jeho zhoubné účinky prý skonal i slavný Sokrates.

Nic takového ovšem v Deržově zahradě nerostlo. Jeho okázalý, dovoluji si tvrdit přímo velkopanský útulek zdobily pouze ušlechtilé květiny a keře. Zahrada byla obehnána podezdívkou z bílých cihel a plotem z červeného kovu. Branka k maloměstské rezidenci a vrata před vydlážděným vjezdem do garáže byly z tmavého dřeva, asi z borovice nebo modřínu, napuštěného mahagonovým mořidlem.

Lékař byl na zahradě, ošetřoval vinnou révu. Vypadalo to, že bude mít bohatou úrodu.

Abychom zbytečně neprotahovali okamžik jeho nevraživosti k nezvaným návštěvníkům, přičemž by nás mohl náhodou počastovat – stává se to – nějakou hloupou, nezdvořilou poznámkou, jakou míváme na jazyku pro lidi, o něž nestojíme, poručík se legitimoval a požádal lékaře o rozmluvu.

Doktoru Deržovi se roztřásly ruce. Byl to postarší neduživý člověk, jemuž z obličeje výrazně čněl červený pijácký nos, poznamenaný psoriázou.

„No prosím, pánové!“ Zavedl nás na terasu, kam se od časného rána do pozdního odpoledne opírá slunce.

Kávu jsme odmítli, a tak lékař po chvíli váhání postavil na zahradní stolek dvoulitrový demižon vína.

„Pouze ryzlink,“ řekl omluvně, jako bychom čekali něco lepšího. Podívali jsme se po sobě, ale zřejmě nebylo zbytí.

„Výtečné víno!“ pochválil poručík, když na púnebí ucítil chuť čiré zlatozelené tekutiny.

Víno bylo skutečně znamenité. Novodobá elita ví, co je dobré. Má se od koho učit. Už Ovidius říkal, že jedině víno si zaslouží, abychom mu zůstali cele věrni.

„Urodilo se vám ho hodně?“ zeptal jsem se.

Doktor Deržo mávl rukou k vinohradu.

„Dva ary, na jednom aru čtyřicet hlav. Tak si to spočtěte.“

„Už to mám: dvě stě tři sta litrů?“

„To vypijete sám?“

„Pomůžou kamarádi.“

„A neprodáváte?“

„Nikdy, pánové. Ani v drobném!“

Polekal se, bylo mu to znát na obličeji, na neklidných očích. Patrně si dal do souvislosti poručíkův služební průkaz a naše otázky. Zajímavé, tihle lidé se neštítí drobných obchůdků, hlavně když z nich kape. Deržova reakce mě uklidnila. Je jen dobře, že nás pokládá za vyšetřovatele černého obchodu.

Jenže poručík neměl na rozvleklé nejasné řeči náladu. Večer ho čekala návštěva paní Boldišové, což ho vyvádělo z míry a vnitřně zneklidňovalo. Věděl jsem, že by stačilo říct, ať tam nechodí, a okamžitě by souhlasil. Kdepak, milánku! Pustil ses do případu, tak si užij i jeho stinných stránek, dá-li se ovšem návštěva mladé osamělé ženy považovat za stinnou stránku.

„Přáli bychom si, pane doktore,“ řekl poručík, „abyste nám pověděl, jak zemřel inženýr Boldiš.“

„Jožko Boldiš!“ povzdechl lékař. „Byl to můj jediný kamarád. Tenhle svět, pánové, neskýtá mnoho příležitostí k přátelství.“

„Chodili jste spolu pít…“

Doktor Deržo ironii přehlédl.

„Jistě! On totiž věděl, že to s ním jde s kopce. Silný kardiak. A navíc žaludeční vředy. Operace se bál. Někdo mu napovídal, že jeho srdce by nevydrželo narkózu, a tak se rozhodl pro přirozený konec. Užíval si. To se stává, když člověk zjistí, že brzy umře. Jeho žena ho považovala za maniaka. Tvrdila, že prý je nemocný psychicky, vyčítala mu, že chodí za děvčaty, žádná před ním neunikne, a on byl zatím nešťastný člověk. První manželství se mu nevyvedlo, v druhém měl hotové peklo.“

„Nemám dojem, že by paní Boldišová byla taková semetrika,“ řekl jsem.

„Prosím vás!“ lékař mávl rukou. „Regiment semetrik, aspoň co se jejího vztahu k Jozefovi týká. Nedala mu ani vydechnout!“

„Často se ocital v beznadějné situaci?“ zeptal se poručík.

„Řekl bych, že velmi často.“

„Takže není vyloučeno, že pomýšlel na sebevraždu…“

To lékař rozhodně popřel:

„Ne, pánové. To rozhodně ne! Jožko byl silný chlap. Měl rád život, a třebaže věděl, co ho čeká, na smrt myslel ze všeho nejmíň.“

„V úmrtním listě jste uvedl, že zemřel na náhlé selhání srdce,“ řekl poručík.

„Pijte, pánové! Dejte si chutnat! Myslím, že je to dobré víno. Na Jožkovu památku!“

Choval se nejistě. Ale třeba si z nás dělal legraci, a my si mysleli, že je v úzkých. Nu, připusťme, že se bál. Ne mne, poručíka se bál. Z toho hocha čišel chlad, mrazivá profesionální chladnokrevnost, a to každý jen trochu vnímavý člověk vycítí.

„Srdce mu vypovědělo,“ vysvětloval doktor Deržo, „ale byl tu i celý komplex druhotných příčin. Těžký stav opilství, prasklý žaludeční vřed, následkem toho silné vnitřní krvácení, především ovšem srdce… To všechno se v úmrtním listě nedá uvést, ani to není zapotřebí. Všechny podrobnosti najdete ve zdravotní kartě. Ten soudruh od vás, takový starší, si ji důkladně prostudoval. Nechápu, proč vás neinformoval.“

„Ubezpečuju vás, že soudruh náčelník nás informoval o všem,“ podrážděně vyjel poručík; ten člověk nemá rád, když mu někdo dává rozumy. „A nařídil, abychom si s vámi promluvili. Zřejmě váš názor na některé podrobnosti považuje za důležitý.“

„Tak náčelník?“ zabručel lékař. Zdálo se, že nový fakt na něj zapůsobil (i když nemyslím, že okresního náčelníka neznal). „Něco se stalo, pánové? Něco vážného?“

„Proč myslíte?“ poručík se ho pokusil zaskočit rychlou protiotázkou. Tuhle fintu neuznávám, ovšem každý máme svůj způsob vyšetřování.

„Když se do věci zamíchají šéfové, vždycky to smrdí,“ řekl lékař přímo a patrně upřímně.

„Uměl byste si představit, že jde o vraždu?“

„O vraždu?“ lékař vykulil oči. „To snad ne! Vyloučeno! Říkal jsem vám, že jsem měl Jozefa rád, byl něco jako můj mladší bratr. Bývali jsme spolu často, důvěrně jsem znal jeho problémy, vím, že měl i nepřátele, jak to už v životě chodí, ale že by mu někdo sáhl na život… Pánové, to rozhodně ne! Takovou možnost kategoricky vylučuju!“

Lékařova prudká reakce mohla naznačovat, že ten člověk něco tají. Poručík to zaznamenal. Zeptal se:

„A paní Boldišová?“

„Jela? Prosím vás! Promiňte, ale to je nehoráznost! Podezírat Jelu… To je zarážející,“ poručíkova otázka vyvedla doktora dokonale z míry. „Když už někoho podezíráte, prosím, ale Jelu, to je absurdní!“

Poručík chvíli mlčel, jako by nechával doznít bouři v lékařově duši. Čekal, až zpěněné vlny jeho pobouření opadnou. Pak se zeptal:

„Vám se ta paní líbí?“

Doktora Derža otázka, jež zcela vybočovala z rámce rozhovoru, nezaskočila. Jeho odpověď se rovnala perfektnímu smeči:

„Znáte mužského, kterému by se nelíbila?“

„Mně se nelíbí,“ zasáhl jsem, abych výměnu názorů usměrnil alespoň vahou svého věku. Zabřednutí do slovního ping-pongu se mohlo nebezpečně vyhrotit, a my bychom se od doktora už nic nedověděli.

„Vy, pane Kalasi, jste k ženám zaujatý,“ řekl doktor Deržo tak prostoduše a procítěně, že jsem si ho za to začal vážit. Kdo by do něho řekl, že mě zná, navíc tak dobře, kdo by to od něho čekal?

„To víte,“ dodal chlápek naložený v lihu, jako by věděl, že mě překvapil, „mezi námi doktory se toho napovídá. A můj bývalý kolega Zbyšek Karnický, však víte, o vás nemluvil zrovna v nejlepším. A jeho otec jakbysmet. Šlo o drogy, chápu. Měl jste pravdu. Takové věci slušný lékař nedělá. Léky jsou pro pacienty, a ne pro nějaké chuligánské výstřelky. Ale stejně jsem měl nějakou dobu strach, že vám to někdo spočítá, že vám do žíly místo inzulínu vstříkne cyankáli.“

Pobaveně jsem se usmál:

„To to se mnou bylo tak zlé?“

„Urazil jste stav, pane Kalasi,“ řekl doktor Deržo, a bylo vidět, že se mu vrací sebejistota. „To se neodpouští. Zbyšek Karnický sice už není, ale jiní ano, a jsou mezi nimi i jeho kamarádi. Neprovinili se proti své lékařské přísaze, jsou čistí jako lilie, ale zapamatovali si vás. Do smrti si budou pamatovat, že před vámi se člověk musí mít na pozoru. I čestní lidé mívají strach, pane Kalasi!“

„Vy ho máte taky?“ zasáhl poručík.

Doktor Deržo se usmál. Než odpověděl, napil se.

„A víte, že mám… Jsem čestný člověk, a přesto se občas bojím. Ne vás, pánové. Trápívá mě vlastní svědomí. Víte, já říkám: dokud se ve mně ozývá svědomí, tak jsem, až mi bude všechno jedno, nebudu za mnoho stát.“

„A to svědomí… trápí vás kvůli Boldišovi?“

„Představte si, že i kvůli němu. Lékař si vždycky musí klást otázku, jestli dost pomohl, jestli něco nezanedbal, jestli pro svého pacienta udělal všechno.“

„Mohl byste nám povědět o okolnostech Boldišovy smrti?“ zeptal se poručík.

„Zajisté.“

Nyní už vím, že doktor svou ochotu nepředstíral. Nejspíš to opravdu byl poctivý chlap, bohužel opilec. Boldiš v něm našel znamenitého kumpána. To se v životě stává. Potřebovali se navzájem, navzájem si uklidňovali svědomí. Jeden pil proto, aby druhý nepil sám, a naopak. Skvěle se doplňovali. Bylo naivní se domnívat, že doktor Deržo něco ví o Boldišově smrti, tedy o násilné smrti, abych byl přesný. Paní Jela Boldišová svého muže nenáviděla, ale když ho v domku na kraji vinice našla nataženého, tělem zatarasujícího dveře, utíkala pro doktora Derža, a udělala dobře. Teoreticky se dá předpokládat, že kalkulovala s lékařovým přátelstvím k Boldišovi a určitě s tím, že Derža nenapadne, že se jeho kamarád z mokré čtvrti stal obětí vražedných záměrů vlastní ženy.

„Ten den jsem Jozefa neviděl,“ vyprávěl doktor Deržo. „Měl jsem službu na pohotovosti a Jozef byl někde venku, v terénu. Pohotovost si beru často, to víte, člověk si potřebuje přivydělat. Pak volala paní Jela, že Jozef je zpitý do němoty, ona že se nemůže dostat do domku, že tam má šaty, abych přijel, jinak zavolá chlapy z okolních vinohradů a požádá je, aby toho ožralu vykopli… Však víte, co člověk pleskne, když má zlost, když v něm všechno vře jako v parním kotli, a Jela se umí naštvat! Říkávali jsme jí žlučový měchýř, a měli jsme vždycky švandu, jak se ježí. Jozefa nikdy ani nenapadlo, aby se ježil. Jozef byl hodný a mírný. Rád se napil, to je fakt, ale když byl opilý, byl ještě mírnější.“

„A když jste ho potom našel, když jste otevřel dveře…“

„Nene, dveře jsme otevřeli až později, zevnitř,“ upřesnil doktor Deržo. „Vlezli jsme dovnitř oknem.“

„Vypáčili jste ho?“ zeptal se poručík.

„Paní Jele se ho podařilo otevřít… Vlezli jsme do domku, Jozefa odtáhli ode dveří a Jela je otevřela. Byl tam těžký vzduch. Domek na vinici, umíte si to představit… Páchlo to tam plísní a myšinou, myši se stahují do stavení. A Boldišovi v té chalupě skladovali kdeco. I kukuřici. Zjara ji chtěli zasít mezi révu. Prý ji budou vařit dětem. Jozef byl hodný táta. Pil a líbily se mu ženské, ale na děti nedal dopustit. Říkával, že podruhé se rozvede, až děti vyrostou.“

„Co jste udělal potom?“ zjišťoval poručík.

„Klekl jsem k Jozefovi a poslouchal jsem. Dýchal těžce. Puls mu klesal. Řekl jsem Jele, že seženu sanitku a že ho odvezeme do nemocnice.“

„Vy jste tam nebyl sanitkou? Měl jste přece službu…“ skočil mu do řeči poručík a rozhovor se začínal podobat normálnímu výslechu.

„Ne, nebyl,“ odpověděl lékař klidně, dokonce poněkud unaveně a apaticky, jako by znovu prožíval chvíle Boldišova skonu, „jel jsem tam na kole… Víte, já si na honor nepotrpím. Nejsem snob, abych se dal vozit sanitkou. Na kole je to ostatně lepší, pohybem ke zdraví… Jozefa jsme položili na lavici. Byl v bezvědomí. Nejdřív jsem si myslel, že se při pádu zranil. Důkladně jsem ho prohlédl. Nikdy nevíte, co by se mohlo zanedbat… Zraněný nebyl.“

„Dobře, jel jste tedy pro sanitku…“

„To už nebylo třeba,“ řekl lékař, a nejspíš mu dělalo dobře, že může vyvracet naše dohady. „Najednou bylo po všem. Byl konec. Udělal jsem potřebné zkoušky, zkontroloval jsem funkci kardiovaskulárního systému, pupilární reflex, Torelliho příznaky, a konstatoval jsem smrt. Byla to vteřinová smrt, pánové. Bez bolesti, beze strachu, bez úzkosti. Potřebovali jsme už jen pohřební vůz.“

„Takže ohledání mrtvého jste provedl vy…“

„Přirozené, i já, jako jeho ošetřující lékař. A pak doktor Majoroš z polikliniky. To je obvyklá praxe, pánové. V takových případech se k ohledání mrtvého určuje ještě další lékař. Ošetřující lékař je něco jako konzultant. Ačkoli mně byl Jozef bližší než vlastní bratr, bylo mou povinností – kvůli objektivitě – požádat polikliniku, aby k němu poslala ještě někoho dalšího. Je to formalita, ale předpis je předpis.“

„Vy jste věděl, že inženýr Boldiš má žaludeční vředy a že by mu operace pomohla…“

„Zajisté, v jeho případě by pomohla už jen operace. Jozef o ní nechtěl ani slyšet. Říkal jsem vám, že to byl silný chlap. Dělal si legraci sám ze sebe. I z toho, jak se léčí. Když mu bylo mizerně, a to bývalo často, prostě když měl bolesti nebo se ohlásily jiné příznaky, vzal si z ledničky kostky ledu a v igelitovém pytlíku si je přiložil na břicho. Studený obklad a řepíkový čaj, to bylo celé jeho léčení. Samozřejmě, užíval léky, ale jako chemik se jich spíš bál. Radši chtěl umřít na žaludeční vředy než na rakovinu. Nevím, proč měl zafixováno, že chemické přípravky vyvolávají rakovinu. Předpisoval jsem mu pouze nejúčinnější léky. Byla období, kdy je užíval, ale asi jen proto, že věděl, jak těžko mu je sháním. Co se týká operace, mluvil jsem s ním o tom, že je nezbytná. Odmítal, radši mi podepsal revers. Můžete si to ověřit, je založený v jeho zdravotní kartě.“

„A když umřel… o pitvě jste neuvažoval?“ zeptal se poručík.

„O pitvě? Neviděli jsme žádný důvod. Šlo o náhlou, ale přirozenou smrt… Tedy, přirozenou… Když umře mladý člověk, je přinejmenším nevhodné mluvit o přirozené smrti. Nelze ale tvrdit, že to byla nečekaná smrt. Jozef Boldiš byl hráč a hazardér. A příliš si věřil. Museli byste ho líp znát, abyste to pochopili. Neuvědomoval si, co my jsme věděli. Nedal si říct, že rozsah a stav jeho onemocnění je na hranici smrti. Osobně si myslím, že zlom v jeho psychice nastal v době, kdy pobýval v psychiatrických léčebnách. Tenkrát si zvykl nemoci simulovat, a tak potížím, které měl, nepřipisoval potřebný význam. Byl to neukázněný pacient, pánové, ale já jsem pro něj udělal, co bylo v mých silách. A pokud jde o pitvu, on si ji nepřál. Jednou nám – sice v legraci, ale v podstatě smrtelně vážně – řekl, aby nás ani nenapadlo babrat se mu ve vnitřnostech. Na ta slova mám svědky, pánové.“

„Ovšem v případech, kdy člověk, kdy mladý člověk znenadání zemře…“ držel se poručík svého. „Copak jste ani nepojal podezření, že třeba něco není v pořádku?“

„A víte, že ne,“ odpověděl lékař. Jeho slova vyvedla Vránu z míry, ovšem chtěl-li se ještě něco dovědět, nezbývalo než trpělivě poslouchat. „Kolegové mě už dokonce začali obdivovat, že ho tak dlouho držím při životě. Boldiš měl tak trestuhodnou životosprávu, že se náhlá smrt dala čekat. A pitva má své zásady. Není-li podezření z násilné smrti, posíláme na pitvu nebožtíky, když je nutno zjistit příčinu smrti nebo okolnosti, za kterých náhlá smrt nastala – v našem případě byla věc jasná –, dále když jde o ženu gravidní nebo po porodu, po potratu nebo v šestinedělí, když příčinou smrti byla nemoc z povolání a konečně když to vyžaduje všeobecný vědecký nebo zdravotní zájem. Jistě mi dáte za pravdu, že u Jozefa se nejedná ani o jedno z těchto kritérií.“

„A zvědavost?“ poručík se snažil udržet dynamiku rozmluvy. „Mě na vašem místě by například zajímalo, jak působil alkohol na vnitřní orgány pacienta. Ani vědecký zájem vás nemotivoval?“

Doktor Deržo mu podal střízlivé vysvětlení:

„Podívejte, pane poručíku, lékaři se ve své praxi často setkávají s tím, že pozůstalí jsou proti pitvě. Ne že by byli egoisti nebo nechtěli napomoct poznání, rozvoji védy. Jejich důvody jsou prosté, řekl bych morální: lidské tělo je schránka a ta by měla přijít do země neporušená. Vím, je to překonaný názor, ale z hlediska obecné etiky se musí respektovat. A Jozef Boldiš, jak už jsem vám řekl, mi byl blízký a neměl jsem důvod nerespektovat jeho přání. Ostatně ani jsem neměl zájem, abychom mu nahlíželi do vnitřností. Koneckonců není těžké si představit, co bychom našli, kdyby ho prosektor otevřel.“

Poručík byl jiného názoru, prohlásil:

„Promiňte, ale nesouhlasím s vámi.“

„Prosím, na to máte plné právo,“ usmál se doktor Deržo a jeho úsměv jako by zamrazil, mrazivě nebezpečně zajiskřil. Tihle lékaři jsou citliví na svůj stav, na svou hrdost, čest, na správnost svých rozhodnutí a činů. Snad je to tak správné, snad to tak musí být. Dopadlo, by nejspíš katastrofálně, kdyby chirurg začal meditovat nad otevřeným pacientem. Tenhle odmítal mluvit i o mrtvém – mluvit o něm tak, jak bychom byli potřebovali.

„A paní Boldišová?“ pokračoval poručík ve výslechu. „Jak si počínala, když zemřel?“

„Promiňte, ale to vám opravdu nepovím,“ řekl lékař. „Byl jsem zděšený, nevšímal jsem si jí. Stála před domkem, čelo v dlaních. Snad plakala… Docela jistě plakala. Když ženě umře muž, je přirozené, že pláče… Ale to čelo, to si pamatuju. Stála před barákem, před tím domkem ve vinohradu, a tiskla si čelo.“

„Takže naříkala… Vzpomeňte si!“

„A třeba taky ne!“ vzdorovitě odpověděl lékař. „Ona Jozefa nenáviděla. Kdy to všechno vezme konec, mám s ním jenom trápení, říkávala. Já utíkal pro auto. Když jsme se vrátili, když jsem přijel autem, ještě pořád stála venku. Dal jsem jí utišující lék. Uklidnila se a dala se zavézt domů. Dětem

otcově smrti řekla až druhý den. Je to ohleduplná, silná žena.“

„Hm, děti… Jak se choval inženýr Boldiš k dětem?“ zeptal se poručík. Vypadalo to, že poněkud odbočuje, ale

nyní se ukázalo, že tušil fakt, který, to musím přiznat, zaujal i mne.

„S dětmi to u nich bylo složité,“ řekl lékař, a bylo vidět, že se mu do téhle problematiky nechce.

„Mívali kvůli dětem konflikty?“ chtěl vědět poručík.

„To ne… Nikdy,“ odpověděl lékař. „Ovšem… Boldišovi mají dvě dcerky – od dvou otců.“

Poručík upřel na doktora nechápavý pohled.

„Chcete říct, že paní Boldišová měla mimomanželské styky?“

Lékař rezolutně zavrtěl hlavou.

„Říkám vám, že je to složité. To by potřebovalo dlouhé vysvětlování.“

„Tak vysvětlujte!“ vyzval ho poručík.

Lékař v té chvíli určitě trpěl. Viděl jsem mu na tváři, že se mu nechce mluvit o záležitosti, která – jak jsme později zjistili – byla veřejným tajemstvím celého našeho městečka. Konečně se odhodlal:

„Boldiš se se ženou už jednou rozešel. Opustil Jelu i holčičku. Odlákala ho nějaká ženská, s kterou se seznámil někde v hotelu.“

„Mária Forgáčová?“ zeptal se poručík.

„To nevím,“ pokrčil rameny lékař. „Snad. Říkal jí Marienka. Mně ji nepředstavil. Ne že by nebyl ochoten, ale já nechtěl. Chápejte, jsou věci, které neodpouštíme ani kamarádům, a já byl přesvědčený, že své ženě ubližuje… Odešel a dva roky žil s tou dámou. Když se vrátil k rodině, měl dcery dvě. Osud ho prostě vytrestal. Zatímco si užíval, Jela si pořídila druhé dítě. Asi ne ze msty. Jednoduše žila a nestarala se, jak známost dopadne, nemyslela na důsledky.“

„A otec.“

„Té druhé dcerky?“ lékař se žoviálně usmál. „To, jak jistě uznáte, nevím. A i kdyby… Těžko na někoho ukázat prstem… Zájemců o tu mladou ženu bylo víc. Vím i o pánech z naší ulice. Když jde o sukni, společenské postavení jde stranou… Nechtějte ale, abych kohokoli jmenoval.“

Poručík přikývl. Měl připravené další otázky:

„A inženýr Boldiš? Jak se s tím vyrovnal?“

„Co cítil, nevím. Navenek nedal nic znát. Říkám vám, že to byl svým způsobem velký člověk.“

O chvalozpěvy na Boldiše neměl poručík zájem. Dál kormidloval rozhovor k ženě:

„Jaký byl váš vztah k paní Boldišové?“

„Byla to manželka mého přítele. Vážil jsem si jí. Její chování jsem nikdy nehodnotil. Když bylo zapotřebí, léčil jsem ji.“

„A její vztah k vám?“

„Ke mně? Vím jen, že mě občas jako lékaře potřebovala. Každý dnes přece potřebuje lékaře, kterému může důvěřovat. Ani já bych nechtěl být odkázaný jenom na polikliniku. Známý lékař, to je něco jako výhra… Ale kvůli Jozefovi ke mně měla výhrady. To vím bezpečně. Radši by se byla vzdala mých lékařských služeb, jen kdybych se s Jozefem přestal kamarádit.“

„Paní Boldišová je nemocná?“

„Ale ne, pánové!“ zavrčel lékař, zřejmě ho poručíkovy otázky začaly dráždit. „Hovořím o běžných onemocněních. Angína, chřipka, migréna, ženské potíže, jednou do roka úpal. Paní Jela má ráda slunce.“

„Takže na smrti inženýra Boldiše jste neviděl nic, o čem by měla vědět Bezpečnost,“ konstatoval poručík.

„Své pacienty znám,“ pronesl lékař, jako by seděl v ordinaci za bílým pracovním stolem. „Jozef vlastně skončil dobře, přímo výtečně. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Spoustu lidí dokáže smrt nějak potýrat, než jim milosrdně zaklepe na dveře… Jozefovi se stalo, že jednou cestou z práce vypadl z autobusu, tak byl opilý. Řidič otevřel dveře a on spadl ze schůdků na chodník. Mohl se zabít. A nejednou. Musel mít náramně bdělé anděly strážné.“

„Naposled si nejspíš vzali dovolenou,“ řekl jsem, „nebo náhradní volno.“

Lékař na mě pohlédl – podezíravě, nenávistně? Jisté bylo jedno: těžko snášel, že jsem se do jeho přesvědčení pokusil vnést pochybnosti.

„Inženýr Boldiš zemřel nešťastnou, ale přirozenou smrtí. Za tím stojím, pane Kalasi,“ řekl. Nebylo to prázdné gesto, to nyní, s odstupem času, mohu potvrdit. Věřil tomu, co říkal. Měl jsem chuť se ho zeptat, o čem si povídali s paní Jelou, na jaká témata se bavili, mohla to být nejschůdnější cesta, jak zjistit, dopátrat se, zda mluvívali také o léčivých rostlinách. Včas jsem si ale uvědomil, že paní Jela je kosmetička a nepotřebuje konzultanta. Dnes jsou běžně dostupné nejen údaje o kosmetických účincích rostlin. V každé botanické literatuře se lze dočíst, které rostliny jsou toxické nebo mají dokonce smrtící účinky. Kdyby ta žena toto téma konzultovala, zbytečně by na sebe upozorňovala, pokud ovšem měla něco v úmyslu…

Poručík Vrána se důsledně držel logické nitě rozhovoru.

„Myslíte, že paní Boldišová měla závažný důvod, aby nenáviděla svého muže? A byla to trvalá nenávist?“

Lékař se usmál, otázky mu zřejmě nebyly proti mysli.

„A která žena ho nemá? A pokud ho nemá, která žena si ho občas nevymyslí, aby se odreagovala? Když na tom ženě záleží, důvod se vždycky snadno najde, zvlášť když rodina žije přelétavým životem.“

„Normální manželské rozepře mě nezajímají,“ podrážděně řekl poručík. „Jde mi o vážnější spory.“

„Nevím,“ řekl lékař. Neušlo mi, že se mu do hlasu vloudila odměřenost. „Boldišovi byli diskrétní. Jestli nějaké problémy měli, zásadně je řešili doma. Ve městě se o nich často mluvilo, to je pravda, a obvykle ne v nejlepším, ale Boldišovi se uměli nad všelijaké drby povznést. Byli to zajímaví a inteligentní lidé a na klepy nikdy nereagovali. Mnohé lidi to mátlo a zlobilo. Každý věděl, přesněji tušil, že nežijí ve shodě, ale málokdo znal podrobnosti.“

„Vy jste je ovšem znal dobře.“

„O některých jsem věděl, o některých ne… Jsem lékař – a to je něco jako zpovědník.“

„Zpovídali se vám oba?“

Doktor Deržo se projevil jako charakter. Upřel na poručíka pohled plný smutku a únavy, pohled vyčítavý, a přece svědčící o zdravé povznesenosti. O co ti vlastně, chlapče, jde? Odpověděl však zřejmě pravdivě, a myslím, že přesně:

„Doopravdy ani jeden. Mně stačilo vidět, jak žijí. Býval jsem ve střehu pro případ, že by bylo nutno zasáhnout. Hlídal jsem Jozefa. Byl to opravdu znamenitý kamarád.“

„Hlídal?“ Poručíkova otázka byla až příliš spontánní. Doktor Deržo si otřel zpocený obličej. Na to roční období bylo mimořádně horko. Jeho pleť ryšavého typu zbrunátněla, ostrý suchý vzduch mu napínal póry pod pihami, potil se. Nepochybuji, že jsme ho víc znechucovali, než unavovali. Tedy poručík, protože já tu byl spíš jen do počtu a neprojevoval jsem žádnou nadměrnou aktivitu. U vína se mi dobře sedělo, i když náš hostitel nevynikal štědrostí. Proč by také, přišli jsme nezvaní a navíc s rancem – podle Derža jistě nemožných – otázek. Obával jsem se, že nám toho lékař už moc nepoví, ale právě v tom okamžiku jako by rozvázal, jako by si řekl, dobře, pánové, chtěli jste ode mě informace, tak vám tedy povím to, co naopak zaměstnává mě, co mě trápí víc než Jozef Boldiš, povím vám o svých svízelích, které mě spojily s tím v podstatě ztraceným člověkem.

„To je tak,“ rozpovídal se doktor Deržo. „My jsme se s Jožkou Boldišem seznámili a skamarádili za zvláštních okolností. Prostě – v protialkoholické léčebně. V té době jsem měl dost problémů. Život se mně zkomplikoval. Po krizových letech jsem byl vyloučen ze strany, a to jsem předtím měl velké ambice. V malém městě, které se začíná prudce rozvíjet, se nevyšvihli jenom smolaři nebo ti, kteří zmarnili svou šanci. A já mířil vysoko. Ředitel ústavu, primář oddělení, to byly funkce, o kterých jsem si myslel, že odpovídají mým schopnostem, a neměl jsem pocit, že se přeceňují. Věřil jsem si, ostatně uznání jsem nacházel jak mezi kolegy, tak u pacientů. Z velkých nadějí a cílů mně ale zbyla jenom tahle parcela a dům. Tady jsem se plně realizoval, to ano, ale co z toho, když mně to po společenské stránce nevyšlo. Možná bych se z toho všeho vyškrábal, jako se to podařilo jiným, jenže já neměl ani sílu, ani chuť. Zrálo, vztekalo mě, kolik lidí má radost, že jsem padl. Věřte, občas jsem nevěděl jak dál. Žena mě podržela, to musím nechat, i děti se zachovaly solidárně, ale já přesto začal pít. Neříká se mně to lehko – selhal jsem. Chápete, člověk nabitý energií, plány, a najednou nic, jenom ordinace a pacienti. Kdyby to aspoň byli vděční pacienti! Dostal jsem nejhorší obvod: sídliště. Sídlištní pacienti nestojí za nic, to vám řeknu. Nevědí, co je vděčnost. Všemu rozumějí, po vás pomalu jen chtějí, abyste jim předepsal léky, které si přejí. To je ta negativní stránka zdravotní osvěty… O to ale teď nejde. Octl jsem se v hluboké osobní krizi a jediným utěšitelem se mně stal alkohol. Jedině jemu jsem věřil. Ten nezrazoval, nevyčítal, neosočoval, neposmíval se. Protekl hrdlem a hřál. Osvobozoval od trampot. Žena a děti stály při mně, podaly mi pomocnou ruku, mohl jsem mít ale jistotu, že je to neomrzí? Co když si řeknou, co je nám do té trosky? U lidí nemůžete sázet na jistotu. S flaškou je to jiné. Dokud se nerozbije, dokud není prázdná, všechno je o. k. A tak jsem pil. Došlo to tak daleko, že manželka potajmu zařídila, aby mě vzali do ústavu, div mě do léčebny nedala eskortovat. Tam jsem se seznámil s Boldišem. Viděl, jak mě přivezli, a měl z toho náramný plezír. Ty jsi ochlasta, co? zeptal se mě a hned dodal, že taky pije a navíc předstírá, že je blázen. Nevěřil jsem mu, myslel jsem si, že je skutečně nemocný. Dlouho trvalo, než jsem mu porozuměl. Lidi tvrdili, že chce dostat modrou knížku, ale bylo to poněkud složitější. Pomohl mi dostat se tam k alkoholu. Přes svou známou, skladnici. Ta dobrá žena pro nás měla pochopení. A vidíte, tehdy jsem si řekl, že až se dostanu z léčebny a až se z ní dostane Jozef, dohlídnu na něj. Vytipoval jsem si ho, upnul jsem se k němu, chtěl jsem z něho udělat chlapa, který dokáže stát na vlastních nohou. Jenže Jozef, jinak hrozně hodný člověk, byl jako houžev. Nezvládl jsem ho. Pil a chodil za ženskými. Dokonce blouznil o Nepálu, kde se jistý čas koncentrovali hipíci z celého světa. Prý: nádherná země a klidně se tam můžeš milovat uprostřed náměstí v hlavním městě! Když jsem ho někdy mírnil, aby nepřeháněl, aby neničil sebe i rodinu, aby Jele neubližoval, bránil se, že Jela bývala spolu se svou sestrou –jak bych to řekl – veselá slečna a on že jí to pardonuje, že dokonce překousl i to, když mu její bývalý milenec Miloš Vanda přebral děvče, Jelinu sestru Soňu, a oženil se s ní, a takoví lidi mu prý budou kázat o morálce? On jen dohání, co zameškal, a i kdyby prý střídal jednu ženskou za druhou, do smrti by nedohnal Jelin náskok.“

Poručík nezdvořile skočil do lékařova nejen zajímavého, ale prožívaného monologu. Ztratil trpělivost, což jsem mu měl trochu za zlé. Deržo se mi začínal zamlouvat.

„Myslíte, že měl inženýr Boldiš komplexy?“

„Ty má každý,“ řekl lékař. „Nejvíc je mají ti, kteří se navenek tváří jako absolutní suveréni, to vám říkám jako lékař. Jozefa komplexy vnitřně rozkládaly, ostatně jako každého. Byl impulzivní typ, ale špatný člověk to nebyl. Kdyby se ho byla ujala správná žena, mohl se z toho dostat.“

„Podle toho, co tvrdíte, usuzuju, že paní Boldišová není správná žena…“

„Jak se to vezme. Tady zobecňovat znamená koketovat s jednostranností… Já vám vyprávěl o jednom konkrétním případu, o případu jednoho manželství… Jele zazlívám jediné: nevěděla, jak na Jozefa. A to ho možná zabilo.“

„Zabilo?“

„Pánové, prosím vás! Nebudeme se přece chytat za slovíčka!“ napomenul nás lékař.

„Já žádám jasné odpovědi,“ odsekl poručík.

„Jozef moc pil, a alkohol zabíjí,“ klidně řekl lékař.

Už se zdálo, že se zvedneme, ale poručík měl na srdci ještě jednu věc: „v tom domku… na stole… bylo to krátce po smrti inženýra Boldiše… viděl jsem láhev… nedopitou láhev borovičky… Paní Boldišová mně nedovolila, abych se z ní napil… Prý si ji schová jako památku na muže. Myslíte, že si ji opravdu schovala?“

„To já nevím,“ usmál se lékař. „Ale pochybuju. Paní Jela se asi co nejrychleji zbaví všeho, co by jí mohlo připomínat život s ním.“

„Život s inženýrem Boldišem?“

„Jistě.“

„Z toho bychom mohli usuzovat, že jí mužova smrt přišla vhod.“

„Nevím,“ řekl lékař. „Nehodnotím to. Nejsem k tomu oprávněný. Momentálně vidím jedno: ulevilo se jí a okřála. Je to kruté, pánové, ale Jozefova smrt je pro tu ženu vykoupením.“

„To tvrdíte jako lékař, nebo jako rodinný přítel?“

„Na tom přece nezáleží. Důležitý je fakt, skutečnost. Podstatné je, jak člověk žije, a pro paní Jelu nastal nový život.“

Chudák doktor Deržo, zřejmě ho vůbec nenapadlo, jak svými řečmi poručíkovi nahrává, potvrzuje mu, byť nepřímo, že paní Jela měla mnoho důvodů, aby se muže zbavila. Já uvažoval jinak. Přemýšlel jsem, zda by člověk, který chce žít klidně a šťastně, který po takovém životě touží, mohl vraždit. Dá se žít s vědomím, že jsem spáchal zločin?

Každý jsme vypil ještě sklenku a doktor Deržo nás doprovodil k brance. Tiše, hladce se otevřela. Před námi zela pustá ulice. Vroubily ji lípy a javory. Stromy znavené horkem, a přece krásné. Jako bývají za babího léta.

13

Jít na návštěvu k paní Jele Boldišové jsem odmítl.

„Ta žena o vás měla pochybnosti, soudruhu poručíku,“ řekl jsem poťouchle, „tedy jako o muži. Nebylo by taktické, kdybychom k ní teď vtrhli oba. Jděte sám a uvidíte, jak to na ni zapůsobí. Asi si pomyslí, že jste samolibý mužský, a přestane ve vás vidět příslušníka. Možná z toho něco vyrazíte. A tu láhev po borovičce nevymáhejte, stejně byste ji nenašel.“

Ne že by se mu moje rady zamlouvaly, ale musel souhlasit. Ostatně, ten případ si vymyslel on… Vymyslel, nebo nevymyslel? Dá se vůbec případ vymyslet? Rozhodně nedá, i když vám jistě neušlo, že Vranovy motivy se mi od samého začátku zdály nedostačující. Teorii o Boldišově násilné smrti jsem považoval za nepravděpodobnou. Naděje, že z poručíkova vyšetřování něco vyzískám pro svou hypotézu o fotografiích, mě sice přiměla ke spolupráci, ale byly chvíle, kdy se mi celá věc přestávala líbit. Zmocňovaly se mě pochybnosti.

Co měl poručík vlastně v ruce, jaké motivy? Stavět na pouhém podezření, když jde o závažný zločin… Příliš odvážné, až riskantní. Ačkoli na druhé straně jsem musel připustit, že kdyby poručík – profesionál – neměl nic, o co by se mohl opřít, určitě by se jen tak lehkomyslně do případu nepouštěl. A tak jsem mu onen den, ono odpoledne, kdy jsme odcházeli od doktora Derža a poručíka čekala návštěva paní Boldišově, naprosto otevřeně o svých pochybnostech řekl. A upozornil jsem ho, že jestli mi nepoví, z čeho konkrétně při svém podezření vychází, přestanu s ním spolupracovat.

Pochopitelně, vykrucoval se a že prý se mně s ničím konkrétním svěřit nemůže. Načež jsem se ho zeptal: Nemůžete, nebo nechcete? Otče, prosím vás, poručík na mě upřel zkroušený neupřímný pohled, myslete si, že nemůžu, pochopte, dejme tomu, že jsem se někomu zavázal mlčenlivostí… Jo tak, mlčenlivostí! ó, té ušlechtilosti z úst mladého racionálního kriminalisty! Takže tajnůstkářství! Prosím, poručíku, beru na vědomí, řekl jsem mu, ale vy si zas laskavě uvědomte, jak nefér je zatahovat mě do případu a přitom přede mnou mít tajnosti. Neptejte se a tajnosti nebudou, namítl poručík, v pravou chvíli vám všechno povím, teď to vážně nejde. Dobře, poručíku, řekl jsem, už se vás na nic ptát nebudu, nezajímá mě, proč jste se pustil do tohohle vyšetřování, jedno vám ale povím: jestli vycházíte z udání, tak se mně to nelíbí, neměl byste tajil ani udání, ani udavače. Otče, přestaňte, žadonil poručík. A nezacházejte tak daleko. Věc je složitější. Heleďte, mám tady materiály ze dvou vyšetřovaček. Jde o tu rozkrádačku v Chempě a o ty jatky. Podívejte se na to a uvidíte, že mám důvody i bez udání. Nechci, poručíku, řekl jsem, nejsem na vaše materiály zvědavý. Jen si své služební tajemství pěkně zachovejte. Kromě toho vím, co bych se v nich dočetl. Figuruje tam Boldišovo jméno, z čehož bych mohl soudit, že lidi, které jste vyšetřoval, mohli mít zájem, aby mlčel, aby nebyl. Boldiš toho moc věděl, a takoví lidi bývají nepohodlní… Poručíkovi odlehlo. Viděl jsem mu na tváři, jakou má radost, že jsem odbočil na cestičku, kterou mně nastražil.

Šli jsme spolu až k prvnímu věžáku nového sídliště, který šedí svých panelů strašil stejně jako všechny ostatní činžáky v městečku. Tam jsme se rozloučili.

14

Poručík Vrána u mladé vdovy obstál. Jako příslušník Bezpečnosti a talentovaný kriminalista nezaváhal ani na okamžik. „Předzápas“ u doktora Derža, ale nepochybně i rozhovor se mnou mu prospěly. Rozehrál (a rozehřál) se a návštěvu u paní Jely zvládl ke své – i mé – spokojenosti. No uznejte: ačkoli jsem byl pouze muž v pozadí, podnět k poručíkovu pátrání, onen pravý a určující podnět jsem dal (a dávám) já, moje fotografie z Luhačovic nám slibovala reálný výhled, že se dopracujeme k úspěchu, který sice možná bude završen tím, že se mladá a hezká žena octne za mřížemi, ale spravedlnosti bude učiněno zadost. Dnes už přirozeně mohu říct, že připouštěl-li jsem do jisté míry možnost násilné smrti inženýra Boldiše, pak jsem si byl téměř jist, že jeho vraha musíme hledat nikoli v Topoľné mezi všelijakými zlodějíčky umělých hnojiv nebo masa, ale v Kmenici. Způsobit jeho smrt mohl jedině člověk, který měl zájem, aby ho umlčel. Jistě, mohla to být i jeho žena, vždyť v Kmenici byli spolu. A otrava jako způsob vraždy se mi zdála přijatelná a reálná. Dokonce otrava rostlinným extraktem, ačkoli to zase myslím dvakrát nekonvenovalo poručíkovi. Nu, ale byli jsme na jedné lodi, a tak jsme o svých pochybnostech raději mlčeli. Mlčeli jsme v zájmu věci.

Vraťme se však k případu a sledujme, jak se fakticky vyvíjel.

Z čeho jsem měl největší radost – pokud ovšem v této souvislosti lze hovořit o radosti –, co mě naplňovalo uspokojením, byla skutečnost, že záhy pohlédneme do tváře člověku, který zabil dítě a pak zbaběle ujel, že budeme moci vyjádřit opovržení tvoru, přesněji netvoru, jemuž život není svatý, který víc myslí na svou zbabělou, ubohou svobodu než na povinnost poskytnout pomoc bezbrannému raněnému dítěti. Vždyť rychlá lékařská pomoc, včasný zákrok mohl dítě zachránit, to jsem si zjistil.

Odpusťte, že jsem se rozčilil. Nemohu za to. Když mně poručík Vrána vyprávěl, s jakou něhou, jak starostlivě a láskyplně ukládala paní Boldišová do postýlek své děti, holčičky staré asi jako oběť té autonehody, křeč mi sevřela žaludek a strašně jsem toužil dát někomu po hubě. Litoval jsem, že jsem na tu návštěvu nešel. Byl jsem si jist, že bych v chování domácí paní býval postřehl něco podstatného, něco, co poručíkovi mohlo uniknout. On se dal okouzlit projevem jejího pozorného, něžného mateřství, mně by se možná bylo podařilo nahlédnout za masku té ženy – pokud opravdu něco předstírala nebo zastírala – a mohli jsme být o krůček blíž k jistotě. Ne, nechci tvrdit, že před dvěma lety seděla za volantem ona. Věděl jsem, že nemá řidičský průkaz.

To s tou kabelkou mohla být čirá náhoda. Potřebovali jsme fakta. Proto jsem si od cesty do Kmenice tolik sliboval.

Práce v našem městečku vedla předběžně pouze k jedinému: potvrzovala nám, že paní Boldišová měla několik závažných důvodů, aby nenáviděla svého muže. Ten kabaretní inženýrek musel být skutečně nevyzpytatelný. Pracoval v Bratislavě ve výzkumném ústavu, bylo to dobré místo, pardonovali mu tam i jeho sklony k schizofrenii, vycházeli mu vstříc, pečovali o něj dokonce tak, že mu po necelém roce vymohli státní byt. „Bude to v Petržalce, Jelko,“ řekl tehdy ženě. „Přišlo to nečekaně, zaskočilo mě to, počítal jsem, že přijdeme na řadu až za takové dva tři roky, pokud vůbec přijdeme.“ Paní Jela byla šťastná a na svého muže v té chvíli zřejmě i pyšná, vždyť dostat byt v Bratislavě, to není jen tak, to je hotová výhra. Znala spoustu lidí, kteří na byt, na docela malý byt v Bratislavě čekali léta, a nedostali ani podnájem. A její muž – no prosím! Určitě si ho v zaměstnání musí vážit, když mu tak rychle vyšli vstříc. Bylo to nádherné, bylo to skvělé, mladá žena se už vžívala do představy, že se stane velkoměšťkou, že bude pracovat v ústavu lékařské kosmetiky v samém centru města, že bude mít větší plat, větší spropitné… Nic z toho se neuskutečnilo. Přibyl jen další šok a definitivní zklamání. Jistota, že Jozef Boldiš nestojí ani za slinu, kterou kuřák fajfky vychlístne mezi zažloutlými zuby. Inženýr totiž začal váhat, najednou se mu do stěhování nechtělo. Prý co s Bratislavou, jemu se líbí v Topol’né. V městě, kde si ho nikdo nevážil, kde ho měli za blázna, kde si z něho utahovaly i děti!

Paní Jela Boldišová muže donutila, aby byt převzal, dal si na něj vystavit výměr, zašel na domovní správu a převzal klíče. Pak jednou v sobotu sedli na vlak a jeli si byt prohlédnout. Vzali s sebou i děti. Chtěli dcerky překvapit. Domluvili se, že dětem předem o bytu neřeknou, domluvili se na Jelino přání, a Jozef dokonce souhlasil, že bude-li se jim byt líbit, přestěhují se. Žena nepochybovala, že tomu tak bude, že holčičky k Topol’né ještě nic zvlášť nepoutá, že si dosud nestačily vytvořit tak silné kamarádské svazky, aby se jim odcházelo těžko. Doufala, že stěhování přijmou jako velké a skvělé dobrodružství. Těšila se na čtyřpokojový byt a nepředpokládala, že pro děti vidina vlastního pokoje zatím není žádné lákadlo.

Prostředí bratislavského sídliště, rozlehlá jednotvárná Petržalka, působilo na děti děsivě. Aby všechno bylo ještě pochmurnější, strhl se vítr, kraj potemněl bouří, mračny, přívaly deště. Na okolních staveništích poletovaly kusy kartónů, harašil rezavý plech, černaly se hromady prken. Hotová spoušť. Holčičky stály u okna a nemohly se dočkat, až opět budou v tichém závětří malého bytu v Topoľné, kde je jim všechno důvěrně známé, kde je neděsí zvuky ulice, kde je ani nevnímají, inženýr Boldiš dostal zase jednou příležitost k hereckému výstupu: vzdychal, proklínal počasí, věčný vítr, který tady buď zvedá oblaka prachu, nebo přináší dešťová mračna. Jela Boldišová prohlédla zradu, ale mlčela, zatínala zuby. Ten chlap má z pekla štěstí! Chtěl byt, dostal ho. Nechce se stěhovat, i děti jsou na jeho straně. Jestli ona tuhle šanci propase, do smrti si to neodpustí, zadušovala se.

Když si potom ve vlaku povídali a rozebírali čerstvé zážitky, ženě přišlo, že děti, zmořené únavou, se nyní musí přiklonit na stranu toho z rodičů, který využije výhody prvního argumentu. Začala s tím, že v Bratislavě se jim otevře nový život, budou chodit do divadel, na výstavy, do zoo… Na to jí starší dcera namítla, že v Bratislavě to bude jako v Topol’né, budou sedět doma, proč se tedy stěhovat?! Inženýr Boldiš pohladil holčičku po vlasech, vypadalo to, jako by ti dva byli domluveni, po tátově uznání se na dceřině tvářičce rozprostřel mír. Také menší holčička se zavrtěla a spokojeně sledovala krajinu ubíhající za okénkem. Jak nádherné jsou návraty domů!

„Já ten byt tedy odmítnu,“ řekl doma inženýr Boldiš. „Vrať ho, ale už mi nechoď na oči!“ vyhrožovala žena. Nebral ji vážně. Jestli mu bylo něčeho líto, tak čtyř stovek, které při převzetí klíčů zaplatil jako nájemné za první měsíc, a těšil se, že další čtyři zelené papírky už vyklopit nemusí. Raději si za ně koupí nějaký laciný fotoaparát nebo láhev skotské whisky.

To ještě neměl zdání, jak kuriózně se situace vyvine dál. Nevěděl, že má-li většina lidí problémy s tím, jak byt získat, on bude patrně první a poslední s opačnými starostmi. Tři dny se doma neukázal. Když ženě povolily nervy, svěřila děti do opatrování sousedce a sedla na vlak. Našla ho sedět v bistru pod Hradem. Uválený a opilý civěl na jakéhosi ještě opilejšího muže, který už zřejmě znal jeho bytové trampoty, protože na něj naléhal, aby mu ten byt pronajal. „Budu platit nájem i všechny výlohy, co souvisí s provozem, a ty, kamaráde, ode mě dostaneš každej měsíc stováka,“ lákal ho chlapík. Inženýr Boldiš však jen vrtěl hlavou: „Já bych, kamaráde, rád, já bych byl ochotnej, ale nejde to. Nemůžu mít dva byty. Podnik by chtěl vysvětlení. Jakpak bych zdůvodnil, že jsem se nenastěhoval do bytu, kterej mně dali a na kterej čeká spousta jinejch lidí z našeho ústavu?“

„Na to se vykašli!“ povzbuzoval ho muž. „Dám ti dva stováky. Kdybys věděl, jak já ten bejvák potřebuju. Ty mně ho musíš pronajmout! Státní nedostanu, na družstevní nemám, u starejch bydlet, to je hrůza, co si mám počít? Pronajmi mně ho!“ Vtom inženýr spatřil jelu. Odlehlo mu, spokojeně vydechl. Ženo, spáso moje jediná, Jelko! O chlapíka se dál nestaral. Zaplatil a se ženou vyšli ven. Šli k novému mostu, k autobusové zastávce, odkud by denně jezdili domů, kdyby se přestěhovali do Petržalky. Inženýr ženě vyprávěl, co zažil, jak je všechno postaveno na hlavu, jak přišel na domovní správu a tam mu řekli, že klíče od bytu si od něho nevezmou, nejdřív musí vyrovnat finanční náležitosti za běžný měsíc, že je marně přesvědčoval, že nemá co platit, plyn ani elektřinu v bytě ještě neměli zavedené, zbytečné se jim snažil vysvětlit, že byt chce vrátit, protože je uvědomělý, nechce ho blokovat, chlápek na domovní správě na něj civěl, jako by spadl z višně, jako by přiletěl z Měsíce a měl místo uší antény. Konečně ho poslal na národní výbor hlavního města. Tam mu zase řekli, že si musí najít náhradníka. Namítl, že určit nového nájemníka je záležitost ústavu, on ústavu oznámil, že byt vrací. Vůbec ho neposlouchali. Šel tedy za ředitelem bytové správy. Až ten konečně zavolal referenta, který zařídil, aby mohl klíče od bytu předat.

Poručík odyseu s bytem, ten bizarní a pro prakticky založené lidi dozajista nepochopitelný případ, znal z doslechu. Jak už, vážení čtenáři, víte (už jsem se o tom zmínil), občané Topoľné se občas bavili na inženýrův účet. Patřil k lidem, kteří jsou rádi středem pozornosti. Těšilo ho, když mohl rozdávat pohodu a radost. Nevadil mu ani výsměch. Můj mladý kolega však na onom případu nic zábavného neshledával, spíš naopak. Rodinná aféra s bytem, která prohloubila manželskou roztržku, mohla podle poručíka představovat důležitý impuls, něco jako základní kámen vražedného záměru.

„Poslyšte, otče,“ telefonoval mi ještě týž večer. „Když jsem tu ženu viděl, jak se sklání nad dětmi, jak je ukládá do postýlek, měl jsem dojem, že se mýlím, že jí křivdím, ale pak mě zas napadlo, že se možná láskou ke svým dětem vykupuje z viny, která ji tíží. Kdo se má vyznat v ženské psychice! Proč by v ženě, která možná sprovodila ze světa svého muže a o které předpokládáme, že byla u závažné dopravní nehody, nemohl žít druhý člověk? Řekněme vzorná matka… To všechno je možné a my musíme máknout, musíme se dobrat výsledku. Potřebujeme ho. Důkaz o vině nebo o nevině, to je jedno. A ta historka s bytem je důležitá. Paní Jela se chtěla stěhovat do Bratislavy, aby měla mužíčka pod kontrolou. A to inženýr nechtěl. Už to, že nechal v Bratislavě výzkumák výzkumákem a dal se k agrochemikům, dokazuje, že měl doma očistec. On se ovšem zase nevzdal svých neřestí. Jako zásobovač jezdil po celé republice a nepřipouštěl si žádné zábrany. Ženské a pití, to byly další důvody, které mohly motivovat jeho ženu. A kdyby se nám potvrdila souvislost s tou nehodou, až se bojím domyslet, na co bychom kápli. Světový případ!“

Nevím, co ho tak nadchlo. Zda fakt, že je na stopě, že jeho předpoklady vycházejí, nebo si ho ta vdovička omotala kolem prstu a teď nevěděl, co si přát víc – její vinu, nebo nevinu? Poručík není sukničkář, ale odolat hezké a k tomu rafinované ženě bývá fuška i pro mužského s mravními zásadami jako skála. Jestli paní Boldišová vycítila, že poručík se o ni zajímá všehovšudy služebně, a to vycítit musela, nepochybuji, že dělala, co mohla, aby otupila ostří jeho ostražitosti, aby ho od kriminalistických otazníků přeorientovala k mnohem příjemnější možnosti, jak prožít večer ve dvojici – i když přišel na návštěvu bez kytice. Samozřejmě že jsem nepátral, jestli tomu tak skutečně bylo. Bylo mi ovšem jasné, že kdyby si poručík dovolil sebenepatrnější sblížení s paní Jelou, dopustil by se těžké chyby. Zároveň jsem ale také věděl, že poručíkův případný zájem o jiné ženy ochromoval a rušil strach z vlastní ženy.

„A víte, poručíku, co já teď dělám? Studuju,“ řekl jsem. „Dávám si do kupy, co jsme viděli u doktora Derža. Nevšiml jste si náhodou, jestli mu na zahradě neroste jalovec netata?“

„S tím na mě nechoďte,“ smál se poručík. Ten večer byl nějak v dobré náladě. „S botanikou jsem měl vždycky problémy.“

„Chvojka klášterská,“ připomněl jsem mu jiný, běžnější název rostliny. „Okrasný keř. Jestli v doktorově zahradě roste a jestli má Deržo k paní Jele přátelský vztah, mohli bychom sledovat i tuhle nit. A ještě něco: ten lékař by nám mohl prokázat ještě jednu službu. Na vašem místě, poručíku, bych ho požádal, abych mohl mrknout do zdravotní karty paní Boldišové. Rozumíte, jestli neměla nějaké problémy. Potrat a tak…“

„Otče, vy ale máte fantazii!“ žasl poručík. „Málem vás nepoznávám. Co vás to proboha napadá? Přece si nemyslíte, že se dneska bude někdo babrat s bylinkami? Copak ignorujete všeobecný pokrok?“

„Sleduju stopu, soudruhu poručíku, a vím, čeho jsou lidi schopni,“ řekl jsem vážně. „A vy byste taky neměl zapomínat, že jestli něco v naší práci zaručuje úspěch, tak je to důsledné sledování stopy. Ne že bych vylučoval riziko omylu, ale stopu musíme sledovat do konce. To je něco jako zákon.“

A dál jsem rozváděl, že podle mého názoru by stopou opravdu mohla být i ta láhev se zbytkem borovičky (která bohužel zmizela), pochopitelně za předpokladu, že by v pálence byly účinné látky chvojky klášterské. Což ovšem už nezjistíme.

To bylo na poručíka moc. Rozesmál se:

„Tedy, otče, já před vámi smekám klobouk a hluboce se klaním! Dělám to doslova, takže dcera na mé kulí oči a ptá se, jestli nejsem mešuge. Kvůli našemu případu přijdu o rodičovskou autoritu.“

„A za telefon o hromadu peněz!“

„Prachy vzal ďas!“ Poručík měl opravdu výbornou náladu. „Ale s tím doktorem máte asi pravdu. Musíme se sejít a domluvit další postup. A popovídáme si o rostlinách. Dáte mně školení, abychom mohli konverzovat na úrovni. Nechci před ním vypadat jako diletant.“

„Dobře, poručíku, zítra vás čekám. Přijeďte. Začínají mně dozrávat hrozny. Dám vám pro rodinku. A zalistujeme v knížkách. Bez nich si život už neumím představit. Tolik toho o bylinkách zas nevím, abych o nich mohl debatovat na úrovni bez knížek. To víte, stará hlava! Takže rozhodně přijeďte! Vysvětlím vám svou teorii. Teorii s racionálním jádrem. Abychom aspoň v něčem měli definitivně jasno!“

„Přijedu,“ slíbil poručík, a měl jsem dojem, že se na návštěvu těší. „A pokud jde o náčelníka – domluvím se s ním, že do Kmenice pojedeme až pozítří.“

15

Poručík byl v podstatě úspěšný a šťastný člověk, dalo by se říct, že pracoval pod šťastnou hvězdou – bez ohledu na to, jak se náš případ rozuzlil.

Sotva vešel do mého skromného venkovského sídla, do domku, který jsem zdědil po rodičích a v němž nebylo kromě vzpomínek, které mě k němu poutaly, nic cenného, tedy jen co tam za mnou přijel, oznamoval, že paní Boldišová je zdravá jako řípa, mezi prvním a druhým dítětem měla jedno povolené přerušení těhotenství, nu, a před dvěma roky potrat, dost vážný a komplikovaný, ale nakonec dopadl dobře, až na to, že se už nemusí obávat dalšího početí, takže při svém způsobu života vlastně získala. (Máte-li pocit, že mé vyprávění o té ženě místy překračuje meze kriminalistického zájmu, tak mi to promiňte.)

Když poručík skončil vyčerpávající informaci, udělil jsem mu lekci z botaniky: vylíčil jsem mu toxické účinky některých rostlin.

Poručík mě pozorně poslouchal. Dlouho.

„Otče,“ řekl potom a z jeho hlasu se vytratil veškerý humor, ba zazněl přímo chmurně, „kdyby mezi těmi vašimi rostlinami a tou flaškou byla nějaká souvislost, kdyby na tom, co mám teď na mysli, byl jen kousek pravdy, tak by si ten Deržo zasloužil šibenici! Stačila jednoduchá toxikologicko– –chemická analýza, případně vyjádření botanika, a dneska bychom věděli, co vědět chceme, co jsme povinni vědět.“

Mluvil, jako by byl posedlý nějakou tajemnou silou, jako by šlo o evidentní případ, a to mě znervóznilo, přímo rozhořčilo. Přiznám se, že jsem jeho zápal nechápal, ačkoli pracovní nadšení mi nikdy nebylo cizí. V jeho očích, ve výrazu tváře, v gestikulaci rukou se tajilo něco, co bylo víc než pracovní zaujetí. V jeho neklidu, nervozitě bylo něco přímo pudově spontánního. Otevřenost případu ho dráždila (i když ho možná zlobilo jen to, že se nemáme o co opřít, že ať děláme, co děláme, fakta nám unikají, jako by neexistovala, a i to, co objevíme, je s to nanejvýš podpořit jakous takous hypotézu). Moje informace ho provokovaly, ačkoli – když se to tak vezme – vůbec s naší věcí nemusely souviset. Opět to byl ten mladicky vznětlivý, trochu nerozvážný, k nerozvážnostem náchylný poručík, jakého jsem znal krátce předtím, než jsem odešel do invalidity, kluk s pramenem vlasů spadajícím do čela a zakrývajícím malou lysinu na levé straně, mladý muž s bystrýma očima, kriminalista, čerstvý odborník s ambicemi, které přesahovaly rámec okresu. Čímž nechci říct, že by poručík měl sklon se přeceňovat. To bych si nedovolil. Měl právnické vzdělání, v oboru se vyznal. Ale ta dravost, která v něm někdy vyplula na povrch, která v něm rostla jako zhoubná, nekontrolovatelná tkáň, která v něm co chvíli z ničeho nic propukla, jako když člověku na pokožce najednou vykvetou růžice ekzému, objeví se vřed, tělo uprostřed noci začne spalovat horečka, ta jeho dravost a s ní spojená náladovost se mi nelíbila. Kvůli ní jsme si nerozuměli předtím a na okamžik ohrozila i náš nynější „společný podnik“. Mám-li být upřímný, mně na případu inženýra Boldiše vnitřně příliš nezáleželo (což nemohu tvrdit o případu automobilového neštěstí), ale když už jsem se pro ten případ dal zlákat, zlanařit, vmanipulovat do něho, zatáhnout do akce, přál jsem si, aby šetření probíhalo tak, jak to vyhovuje mně: klidně, uvážlivě. Krátce řečeno: chtěl jsem stavět na faktech, a poručík se najednou choval, jako by jím lomcovala vášeň, jako by i moje bylinkářská kartotéka měla být faktem, usvědčujícím důkazem, a ne pomocným, orientačním bodem, který případně může podepřít naše dohady.

Chvíli trvalo, než postřehl mé rozpaky, mé duševní rozpoložení, které mohlo snadno zavdat příčinu k našemu rozchodu.

„Otče,“ spěšně řekl, aby zachránil situaci, „musíte uznat, že v případě, když zemře člověk, ať byl jakkoli nemocný, v případě náhlé smrti poměrně mladého člověka, že v takovém případě máme sakra právo na určité dohady! Ten Boldiš přece chodil do práce, byl plný života, dokázal si dělat legraci sám ze sebe a dokázal vzdorovat nemoci, měl v sobě sto životů jako kocour, ožíral se, namlouval si ženské – co na tom, že Marka Forgáčová podle vás za moc nestála, krása přece není všechno, možná to bidlo bylo potřebnější než nějaká sexbomba, a Boldiš jí zřejmě rozuměl… A nebyl to pouhý hochštapler. Těm zlodějům přišlápl paty. Měl ovšem smůlu, že se do všeho zapletl. Nikdy ale nezaváhal, když viděl, že něco není v pořádku. Mohli ti ‚experti* vědět, že je neudal?… Víte, já si myslím, že Boldišova smrt přece jen měla v doktorovi vzbudit určité profesionální podezření. Jak je vůbec možné, že ten slavný doktor s tak velkými ambicemi podlehl sentimentálním pohnutkám, nějakému Boldišovu přání, a klidně ho nechal pohřbít? Co s ním pochovával? Nebo: koho ten doktor chránil, komu nahrával, když dovolil, aby Boldiš šel bez jakýchkoli problémů pod kytičky?“

Řeknu vám, jaký jsem měl dojem: v něčem měl poručík nesporně pravdu, ale ten den jsem byl k němu – možná nespravedlivě – zaujatý, sám nevím proč. A tak jsem oponoval:

„Podívejte, soudruhu poručíku, kdyby ti lidi něco podstatného skrývali, proč ho nedali zpopelnit? To by byl nejjednodušší způsob, jak zahladit stopy.“

Podíval se na mě, jako by chtěl říct: Otče, vy jste spadl z višně! Mou faktickou poznámku přešel a pokračoval celkem logicky:

„Ten Deržo bude pěkně mazaný chlap. Zaručeně ho zajímá všechno možné kromě léčení pacientů. Ruku bych dal do ohně, že neudělá víc, než co mu ukládají ty jejich předpisy. U Boldiše měl rozhodně nařídit pitvu. Dnes bychom věděli aspoň něco. Já si pár věcí zjistil. U otrav, v jejichž důsledku dochází k ochrnutí centrálního nervového systému, selhání srdce a dechového centra, se musí jednat rychle. Morfologické znaky, které dokazují, že jed vnikl do organismu, bývají nepatrné. A i kdybychom něco objevili, klidně se řekne, že inženýr spáchal sebevraždu. Dejte na má slova! Ještě se můžeme dočkat, že se bude mluvit o sebevraždě. Nic nesmíme ponechat náhodě. A ten doktor Deržo se mi ani za mák nelíbí, to vám řeknu rovnou.“

Mlčel jsem. Mlčel jsem, protože nerad podporuji lidi, kterými lomcuje zaujatost, kteří by ze své bezradnosti nejraději vybředli tím, že na ostatních nenechají chlup dobrý.

„No řekněte něco! Co si o tom myslíte?“ naléhal poručík.

„Moc si toho nemyslím,“ přiznal jsem se. „Pro mě je důležité, co mi v Bystrici řekla slečna Forgáčová: paní Boldišová držela muže v šachu. Nebo naopak? Ať tak nebo onak, za tím by mohlo něco být. Nedá se ovšem vyloučit ani to, že si slečna vymýšlela, aby paní Boldišové způsobila těžkosti.“

„Vy teď nevěříte ničemu,“ rozčarovaně řekl poručík. „Žádná stopa vás nepřesvědčí. Podle vás je to neřešitelný problém – ten náš případ.“ A zaznělo to ironicky.

Musel jsem ho vyvést z omylu:

„To jsem neřekl, soudruhu poručíku! Myslím si ale jedno: jestli nám teď něco může pomoct, tak to je svědecká výpověď nebo doznání.“

16

Trabanta jsem připravoval na cestu důkladně. Klubko dětí z ulice pobíhalo kolem mého domku, obléhalo ho jako pevnost, nakukovalo mezi laťkami plotu a mělo náramnou legraci z toho, jak můj dvoutaktík rachotí, kvílí a úpí pokaždé, když stlačím plynový pedál a zvýším otáčky.

Pro poručíka jsem chtěl ráno zajet až k činžáku na sídlišti. Navrhl však, abychom se raději setkali na správě. Ještě si tam potřeboval něco zařídit.

Souhlasil jsem. Alespoň jsme se zároveň mohli rozloučit s náčelníkem.

Major mně uložil, abych Jožku Peprného pozval na návštěvu, poručíka zase požádal, aby s tamějšími soudruhy projednal možnost navázání družebních styků mezi okresními správami. Nebylo mi třeba vysvětlovat, že tuhle „formalitu“ si vymyslel pro klid svého svědomí, aby si později případně nemusel vyčítat, že poručíka pustil na cestu jen tak a dovolil mu pracovat na pochybném případu. Nezazlíval jsem mu to. Trocha alibismu neuškodí, zvlášť když poslouží dobré věci.

Vyjeli jsme. Jeli jsme přes Pezinok nahoru na Babu, pak zas dolů serpentinami západních malokarpatských svahů do Perneku a u Malacek jsme se octli na dálnici.

Krajina se změnila, všude borovicové lesy, stále častěji prostoupené břízami. Mít chvíli čas – přesněji: nemít vedle sebe poručíka –, zastavím a nasbírám si hub na celou zimu. Poručík nedůvěřivě naslouchal mým houbařským chvalozpěvům na tento kraj, a tak jsem mu musel znalecky vylíčit, jak lidé z našich končin jezdí sem do teplých, slunných lesů, nosí odtud vrchovaté koše poddoubníků a suchohřibů a prodávají je kilo za padesát korun i dráž; přijdou si na mnohem víc peněz než nějaký náčelník okresní kriminálky, byť by sloužil sebevzorněji.

Za Lanžhotem jsme sjeli z dálnice, vlevo od nás se táhly lužní lesy, přimykající se ke kouzelnému povodí Moravy, kraj, který mám rád, který jsem si zamiloval, ačkoli nějak často jsem sem vlastně nejezdil. Mám ale jednoho dobrého známého, který je jižní Moravou posedlý. Má rád vínko, písničky a dobré lidi a to vše nachází tady, na pomezí historických zemí a Slovenska, v tomto líbezném cípu naší vlasti. Musel jsem mu slíbit, že neopomeneme navštívit kraj jeho srdce, místa, která si zamiloval a která si jistě získají i nás.

Ach ano, můj známý! Kdyby tak věděl, že si s ním rád popovídám i proto, abych od něho semtam něco pochytil a po jeho vzoru promluvil k váženému čtenáři (případně sám k sobě). Ten by se chytal za hlavu! To bych to schytal: Jakube, ty kubo! A řekl by mi, že jsem se musel zbláznit, že mi buď leze na mozek samota, nebo jsem si nasbíral nějaké byliny, které mě pomátly. A určitě by se zeptal: Pročpak si chceš hrát na spisovatele? Copak ti nestačí hraní na detektiva? Ale řekněte sami, a nestranně: může člověk po zážitcích řekněme s takovým Vranou nepsat? Detektivní román, jako je tenhle, přece ještě nikdo nenapsal. A zaručeně nenapíše. Mně totiž nejde o to, abych vás bavil napínavým příběhem. Chci, abyste nahlédli do zákulisí, abyste spolu se mnou poznali pozadí lidských činů, které někdy končívají tragicky. A to je víc než detektivka. To je život sám. Ne, nemyslete si, že odbočuji pro nic za nic. I z naší „detektivky“ se záhy stala až příliš vážná skutečnost. Tak vážná, že po mně přecházel mráz. Tu cestu do Kmenice jsme potřebovali…

A tak jsme tedy na jižní Moravě a v duchu je tady se mnou i můj přítel spisovatel a jeho přátelé. To kvůli nim podnikáme tuto objížďku, zajížďku, kterou poručík nebyl s to pochopit, hučel do mě, otče, škoda kilometrů, škoda času, škoda benzínu. Škoda je krávy, která chcípla, odpověděl jsem mu – asi jsem ho tím zakřikl –, a nelezte mi na nervy, radši si začněme tykat! Byl to pošetilý nápad, začít si tykat za jízdy a bez přípitku, ale stalo se. Jakub, řekl jsem. A on po chvíli zdvořilého váhání: Já jsem František. Když jsi, tak buď. A čao!

Strážnici jsme minout nemohli. Můj známý tam má přátele a naléhavě mi kladl na srdce, abychom zašli na strážnický hřbitov, abych na samém začátku hřbitovní zdi vyhledal hrob Slávka Volavého a chvíli tam postál, protože Slávek si to zaslouží a můj známý ho měl rád, proseděli a protančili se švarnými Strážničankami při bujarých tónech Mistrovy cimbálové muziky mnohý večer, mnohé chvíle jim vyplnily tklivé tóny houslí, jež primáš tak mistrně ovládal.

Nejdřív jsem si myslel, že ve Strážnici poobědváme, jenže slavný Černý orel se opravoval, a tak jsme přes Vnorovy pokračovali dál na Veselí nad Moravou. Vzpomínka na proslavené město mě ještě dobu provázela a já poručíkovi vyprávěl o tomto kraji vše, co jsem znal od spisovatele.

Oběd ve Veselí v hotelu Rozkvět jsem slupl jako malinu. Už jsem měl hlad jako vlk. Však si ze mě poručík začal utahovat, že prý jsem hladový jako kumštýř a mluví mi to z hladu. Mimochodem: jsem zvědav, jak se bude tvářit, až zjistí, že jsem náš případ svěřil papíru. On o tom totiž neví, pro něj případ skončil v okamžiku, kdy… Ale nepředbíhejme.

Krajina, jíž jsme projížděli, vlastně už patřila do našeho příběhu. Jestli jsem Jožkovi Peprnému z dopravního inspektorátu v Kmenici dobře rozuměl, tehdy před dvěma lety se někde tady, hluboko v lese na břehu řeky nebo dokonce v jejím korytu, našlo auto, jehož řidič spáchal trestný čin. Pověděl jsem o tom poručíkovi a tahle informace mu okamžitě zvedla náladu. Někdy ty mladé nechápu. Chovají se, jako by neměli smysl pro proporce, pro plynutí času, pro jeho přirozené, logické členění. Mohl si přece pohovět, den byl prozářený sluncem, lesy voněly, silnice byla volná, vozů jsme potkávali málo, já si v tom svém starém trabantíku lebedil, ale on ne, seděl jako na trní, sanice se mu svíraly, jako by měl zmeškat vlastní svatbu. Chápal jsem, že by už chtěl být na místě, že byl zvědavý, jeho nedočkavost byla chvályhodná, to ano, ale mohl také vědět, že dnes, dnešního dne můžeme zatím udělat jedinou věc: v Kmenici se ubytovat v hotelu Slunce a po večeři posedět s Jožkou Peprným; přislíbil mi, že za námi do hotelu přijde, samozřejmě, když se něco nestane, když nebude mít akci. Poručík to vlastně věděl, ale přesto by byl nejraději sešlápl plyn až na podlahu a bylo by mu srdečně jedno, jestli je mé autíčko stavěné na takovou divokou jízdu. Zpočátku mě to znervózňovalo, ale pak jsem se okřikl: Dal ses, Jakoubku, na vojnu, tak vydrž, rozčilováním nic nezměníš, náčelníkem je tady jednou poručík a ty ho koukej respektovat! A taky že jsem ho respektoval až do chvíle, než jsme dorazili před nádraží v Kmenici pod Slaným vrchem, na malé náměstí, na jehož jižní straně stojí letitá ošuntělá budova z první republiky. Poutač nad jejím vchodem do recepce a přilehlých restauračních zařízení hlásal, že je to hotel Slunce.

Jožka Peprný večer opravdu přišel. Poseděli jsme si u piva a semleli jsme živé s mrtvými, jen o případ jsme ani nezavadili. Poručík se s námi nudil. Konečně se vymluvil, že je unavený, a kdybychom se nezlobili, nejraději by si šel lehnout. Měl jsem z jeho zdvořilosti švandu a zároveň mně pro ni byl ten nedávno nepříjemně netrpělivý hoch sympatický, a tak jsem mu řekl, jen ať jde klidně spát, my s Jožkou že ho pomlouvat nebudeme. A taky jsme ho nepomlouvali. Povídali jsme si o společných zážitcích, o Milanu Komlóšovi a tak. Jožka Peprný mi také prozradil pikantérii, která se částečně týkala Vandových, a tedy i Boldišových, ale, když dovolíte, o té vám povím, až na ni přijde řada. Jde totiž o záležitost, o které se zmínila i paní Soňa Vandová, a myslím, že kdybych vám ji svěřil už nyní, poněkud bych události předběhl.

Když jsme se krátce před půlnocí loučili, Jožka se dal slyšet, že se mu „ten podmračený a trochu vyplašený“ poručík docela zamlouval, a zeptal se, není-li můj kolega maličko „průšvihář“? Samozřejmě jsem mu řekl, že není, což je v podstatě pravda, i když má Vrána na triku pár maličkostí, které by dokázaly připravit o spánek i otrlejší a nervově vyrovnanější lidi, než je on. Třeba ten škorpión. Jednou v zimě mu jeho vlastní bratr vzal z bytu škorpióna a šel si s ním zastřílet na zajíce. Myslivci kluka pochopitelně v honitbě zadrželi a vypukl náramný rachot. Náčelník Milan Komlóš měl co dělat, aby poručíka z té šlamastyky vysekal. To byl tedy jeden z poručíkových „služebních“ vroubků, které ho mnohdy nutily k zbytečné malicherné, úzkostlivé opatrnosti až puntičkářství, k nedůvěře, takže působil dojmem protivného mužského, který mluví úsečně a chová se, jako by neměl nejmenší smysl pro lidské slabůstky. Přitom je v podstatě správný chlap, jen trochu předčasně opatrný, opatrnický. Alespoň někdy…

Abyste si ale nemysleli, že chci svého kolegu líčit v nepříznivém světle. Uvádím tyhle detaily jen proto, že jednou takové, podruhé makové poručíkovy způsoby jsem často pocítil na vlastní kůži, a nemohu říct, že mně byly příjemné. Nu, trochu jsem si postěžoval. A jestli víc, tak mi to promiňte. Už se vracím k případu.

17

„Tak, kluci, to je skvělý, že jste tady!“ řekl nadporučík Peprný česky, ale hned přešel do plynné slovenštiny.

Podrobně nás seznámil se stavem vyšetřování automobilového neštěstí, k němuž došlo před dvěma lety. Snažil se mluvit objektivně – nezdůrazňoval ani úsilí, ani neúspěch –, ale neušlo mně, že slepá ulička, v níž vyšetřování uvázlo, ho velice hryzla. Z jeho slov jsem navíc vytušil obavu, že by případ mohl zůstat nedořešený. Náš příjezd tudíž na jedné straně uvítal, na druhé se už předem strachoval, že neuspějeme ani my. Pochopitelně, to ještě nevěděl, že klíč k celému případu leží možná v mé aktovce, že bylo možná rozhodnuto už tehdy v Luhačovicích, tudíž vlastně už před onou nešťastnou událostí, že už tenkrát jsme měli v ruce klíč k něčemu, co se teprv stane. Zdá se vám to zamotané? Myslím, že zamotané to není. Spíš kruté, jak krutý je někdy život.

Při našem rozhovoru jsem ale pro jistotu neplýtval nadějí ani já. Informoval jsem, že na stopu – pokud ovšem lze o stopě mluvit – jsme přišli náhodou, a ukázal jsem výtisk Naší ochrany a svou amatérskou fotografii z Luhačovic. Peprný ihned kapíroval, jako by čekal jen na tento okamžik, na tuto chvíli. Poslal pro věci, které byly tenkrát zabaveny ve voze – a vzrušení se zmocnilo i mne. Totiž nás, pochopitelně, poručíka nemohu vynechat. To, co jsem znal ze snímků, jsem měl spatřit ve skutečnosti, na vlastní oči! Kabelka, která mohla pachatele (pachatelku?) usvědčit, se měla objevit přede mnou, před námi na stole a já jsem si ji mohl důkladně prohlédnout. Je to zvláštní: jsou situace, kdy nikoli člověk, lidské svědomí, ale prachobyčejné věci jsou nástroji a pomocníky spravedlnosti!

S kabelkou se octly na stole předměty, které obsahovala. Nevěřili byste, jak divné předměty s sebou lidé nosí. Starý otvírač konzerv, celý zrezivělý, takže kdovíjak dlouho nepoužívaný, prázdná láhev od malinovky, pouzdro na skládací deštník, sáček s náhradními podpatky na dámské střevíce, krabička od krému Neridé, nožík.

Nerad bych, abyste si mysleli, že kolegy pomlouvám nebo je podezírám z nedůslednosti, ale po tom, co jsem se dověděl později, jsem měl kmenickým kolegům za zlé, že se bedlivěji nesoustředili na osobu, jíž kabelka patřila. Peprného vysvětlení, že se soustředili na „neznámou“ pachatelku, které ovšem nemusela kabelka patřit, mě neuspokojilo. Předpokládali totiž, že za volantem seděla žena, a k témuž závěru je vedla i výpověď Miloše Vandy, muže, o kterém ještě bude řeč. Tento muž byl majitelem inkriminovaného vozu a vypověděl, že kabelku vidí poprvé a že nepatří ani jeho ženě, ani nikomu z jeho známých. Podle Vandovy verze mohl kabelku „někdo někomu“ ukradnout a ujet s ní autem; když pak tento „někdo“ zjistil, že v kabelce není nic cenného, nechal ji v opuštěném voze, případně z ní všechno cenné vybral a ve vozidle nechal jen to, co nepotřeboval. Koneckonců fabulující postižený měl v jednom pravdu: kabelka nalezená v autě opravdu vypadala jako vykradená. Ale byla tu ještě jedna možnost: pachatel úmyslně nechal kabelku ve voze, aby kriminalisty zmátl, aby je zavedl na falešnou stopu.

Podle toho, s čím nás seznámil Jožka Peprný, došlo 25. července 1980 ve večerních hodinách na hlavní třídě města nedaleko hostince Jednoty k dopravní nehodě. Řidič osobního auta srazil asi šestiletou holčičku, kterou otec poslal do hostince pro pivo. Pomiňme nyní odpovědnost rodičů, kteří skoro v noci pošlou dítě pro pivo – byť to bylo „jen“ přes ulici –, to do našeho případu nepatří, ačkoli na druhé straně je fakt, že nebýt žízně a neodpovědnosti rodičů, dítě dnes mohlo běhat po hřišti a chodit do školy. Nás zajímalo, co se odehrálo poté. Dítě našli lidé, kteří se vraceli domů, ti přivolali Bezpečnost a lékaře. První pomoc bohužel už nepomohla, nepomohl ani zásah v nemocnici. A po vozidle ani stopy.

Druhý den ráno Miloš Vanda ohlásil na správě SNB, že mu někdo před nádražní budovou ukradl auto, které tam nechal předchozí večer.

Abyste byli v obraze, musím vám povědět, co se událo několik dnů předtím:

Tehdy v létě Vandovi údajně oslavovali výhru ve sportce a pozvali si na návštěvu nejbližší příbuzné. Inženýr Boldiš prý jet nechtěl, ten světák se projevil jako pustý žárlivec. Ačkoli sám se spustil s kdejakou povolnou dámou, na svou ženu už předem žárlil. Býval by raději, kdyby se mohl vyhnout hlídání své už – a ještě – zákonné manželky, té pohledné paničky, před dotěrností jejího bývalého milého, který také neměl zábrany, pokud jde o cizí ženy. Ale jak známo, ve většině normálních, ba i mírně vyšinutých rodin poslední slovo patří manželce. Inženýr sice vyčerpal všechny možné i nemožné výmluvy, dokonce zásadně prohlásil „ne“, ale paní Jela jednoduše vyrukovala s jízdenkami a řekla: Večer jedem! Později se vážený čtenář přesvědčí, že její rozhodnutí bylo vedeno nejen zásahem nevyzpytatelné ruky osudu, ale i tím, především tím – neboť jde v podstatě o racionálně uvažující ženu –, že chtěla pomoci své sestře.

V Kmenici pobyli čtyři dny. Jeden z nich – když už tam byli – věnovali výletu do nedalekých lázní, kde jsem se s nimi setkal. Chudáci, kdyby byli jen tušili, že ono setkání s krajanem jim bude osudné, na hony by se mi byli vyhnuli a inženýr by si byl odepřel i to pivo, které jsme spolu vypili, zatímco si paní Jela na toaletě vylepšovala make-up. Boldišovi měli původně v úmyslu zůstat v Kmenici celý týden – tak si to údajně přál Miloš Vanda –, bohužel čtvrtý den dostali telegram. Od pošťačky ho hned poránu převzal inženýr Boldiš. Šel na ranní procházku – a pro noviny –, aby nemusel být svědkem „jedné z nejtrapnějších domácích scén, kdy si muž musí sám připravit snídani, protože žena vylehává v posteli, dospává večerní posezení“. Telegram obsahoval stručné oznámení: „Zemřela teta Bözsa.“ Šlo o Jelinu a Soninu příbuznou. Inženýr Boldiš si řekl, že smutnou zprávu oznámí ženě až večer, přece si kvůli babce, která se ubrala na onen svět, nebudou kazit den. Vím, je to trochu laciné, ale já si myslím, že Boldiš zahrál zprávu do autu proto, aby neměl pocit, že zase zpívá, jak žena píská. Takhle si mohl celý den říkat, že ona musí čekat, on že ji má v hrsti, on rozhodne, kdy odjedou z Kmenice; nechtělo se mu sem, ale když jsou už tady, aspoň si města trochu užije. Mohl být i jiný, reálnější důvod, proč inženýr zprávu zatajil: nechtělo se mu cestovat přes den, mořit se ve vlaku rozpáleném sluncem. Do Kmenice přijeli v noci, domů mohou také…

Ten den navečer se nad Kmenici strhla bouřka, rozpršelo se a vypadalo to, že pršet bude ještě dobře dva dny. Studená vlna, která zasáhla střední Evropu, pomohla pachateli a ztížila práci kmenické Bezpečnosti.

Jela Boldišová dostala hysterický záchvat, už když se dověděla, že jí muž zatajil telegram. Její hysterii (vztek, lítost?) vystupňovalo, že Soňa nehodlala na tetin pohřeb jet, prý nemá na Bözsu proč vzpomínat v dobrém, bába jim jen zkomplikovala život (o tom vám povím později), co se budou nutit do posledního rozloučení. Jela u Vandových vypila dvě kávy, malou vizovickou slivovici a pak navrch ještě jednu velkou. Jen co si znovu nalíčila oči a poopravila účes, Miloš Vanda je jako ochotný – i když poněkud otrávený – švagr naložil do bledě modré škodovky a zavezl na nádraží.

Načež nádražní rozhlas oznámil, že vlak má zpoždění. V paní Jele znovu vzkypěla žluč a nevybíravě se pustila do manžela – tentokrát asi za všechno, co jí kdy v životě provedl. V podstatě však měla pravdu: kdyby byli odjeli už ráno, mohli se nepříjemnostem vyhnout. Takhle kdoví, kdy se dostanou domů! Miloš Vanda z toho měl legraci, ale později se zachoval jako charakter: protože bylo chladno, pozval je do nádražní restaurace na čaj s rumem. Než ho vypijeme, řekl, vlak bude zaručeně tady. Vypili ho, a vlak nikde. A tak objednal další rundu – teď už bez čaje.

Druhý den ráno, když Miloš Vanda oznamoval ztrátu, přesněji odcizení svého motorového vozidla, uvedl, že večer po příjezdu vlaku šel se ženou domů pěšky; pil a v takovém případě nikdy nesedá za volant. Auto nechal na parkovišti před nádražím. Nestalo se to poprvé. Protože bydlí daleko od nádraží, zpravidla jezdí k vlaku autem, což běžně dělají i jiní Kmeničané. Když se náhodou cestou domů napije, nechává auto u nádraží. Ještě nikdy se mu s vozem nic nestalo. Jistě, i v Kmenici byly případy, že semtam někdo auto z parkoviště ukradl, nelze však říct, že by to bylo pravidlo, to přece soudruzi z Bezpečnosti vědí nejlíp.

Tak se stalo, že rozhlas a později i televize v pátrací relaci odvysílaly dvě napohled nesouvisící zprávy: v první relaci bylo vyhlášeno pátrání po vozidle, jehož řidič zranil a usmrtil dítě, v druhé po odcizeném autu značky Škoda bledě modré barvy.

Auto se po dvou dnech našlo asi dvacet kilometrů jižně od Kmenice. Jeho šťastný majitel vyslovil Bezpečnosti velkou vděčnost, dokonce byl ochoten přinést demižónek vína.

Po nezodpovědném řidiči nezůstala ani stopa, jako by všechny stopy smyly prudké deště.

18

Kmenická Bezpečnost vyslýchala Miloše Vandu několikrát. Měl spolehlivé alibi, přesto jako jediný figuroval v případu coby možný pachatel. Přesněji řečeno: předběžně jediný. Celá věc však měla – jak to někdy bývá – chybičku na kráse: nebylo ho možné usvědčit. A on kriminalisty ještě otravoval: jakmile potkal příslušníka, kterého znal, hned se začal vyptávat, zda už „něco vědí a někoho mají“. Nejdřív je to zlobilo, pak si začali myslet, že tak naléhá na dopadení pachatele, aby sám z případu konečně vyklouzl, a řekli si, že jeho pohnutky jsou logické, a přestali se jím zabývat. Pochybná existence hrající si na citlivku! Prodá auto, aby neměl na očích vůz, který zabil!

Náš kolega z kmenické Bezpečnosti nevěřil, že bychom mohli dosáhnout úspěchu. Až když jsme ho zasvětili do vztahů mezi Boldišovými a Vandovými, když jsme mu řekli, že se nám v souvislosti právě s Kmenicí vynořilo několik důležitých detailů, přitakal nám a slíbil držet palec, i když se prý dá těžko uvěřit, že by ti lidé dokázali tak dlouho mlčet, že by vydrželi s nervy a vzájemně se neudali. Bylo mi jasné, že Peprnému nekonvenuje naše psychologická metoda. Dosud jsme si mysleli, nezávazně jsme předpokládali, že v autu, které srazilo dítě, mohla sedět Jela Boldišová nebo někdo, kdo měl u sebe její kabelku. To, že nám do hry vstoupí Miloš Vanda a zejména jeho auto, jakož i rozhodnutí paní Jely, že se musí stůj co stůj dostat domů co nejdříve, nás přimělo, abychom pouvažovali nad motivy, které mohly podnítit činy oněch čtyř lidí – Boldišových a Vandových –, kteří, jak ještě povím, byli spojeni nejen rodinnými svazky.

Podezírali jsme Jelu Boldišovou, podezírali jsme ji v té míře, v jaké byl poručík Vrána ochoten přijmout mou hypotézu (jako východisko pro potvrzení jeho vlastního podezření v souvislosti s případem inženýra Boldiše), nevylučovali jsme však ani podezření kmenických příslušníků, že pachatelem může být – a dříve nebo později se to prokáže – Miloš Vanda. Pro mě osobně z těchto úvah vyplýval jeden důležitý poznatek: ti dva, Jela Boldišová a Miloš Vanda, se znovu octli v jednom pytli. Byli-li opravdu vinni, zapletl-li se jeden nebo druhý, ne-li oba společně do případu s automobilovým neštěstím, vybudovali si spolehlivé alibi, neboli jinak – nepočínali si charakterně. Což do jisté míry zase opravňovalo nás, abychom proti nim zvolili postup, jaký nám bude vyhovovat. S poručíkem jsme se dohodli, že až budeme mluvit s Vandou, vytáhneme i neověřené trumfy, své domněnky budeme vydávat za doložená fakta. Zabere-li, dobře, přímo výborně, nezabere-li – nebo nám naše omyly přesvědčivě vyvrátí –, alespoň budeme vědět, že jsme šli po falešné stopě.

19

Alžbětu Nagyovou – či vlastně Bözsi néni, jak jí u nás všichni říkali – jsem znal. Znal jsem i jejího muže. Byl řidičem, po pětačtyřicátém roce, kdy jsem s tátou chodil do fabriky, jsme se v poledne vídávali v laciném bufetu. Řidič Nagy byl Maďar jako poleno. Jeho žena Betka-Bözsike se otáčela za pultem jako čamrda, dnes by se jí vyrovnala málokterá slečinka s bílou čelenkou na módním účesu, o zdvořilosti k zákazníkům ani nemluvě. Za nějaký čas došlo ve vyvařovně ke změně: za pultem s teplými jídly – dršťkovou, bramborovým gulášem, koňským salámem s hořčicí, domácí klobásou pro movitější – nestála paní Bětka a u vysokého jídelního stolku si na polévce nepochutnával řidič. Vystěhovali se. Usídlili se v Pilisském pohoří mezi tamními Slováky. Později, po letech, když Nagy zemřel, se v ženě ozvala touha po domově. Tetě Bözse se zastesklo po kraji kolem dolního Váhu. Dopsala příbuzným do Topoľné a sama požádala místní úřady, aby mohla muže pochovat v Československu, ve staré vlasti. Člověk má právo spočinout tam, kde se narodil; země, z níž jsi vzešel, se ti má stát věčným útočištěm. Pro Jelu Boldišovou a její matku (zajímavé, že Soňa se do sháňky nezapojila) nastal hotový kolotoč, neboť převézt mrtvého ze státu do státu není jednoduché ani v době letů do vesmíru. Teta Bözsa se však nedala odradit. Běhala po Budapešti, Jela po Bratislavě, jezdily od čerta k ďáblu, poznaly, co znamená splnit úřední předpisy a v podstatě o nesmyslné trvání na maličkostech, ale nakonec se věc podařila, na trampoty s úřady se zapomnělo a na hřbitově v Topol’né přibyl nový hrob.

Teta Bözsa se vrátila pod Pilis, se sousedkami se podělila o dojmy i o malé veselí ve velkém smutku, vyprávěla jim, jak v Topoľné čekali na pohřební vůz z Maďarska, a když přijel, ona si chtěla ověřit, zda skutečně přivezl jejího muže. Sejmulo se tedy víko z vrchní ozdobné truhly, otřelo okénko druhé, cínové rakve. Posvítím si do ní baterkou, vykládala paní Bözsa, a povídám si, tak, starý, opravdu jsi to ty. Vtom, lidičky, jako by se nebožtíkova vosková tvář pohnula a jako by mi řekl, no ano, jsem to já, Bözsike, jen mě klidně pochovejte! Jak nevyhovět skromné žádosti? Pochovali jsme ho, chudáčka, uložili do tvrdé slovenské země hned za kostelem, blízko pumpy, a tak se jistě vždycky najde dobrá duše, která zalije květiny, aby nezvadly.

Teta Bözsa však pod Pilisem dlouho nevydržela. Postupovala přesně podle pravidel logiky prostého člověka: nejdřív chtěla, aby byl její muž pochován tam, kde se narodil a vyrostl, pak se domáhala toho, aby svůj život mohla dožít v místě, kde má pochovaného muže. Rok trvalo, než se všechno vyřídilo. Běhala po velvyslanectvích, konzulátech, bankách, pojišťovnách, národních výborech. Konečně pode– psala, že nemá žádné nároky vůči Maďarsku, Maďarsko zase potvrdilo, že Erzsébet Nagyová nemá žádné dluhy vůči republice. Prodala dům, peníze uložila v maďarské národní bance a za měsíc je měla předisponované do Československa.

V Topoľné si koupila starší domek. Peněz měla dost z prodeje domu v Maďarsku a z úspor, vždyť vydělávali oba, muž i ona, a utráceli málo. Za co by také bezdětní manželé vyhazovali? Zeleninu si vypěstovali, vinnou révu jakbysmet, chovali prase, jídla tedy měli dost a víno jim vystačilo od vinobraní do vinobraní, peníze potřebovali pouze na oblečení, na otop, no, a na materiál, když bylo zapotřebí něco opravit na domě. Nagy byl proslulý svými výtečnými králičími kožkami. Podařilo se mu vyšlechtit ušáka, jehož kožešina připomínala stříbrnou lišku. Zkřížil angorského králíka s francouzským stříbrným a s činčilou. Byla to piplavá práce, ale výsledek se po letech dostavil. Nákupčí ani chovatelé stříbrných lišek nechtěli věřit, že to, co měli za stříbrnou lišku, je vlastně obyčejný králík, krásně vybarvený a s dlouhou bohatou srstí. Nagyovi si nadělali peníze i z těchto „králíkolišek“.

Teta Bözsa nikomu nepověděla, na co ji dům v Topoľné přišel. Ať se lidé dohadují, že asi na hodně. Byl to sice jen domek, ale stál na hlavní třídě a mimo asanační pásmo. Dočista jsem se vydala z peněz, řekla příbuzným, když se vraceli z notářství, kde byla sepsána prodejní a kupní smlouva. Příbuzní nejspíš v duchu hromovali a skřípali zuby. Stará paní žila z důchodu. O vkladní knížce ani nemukla, ale Miloš Vanda odhadoval – a není vyloučeno, že věc konzultoval se Soňou nebo dokonce i s Jelou –, že tetina skutečná finanční situace nebude tak beznadějná, jak babka předstírá. V hlavě mu uzrál ďábelský nápad, jak ji vytrestat za to, že obelhává své nejbližší, dvě neteře, Soňu a Jelu, že jim ze svého kapitálu nepustila ani na pár hábků. A sestry Nagyovy se nějak rády fintily.

Pochopitelně, Vanda do akce sám nešel. Na špinavou práci měl lidi. Jednou večer k tetě Bözse zavítal kudrnatý tmavý mládenec s očima jak eben. Měla dojem, že ho už někde viděla, později si byla naprosto jista, že se jí nějaký čas ometal kolem domu. Nezvaný neznámý host se nepředstavil, řekl jen, že bydlí nedaleko, což se jí zdálo pravděpodobné, a požádal ji, aby ho „založila dvackou“. Když slíbil, že dluh vrátí, peníze mu dala. Zakrátko se objevil znovu a s ním dvě hubené krasavičky na vysokánských jehlách, div si nevyvrátily nohy v kotnících. Mládenec vyklopil dvacetikorunu – a žádal víc. Stará paní bědovala, že nemá, ale když jí návštěvníci začali vyhrožovat, že jí podpálí střechu nad hlavou a v ohni že shoří slamník, který má určitě nacpaný prachy, polekala se. Vytáhla zásuvku a na stůl položila pětistovku a pak ještě jednu. Tisícovka je na osamělou babku slušná hotovost, usoudil mládenec, kývl na holky a s informacemi uháněli za Vandou.

Toho večera bylo v městském hotýlku veselo. A vidíte, nikomu nebylo podezřelé, že hejsek oblečený a la Zorro mstitel a jeho zmožení kumpáni pijí jako duhy a na ně se lepí dvě hubené holčiny – společnost jak vystřižená z nějakého zápaďáckého slaďáku.

Snad týden poté – dřív než přišla poštovní doručovatelka s důchodem – se kluk ukázal znovu. Jednoznačně oznámil, že potřebuje peníze, naskytl se mu prima kšeft, do kterého musí investovat, ale že z podniku kápne i do babčina slamníku. Stará paní opakovala, že peníze nemá. Načež mládenec položil na stůl oboustranně broušený kuchyňský nůž. A tak na bílém ubrusu spočinula vkladní knížka.

Klukovi se v puse zaperlily bílé zuby – zacvakaly, zaskřípaly jako vzteklému psu (formulaci mám z protokolu). Řekl: Dejte to sem!

Stařena mu vkladní knížku podala – „ne že bych si ji vzal násilím“ – a tvář skryla do šátku. Usedavě se rozplakala, připadalo jí, že se hroutí svět, dusila se pocitem, jak je všechno zvlčilé, kruté nespravedlivé, podlé, jak se všechny její dny, všechny ty dlouhé dny a roky práce, dřiny, celý ten řetěz let prožitých v poctivosti na tomto světě najednou bortí, rozežírán rzí.

Druhý den hned zrána zašly dvě holčiny do spořitelny a žádaly o vyplacení celého vkladu. Úřednici za přepážkou to bylo podezřelé, paní Nagyová nikdy neříkala, že hodlá peníze vybrat, spíš to vypadalo, že chce, aby ji vkladní knížka přežila. Úřednice se podivila, ale děvčata trvala na svém.

„Teta nám nařídila, abysme jí ty prachy vybraly. A všecky!“

„Tak měla přijít sama,“ namítla úřednice.

„Je nemocná,“ vyhrkla děvčata jedním dechem, vonícím po aromatických pedrožvýkačkách.

„Když je nemocná, tak jí řekněte, ať pošle občanský průkaz,“ pohotově reagovala úřednice, „a ať vám napíše plnou moc. Ale nejlíp by bylo, kdyby přišla sama. Tolik peněz vám jen tak vyplatit nemohu.“

Holčiny ještě chvíli naléhaly, rozhořčovaly se, argumentovaly div ne ústavou. Až když jim úřednice pohrozila, že na ně zavolá vedoucího, seběhly úzkou chodbou dolů.

Alžběta Nagyová přišla do spořitelny až druhý den. Bledá, ustrašená, v obličeji modřiny.

„Chtěla bych si vyzvednout peníze,“ řekla a na přepážku položila vkladní knížku.

Úřednice na ni nedůvěřivě pohlédla, možná se v ní probudilo podezření.

„Snad jste neupadla, paní Nagyová?“ zeptala se a ukázala na krvavé podlitiny.

„Upadla,“ přikývla stará paní a oči se jí zalily slzami.

„Tak dobře, počkejte…“

Úřednice zašla za vedoucím a požádala ho o radu.

Načež pozvali paní Nagyovou do kanceláře a otevřeně jí řekli, že se jim celá věc nezdá. Včera ta neodbytná děvčata s vkladní knížkou, dnes ona sama – s modřinami.

Ani nemuseli moc naléhat, aby se dověděli, co se vlastně stalo.

Když ti tři – kluk s ebenovýma očima a dvě hubené holčiny v úzkých sukních – zjistili, že se peněz nezmocní tak, jak si to představoval Vanda, jednoduše si stařenku podali, zmlátili ji a pod hrozbou zabití ji přinutili, aby došla pro peníze sama. Drastický způsob, ale účinný. Stařenka souhlasila, bála se o život. Kdo by se nebál? Bojíme se o něj všichni, i když si někdy myslíme, že za moc nestojí. A komu by nenaháněli strach a hrůzu výtržníci, kteří se celé dny poflakují po ulicích a z očí jim nekouká nic dobrého?!

„Teď to už bude v pořádku, paní Nagyová,“ řekl vedoucí spořitelny a sáhl po telefonu.

Když příslušníci Bezpečnosti dorazili k domku na hlavní ulici, hned ve dveřích natrefili na dvě vymóděné holky. Sebevědomě tam postávaly a přihlouple se usmívaly. Tvářily se, jako by je příjezd mužů v uniformách v nejmenším nepřekvapil.

„A kde je třetí?“ zeptali se příslušníci.

„Na půdě,“ prozradilo jedno z děvčat dřív, než muselo nastoupit do služebního vozu.

Miloš Vanda, muž v zákulisí a šéf mladé trojice, se octl před soudem. Jeho případ byl z těch, které odborníci jako poručík Vrána řeší zcela rutinně. Jediné, co se na onom případu nedalo vyřešit rutinou nebo rutinovaně, byl strach, docela obyčejný lidský strach, který ochrnuje mnoho, přemnoho čestných lidí a napomáhá grázlům. Vandovi samozřejmě nepomohly výmluvy, že peníze nechtěl ukrást, že stařenu chtěl pouze poděsit a pak ji přesvědčit, že korunky budou bezpečnější u něho, že se jí o ně dobře postará. Ten člověk byl tak hloupý a tak si trapně jist sám sebou, že bezostyšně drze lhal. A věřil, že mu na jeho lži někdo naletí.

20

„Pane Vando,“ řekl poručík Vrána taktně, až jsem se divil, „jisté okolnosti nás nutí, abychom se vrátili k události z pětadvacátého července osmdesátého roku. Podle předběžných výsledků vyšetřování se vás ten případ týká v té míře, že trestný čin byl spáchán vaším osobním automobilem. Jistě víte, že přes veškeré úsilí se nám ještě nepodařilo pachatele vypátrat.“

„Kdyby šlo o moje dítě, soudruzi, dávno bych byl toho chlapa vypátral sám!“ kasal se Vanda, ale my poznali, že přece jen jaksi znejistěl. Tenhle v podstatě primitivní člověk se držel do doby, dokud se cítil ohrožený. To v něm sebezáchovný pud fungoval dokonale. Ostatně možná že se ohrožený cítil nadále, ale podceňoval nás. Suverénně si nás měřil, ústa zkřivená v úšklebku, jako by chtěl říct, hele, Kmeničani si pozvali posilu! Bylo by zajímavé zjistit, kam nás ten hrdina zařadil. Ke kriminálce z ústředí, nebo nás měl za krajské bezpečáky? Možné dokonce je, že nás poznal; když se to tak vezme, byli jsme přece krajané. „Když člověku záleží na výsledku, udělá všechno, aby ho dosáhl,“ poučoval nás Vanda.

„Nám na tom výsledku záleží víc než vám, to vám můžu garantovat,“ podrážděně vyjel poručík. „A vás chci požádat, abyste si vzpomněl, abyste se dobře rozpomněl a zopakoval nám, jak to ten den opravdu bylo, jak se to sběhlo.“

Při slově „opravdu“ se Miloš Vanda nastražil – ten muž zdaleka nebyl hrdina, však poručíkovi odlehlo, když zjistil, že ve hře je tenhle expert přes babky –, vytušil hrozbu, ale hned se usmál, řekl bych dokonce, že se zatvářil tak, aby nám neušlo, že jeho ochota vůbec se s námi bavit je vrcholným projevem jeho laskavosti a dobré vůle, že by se na nás mohl klidně vykašlat a my bychom si své „opravdu“ mohli strčit za klobouk. Průhledný psychologický manévr, jeho však zřejmě naplňoval uspokojením, povyšoval ho ve vlastních očích. Neměl jsem mu to za zlé. Potřeboval se zřejmě trochu vytáhnout, upevnit si sebevědomí. Nám to vyhovovalo, platí totiž, že čím větší sebevědomí, tím menší ostražitost.

Začal rozšafně:

„Soudruzi, vynasnažím se, to víte, že se vynasnažím. Ale nebude to jednoduché. Svého času jsem do protokolu uvedl všechno, úplně všechno. Nevynechal jsem nic, řekl jsem všechno, co jsem věděl a čím jsem mohl napomoct vyšetřování případu. Já jsem přece taky postižený. Obávám se, že vám nepovím nic nového. Už jsem ze všeho unavený. Dělal jsem, co jsem mohl, abych Bezpečnosti pomohl. Udělal jsem maximum…“

„Pane Vando, něco nechte taky na nás,“ krotil ho ve slovním rozletu poručík. „Dovolte, abychom sami posoudili, jestli ve vaší výpovědi je nebo není něco nového… Na nádraží jsme věc znovu přešetřili podle služebních záznamů.

Jistě vás bude zajímat, že jsme mluvili s náčelníkem zdejší železniční stanice… Dokonce se nám přihlásilo několik cestujících, kteří jsou ochotni svědčit.“

Miloš Vanda se nedal vyvést z míry. Ten muž byl připraven na všechno, doslova na všechno. Poručíkova zmínka o cestujících, kteří byli ochotni svědčit, mu přišla přímo k smíchu. Vědomě, řekl bych dokonce cílevědomě vytahoval vlastní trumfíky.

„Tehdejší náčelník je přece už dávno v důchodu,“ řekl a škodolibě čekal, jak zareagujeme.

„Zašli jsme za ním domů,“ řekl poručík a na podporu věrohodnosti svých slov dodal: „Postavil si pěknou chatu.“

„Jistě vás to stálo spoustu času, než jste ho vypátrali,“ poznamenal Miloš Vanda s předstíraným uznáním. „Starý pán se umí geniálně zašít. A ta jeho chata je prý skutečně perfektní…“

„Proč říkáte ‚prý‘?“ zeptal se poručík. „Přece jste u té chaty byl. Máme svědka, který vás tam viděl. Viděl vás i starý pán, náčelník, jenže se vám neukázal.“

Miloš Vanda se nejistě usmál. Bylo evidentní, že neví, co si o poručíkových slovech myslet. Vytušil ale asi nebezpečí a rozhodl se, že na nás půjde jinak. Tolik věděl, že když člověk vytrvale zapírá, stává se podezřelým, i kdyby měl stokrát pravdu. Musel tedy vyvolat iluzi, že nemá proč zapírat.

„No jo, máte pravdu,“ rozpovídal se. „To víte, život se mění a lidi s ním. Já už taky nejsem ten chlápek, co jsem býval. Navíc mě krotí žena. V poslední době se rád toulám po okolí. Pochopil jsem, že pobyt v přírodě je zdravější než vysedávání v zahulené hospodě. A je mně líto, že mi to nedošlo dřív…“

Pohnutím zrovna jihl! Komediant, řekl by náčelník Komlóš.

Poručík Vandovo vlezlé vyznání ani nekomentoval. Naopak, volil protiútok:

„Pane Vando, vyskytly se nějaké nesrovnalosti… mezi vaší původní výpovědí a tím, co mezitím vyšetřila Bezpečnost. Určitá fakta se objevila taky v Topoľné.“

„V Topoľné?“ udiveně se zeptal Vanda. Zmínka o rodném městě ho nějak rozechvěla. „Jaká fakta se mohla objevit v Topoľné? Jak může ta díra souviset s tímhle případem? Tomu nerozumím.“

„Věřte mi, že může,“ řekl poručík. „Pojítek je ažaž. V době té tragické události byli tady u vás na návštěvě vaši příbuzní z Topoľné. Pak inženýr Boldiš zemřel. Vy jste mu na pohřbu nebyl. Nebo byl? Vidíte, to jsme si neověřili. Ostatně nejde ani tak o Boldišovu smrt, jako o to, že zemřel dřív, než mohl promluvit.“

„O čem to vykládáte, prosím vás?!“ zeptal se Vanda málem pobouřeně. Zaznamenal jsem, že poručík tentokrát netrefil do černého. Jestli se tu oné noci skutečně něco stalo, Boldiš v tom nejede, to mi bylo teď okamžitě jasné. A s klidným svědomím bych hlasoval pro to, že v tomhle případu se vezou dva: Boldišová a Vanda.

Můj kolega však pokračoval v nasazeném tónu:

„Víme, že jste kdysi byli dobří přátelé… Což je často víc než rodinné svazky. Jistě jste měl vážný důvod, že jste inženýru Boldišovi nepřijel na pohřeb. Nebo… Jak to vlastně bylo?“

„Tak velcí přátelé jsme zas nebyli, spíš jenom ti příbuzní,“ bagatelizoval vzájemný vztah Miloš Vanda. „Nesmíte věřit všemu, co lidi povídají. S Jožou jsme se kdysi kamarádili, to jo, ale pak se leccos změnilo… Jde výhradně o rodinné záležitosti, které sem, jak jistě uznáte, nepatří. A že jsem nebyl na pohřbu? Nechodím na ně zásadně. V tom mně dává za pravdu i moje žena.“

„Stejně si myslím,“ pokračoval poručík, „že jste museli být dobří přátelé… Jinak si neumím vysvětlit, proč jste je před dvěma lety pozval. Že by jen proto, abyste se pochlubil výhrou, trochu švagra a švagrovou nadzvedl, vyvolal závist? Nezlobte se, ale ještě jsem neslyšel, že by někdo zval na oslavu výhry ve sportce hosty z takové dálky. Nešlo přece o nic mimořádného.“

„Jestli pro vás výhra sto tisíc není nic mimořádného,“ pohotově odpověděl Vanda, „chtěl bych být ve vaší finanční situaci. Mimoto si snad člověk může pozvat hosty, kdy se mu zachce. Nebo mě hodláte mluvit i do těchhle věcí?“

Bylo to poprvé, kdy Vanda za rozhovoru viditelné zakolísal, zaváhal, znervózněl. A poručík ho dál tvrdě tiskl ke zdi:

„Nová fakta se objevila taky v souvislosti s předměty, které se našly ve vašem autě.“

„Myslíte tu dámskou kabelku?“ bez většího zájmu se zeptal Vanda.

„Přesně tu,“ potvrdil poručík.

„Tak s tou kabelkou nemám nic společného,“ usmál se Miloš Vanda. „Dodnes mi nikdo nevysvětlil, kdy a jak se dostala do mého auta.“

„Brzy vám dokážeme, že to víte až moc dobře,“ řekl poručík. „Leda že byste si jí v tom rozrušení zapomněl všimnout.“

Miloš Vanda mlčel. Ne ze strachu, to ne, uvědomoval jsem si. Mlčel, protože si myslel, že nadešel čas jeho velkého výstupu. Teď musí přijít slova, která budou jeho sebeobranou a nás zároveň usvědčí ze zaujatosti. Kdoví, kolikrát si těch pár vět nechal projít hlavou, než nastala chvíle, kdy je mohl nebo musel? – vyslovit nahlas:

„Soudruzi, začínám mít pocit, že si mě podáváte. Chci vás upozornit, že se marně snažíte, abyste mně něco přišili. S tím nemůžete pochodit!“

„Nic vám nepřišíváme,“ okřikl ho poručík Vrána. „Čím dřív si uvědomíte, že vám nemusíme nic přišívat, tím líp. Už toho víme dost, abychom mohli postupovat jinak.“

„Jinak?“ Vandovy oči zle blýskly. „Prosím vás!“

Poručík mi naznačil, abych pokračoval.

„V ten červencový den,“ řekl jsem, „Boldišovi dostali telegram. Poštovní doručovatelka to potvrdila. Náhodou se na všechno pamatuje. Nešlo jí do hlavy, že k cizímu jménu je uvedena vaše adresa… Naštěstí – nebo naneštěstí potkala inženýra Boldiše, ten se jí prokázal občanským průkazem, pověděl jí o vaší výhře ve sportce, aby uvěřila, že jsou a proč jsou u vás hosty, a všechno bylo v pořádku.“

„Tak nějak,“ přisvědčil Vanda. „Jenže Jozef telegram zatajil a Jela se na něj kvůli tomu děsně namíchla. Soňa jí myslím musela dát meprobamat. Jela má slabé nervy. Vždycky byla přecitlivělá. Soňa je jiná. Úplně jiná.“

„Proto jste si ji taky nakonec zvolil… A Boldišovi jste přenechal Jelu…“ poznamenal jsem.

Miloš Vanda na mě upřel tázavý pohled, až jsem si začal vyčítat svou netaktnost.

„A co večer?“ zeptal se poručík.

„Jak jsem už vypověděl: vyprovodili jsme je na vlak.“

„Pěšky?“

Vanda postřehl past a ušklíbl se.

„Dovolil jsem si jet autem, pánové! Vlastním vozem. Samozřejmě, mohl jsem zavolat taxík. Udělal jsem chybu, to dneska vím. Ulakotil jsem se kvůli pár korunám, a dodnes mě pro to kdekdo otravuje!“

Spolkli jsme jeho poznámku.

„Na nádraží jste zjistili, že vlak má zpoždění…“

„Jo, a bylo to mrzuté, protože Boldišovi přišli v Tanově o přípoj.“

„Co jste dělali potom?“

„Výpravčí nevěděl, jak bude zpoždění dlouhé, a tak jsme si řekli, že počkáme. Nic jiného nám taky nezbývalo.“

„To na nádraží neoznámili, že se vykolejila souprava a trať se uvolní až za dvě hodiny?“

„Prosím vás! Vy ale máte představy! Já jezdím vlakem denně, myslíte si, že se s vámi někdo baví?! Řekli, že vlak má zpoždění. Možná deset minut, možná půl hodiny. Tak jsme čekali. Rozpršelo se a bylo chladno. Proto jsme si zašli do nádražní restaurace na čaj s rumem.“

„A dočkali jste se vlaku?“

„Jo, ale až po dvou hodinách. Boldišovi odjeli. Rum je trochu rozehřál. Říkali, že v Tanově počkají na ranní přípoj.“

„A co vy?“

„My? To jako Soňa a já? My jsme se vrátili domů.“

„Domů jste se vraceli autem…“

Vanda měl z našich otázek zřejmě švandu.

„Soudruzi, prosím vás, k čemu je to dobré? Víte, že jsem auto nechal před nádražím na parkovišti. Za takovou boudou, kde jsem ho nechával jindy. Když se napiju, zásadně nejedu. Nemůžu si to dovolit, i kdybych chtěl. Byl jsem souzený, a stačilo mně to. O rekreaci za mřížemi nestojím.“

„Promiňte,“ řekl poručík, „já jen kvůli úplnosti protokolu.“

„Tak vy si to všechno znovu zapisujete?“ podivil se Vanda. „Nebo dokonce nahráváte?“

„Pro archív,“ řekl poručík, „aby si naši šéfové nemysleli, že jsme tady zbůhdarma utráceli čas.“

Miloš Vanda se roztomile usmál:

„Ale zbytečně ho utrácíte, soudruzi! Kdybyste věděli, jak strašně zbytečně ho utrácíte!“

„Nemyslete si, že nás to baví,“ řekl poručík, snad aby si získal Vandovu důvěru a zmátl ho. Stává se, že změna postoje v průběhu vyšetřování přinese ovoce, otupí pozornost, vyvolá rozpaky, prostě psychologie v rukou odborníka může být silnou zbraní.

„A doma?“ zeptal jsem se, aby poručík získal čas k nabrání dechu do dalšího kola otázek, „viděl vás někdo, když jste se vraceli domů?“

„Vás zajímá, jestli máme alibi,“ řekl Vanda. „Už jsem vypovídal i o tom, ale můžu vám pro pořádek všechno zopakovat. Viděla nás paní Novotná. Ta babka je jak přilepená, přišitá k oknu. Buď tiskne nos ke sklu, nebo se vyklání přes římsu. Pozdravili jsme ji a ona nám na pozdrav odpověděla. My u nás pěstujeme dobré sousedské vztahy. Myslím, že nás lidi mají rádi.“

Nejraději bych byl řekl: nebo se vás bojí, ale poručík pokračoval:

„To souhlasí. Svědectví paní Novotné potvrdili i další nájemníci, kteří vás sice neviděli, ale slyšeli hovor.“

„My s ní nemluvili,“ namítl Miloš Vanda, „jenom jsme se pozdravili, popřáli jsme si dobrou noc a doufali jsme, že v ložnici nebude horko. Za deště se líp spí.“

„A co ráno? Šel jste rovnou na nádraží?“

„No ovšem, do práce. Na auto bych snad dočista zapomněl, trochu mě pobolívala hlava, nebýt kolegy, tedy spolucestujícího. Divil se, že jsem přišel pěšky. Až pak jsem se rozhlédl a vidím: auto nikde. Vykašlal jsem se na vlak a utíkal jsem na Bezpečnost ohlásit krádež.“

„Jak jste věděl, že jde o krádež?“

„A o co mělo jít?“

„Třeba si z vás chtěl někdo vystřelit.“

„To se u nás nedělá. A soudruzi ostatně dokázali, že šlo o krádež. Jsem jim vděčný, že mně auto tak rychle našli.“

„Jezdíte s ním dosud?“

„Prodal jsem ho. Když se ukázalo, že krádež mého auta souvisí s tou strašnou událostí, nemohl jsem už sednout za jeho volant. Já snesu leccos, ale tohle bylo i na mě trochu moc. A taky jsem měl peníze. Mohli jsme si koupit nové auto. Soňa byla ráda.“

„Koupil jste ho v Tuzexu?“ zeptal se poručík Vrána.

„A to se snad nesmí?“

„Vy jste měl bony?“

Miloš Vanda si světácky povzdechl. Nejspíš ho napadlo, že ho celou dobu „tiskneme“ jen proto, abychom se dostali k tomuhle bodu.

„Jestli chcete slyšet, že jsem ty bony koupil pod rukou, tak jo, máte mě!“

„Omyl, pane Vando. Nám nejde o vaše kšefty s bony. V tom autě se našla kabelka. Pochopitelně dámská. Bezpečnost z toho usuzuje, že pachatelem mohla být žena. Vy jste tu kabelku nikdy předtím neviděl? Uviděl jste ji až v průběhu vyšetřování?“

„Přesně tak, až v průběhu vyšetřování.“

„A kdybychom vám ji ukázali ještě jednou a požádali bychom vás, abyste si dobře rozvážil, jestli jste ji náhodou přece jen neviděl už někdy předtím… například u některé osoby, kterou znáte…“

„Lituju, ale můžu potvrdit jenom to, co jsem už jednou uvedl.“

„A když vám předložíme usvědčující fakta… Když vám dokážeme, že jste tu kabelku musel vidět?“

„Soudruzi, já mám dobrou paměť,“ klidně řekl Miloš Vanda. „Proč bych vám tvrdil, že jsem ji neviděl, kdyby to nebyla pravda? Jaký by to mělo smysl? No řekněte!“

„Třeba kryjete pachatele,“ řekl poručík.

Miloš Vanda zvážněl.

„Vidíte, na to jsem nepomyslel. Vy ovšem musíte zvažovat všechno. Těžká rachota. Stejně byste se ale neměli rozptylovat střelbou vedle.“

Jeho pokus o radu jsme přešli mlčením. To je nejlepší způsob, jak dát najevo, že vedle střílí on.

„V tom voze příslušníci Bezpečnosti zjistili jeden zajímavý fakt: pachatel setřel otisky prstů z volantu a z rychlostní páky, i když to bylo zbytečné. Voda a bahno stejně všechno znečistily.“

„Co měl dělat jiného?“ Vanda se lišácky usmál, zjevně se octl na koni, hrál si s námi jako kočka s myší. Tak voda a bahno! „Vžijte se do postavení člověka, který je pachatelem. O co se pokusí nejdřív? Vynasnaží se, aby zahladil stopy. To je něco jako zákon, soudruzi!“

„Jenže ve voze se nenašly ani vaše otisky…“

Vanda pobaveně zavrtěl hlavou, tak do nebe volající naivita mu nešla do hlavy.

„Snad si nemyslíte, že moje otisky se nedají setřít? Podle vás byl pachatel nejspíš kouzelník: svoje otisky setřel a moje tam nechal… Copak se to může povést? Leda že by pracoval v rukavicích, jenže v tom případě by svoje otisky stírat nemusel a moje by tam zůstaly. Logické, nemyslíte?“

„Víte, co je zajímavé, pane Vando?“ řekl poručík. „Zajímavé je, jak máte všechno perfektně promyšlené. Odvážím se tvrdit, že jste musel věnovat spoustu času rozboru všeho, co by se mohlo v souvislosti s vyšetřováním tohohle případu vyskytnout. Promiňte, ale tak velká snaživost je u nezainteresovaného člověka až podezřelá. Já osobně oceňuji vaše kombinační schopnosti, ale dovolte mi, abych si zakombinoval taky já. Takže se vraťme k oněm otiskům ve voze… Mohlo tomu být taky tak, pane Vando, že jste své otisky zahladil vy sám, abychom si mysleli, že za volantem seděl někdo jiný. Jste bystrý člověk, a když je zapotřebí, myslí vám to rychle.“

„To ne! Tak tohle teda rozhodně ne, soudruzi!“ vzbouřil se Miloš Vanda, jeho malá dušička se v něm okamžitě naježila. „Mně to možná vážně myslí rychle, vám ale opovážlivě… Uvažujete riskantně, soudruhu poručíku! Myslím, že si na vás budu stěžovat. Vy mě, člověče, urážíte!“

„Uklidněte se, pane Vando!“ zasáhl poručík. „Proč se rozčilujete, když jste nevinen? My vás přece nepodezíráme. Vyslovujeme určité hypotézy a snažíme se je doložit fakty, to je vše. Naše práce má svá pravidla a my je musíme respektovat. To nám nemůžete mít za zlé.“

„Fakta?“ Miloš Vanda se chytil slova jako onoho pověstného stébla. „To jsem teda zvědavý, soudruzi!“

Požádal, může-li si zakouřit. Nervózně potahoval z cigarety. Byl vyčerpaný. Napevno jsem věděl, že se dostává do slepé uličky. Hnětla ho nejistota. Nevěřil nám, musel tušit, že něco víme. Asi to bylo protismyslné, ale maličko jsem s ním soucítil. Jestli byl opravdu pachatelem, musel mít za sebou mučivé týdny. I ten největší ničema přece musí trpět činem, který spáchal. Neúmyslně spáchané zlo bývá o to horší, o to člověka víc trýzní, že k němu nemuselo dojít, že se mu bylo možné vyhnout. A Vanda, tenhle – promiňte mi ten výraz. – primitiv, nebyl zas tak omezený, aby si nedokázal spočítat, že se octl v situaci, které se mohl vyhnout, kdyby… Ano, ono kdyby! Jak člověk žije, tak zpravidla skončí. A tenhle frajer musel jednou dojet na své činy. Jeho život se vyvíjel krutě přímočaře. Nedivil bych se, kdyby pachatelem byl on.

„Za prvé, máme výpověď svědka,“ odpověděl poručík, „který uvedl, že nikdo z vás čtyř, Boldišovi ani vy, ten večer nejel vlakem do Tanova. Za druhé, k vám domů se vrátila vaše žena a neznámý muž. Víme, že to byl Jozef Boldiš. Paní Novotná ho v té tmě a dešti nepoznala. Viděla dvojici, jako obvykle. Často jste se s manželkou vraceli domů pozdě v noci. Když jsme se jí ptali, jestli jste to byl onen večer vy, nemohla to potvrdit. Nebo jinak: nevylučovala možnost, že to byl někdo cizí.“

„To si to pamatuje po tak dlouhé době?“ klidně se zeptal Vanda. „Jak můžete věřit bábě, která svou výpověď mění?“

„To bude tím, že ta paní má svědomí,“ řekl poručík. „Vy toho, pane Vando, o svědomí asi moc nevíte. Paní Novotná měla po ty dva roky často pocit, že by měla svou původní výpověď upřesnit.“

„Tak proč to neudělala?“

„Z jednoho prostého důvodu, pane Vando. Bála se vás. Ví, že jste byl trestaný. Zná váš případ se stařenkou z Topoľné.“

„Prosím vás, od koho by o tom případu věděla?“

„Od vaší ženy, pane Vando. Zřejmě podceňujete lidi a jejich postřeh. Lidi jsou většinou vnímaví a uvažují. To jen vy propadáte slepé víře, že vám všechno vyjde tak, jak potřebujete. Nemyslete si, že vaší ženě bylo příjemné, když viděla, jak vyvádíte s její vlastní sestrou.“

Miloš Vanda se ušklíbl:

„Proč by se člověk nemohl poveselit s vlastní švagrovou?“

„To je vaše věc, pane Vando.“

„A další fakta?“

Ten člověk byl nezmar. Užuž jsem měl dojem, že je na lopatkách, a div jsem ho nelitoval, ale on se zase chová, jako by mu bylo moře po kolena, jako by stál nad věcí. Propadl nepochopitelnému sebeklamu, že situaci zvládl.

Poručík mi naznačil, abych vyndal fotografii. Podal jsem mu ji. Nadporučík Peprný dal přinést kabelku.

No ovšem, Vanda se nám vysmál. Náhoda není důkaz, pánové, prohlásil, jako by byl na naše „fakta“ připravený. Kapituloval, až když jsem mu řekl, že máme k dispozici výpověď Jely Boldišové. Požádal, aby se s ní mohl setkat. Až u soudu, pane Vando, řekl mu poručík Vrána s požitkem, který jsem ohodnotil jako škodolibost.

21

Možná si řeknete, že jsme vůči Vandovi nepostupovali fér. Přijímám kritickou připomínku. K našemu ospravedlnění mohu uvést pouze to, že jsme nesáhli vedle. Účel světí prostředky, a ty nás přiblížily k cíli. Naše předpoklady se potvrdily. Ne proto, že bychom byli kdovíjak schopní, že by nás příroda obdařila mimořádnými schopnostmi, nýbrž proto, že jsme respektovali logiku lidského počínání. Neměli jsme o Vandovi vysoké mínění, ale ani jsme ho nepodceňovali. Nebylo nám zatěžko trochu se poohlédnout po minulosti toho suverénního chlápka. Mám-li být upřímný, nevím, co na něm paní Jela Boldišová viděla, i když uznávám, že muži Vandova typu mívají úspěch. U žen i v práci. Proč by neměli být úspěšní v trestné činnosti? Proč by si neměli myslet, že jim všechno projde? Laciný suverén, který měl dar hrát divadýlko, zato pro své jednání nedovedl uvést argumenty a vysvětlit je, jak by si normální člověk představoval, jak je to mezi soudnými lidmi přirozené a běžné. Miloš Vanda prostě žil a jednal tak, jak mu to přikazovaly jeho pudy. Dovedl být velkorysý a od lidí zdánlivě nic nežádal. Špinavou práci za něj udělali jiní. Za mlčení se dobře odvděčoval. Rozum nahrazoval drzostí a nic ho nezviklalo, i v nejsložitější situaci se tvářil, jako že ho nic nemůže zaskočit. Tenhle člověk, narozený ve znamení šťastné hvězdy, poručíka nesmírně dráždil, až mi to bylo k smíchu. Je zajímavé, že nás zpravidla nejvíc provokují lidé, se kterými nesouhlasíme, kteří nám jdou na nervy, kteří jsou nám proti srsti ať z důvodů ryze rozumových, ať zcela spontánně.

„Otče, já tomu lumpovi zakroutím krk!“ vyhrožoval poručík cestou k Vandovým. „Tentokrát mu neprojde nic, to ti garantuju, jako že se jmenuju František Vrána!“

Mlčel jsem. Už jsem myslím říkal, že nemám rád, když si lidé zbytečně stoupají na špičky, když jednají, rozhodují, dělají si názor unáhleně. Poručíkovi jsem v duchu zazlíval už to, že Vandu nechal na kmenické správě sboru, že ho fakticky na několik hodin zajistil. Něco na tom ovšem bylo, poručík potřeboval čas a prostor, aby mohl rozvinout akci, a nechtěl, aby se mu do toho Vanda míchal. Museli jsme zajít na nádraží, za paní Vandovou, za obyvateli činžáku, znovu všechno prověřit, zaznamenat, ale přesto… Rád hraji s odkrytými kartami a skromně jsem si myslel, že Vanda na svobodě nám mohl být stejně užitečný, ne-li užitečnější: jestliže jsme ho vyplašili, jestliže jsme mu dali na vědomí, že s vroubkem na svědomí nemůže klidně spát, mohl udělat nějaký nerozvážný krok, který by ho usvědčil. On totiž zas nebyl tak velký suverén, jak se na první pohled zdálo. Suveréni se obvykle mění v největší zbabělce, stačí je jen v pravou chvíli přitlačit ke zdi. A my jsme tu zeď postavili. Vlastně postavil si ji Vanda sám, my jsme ho k ní jenom přitiskli. Byl-li opravdu vinen, nevyhnutelně musel zakolísat, to mi říkala moje zkušenost. Poručík vyznával názor poněkud odlišný: byl si jist, že je na stopě a že se obejde bez případných Vandových „nerozvážností“.

„Máme v kapse unikátní případ,“ přemýšlel cestou nahlas poručík. „Copak nechápeš? Ti lidi se nám přiznají sami. Usvědčíme je pomocí jejich vlastní zaslepenosti. Navnadili jsme je, možná trochu rozeštvali a oni skočili na háček! Pustit Vandu domů, začne uvažovat, rozvine protiakci. Především by zpracoval vlastní ženu. Takhle pěkně přijdeme a postavíme ji před hotovou věc.“

„Nejsem si tím tak jistý,“ zapochyboval jsem, poručík mé však poklepal po rameni:

„To už, otče, nech na mně! Paní Soňa Vandová nám poví všechno, co ví. Ona jediná jede v tom případu nevinně. Pro ni bude přiznání vykoupením, to mi věř.“

Vykoupením! Velké slovo. Z poručíkových úst znělo nezvykle. Vida, kam až dospěje racionální praktik, když začne případ řešit přes lidskou duši.

22

Navštívil jsem v životě hodně domácností, zvaný i nezvaný jsem přišel do mnoha domovů, ale tak perfektně a vybraně zařízený byt jako u Vandových jsem ještě neviděl. Hned mě napadlo, že bledá žena s nedůvěřivýma očima, žena vyzařující chlad a odměřenost, která nám přišla otevřít, si z montéra Miloše Vandy udělala stroj na peníze a všechny příjmy investuje do tohoto prostředí, do svého tichého domova, neboť jedině v něm nachází jakous takous jistotu. Byt vám toho řekne o svých obyvatelích spoustu.

Často se zamýšlím nad tím, proč některé byty působí vkusně, přitažlivě, útulně, ačkoli v nich není žádný přepych, a proč mnohé přepychové rezidence moderních sluhů mamonu sice vypadají jako nablýskaná skladiště, jejichž hodnota se dá počítat na desetitisíce a víc, a přesto ve vás nevzbuzují pocit domova.

K Vandovým jsme šli služebně, šli jsme si pro trumfy proti Vandovi, šli jsme najisto. Nyní jsem si už i já byl jistý, věřil jsem, že sítě, které jsme rozhodili, nejsou potrhané a že i kdyby oky případu proklouzly, unikly malé ryby, sólokapr zůstane, uvízne, zaplete se, bude lapen a zdeptán pocitem, že mu to nevyšlo, že i když léta odolával, spojitost s Topol’nou se mu stala osudnou. Vy si patrně myslíte, že místo spojitost s Topol’nou jsem měl říct spojitost s Jelou Boldišovou. Kdepak! Nemyslel jsem si a ani teď si nemyslím, že paní Jela zavinila pád onoho člověka. Jeho neštěstí bylo v něm, v jeho nerozvážnosti, přesněji v pýše, v suverenitě, v tom, jak přistupoval k životu, jak právě v rozhodujících okamžicích dokázal jednat bez zaváhání, ale zároveň neuváženě, a tak se mu čas od času stalo, že nebezpečně zakopl. Toto poslední zakopnutí měl draze zaplatit, třebaže nikdy nezaplatí tak krutě jako ti, které vehnal do neštěstí.

„Paní Vandová,“ oznámil poručík Vrána ve světlé hale, „dnes váš manžel domů zřejmě nepřijde.“

Vytáhl služební průkaz a legitimoval se. I tentokrát šel do akce formou „totálního náporu“.

„Nějakou dobu se zdrží na správě kvůli vyšetřování.“

Mladou ženu zpráva kupodivu nepřekvapila. V její klidné, rozhodné tváři se nezračilo nic z toho, co by se dalo označit jako nervozita nebo napětí. Její oči nás přejely téměř lhostejně.

„Zase něco provedl?“ zeptala se odměřeně.

Poručík na mě úkosem pohlédl, jako by mi chtěl naznačit: Panička je na mužovy výstřelky zvyklá. Já myslel, že jí způsobíme šok, a ona to bere jako housku na krámě. V jakém světě, mezi jakými lidmi jsme se to octli? Ovšem ani poručík není začátečník, aby se dal vyvést z míry.

„Nic nového,“ řekl. „Jde o ten případ před dvěma lety, o ono zranění a usmrcení dítěte. Tehdy se jednalo o vaše auto. Pan Vanda uvedl, že vám bylo odcizeno.“

Žena si povzdechla. Pak si nás ještě jednou změřila, snad odhadovala, jak na nás, načež řekla:

„Vy nejste zdejší…“

„Ne,“ odpověděl jsem, abych tam nestál jak solný sloup. „Přijeli jsme z Topoľné.“

Mou zmínku o svém rodném městě přeslechla úmyslně, tím jsem si byl jist. 1 to cosi naznačovalo.

„Zdejší příslušníci k nám v té době chodili často,“ řekla žena a pokynula nám, abychom přešli do obývacího pokoje. Přinesla sklenky a víno. Odmítli jsme, ona však přesto nalila a vybídla nás, abychom se napili. Neměla v úmyslu ani se před námi třást, ani respektovat význam našeho služebního poslání. Byla nade všechno povznesena. Rozmluvy s takovými lidmi nebývají příjemné.

„To takhle uplácíte Bezpečnost vždycky?“ zeptal se poručík.

„Nikdy nikoho neuplácím,“ odpověděla žena. „Zadrželi jste Miloše a teď jste přišli za mnou, abyste si ověřili, jestli vám nenamluvil nesmysly… Proč si hovor nezpříjemnit? S vínem slova lehčeji plynou. I slova pravdy.“

Sebejistota té ženy, to jsem cítil bezpečně, nebyla předstíraná. Poručík měl pravdu: mnoho věděla a to ji dělalo silnou. Ve vztahu k muži i ve vztahu k nám, a řekl bych, zejména k nám. Ona totiž věděla, co my jsme vědět chtěli.

„Váš manžel má ve zvyku lhát?“ prostoduše se zeptal poručík.

„Jaképak – má ve zvyku?“ křivě se usmála žena. „Můj muž jednoduše nemluvívá pravdu. Často. Pouští si pusu na špacír. Do kdekoho rýpe. Říká, že člověk s čistým štítem si to může dovolit.“

„Jenže on nemá čistý štít,“ řekl poručík. Zdálo se mi, že spěchá, příliš rychle by chtěl usvědčovat. Příliš rychle a kohokoli, zřejmě i tuto ženu, ačkoli ji ještě před chvílí považoval za trpitelku.

Žena mlčela.

„Kdyby měl čistý štít,“ pokračoval poručík, „asi bychom si ho na Bezpečnosti nenechali. Co vy na to, paní Vandová?“

„Nechat si na Bezpečnosti na pár hodin nějakého Miloše Vandu, to přece není nic zvláštního,“ řekla a mně se líbilo, jak hravě poručíka odbyla. A ten mladý horlivec (zřejmě dotčený její pohotovostí), místo aby jí vysekl poklonu a vyslovil uznání, zasadil tvrdý úder:

„Řešíme případ usmrcení dítěte, paní Vandová, a váš manžel je na tom zle! Řekl bych dokonce, že velmi zle. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

„Můj muž se dosud ze všeho vylízal,“ řekla a vůbec se nesnažila Vandu hájit. Spíš to vypadalo, jako by ji rmoutilo, že ani naše akce neskončí úspěšně a že ho bude mít dál na krku.

Poručíka její slova na okamžik zmátla.

„Chcete říct, že o onom případu před dvěma lety nevíte, že vám o něm manžel nevyprávěl?“ zeptal se.

„O tom případu vím jen to, co jsem se dověděla na Bezpečnosti,“ odpověděla prozíravě.

„Takže nikdy jste nepomyslela na to, že váš muž je možná vinen.“

„Pomyslela,“ řekla žena. „Uvažovala jsem o všeličems. Nejsem stroj, abych nepřemýšlela o tom, co se kolem mě děje. Ale jestli je můj muž vinen, to opravdu nevím. To jediné nevím s jistotou.“

„Promiňte, tomu nerozumím,“ trochu nervózně přiznal poručík.

Žena promluvila jako unavený, životem otupělý člověk: „Bezpečnost akceptovala Milošovu verzi a už se ho na nic neptala, i když případ zůstal nedořešený. Já jsem opatrnější. To je přirozené, ne? Žiju s Milošem dlouho a naučila jsem se, že nezbývá než čekat, co se za jeho slovy vyklube.“

„Tedy přece jen lže a vy mu nevěříte,“ poznamenal poručík. „Ale ano, věřím mu, jenže nikdy nevím, kdy mluví pravdu a kdy co předstírá. U něho člověk prostě nikdy neví, na čem je. Myslím dokonce, že se bavil, když ho Bezpečnost vyšetřovala.“

„Jde ale o vážný případ, paní Vandová, a nám nemůže být lhostejné, co nám povíte.“

„Já?“ žena se usmála, tentokrát shovívavě a snad i přátelsky. „Proč já, prosím vás? Jeho se zeptejte…“

„Ptali jsme se ho.“

„Zapíral…“

„Myslíte, že měl co zapírat?“

„Nic si nemyslím. Nestarám se o jeho záležitosti. Už dávno se nestarám o to, co dělá. U nás si každý řeší své problémy sám. Zvykla jsem si a vyhovuje mně to.“

„A kdy došlo k té změně ve vašem životě? Tenkrát v té červencové noci?“ zvídal poručík.

„Možná tehdy, možná daleko dřív. Myslím, že jsme se jeden o druhého nikdy zvlášť nestarali.“

„Něco vědět musíte. Jinak by vám nebyl lhostejný.“

„Neřekla jsem, že je mi lhostejný. Řekla jsem jen, že své problémy si každý z nás řeší sám. To se přece stává i lidem, o které se Bezpečnost nezajímá.“

Tuto poznámku jsme jí pochopitelně prominuli. Poručík byl ve svém živlu, vyšetřoval a už ho nic nemohlo zastavit.

„Jenže proč? Pochopte, přál bych si vědět, co vás k tomu přimělo. Co k tomu přimělo právě vás?“

„Třeba jsem přišla na to, že je líp, když jisté věci nevím.“ Seděli jsme s paní Soňou Vandovou ve vybraně zařízeném obývacím pokoji, bylo přívětivé odpoledne, slunce rozjasňovalo podzimní oblohu a sytilo ji září svých paprsků, pokoj, obrácený na jih, byl jasný a čistý, plný slunce – a zvláštního napjatého ticha. Poručík čekal na odpověď. Čekal vyzývavě, důležité, s odměřenou povýšenou tváří, s pocitem, že Vandovou přitiskl ke zdi. Kampak se podělo jeho odhodlání řešit případ „přes lidskou duši“? Jemně, ohleduplně. Zapomněl, že Soňa Vandová je svým způsobem náš člověk?

Hleděl jsem na ženu a snažil jsem se odhadnout, co se odehrává v jejím nitru, na co myslí, jak se bude hájit, co vhání chlad do jejích očí a co jí pomáhá bránit se poručíkově profesionální posedlosti stůj co stůj ji usvědčit. Protože v té chvíli jsme my dva, poručík a já, opět stáli na různých březích jednoho moře. Jistě, spojoval nás společný cíl, ale zatímco poručík postupoval tak, jak se na profesionála sluší, já měl na zřeteli především neštěstí téhle ženy a okolnosti, které poručíka patrně nezajímaly, protože z hlediska případu je mohl považovat za bezpředmětné. Soňa Vandová mu byla lhostejná, vůbec ho nenapadlo, aby si ji lépe prohlédl a zeptal se, proč ty vrásky na vaší hezké tvářičce, milá paní, proč ten smutný úsměv, proč tolik zdrženlivosti, tolik sebezapření, když můžete jednoduše říct: Můj muž je lump, už mě nezajímá a nemám důvod se ho zastávat. Poručík Vrána je mladý muž a jeho generace zřejmě nemá moc smyslu pro nuance lidského nitra, drží se pouze faktů, její přímočarost se projevuje, demonstruje profesionální dokonalostí, a to nejen v našem fochu. My ještě máme smysl pro omyly, prohry, pro nedokonalost lidské psýchy; tihle mladí jako by své poslání povýšili na zákon. Paní Soňa Vandová nám vrchovatě nalila, a poručík se domníval, že nás chce opít, podplatit, odvrátit naši pozornost, byl pod vlivem stereotypu svého myšlení a podezíral ji z toho, na co zřejmě ani ve snu nepomyslela. Ten mladík byl tak v zajetí daného integrovaného obvodu své profese, že nepřišel na to, aby řekl: No nic, paní, zkusme to znovu. Povězte nám, paní Vandová, povězte nám nyní bez zábran, svěřte se nám, vysvětlete, proč se vám ulevilo ve chvíli, kdy jste se dověděla, že jsme vám zadrželi muže. Mrzelo mě, že poručíka nikdy, ale vůbec nikdy taková otázka ani nenapadne. Přitom nám ta žena nalila možná právě proto, že jí z naší přítomnosti svitla naděje; a třeba si myslela, že jsme jiní, normální, přirození, lidští, že sice vyšetřujeme případ, ale pomůžeme jí i od jejího trápení.

Poručík mi později vyčítal, že jsem se odchýlil od scénáře, na němž jsme se domluvili. Jenže já při pohledu na tu ženu musel rezignovat na všechny naše předchozí domluvy. Pochopil jsem, že potřebuje mluvit, že jen důvěrou si můžeme získat její důvěru, a tím i výpověď, svědeckou výpověď, která nám bude k užitku. Řekl jsem:

„Mohla byste nám, paní Vandová, povědět, co se stalo onen den a večer tady u vás v Kmenici?“

Poručík si mě změřil, jako bych byl padlý na hlavu. Popudilo ho, že mě zajímají nějaké historky, že chci slyšet příběh. Nevšímal jsem si ho. Vydatně jsem upíjel bílého vína, té nelákavé konzumní tekutiny, jíž vinařské závody zaplavují prodejny potravin a pohostinská zařízení, jako bych zapomněl na lahodnou chuť opravdového vína, dobrého vínečka, které jsem si dopřával doma, ochotně jsem pil směsku s jakýmsi honosným jménem, pil jsem, abych si získal důvěru paní Soni Vandové, abych ji přiměl k otevřenosti, k potřebě mluvit, aby se uvolnila, cítila se nikoli jako u výslechu, ale doma, a vyprávěla, pověděla nám vše, co se jí přisálo k paměti, pod čím duševně úpěla, čeho se potřebovala zbavit a čeho se mohla zbavit pouze tím, že promluví. Uč se, poručíku, jak se jedná s lidmi, kteří nám mohou nejvíce pomoci!

Kdepak! On a učit se! Byl jako na trní. Jsem si jist, že mě podezíral, říkal si, dědek si čuchnul ke špuntu, pouští se do pitvání dušičky, ztratil soudnost. Mýlíš se, holoubku! Dědek ožil, protože se ho dotklo neštěstí druhého člověka.

Soňa Vandová bohužel mou snahu pomoci jí nepostřehla. A pokud ji postřehla, nepřipisovala jí význam. Plně se soustředila na poručíka, na něj upírala oči. Ale ať tak nebo onak, mluvit potřebovala.

„Ten den,“ vyprávěla, „bylo všechno nějak nezvyklé, divné… Miloš se nabídl, že připraví snídani. Jozef odešel pro noviny. Měla jsem pocit, že už s námi nemůže vydržet. My s Jelou jsme si povídaly. O kosmetice a tak… Potom Jozef zatajil ten telegram. Rád prováděl všelijaké rádoby legrácky. Někdy se choval jako malé dítě. Já mu to nezazlívala. Ten jejich telegram mě v nejmenším nezajímal. S tetou, která zemřela, jsme se nestýkali. A byl tu ten případ s Milošem. Tenkrát jsme si to u ní pošpatnili. Vymazala nás ze svého života. Teta se upnula na Jelu. Ta kolem telegramu vyváděla! Ona dovede předstírat, že j; na něčem záleží. S tetou vycházela, to je pravda. Já stála při Jozefovi. 1 proto, že Miloš byl na straně Jely.“

„Vy si myslíte, že mezi paní Boldišovou… tedy mezi vaší sestrou… a vaším manželem něco bylo… zbylo?“ zeptal jsem se. „Prosím, odpovězte po pravdě. Musím znát váš názor.“

Výzva k pravdivosti ženu podráždila.

„Nemyslím si to, soudruhu,“ odsekla a snad poprvé za naší návštěvy zvýšila hlas, „já to vím. Všímám si lidí kolem sebe. Naučila jsem se to. Musela jsem se to naučit. Některým lidem se nedá věřit. Musíte být ve střehu, aby vám něco nevyvedli. Je to smutné, ale je to tak. A ti dva… Vyznávali volnou lásku. Už tenkrát, sotva jsme se seznámili. Sváděli i Jozefa. Ten to jenom trpěl. Ačkoli nebyl o nic lepší než oni. Jistě, byl inteligentnější, citlivější, to ano. Ale pak se stejně choval podle jejich scénáře… Já a sestra jsme si kdysi rozuměly. Jela bývala prima holka. Lidi u nás nám říkali dvojčata. Všude jsme chodily spolu. Ale pak se nám to v životě nějak zvrtlo. Myslím, že to bylo v době, kdy se Jela seznámila s Milošem. Radila jsem jí, aby si s ním nezačínala, ale ona, že prý jí ho závidím a ostatně nechce zůstat na ocet. Štvalo mě to. Míchalo mě, že může být tak hloupá. Kdyby mě to tak neštvalo, asi bych jí ho nebyla přebrala… Neudělala jsem dobře… To jste chtěli slyšet? Obávám se, že vám to nepomůže… Na zdraví, pánové!“

Její výzvu jsme tentokrát shodně ignorovali oba. Nevím, jak poručík, ale já začínal mít dojem, že se zaplétáme do příběhu, z kterého není východiska, v němž ani usvědčení pachatele a následný trest, byť jakkoli přísný, nepřinese úlevu. Chyba se nestala až onoho večera v kmenické ulici, to tehdy večer byla tragédie, chyba se musela stát někdy dávno a někde velice hluboko v těch lidech, kolem nichž jsme nyní kroužili a páčili z nich alespoň drobínky pravdy. Nebyl jsem schopen pochopit, jak v životě bezradně tápou. Navenek žili naplno, dobře, snad i spokojeně, brali život plnými hrstmi, budili dojem, že jsou bezstarostní, šťastní, že jsou úspěšní, dělalo jim dobře, že jsou středem pozornosti, že jim lidé závidí, v podstatě to ale byli chudáci, kteří dopláceli na to, že osud okleštil jejich vnitřní svět. Nemyslete si, že filozofuji nebo planě medituji, mně opravdu připadlo, že někdo ty lidi o něco ochudil. Přišlo mi, jako by celý život jeli po vedlejší slepé koleji, jako by o tom dokonej věděli a trápilo je to, jako by se snažili dostat na hlavní kolej – bohužel přestupní stanice nikde, žádná výhybka, žádná změna směru. Zbýval pocit, že existují, že jdou kupředu – a neustále něco zmeškávají… Možná se ovšem mýlím, možná to byli docela obyčejní tuctoví lidé, kteří dokázali vzbudit lítost, a já jim ve své hlouposti (dobrotivosti?) naletěl.

Poručík Vrána položil další otázku:

„Dalo by se, podle vás, soudit, že ti dva, myslím váš manžel a paní Boldišová, byli proti inženýru Boldišovi zaujatí? Mohli k tomu mít nějaký konkrétní důvod? Myslím něco, co nemuselo přímo souviset se soukromím.“

„Jozef dokázal být náramně přitažlivý člověk,“ řekla Soňa Vandová. „Musela bych vám dlouho líčit, jak to s námi bylo, abyste pochopili.“

Ta slova mně zazněla přímo libě. Došlo k tomu, s čím jsem počítal, co jsem považoval za zákonité, co rozhodně muselo přijít. Kdyby poručík tak houževnatě netrval na svých otázkách, kdyby z té ženy odpovědi doslova nepáčil, dávno by nám sama pověděla všechno podstatné a mohli jsme být dál. Poručík si však tuto jednoduchou rovnici neuvědomoval. Jemu šlo nejen o vyřešení případu, jemu šlo také o to, aby se mohl realizovat. Alespoň mně se to tak jevilo a trochu jsem mu tu jeho ambicióznost zazlíval.

„Jen, paní Vandová, vyprávějte,“ vyzval jsem ji a snesl jsem poručíkův vyčítavý pohled. Věděl jsem, že se mnou nesouhlasí, ostatně i mně bylo jasné, že nám žena o soukromých vztazích aktérů našeho případu mnoho nového neřekne, ale vycházel jsem z předpokladu, že otevřeli se, zbaví-li se zábran, dovíme se od ní třeba i věci důležité.

„S Boldišem jsem se rozešla kvůli Jele. To ostatně už víte,“ začala Soňa Vandová. „Nějakou dobu jsme dokonce měly legraci z toho, že jsme si přebraly kluky. Byla to taková dívčí frajeřina, která měla zakrýt neštěstí… Až později jsem si začala uvědomovat, že jsme udělaly chybu, já že jsem udělala chybu. Jozef býval sympatický ztřeštěnec, vedle Jely ale doslova zludračil. A já s Milošem… Co vám mám líčit? Nic mně nechybí, žijeme si dobře. Což je ovšem, jako všechno, relativní. Miloš čas od času provede nějakou hloupost a já mám od něho na čas pokoj. Vrátí se, a já čekám, kdy zas k něčemu dojde. Jozef býval jiný. Nesnesitelné, nepříjemné způsoby začal mít, až když se seznámil s Milošem. Jako by se mu chtěl vyrovnat. A přitom stál vysoko nad ním. Jenže povrchnost někdy láká… Taky chtěl mít holky. I povolání měli v něčem shodné. Miloš tehdy jezdil na montáže a Jozef taky hodně cestoval – až nakonec zakotvil u zásobovačů, ačkoli ho nic nenutilo, aby odešel z výzkumného ústavu. Prostě, oběma vyhovoval tulácký život. Jako by chtěli lidem zmizet z očí, jako by ustavičně něco skrývali. Kdyby Jela byla jen trochu nesmlouvavější, Jozef mohl zůstat pořádný člověk.“

Nu, s tímhle názorem paní Vandové jsem se neztotožnil, něco jsem o Jozefu Boldišovi věděl a jistě mi dáte za pravdu, že to byla fakta, která nesvědčila o tom, že to s ním bylo tak jednoduché, spíš že se ten jeho vnitřní motorek leckdy pokazil a mladý muž pak řádil jedna radost. Jela Boldišová s ním měla starostí dost a dost, hlídala ho, dohlížela na něj, což ovšem paní Vandová buď nevěděla, nebo o tom záměrně nechtěla vědět a mluvit. Jozefa sestře záviděla, to bylo zřejmé. Ne-li pro nic jiného, tedy pro to, že byl inženýr. Některé ženské na tituly letí.

„Vidíte, a já myslel,“ skočil jí do řeči poručík Vrána, „že inženýr Boldiš dělal nákupčího z nouze.“

„Z nouze?“ Užuž se mi zdálo, že se Soňa Vandová ironicky ušklíbne, na její tváři se však usadily rozpaky. „Nevím, nejsem si jistá. Ta práce mu vyhovovala, odpovídala jeho nátuře… On měl rád akci, sám to říkal. Nevydržel, neposeděl na místě. Známí mu říkali žihadlo.“

„Z výzkumného ústavu přece musel odejít,“ pokračoval poručík.

„Odešel sám,“ znovu až přísně věcně konstatovala Soňa Vandová.

„A co ty peníze?“ poručík postupoval systematicky, snažil se, aby dostal odpověď na každou otázku, na každou maličkost.

„Hloupost!“ kategoricky odpověděla Soňa Vandová. „Šlo o něco úplně jiného. Tu historku s penězi si Jozef vymyslel, aby mu Jela nedělala výčitky. Dovedete si představit, že by dneska někdo rozfofroval deset tisíc a nikdo by ho za to nestíhal? Obyčejnému člověku se to stát nemůže, a vy to musíte vědět nejlíp. My jednou s Milošem vezli na střeše auta ohoblovaná prkna na poličky, a hned nás stavěla hlídka dopravní služby a žádala, abychom předložili doklad, že jsme dřevo koupili. Miloš musel běhat po Stavebninách a vymáhat duplikát stvrzenky o zaplacení… A šlo jenom o pár korun, snad o tři stovky…“

Bystrá hlavička, pomyslel jsem si a v té chvíli ve mně poprvé vzplála k Soně Vandové jiskřička nedůvěry. Nedivil bych se, kdyby nás začala častovat všelijakými nepodstatnými historkami. Což by mi pochopitelně nezpůsobilo žádnou radost. Potvrdila by se správnost poručíkova postupu –jít na věc metodou přímých otázek.

Můj kolega se naštěstí zachoval kolegiálně.

„Jistě máte pravdu, paní Vandová,“ řekl, „my ovšem musíme prověřit všechno. O inženýru Boldišovi jsme se dosud nedověděli nic dobrého. Spíš jsme měli pocit, že lidi k němu mají výhrady.“

„Mluvili jste s nesprávnými lidmi,“ pohotově řekla žena. „Jozef měl všude spoustu přátel, o tom nemůže být pochyb. Dovedl dělat legraci, byl rád, když se lidi bavili. Prostě těšilo ho, že je populární. S každým vycházet v dobrém, to byla jeho zásada. A to se mu dařilo, až na výjimky se mu to dařilo. Ani se mnou se nikdy doopravdy nehádal. I v tom výzkumáku byl oblíbený. A ty peníze? To byla hloupost. Jozef nikdy nic neukradl. V ústavu se všechno semlelo kvůli ženské. Kvůli ředitelově milence. Jozef se jí začal dvořit, a třebaže to nemyslel vážně, měl úspěch. Frajli asi dělalo dobře, že v šéfovi vzbudila žárlivost. Třeba z toho chtěla těžit. No, a ředitel se nechtěl s podřízeným o milou dělit. Jozef ho zesměšnil. Nějaký čas byl klid. Pak to ale propuklo. Ředitel dokazoval, že Jozef neplní úkoly, hledal na něm chyby, udělil mu nějaké písemné napomenutí. Když to Boldiše přestalo bavit, sbalil svých pět švestek a šel. Nedal se vyhodit. Požádal o rozvázání pracovního poměru a oni mu vyhověli. To se tak dělává, když se chceme někoho zbavit. Já to náhodou znám z vlastní zkušenosti. U nákupčích si Jozef polepšil. On totiž nebyl badatelský typ do laboratoře. Naopak.“

„Z toho usuzuju, že si přece jen uměl dělat nepřátele,“ zamyslel se poručík. „Jinak řečeno, že každému nebyl tak sympatický jako vám.“

„Taky jsem mívala výhrady k některým jeho způsobům,“ přiznala Soňa Vandová.

„Například?“

„Vyčítala jsem mu, že je do světa a že mu jde o to, aby byl za každou cenu středem pozornosti. Hodně cestoval, spoustu toho viděl, byl vzdělaný, mým rodičům se moc zamlouval. Jenže se taky někdy na lidi vytahoval. A urážel je. Do krve je dokázal urazit. Když ho někdo popudil, setřel ho a znesvětil až běda… Byl zvláštní. Na jedné straně prostý, milý chlapík, na druhé příšerně samolibý mužský. Nejpřesněji ho myslím odhadla moje maminka. To ještě, když chodil se mnou. Maminka jednou řekla, že si tou svou náladovou povahou koleduje o šibenici… Nebyla to šibenice, sklátila ho nemoc. Tak předčasně… 2il nepořádně. A to je to, co zazlívám Jele.“

„Když vám ho sestra, promiňte mi ten výraz, přebrala, získala jste jejího nápadníka.“

„Nezískala. Bylo to něco jako tichá dohoda. Všechno se seběhlo velice jednoduše. Jednou Jozef přišel a řekl mi, že Jela čeká dítě a že bude nejlíp, když si ji vezme. Nejspíš bych mu to byla rozmlouvala, měla jsem na sestru děsný vztek a mohla jsem jí v jeho očích přitížit, kdyby se mě s andělskou nevinností nezeptal, jestli má dovolit, aby si Miloš myslel, že chová své dítě… To mě tedy vyvedlo z míry a tenkrát jsem mu poprvé a naposled řekla, že je bezcharakterní syčák a parazit a že ho už nechci ani vidět. Nemyslela jsem to ovšem vážně. A Jele jsem zazlívala taky to, že rozšiřovala řeči, že se Jozef rozvedl kvůli ní. Byl rozvedený, už když začal chodit se mnou…“

„A vaše sestra?“

„Miloš z toho nedělal vědu. Řekl: Co bylo, bylo, žije se dál. A dál se kamarádíme. Konečně, všechno zůstane v rodině… Pak zařídil, abychom se mohli co nejdřív přestěhovat do Kmenice. Našel si tady dobrou práci. Myslím, že Jelu tehdy nenáviděl. Ale našel si východisko. Říkal, že Jozef se s Jelou vyspal proto, že já jsem se k tomu neměla, a tak vlastně on, Miloš, je na tom líp, přišel k poctivější holce. Nikdy se mě nezeptal, jestli jsem s Jozefem spala já… O setkání s Boldišovými v posledních letech nestál. Tenkrát před dvěma roky jsme je svým způsobem byli nuceni pozvat. Potřebovali jsme je. Přesněji: Jozef se nabídl, že pomůže. Shodou okolností do toho přišla ta výhra a my jsme mohli tvrdit, že jsme je pozvali k oslavě…“

„Takže na Bezpečnosti jste nemluvili pravdu.“

„Miloš ji neřekl. Já byla vyslýchaná jen jako svědek. Asi si ověřovali, jestli Miloš nelže. Takový průhledný tah!“

Tentokrát poručík její uštěpačnou poznámku na adresu práce Bezpečnosti nespolkl a ránu vrátil:

„To víte, paní Vandová, naši lidé jednají podle toho, s jakými lidmi mají tu čest. A nemůžu bohužel tvrdit, že v tomhle případě máme co činit jen se samými počestnými lidmi… Jinak bych vám byl vděčný, kdybyste nám pověděla o onom večeru.“

Soňa Vandová přikývla na souhlas a hned také spustila:

„Ten večer… Nebylo mně milé, že se Miloš pustil do Jozefa. Vyčítal mu, že zatajil telegram, co je to prý za nápad, sušit ho celý den u sebe… Z čehož se samozřejmě nedá vyvozovat, že mu šlo o Jelu… Ale asi ano… Nechce se mi o tom přemýšlet. Ostatně, není to důležité. Vždyť jsme se za ty dva roky sešli snad dvakrát. Spíš se vzájemně vyhýbáme.“

„Ještě jste nám neřekla, jestli, podle vás, ti dva, paní Jela a váš manžel, neměli nějaký důvod, aby Boldiše nenáviděli.“

Žena na poručíka překvapeně pohlédla. Vůbec mu nerozuměla, ačkoli jeho otázka byla logická. Její nechápavost – ať skutečnou, ať předstíranou –jsem si vysvětloval tím, že byla v zajetí vlastních myšlenek, ponořila se do úvah o svém osudu, vyprávěla o tom, co považovala za potřebné ze svého hlediska, co ji trápilo, co ji zaměstnávalo. Takže v poručíkově otázce neviděla nic jiného než normální, i když netaktní pokus ještě víc nahlédnout do jejího – do jejich – soukromí. Asi bych měl také připomenout, že zřejmě mohla otázce stěží porozumět i proto, že nevěděla o poručíkově podezření týkajícím se Boldišovy smrti, a my jsme zatím neměli důvod, abychom jí prozradili, čím se obíráme.

„Jozef v poslední době hodně pil,“ sdělila nám Soňa Vandová známou skutečnost, „býval protivný a churavěl. Jele nejspíš nebylo co závidět. V tomhle směru jsem já s Milošem dopadla o něco líp… Ne, nemyslím, že by se Miloš zajímal o to, jak ti dva žijí. Jelu nelitoval, tím jsem si jistá. On totiž nikdy nikoho nelitoval. A proč by měl mít soucit s bývalou milou, která se mu spustila s kamarádem, vlastně s nastávajícím švagrem? Miloš je prostě montér a záleží mu jedině na tom, aby vydělal, aby si přišel na co největší balík. Naučila jsem ho, aby si vážil pěkných věcí, a on si na naší domácnosti moc zakládá. Někdy je mně to až k smíchu, jakými cetkami mě zahrnuje. Myslí si, že mně působí radost… Když on mě vůbec nezná… V tom si byli s Jozefem podobní. Všechno hodnotili jen a jen podle sebe. Nedokázali pochopit, že by něco mohlo být jinak, než si oni umanuli. Prostě – mužští.“

„Trochu nebezpeční mužští,“ poznamenal poručík Vrána.

Žena se usmála a nevzrušeně pokračovala. Líbilo se mi její gesto: jednoznačně dala najevo, že mezi mužské – přesněji kluky – v této chvíli zahrnuje i poručíka.

„Platíme čtyřpokojový byt, aby si mohl vodit hosty a chlubit se, jak jsme skvěle zařízeni, co všechno máme, na co jsme se zmohli, co si můžeme dovolit… Pohled na svět optikou věcí… Pokaždé vykládá, jak má báječnou manželku. Myslí si, že mě svými řečičkami uchlácholí, ale já do něj vidím. Dokonale. Prokoukla jsem ho. Pochválí mě a znovu jede na turnus. Deset dnů se neukáže, dva dny se povaluje doma a tak pořád dokola. Jezdí na montáže, a přitom kdoví, kde se poflakuje… Už mě napadlo, že třeba jezdí za Jelou nebo se někde scházejí… Zvlášť teď, když je Jozef po smrti, bývá často z domova, ačkoli přechodně dělá v místě základního závodu. Pochopitelně se ohání všelijakými směnami a službami… Už jsem se donutila, abych od života nic nečekala. S člověkem, jako je Miloš, se ani nic čekat nedá… Spousta lidí si myslí, že máme všechno. Ano, máme, kromě klidu a spokojenosti. Ty nám chybějí. Pocit, že život má nějaký smysl, že ho můžeme spokojeně prožít jako jiní lidi… Zvlášť v těch posledních dvou letech… A víte, že se mně vlastně ulevilo, když jste řekli, že jste ho zatkli?“

Zatkli jsme ho? Nezatkli. Pouze jsme ho zadrželi, aby byl po ruce. Co si ale myslet o slovech té ženy? Vážně je ráda, nebo nás vodí za nos? Vyznej se v tom, nedokonalý lidský mozku! Nevyznal by ses, ani kdyby ti přišlo na pomoc tisíc počítačů!

„Už aby to vzalo konec,“ povzdechla si Soňa Vandová. Nepochybovali jsme, že upřímně touží po klidu a po jistotě, že už k nim nikdo nepřijde a nebude se vyptávat, klást nepříjemné otázky, nepříjemné, nesmyslné a snad i surové, otázky obnažující a působící bolest. Ta žena potřebovala úlevu, uvolnění a nepochybně i soucítění a pochopení.

„Taky bychom si přáli, paní Vandová,“ řekl jsem, „aby už všechno skončilo, přáli bychom si případ uzavřít, aby byl konečně pokoj a bylo učiněno zadost spravedlnosti.“

Přikývla a zamyslela se. Byl jsem rád, že se mnou souhlasí a že v mých – ostatně opravdu upřímně míněných – slovech nevidí frázi, obligátní zdvořilostní formulku. Zvedla však hlavu a řekla:

„Aby bylo učiněno zadost spravedlnosti… Zní to hezky. Ale co je to spravedlnost? Za zločin trest? Za chybu vězení?

Co se tím vyřeší? A napraví? Vrátí spravedlnost život tomu dítěti? A bude zločinec lepší, když ho potrestáte? Smyje z něho trest vinu? A stopy jeho činu? Proč je spravedlnost až následek? Proč lidi nedokážou zlu předcházet? Trestat zlo, to je přece jistý projev pomsty. Nevěřím, že by trest někoho odradil od zločinu! Ne, tomu vážně nevěřím.“

Nejsem člověk stvořený k meditování, nikdy jsem neuměl pronášet velká, vzletná slova. Také téhle ženě jsem se snažil vyložit prostě a srozumitelně, tak, aby mi uvěřila, aby konečně pochopila, že ačkoli jsem zde jako kriminalista, víc mi jde o klid než o pachatele, že bych si ze všeho nejvíc přál, abychom si konečně mohli všichni vydechnout. Ani my kriminalisté nejsme přece stroje. Jistě, případy se nás osobně netýkají, ale nemůžeme nepřemýšlet o osudech lidí, s nimiž nás naše práce svádí dohromady. A plynou z toho přečasto všelijaké pocity. Ano, i výčitky, i lítost. Ale zejména přání, aby případy byly co nejdřív uzavřeny.

„I kdyby se dosáhlo jen toho, paní Vandová,“ řekl jsem, „že lidi získají pocit jistoty a zbaví se strachu, i to je dost, dokonce hodně, to mi věřte. Prožít život v nejistotě, obavách, natož ve strachu, nemít čisté svědomí a ustavičně se třást, kdy vás někdo usvědčí, to musí být dost krušné. Já bych tak žít nechtěl.“

„Asi máte pravdu,“ řekla, ale hned jí rty zkřivil skeptický úsměv. „Chcete spravedlnost, chcete, aby lidi měli pocit, že jim pomáháte, že možná pomáháte i těm, po kterých jdete… Vy jste policista, vy v tom patrně nacházíte uspokojení, vám to stačí. Kdo ale pomůže mně? Kdo?“

„Vy, paní Vandová, si v téhle situaci nejlíp pomůžete sama,“ přísně, snad až nepatřičně, nepřípadně přísně, nicméně po právu řekl poručík Vrána.

„Já? Sama? A jak? Jak si já sama sobě můžu pomoct?“

„Tak, že nám konečně povíte všechno, co víte. Tak, že nic nezamlčíte. To je jediný možný způsob.“

Soňa Vandová si nalila, nalila pouze sobě, a napila se. Chvíli otáčela sklenku mezi prsty. Byly to pohyby člověka, který neví, jak zaměstnat ruce. Nemyslím, že zvažovala, co udělat. Čas získávat nepotřebovala. Ta žena musela být rozhodnutá dávno, věděla, co udělat, pouze nenacházela smysl slova nebo činu. Pochybovala. O všem. Čím víc se blížil neodvratný okamžik pravdy, tím byly její pochybnosti hlubší, jako by ji mučila otázka: a co bude dál? Příliš dlouho ji sužovala lež, než aby se mohla z ničeho nic rozpovídat, zbavit se všeho, co věděla. A určitě věděla dost. Korunní svědek! Kdo jiný by jím měl být, ne-li ona? Komu jinému, ne-li jí, může, má náležet tento úkol, toto označení, tento úděl? Být korunní svědkyní proti vlastnímu muži, proti sestře! Jen představit si to je těžké, natož to prožívat. Soňa Vandová vstala z křesla, stoupla si ke dveřím na balkón, zahleděla se do parku. Pak řekla:

„Tam pod těmi keři se přikrádal. Do smrti na ten obraz nezapomenu. Kradl se jako zloděj. Ještě dnes mě polévá hrůza, když na to vzpomenu. Dospělý člověk, a tak hluboko klesl. Nikdy mu to neodpustím.“

„Kdo se kradl, mluvte?!“ zeptal se poručík nedočkavě, a myslím, že hloupě a rozhodně netakticky. Nemožný člověk! Copak ho nenapadlo, že jedinou neuváženou otázkou může všechno zhatit?

V té chvíli Soňa Vandová pochopila, musela pochopit, že vlastně napevno nevíme nic. Zamrazilo mě. Věděl jsem, že jestli teď nepromluví, znovu se nehneme z místa. Nebudeme-li mít svědectví téhle ženy, Vandovo zadržení nám bude pendrek platné. Určitě to pochopila a bude se třeba cítit na koni. Což bude přirozené, zákonité, normální, nikdo z nás by nejednal jinak. Jakmile člověk vycítí příležitost, šanci, přizpůsobuje se nové situaci, mění svá rozhodnutí, záměry, činy. Ta žena nám mohla napínat nervy, vodit nás za nos, napovídat nám cokoli – a mít z nás legraci. A manželovi dát vědět, že všechno je zase v pořádku. A my budeme bezmocní, bez její výpovědi se nemáme čeho chytit. Tři lidé nám mohli pomoci. Jela Boldišová, Miloš Vanda a Soňa Vandová. Ti dva první by ovšem museli svědčit proti sobě, a to se nestává… Nebo tomu skutečně bude tak, že Soně Vandové je klid nade vše a že se tudíž rozhodne mluvit, aby se zbavila Miloše Vandy?

Stála a hleděla do parku. Nevěděl jsem, zda to, co řeknu, bude rozumné, ale musel jsem jí připomenout, že nyní opravdu mnohé, možná všechno závisí na ní, na tom, co nám poví, jak se zachová.

„Paní Vandová, dříve nebo později se pravdu dovíme, vypátráme ji, ať se děje, co se děje, to mi věřte,“ řekl jsem, a nejistota mě neopouštěla. „Vím, že to třeba bude trvat dlouho. Ale taky vím, že vy byste nám mohla pomoct. Zřejmě už jenom vy. Když nám povíte, jak to bylo té nešťastné noci, pomůžete sobě i nám. Uvědomte si prosím, že tenhle případ je ve vašich rukou.“

Poručík mě sjel pohledem plným nevole. Už zapomněl, že cestu kupředu si zatarasil sám svou spontánní otázkou, a nedošlo mu, že já se jen pokouším napravit, co on málem pokazil.

„Nesnáším hádky,“ promluvila Soňa Vandová a my už raději jen poslouchali. „A Jela s Jozefem se pohádali. Tady, v tomhle pokoji. Kvůli tomu telegramu. Pošťačka ho přinesla hned po ránu, a Jozef ho Jele nedal. Prý nechtěl zkazit hezký den špatnou zprávou. Jela manželovi vyčítala zejména to, že už dávno mohli být doma. Nevím, jestli jí na tetě opravdu tak záleželo… Později se ukázalo, že tetě na ní nezáleželo. Nic jim neodkázala. Jim ani nám. My jsme přece taky byli dědici. Na to zas dával pozor Miloš. Na notářství si ověřil, co po tetě zbylo. Babka toho moc neměla, a i to málo, co měla, stačila před smrtí utratit. Je ovšem možné, že než zemřela, Jele něco dala. Víte, z vděčnosti, že jí pomohla, aby se mohla vrátit do vlasti. Teď mohlo být Jele líto, že pramen vyschl… Kdo dokáže, že to nebylo právě takhle?“

„Jestli vám dobře rozumím,“ řekl poručík Vrána, „mluvíte o osobě, kterou chtěl váš muž okrást.“

Soňa Vandová na něj zpříma pohlédla.

„Miloš ji nechtěl okrást. Peníze chtěla Jela. Dráždilo ji, že na babce nemůže žádné vymámit. Přemluvila Miloše a ten do toho šel. Miloše takové akce přitahují. Když ho k něčemu přemluvíte, tak mu to pak už nevymluvíte. A Jela uměla agitovat! Kdoví, jestli teta opravdu dala všechno za barák… A nač prý jsou té lakomé bábě prachy… Pak Miloš někde splašil ty výrostky… S tetou to nevyšlo a Milošovi to vyneslo podmíněný trest. Měl štěstí. Mohl dopadnout hůř…“

„Vraťme se k onomu červencovému večeru u vás. Zajímá nás především to, co souvisí s případem,“ naléhal poručík. Už mně s tou svou okatou netrpělivostí začínal jít na nervy.

„A tohle snad s případem nesouvisí?“ věcně se zeptala Soňa Vandová. „Tohle je jeho začátek. Tady někde… dávno… všechno začalo. V jejich darebáctví… Jak chcete posuzovat člověka, jak chcete posoudit, čeho je schopný, když neznáte jeho předchozí skutky? Myslela jsem, že vás zajímá, jaký je Miloš člověk.“

„Přirozeně, všechno nás zajímá, paní Vandová,“ řekl jsem. „Promiňte, že jsme vás přerušili. Vaše informace jsou pro nás velmi cenné.“

„Takže: pohádali se,“ vrátila se žena na začátek. „Jela trvala na tom, že odjedou, a to hned. Snad si myslela, že ještě něco urvou, rozpářou matraci a najdou balík… Byl to nesmysl. Jela přesto na cestě trvala. Pojedem nočním vlakem, prohlásila, i kdybych neměla celou noc zamhouřit oka. Ale o tom všem víte od Miloše. A z protokolu.“

Přikývli jsme. Oba.

„Víte taky, že vlak měl zpoždění. Znáte Milošovu verzi,“ pokračovala žena, jako by nás zkoušela.

„Víme,“ přikývl jsem, „a víme i to, že je pravdivá jen zčásti.“ »

„Ano,“ potvrdila Soňa Vandová. „Jela něco vypila a najednou chtěla, aby se jelo autem. V jízdním řádu jsme zjistili, že v Tanově je časová rezerva, a kdyby je tam Miloš dovezl autem, ještě by rychlík stihli. Vymlouvali jsme jí to. Nemám ráda, když Miloš jezdí v noci, a teď měl jet s Jelou… Jozefovi se vůbec nechtělo. Jela prohlásila, že tedy odjede sama, Jozef ať si tady klidně zůstane do rána.“

„Takže přece žárlivost?“ zeptal se poručík.

„Nebyla to žárlivost,“ odpověděla vzdorně, ze všeho nejvíc však vyčerpaně Soňa Vandová. „Jenom jsem nechtěla, aby provedli nějakou hloupost. Měla jsem už dost Jeliny hysterické scény, a když jsme pak na nádraží zjistili, že vlak má zpoždění, a ona naléhala, aby je Miloš zavezl do Tanova, to byl vrchol! Nesouhlasila jsem. Ze zásady. Já totiž moc dobře vím, že Jela přiváděla mého muže vždycky jen do průšvihů. A myslí si, že mezi příbuznými je všechno dovoleno. Zapomíná, že Miloš a já jsme od určité doby samostatná rodina… Ještě jsme se nevylízali z té patálie s tetou Bözsou, a už zas abych se bála, že se něco stane? Jela je jinak prima holka, rozumná, ale když se napije, je s ní k nevydržení. Je zrovna taková, jako byl náš táta… A tak jsem protestovala a taky Jozef byl proti tomu, aby jeli autem. Klidně mohli odjet až ráno, byl nesmysl hnát se do Tanova na rychlík. Jenže ti dva si už nedali říct, byli jako v tranzu, nevím, co od té cesty čekali. Jela naléhala, Miloš souhlasil, hrál si na kavalíra a jí to lichotilo. Div ho samým obdivem nespolkla, jako by říkala, koukejte, takhle se chová chlap! Komedianti to byli! Hrát, to tedy uměli znamenitě! Miloš prohlásil, že švagrové a švagrovi je ochoten posloužit kdykoli… Věděl, že Jozef nepojede. Byl moc pohodlný, než aby nastavil noc kvůli nějakému přípoji. A Miloš tušil dobrodružství. Snad si myslel, že cestou Jelu přemluví a zapadnou do nějakého podniku. U těch dvou to bylo klidně možné. A nevadilo jim, že já zůstanu s Jozefem. Podceňovali nás. Zvlášť Miloš podceňoval Jozefa i mě. Přesněji řečeno, mě považoval za husu a Jozefa podceňoval. Jozef nakonec prohlásil, že on počká na osobní vlak. Načež Jela vstala a řekla: Jedem! To slovo slyším jako teď. Jedem! Byli jsme šokovaní. Ona ale už na nic nečekala, vytrhla Milošovi z ruky klíčky a v tom lijáku běžela k autu… Věděli jsme, že to nedopadne dobře.“

„Tedy… podle vás řídila Jela Boldišová?“ zeptal se poručík. „Odpovězte prosím přesně. Je to nesmírně důležité.“

Žena zavrtěla hlavou. Jako by jí selhala paměť.

„Nevím. To opravdu nevím,“ řekla. „Pršelo a Jozef zuřil. Musela jsem ho krotit. Myslím, že trochu žárlil a kromě toho byl tehdy už nemocný a těžko snášel vypjaté situace. Jela mu dělala naschvály… Za Jelou běžel pouze Miloš. Zřejmě dostal trochu strach a řekl nám, že jde zachránit auto. Všechno bylo tak ubohé… A mně je z toho dodnes těžko…“

Z vyprávění Soni Vandové jsme se dověděli mnoho, téměř všechno, neřekla nám však to podstatné: kdo seděl za volantem v okamžiku, kdy došlo ke střetu s dítětem. Přesto jsme pokročili. Poručík si mnul ruce, byl spokojen. Kampak s mlhavými dohady kolem smrti inženýra Boldiše ve srovnání s materiálem, který jsme získali v tomto městě, zvlášť ovšem v bytě Miloše Vandy a jeho ženy…

Než nám Soňa Vandová uvařila kávu, seděl jsem v křesle se zavřenýma očima. Představoval jsem si deštivou noc a světle modrou škodovku řítící se do Tanova.

Jela Boldišová rychlík stihla. O ostatní se měl postarat Miloš Vanda. A postaral se. Téměř dokonale. Téměř absolutně. Strach o sebe, obavy z trestu v něm zmobilizovaly všechny zdroje vnitřní energie. A třeba ani neměl strach. Vanda byl muž činu. Když rozjel akci, neměl čas na zbytečné, podružné myšlenky. Jaké obavy, jaký strach?! Nyní měl jediný úkol, jedinou základní, osudovou povinnost: zahladit stopy. Slíbil to Jele a bylo to také v jeho, především v jeho zájmu. Tato verze se mi zdála pravděpodobnější, ačkoli strach jsem zcela nevyloučil, nechtěl jsem z Vandy dělat vysloveného netvora. Zlomek svědomí mu přece musel zůstat, alespoň špetka citu. Rychlík z Tanova odjel, zmizel v temném tunelu noci a hlasitém bubnování dešťových kapek. Vanda sedl do auta a zamířil do Kmenice. Usilovně uvažoval co podniknout. Po několika kilometrech jízdy sjel ze silnice na polní cestu. Po mírném svahu sjížděl k řece. To už věděl, co udělá. Měl plán. Jednoduchý, účinný, zákeřný.

Neustále hustě pršelo a noc byla temná. Miloš Vanda vystoupil z auta. Před ním se valily vody říčního toku. Ještě přednedávnem měl pocit, že se pod ním propadá země, že se octl na prudkém srázu zasaženém nečekaným sesuvem půdy, erozí, že ho strhává proud, příval, smršť, dopuštění. A Jela Boldišová, podnapilá a hysterická, naléhala: Jeď, přidej plyn, ujeďme, přece tady nemůžeme zůstat, nemůžeme se sami usvědčit. Snad ji neměl poslechnout, měl se řídit vlastním rozumem. Jenže co mu přikazoval vlastní rozum? Nic. Nepamatoval se, že by měl vlastní myšlenku, jenom strach. Nebo to Jela sešlápla plynový pedál a on jí v tom nedokázal zabránit, zmocnila se ho panika a nechtěl nést svůj díl odpovědnosti?… Teď byl sám, odkázaný pouze na sebe, všechno bylo najednou nesmírně vzdálené, až na to nešťastné auto, a kolem voda, tichý a dravý šumot, vlny narážející na kola, vnikající do vozu. ó, ty milosrdná, hodná vodo, ty štědré království ryb, planktonu a bahna! ó, ty přelaskavá matko přírodo! Jak skvělé, že jsem zakotvil v tvém lůnu! Že jsem zapadl do říčního dna, do koryta živého, a přece umrtvujícího každou usvědčující stopu!

Uvědomil si, že je svobodný a volný, že žije a nic ho nebolí, a pociťoval to jako zázrak. Jen v koutku duše ho něco výsměšně bodalo: žiješ, jsi volný, a přesto se musíš zachraňovat… Z nejhoršího jsem venku, to je podstatné! Ostatnímu nesmím připisovat význam! Musím se vyhnout každému nebezpečí. To je rozkaz! To je zákon! To je naděje! To je přežití! To je budoucnost! Pohlédl na hodinky. Hlavou mu blesklo, že Jela Boldišová sedí ve vlaku a klidně jede domů, jako by se nic nestalo. Šílená ženská, vyslanec ďáblův! Nebýt jejího nápadu, nic se nestalo. Spokojeně by popíjeli a vzpomínali na mrtvou tetu! Jela se musela předvádět! Ukázat se! Kosmetička! Hnul se v ní cit! Ozvalo se srdce!

Na svou ženu Miloš Vanda nemyslel. Na Soňu myslet nemusel. Soňa je rozumná ženská, udělá, co jí nařídí. Tím si byl jist. Soňa byla odjakživa jen do počtu. Už dávno je doma a vaří Jozefovi čaj. Možná mu zrovna stele v obýváku. Představil si to a bodla ho žárlivost. Ten hloupý svíravý stav duše byl však maličkostí ve srovnání s tím, co měl za sebou.

Teď bylo nejdůležitější se zachránit. Sebe i Jelu. To byl neúprosný a nezvratný zákon, kterému se musel podrobit, chtěl-li už zítra kráčet ulicemi Kmenice se vztyčenou hlavou. A to chtěl, to musel, jinak by se všechno nezadržitelně zhroutilo, přívaly vod, eroze, strach by ho podemílaly stále víc a víc, až by ho dočista smetly. Jen aby mlčela i Jela, aby jí nevypověděly nervy…

Je blbec, měl pomyslet, že se na ni nedá spolehnout. Copak se nespustila s jeho kamarádem? To přece pořádná ženská neudělá. A teď ho měla mít v hrsti! Teď v tom měli jet společně, jako jedna duše a jedno tělo. Neštěstí mělo spojit jejich osudy, neštěstí mělo završit to, co nedokázala láska! Ne, Jela nebude rozhodovat o jeho osudu! Zařídí to, hned zítra to zařídí. Jen aby už vyvázl z téhle šlamastyky, aby měl celou nepříjemnost z krku.

Na dítě, které zůstalo na vozovce, nepomyslel. Úplně mu vypadlo z paměti. V jeho případě neplatila detektivní premisa, že pachatele pronásledují obrazy jeho oběti. Možná si ani nepřipouštěl, že je pachatelem nebo spolupachatelem. Jeho myšlení a jednání určovaly strach a pud sebezáchovy. Žiju! Jsem, protože se o sebe bojím! Strach o sebe, o svůj život, to je nejdokonalejší výtvor přírody. Jediná absolutní dokonalost. Nedošlo mu, že uvažuje jako prachsprostý sobec. Člověk jako Vanda ostatně nepovažuje sobectví za nedostatek. Člověk jako Vanda patrně vyznává jedinou zásadu: přežít za každou cenu.

A teď bez emocí a zaujatosti: Miloš Vanda nebyl silný muž. Nejednou se mu stalo, že se octl na samé hranici duševních sil. Bál se, že se zhroutí. Ale dosud vždy se vzchopil. Uměl si představit, co by se stalo, kdyby podlehl, kdyby se stal obětí vlastní slabosti. Už okusil, co je nápravně výchovné zařízení. Nestál o takovou spravedlnost, neměl zájem o novou zkušenost, ačkoli mu muselo být jasné, že se jí nevyhne, že dřív nebo později se kruh uzavře a rámě spravedlnosti, které nechtěl vidět, protože ho ohrožovalo, na něj dopadne. Vanda vyznával sobeckou filozofii: raději žít s pocitem viny, raději tajit smrt, pravdu o smrti, než se vydat do rukou spravedlnosti. Zahladit všechny stopy! To byl úkol, který si předsevzal oné deštivé noci na břehu řeky. Nebo to byl potok? Nebo jezero? Nevěděl, nemyslel na to, nezajímalo ho to, neuvažoval o tom, kde je, živočišný pud ho orientoval na sever. Vůz zatlačil hlouběji do vody, protože voda znamenala záchranu! Voda, nesmírný nesmrtelný živel! Udělal všechno, aby Bezpečnost – až jeho auto najde – uvěřila, dospěla k názoru, že vůz někdo ukradl, někdo ho odcizil od nádraží a zanechal na opuštěném místě. Se škodou si Vanda hlavu nelámal. Vůz byl starý a počítal s pojišťovnou, k jeho chvatně se rodícímu plánu dokonce patřilo, že bude na pojišťovně vymáhat, aby mu zaplatila co nejvíc „za škodu, kterou utrpěl“.

Když učinil vše, co pokládal za nezbytné, když nainscenoval krádež a zahladil své stopy, když – snad schválně, snad omylem? – nechal ve voze kabelku Jely Boldišové, po kolena ve vodě se brodil řekou, klouzajícím písčitým bahnem, šel dlouho, namáhavě, až se konečně vydrápal na břeh a lesem došel k silnici, která vedla zadem do Kmenice. Nevěděl, jak se dostane domů, nemyslel na to. V takovýchto případech přece zasahuje náhoda, náhoda dokáže vyřešit sebeošemetnější situaci. Miloš Vanda měl na mysli jediné: musí se dostat domů před svítáním a nepozorovaně. Přejela kolem něho dvě auta, pokaždé zalezl do příkopu, aby ho řidiči nespatřili. Klel a zároveň měl radost. Déšť šlehal, šaty se mu mrazivě lepily na tělo, ale chlad nepociťoval. Tělo jako by mu hořelo. Spaloval ho vnitřní oheň. Spaloval a rozpaloval. Jen nepropadnout beznaději, neztratit hlavu, uvažovat střízlivě! Ještě kilometr dva půjde pěšky, pak si něco stopne. To už bude moci. Daleko od místa, kde zanechal auto, nebude podezřelý, maximálně bude podezřelý jako kterýkoli chodec na silnici v tuto dobu. I kdyby se Bezpečnosti podařilo objevit řidiče, který ho svezl, na něco se vymluví. Ba ne, nevymluví. Neuvěřili by mu. Neřešitelná situace. Jediným východiskem je, aby řidič, který ho sveze, zapomněl, aby tuto noc vymazal z paměti. Ale to nelze, toho nedosáhne, leda že by ho podplatil… Jenže čím, když má u sebe všehovšudy pár korun! Čert aby to spral!

Usnesl se, že osobní auta stopovat nebude. Podle světel se pokusí odhadnout, nepřijíždí-li nákladní auto. Nebude to snadné, ale pokusí se o to. Prověřil si svůj odhad na dvou vozech a pokaždé mu to vyšlo. Pak nadlouho zavládlo ticho, pouze déšť šuměl a listí stromů se zachvívalo. Po čtvrt hodině se objevila další světla. Vysoko posazená, s velkým rozestupem. Blížila se pomalu, jakoby rozvážně. Náklaďák! Řidič jel opatrně. Vanda instinktivně vyběhl doprostřed vozovky, ruce zvedl vysoko nad hlavu a zamával. Měl štěstí. Metr od něho zastavilo vysoké tirácké auto, mířící na sever do Německa nebo do Polska. Řidič cizinec se nad Vandou slitoval, zavezl ho do Kmenice, na kraji města ho vysadil a jel dál. Byl to Rumun, dobře mluvil i maďarský, ale Miloš Vanda s ním – pro jistotu – prohodil sotva pár slov lámanou němčinou. Nechtěl na sebe ničím upozornit. Nebylo pravděpodobné, že by se o něj cizinec začal zajímat, avšak přísloví říká, chceš-li být nenápadný, mlč.

Když příslušníci kmenické Bezpečnosti později zvažovali, zda by vrahem dítěte přece jen nemohl být Miloš Vanda, jedním z důvodů, proč od této možnosti upustili, byl fakt, že se nenašel řidič, svědek, který by potvrdil, dokázal nebo alespoň upozornil, že člověk, který se v kritické noci vracel domů stopem, byl špinavý, zablácený, mokrý, unavený, sám. Řidič kamiónu zmizel za hranicemi a neměl ani zdání, co se té noci odehrálo, netušil, koho svezl, komu prokázal laskavost, kdo jeho kabinu zamokřil a třásl se v ní zimou. A Miloš Vanda se cítil bezpečný. Měl štěstí, ano, měl nesmírné štěstí. Když přemýšlel o své situaci, když zvažoval, odkud může hrozit nebezpečí, uklidňovalo ho zejména to, že neexistoval žádný svědek. Zlatý cizinec… A ráno, ráno půjde normálně do práce a ostatní se uvidí…

Byl ve městě, už se nemohlo nic stát, už ho nemohlo nic usvědčit. Ulicemi proklouzl bez problémů, nikde nebylo živé duše. K činžáku se přikradl parkem. Zamířil k zadnímu vchodu. Doma se osprchoval, všechno proběhlo znamenitě, cítil se sebejistý, silný. Chladnokrevně zvažoval jak dál. Na pomoc si přizval velký koňak. Uklidnilo ho zejména to, že sousedka paní Novotná zaznamenala – jak jinak – Sonin příchod s Jozefem. Rozhodl se, že toho využije a v případě vyšetřování bude tvrdit, že se ženou se vracel domů on. Jozef zbaběle prohlásil, že s věcí nechce mít nic společného. Zpráva o nehodě ho vyděsila, stejně tak Soňu. Miloš je však rázně okřikl. Přesvědčil je, že se octli v situaci, kdy nejlíp bude mlčet. Předstíral vnitřní rozpolcenost. uznal, že z místa nehody neměli ujet, že měli všechno oznámit Bezpečnosti, koneckonců třeba by se prokázalo, že vinni nebyli oni, ale nepozorné dítě, jenže Jela zpanikařila a stůj co stůj chtěla stihnout rychlík.

Jozefa Miloš Vanda ještě za tmy vyprovodil z domu a kladl mu na srdce, aby se na nádraží choval nenápadně, ve vlastním zájmu nekupoval jízdenku a do vlaku nastoupil z opačné strany, ve voze aby si sedl do kouta, přikryl se pláštěm a dělal, že spí, protože pojede prvním dělnickým vlakem a ten je nebezpečný, v takovém vlaku má každý své místo, lidé jsou zvyklí na známé tváře a každý cizí cestující je jim zcela logicky podezřelý. Doma měl Jozef celou věc prodiskutovat s Jelou. Kdyby je náhodou vyšetřovali, ať řeknou, že oba večer odjeli do Tanova a tam přestoupili na rychlík. Kdyby tohle náhodou nevyšlo, musí říct, že Jozef se opil, usnul, a proto jel až ráno. Jízdu autem nemohli přišít ani jemu, ani nikomu z nich, neboť vrátit se včas do Kmenice, případně se dostat z místa, kde zůstalo auto, do Tanova na vlak bylo stěží možné, vlastně nemožné. Tato možnost se při vyšetřování vůbec neuvažovala, což Vandu ještě víc utvrdilo v přesvědčení, že se může chovat suverénně a hrát si na poškozeného. Ten lotr zašel dokonce tak daleko, že sice nešel dítěti na pohřeb, ale jeho rodičům vyslovil hlubokou soustrast a společně s nimi zatratil neznámého řidiče; sám ho nazval vrahem. Neboť co jiného je člověk, který zraní a ujede, aniž by poskytl pomoc?

„Druhý den ráno šel do práce, jako by se nic nestalo,“ pokračovala ve vyprávění Soňa Vandová.

„A vy?“ nedočkavě se zeptal poručík Vrána. „Co jste udělala vy?“

„Já? Co jsem měla udělat? Zůstala jsem doma. Bála jsem se přijít lidem na oči. Měla jsem pocit, jako by každý o všem věděl, jako by všichni věděli i to, co já nevím, a jen čekali, aby na mě mohli ukázat prstem. Příšerný pocit… Kromě toho… v té době jsem nechodila do práce. Ze starého místa mě vystrnadili a na nové jsem odmítla nastoupit. Jozef mi poradil, abych zůstala doma, dokud mi své rozhodnutí nedají písemně… Když se pak Miloš vrátil domů, vysmál se mi. Prý, děvče, neblázni, na policii je všechno o. k“ sehrál jsem to jedna báseň, všechno jsem zatlouk. Nevěřila bys, jak jsou ti naši esenbáci naivní. Nejvíc je mate, kde je vůz. Ptali se mě, kde garážuju, nejspíš si mysleli, že jsem auto někam zašantročil. Ti policajti nemají za mák fantazie… Potom se zavřel do obýváku a psal dopis Jele. Nejdřív jí chtěl zatelefonovat – tak byl sebejistý, pak ale začal fantazírovat, že ho sledují a tím pádem taky odposlouchávají… On tedy fantazii měl…“

„Ten dopis paní Boldišové… ukázal vám ho?“

„Samozřejmě že neukázal,“ vzdychla Soňa Vandová.

„Kdybych věděla, co v tom dopise bylo, dávno mohlo být leccos jiné. Miloš mi neřekl všechno, úmyslně mě nechával v nejistotě. I tím mě držel v šachu. Zničíš celou rodinu, říkal, když někdy přišla řeč na tu noc a já naříkala, že to už nevydržím… A tak jsem mlčela, musela jsem mlčet… Dodnes nevím, kdo ten večer seděl za volantem.“

„A kdyby se vám byl manžel svěřil, kdybyste byla věděla, jak se domluvil s vaší sestrou, jak ji instruoval, podala byste oznámení?“ zvídal poručík, ačkoli musel vědět, že tenhle směr debaty nikam nepovede. Nač stavět na domněnkách, když jsou na dosah fakta?!

A Soňa Vandová opravdu odpověděla tak, jak jsem předpokládal:

„Nevím! Jak to mám vědět? To si myslíte, že Miloš je padlý na hlavu? Podceňoval mě, to ano, ale nevěřil mi. Nikomu nevěřil. Když měl problémy, byl jako ostříž. A teď šlo o smrt dítěte.“

„No právě… Příliš velké neštěstí, než abyste mohla donekonečna mlčet!“

Soňa Vandová, bledá, vyčerpaná a nejspíš znechucená životem, který vedla, v němž se musela cítit jako na mučidlech, se sice tvářila stoicky, já však měl pocit, že jestli budeme takhle ještě chvíli teoretizovat, zhroutí se.

„Vy toho o mlčení asi moc nevíte,“ řekla tiše. „Myslíte, že člověk musí udělat vždycky zrovna to, co se od něho očekává? Byla bych ráda promluvila, ale co… Co jsem podle vás měla říct? A proti komu? Proti vlastní sestře? Proti Milošovi? Vanda je můj muž. V takovém případě má přece člověk právo mlčet. Nikdo nemůže chtít, abych přitížila blízkému člověku. Ostatně tuhle zásadu jsem si nevymyslela já… A když jsem si představila rodiče toho dítěte… Oč byli lepší než Miloš? Poslal byste vy za tmavého deštivého večera dítě pro pivo? A ten táta ho posílal dnes a denně a vždycky pozdě večer. Dokonce i hostinskému to bylo proti mysli. A máma nikdy nenamítla ani slovo. Cizího člověka voláte k odpovědnosti, a vina rodičů vás nezajímá?! Rodiče nespáchali trestný čin? Nespáchali! Nelze je stíhat podle paragrafů… Rodiče jsou k politování!“

Poručík Vrána nebyl o nic méně zmořený než naše hostitelka. Hleděl na Soňu Vandovou, ramena skleslá, v očích náznak rezignace. Kampak se, chlapče, vytratil nekompromisní kriminalista? Nebo je to tak, že při doteku s neštěstím méně toužíme po spravedlnosti? Nebo i když po ní toužíme, vidíme ji v jiném světle? Jak to bylo, soudruhu poručíku?

„Dobře, paní Vandová, souhlasím s vámi, uznávám, že máte pravdu… Ano. Dosud jsem si myslel, že vám jde právě o ni. Teď se musíte rozhodnout. Buď chcete chránit manžela, nebo budete mluvit pravdu. Jinou možnost nevidím.“

„Už jsem vám toho řekla dost. Řekla jsem vám jak to, co vím, tak i to, co si myslím…“

„V pořádku, paní Vandová, řekla jste nám právě dost, abychom si vašeho manžela nechali na Bezpečnosti, abychom mohli vyšetřování brzy uzavřít, a já jsem vám vděčný. Vraťme se však k podstatě našeho problému, k té nešťastné jízdě. Vzpomeňte si prosím, nemluvil váš muž někdy o té cestě, neprořekl se? Člověk za řeči prozradí leccos, pozapomene se hlídat…“

„Už jsem vám vysvětlila, že Miloš je obezřetný, když mu hrozí nebezpečí.“

„Z toho bychom mohli soudit, že řidičem byl on. Kdyby ovšem řídila Jela Boldišová, jeho bychom obvinili pouze ze zanedbání ohlašovací povinnosti. Mohl by se bránit… Nebylo by to pro něj tak zlé jako takhle…“

„Nevím, k čemu by vám byl můj názor,“ řekla Soňa Vandová.

„Logika napovídá,“ rozvíjel svou teorii poručík, „že řidičem byl on. Nezdá se mi, že by majitel svěřil své auto podnapilé ženě.“

„Za volantem mohl sedět kdokoli z těch dvou,“ nervózně ho odbyla žena a mně nebylo jasné, koho kryje víc, muže, nebo sestru?

„Jak víme, paní Boldišová nemá řidičské oprávnění,“ poznamenal jsem.

„A záleží na tom?“ vyjela na mě žena. V jejím hlase zaznělo zoufalství, i když chtěla předstírat, že je rozezlená. „Řídit umí. Naučil ji to už táta. Protože neměli auto, řidičák si neudělala. Ale když je potřeba, řídí. Už jsem s ní jela. Měla švandu z toho, jak převeze každou silniční kontrolu. To jste si neověřili?“

„Paní Vandová,“ řekl Vrána vážně až důstojně, „podle toho, co jste nám řekla, a já věřím, že jste nám řekla pravdu a pouze pravdu, můžeme konstatovat, že ve chvíli, kdy vůz srazil dítě, seděli v něm dva lidé. Váš manžel Miloš Vanda a vaše sestra Jela Boldišová.“

Soňa Vandová beze slova přikývla.

„Otázkou tedy už je jen to, kdo v kritickém okamžiku seděl za volantem. Jeden z těch dvou je nesporně vinen. Myslíte, že onen dopis ještě existuje? Říkáte, že váš muž je opatrný… Napsat dopis, který by mohl svědčit proti němu, to sotva dokazuje opatrnost. A ještě jedno: jak víte, že ten dopis by nám mohl dát odpověď na to, kdo seděl za volantem?“

„Nevím to. To samozřejmě nevím. Jenom se domnívám, že Miloš psal Jele o cestě do Tanova… Museli se domluvit. A jinou možnost neměli. Najděte dopis a budete vědět všechno. Nebo dosáhněte přiznání.“

Rady od vyšetřovaných vyšetřujícího zpravidla pobouří, ale poručík ani nemrkl. Už ho nemohlo nic vykolejit.

„Ti dva měli dost času cestou do Tanova… Mohli se domluvit.“

„Myslíte?“ Soňa Vandová neskrývala výsměch. „Podle vás je to jen tak srazit dítě a vzápětí s chladnou hlavou zvažovat, jak se z toho se zdravou kůží dostat? Copak si myslíte, že můj muž a moje sestra jsou stroje? Jistě, jsou špatní, nezodpovědní, ale stroje nejsou… I kdyby se cestou do Tanova domluvili, nemohli vědět, jak Miloš dopadne cestou domů. Po Jozefovi jí nic nevzkázal, z čehož usuzuju, že ji instruoval až dopisem.“

„Dobře, paní Vandová, tak my ten dopis najdeme. A vám děkuji,“ řekl poručík, „velice jste nám pomohla. Proti muži pochopitelně svědčit nemusíte. To od vás nechceme.“

„Ale já budu. Já musím,“ řekla. „Dva roky jsem mlčela. Dva roky jsem se bála, denně jsem si připomínala, čím vším mi vyhrožoval. Řekl, že jestli otevřu pusu, navždycky mi ji zavře… Budu svědčit. Řeknu pravdu. Povím všechno, co vím, jen aby už byl klid, aby byl pokoj… Vždyť on mě v jednom kuse hlídal, abych se náhodou neprořekla. Žila jsem pod ustavičnou kontrolou. Miloš by byl nejradši, kdybych se s lidmi vůbec nestýkala. On není takový hrdina, jak se tváří.“

Nevím, bylo-li to správné nebo ne, ale já tu ženu nelitoval, i když jsem s ní původně sympatizoval. Vážil jsem si jí, protože obstála. Prožila velký strach, měla za sebou trýznivá duševní muka, a přece ji to nezlomilo. Našla v sobě obdivuhodnou sílu a promluvila. Ale litovat jsem ji nedokázal…

23

Silnice, po níž jsme uháněli, byla rovná šedočerná asfaltka. Poručík seděl vedle mne, na kolenou aktovku s drahocennými materiály, s pokladem, který jsme získali. Naplňoval ho uspokojením, a přece… Mlčel. Poručík Vrána neměl chuť mluvit o blížícím se úspěchu našeho vyšetřování. Čím srdečnější byly stisky rukou na rozloučenou, čím přátelštěji se k nám choval Jožka Peprný, čím pevněji sliboval, že k nám na okres vyšlou družební delegaci, čím víc jsme se vzdalovali od Kmenice, tím tíživěji na nás doléhal pocit, že život je složitější, mnohem složitější, než si člověk obvykle myslí, a že se v té složitosti utápějí hodnoty, pro které stojí za to žít.

Nemyslete si, že pro nic za nic filozofuji. Pouze se pokouším definovat, co pociťoval poručík Vrána cestou z Kmenice, co jsme pociťovali oba, když jsme se v mém rachotícím trabantu vzdalovali od Kmenice šedočernou silnicí, ohraničenou dvěma tlustými bílými čarami, poli a lesem a loukami a místy stužkou řeky. Vanda, nebo Boldišová, to jsme věděli. Věděli jsme ale i to, že vedle nich jsou zde ještě mrtvý inženýr Boldiš a Soňa Vandová, možná i doktor Deržo, Mária Forgáčová a kdoví kdo ještě. To byl ten lidský propletenec, který jsme měli rozmotat. Případ jsme mohli v podstatě uzavřít, ale že bychom rozmotali onen uzel, to jsme si nemysleli. Paragrafy na lidské osudy, na lidskou duši prostě nestačí.

A protože jsme jaksi nedokázali zjednodušovat, bylo nám všelijak. Ve chvíli, kdy by povrchní kriminalista zapíjel úspěch, my jsme mlčeli a byli jsme si vzájemně vděčni, že jeden druhému nevnucuje své názory. Pokud jde o mne, bylo mi líto Soni Vandové. Vím, na konci předchozí kapitoly jsem tvrdil – asi poněkud unáhleně –, že jsem ji litovat nedokázal, ale nebyla to pravda. Přesněji, byl to jen zlomek pravdy. A ještě přesněji, nelitoval jsem ji, soucítil jsem s ní, protože jí hrozila samota, a o té já něco vím. Ta žena si momentálně velice přála, aby se zbavila Vandy, nevěděla však ještě, jak je strašné, když je člověk najednou sám. Nemá se koho bát, nemá se o koho bát. Strachuje se sebe a o sebe. Nic strašnějšího neznám.

Na xtém kilometru, kde se silnice stáčela do mírné zatáčky, jsem spatřil odbočku. Sjel jsem ze silnice na polní cestu, tráva

kolem nás byla vysoká, už přeschlá, ale ještě se vzpřímenými stébly a se zralými terči květů. Ani tady neměl kdo kosit louky, také v tomto kraji zřejmě mávli rukou – zeleného krmení pro dobytek je dost. Po chvíli jsme se octli mezi stromy a hustými křovinami, z hlinitě žluté cesty začaly vystupovat kameny, obroušené a ohlazené i neobroušené, navezené lidskou rukou. Koryto řeky bylo na dosah. Tady, v těchto místech nechal Miloš Vanda svůj vůz, tento prostor ho měl zachránit před spravedlivým trestem. Málem mu to vyšlo; co chybělo, aby sem začal chodit na ryby, děkoval náhodě a naší neschopnosti, mnul si ruce a kochal se krásnou přírodou! Neboť tady na břehu klidně plynoucí řeky bylo opravdu nádherně.

Kousek od vody jsem zastavil, vystoupili jsme a já sáhl po proviantu. Nakoupil jsem svačinu, aniž bych se o tom poručíkovi zmínil. Napadlo mě, že malý piknik cestou domů přijde vhod. A vida, můj kolega neprotestuje. Otevřel jsem konzervu, hovězí ve vlastní šťávě, z pytlíku jsem vytáhl zelené papriky a vykrojil z nich jaderníky, každému jsem ukrojil krajíc chleba a pustili jsme se do jídla. Poručík si dal pivo, náramně mu chutnalo. Já se spokojil s minerálkou. Pak jsme už jen seděli a hleděli na pomalý tichý proud, na hladinu vytrvale čeřenou muškami, k níž nevyplouvaly ryby, nelovily, nelapaly snadnou kořist; slunce už stálo vysoko, zářijově pronikavě svítilo, ryby se stáhly do zátočin a hlouběji k bahnitému dnu. Poblíž nedaleké mělčiny, u tůně s nízkým vrbovým porostem kvetla potočnice lékařská, křehká bílá kvítka pronikavě voněla, věnčila dlouhé květonosné lodyhy, rozprostírala se do všech stran jako jemná pavučina. Kousek nad ní, blíž k jazyku lesního porostu, se na vlhké močálovité louce tyčily květy ocúnu jesenního, podobající se šafránu. Napadlo mě, že poručíkovi udělám malou přednášku o té zajímavé rostlině, trochu ho rozptýlím, připomenu mu, že to byl svět rostlin, který podnítil náš první, původní zájem o případ Jozefa Boldiše, on však nehnutě seděl, kouřil, hleděl do vody, o nějaké mé rozumy neměl zájem, a tak jsem neřekl nic, své vědomosti o té jedovaté rostlině jsem si nechal pro sebe.

Kdoví, jak by se tvářila Soňa Vandová, kdybychom jí byli řekli, že na samém začátku téhle naší práce bylo podezření, že její sestra Jela pomohla vlastnímu muži na onen svět. Asi by se nám vysmála. A třeba ne. Třeba by takovou možnost apriorně nevyloučila. Ona totiž nemá svou sestru v lásce, toho jsem si všiml. A bývaly doby, kdy jedna bez druhé neudělala krok. Byly jako dvojčata. Jejich otec pracoval jako vedoucí prodejny textilu, a byl to vyhlášený krám. Měl obchodního ducha, regály se prohýbaly pod zbožím, jaké široko daleko nebylo k mání ani ve výběrových prodejnách. Se starou dodávkou sjezdil nejen Slovensko, ale i české země, sháněl, získával, přitahoval zákazníky. Pochopitelně také dbal, aby jeho dcerky chodily jako ze škatulky.

Když se Vandovi odstěhovali do Kmenice, Soňa si našla práci v blízkém motorestu. Nejdřív byla účetní, později, protože se osvědčila jako schopná a spolehlivá pracovnice, ji pověřili funkcí vedoucí. Nešlo o náročnou práci, motorest poskytoval motoristům služby omezeného rozsahu. V podstatě to byla hospůdka, kde se dalo příjemně posedět, poslechnout si hudbu, pochutnat si na místních specialitách. Později se o funkci vedoucího onoho pohostinského zařízení, jemuž místní říkali Korunka, našel uchazeč. Ředitel podniku, který motorest spravoval, toho člověka jednoduše poslal na pracoviště a Soni Vandové vzkázal, aby ho zaškolila, protože za měsíc od ní převezme funkci. Soňa odmítla, prohlásila, že ona nikoho zaškolovat nebude, ji také nikdo nezaškoloval. Mladý muž se potloukal po objektu. Kromě skladu měl přístup všude. Do skladu Soňa nikoho nepouštěla. Držela se otcovy osvědčené obchodnické zásady: když jde o zboží, nevěř ani vlastnímu bratrovi, leckdy ani sobě, některé věci se totiž samy vnucují, nabízejí se, a pak je tu manko, jediná hrozivá kletba obchodnického stavu. U Soni Vandové se manko nezjistilo. A to jí z podniku poslali neohlášenou bleskovou kontrolu o zavíracím dnu. V pondělí, na samém začátku týdne, se dostavily dvě kontrolorky, přísné, upjaté ženy, s příkazem provést inventuru. Nezjistily nic, paní „sesazenou vedoucí“ nenachytaly na hruškách, nic jí nemohly dokázat, ani manko, ani přebytek, ani rozkrádání, ani šizení zákazníků. Přesto hned další den přišel onen mladý muž s dekretem, jímž ho ředitel podniku jmenoval vedoucím. Soňa Vandová mu předala klíče od skladu, od budovy, od všech místností, od malého trezoru, který měl na straně štítek firmy Becher und Hildeshein, Wien, ode dneška vcházím do motorestu až po tobě, soudruhu vedoucí, vpálila mu uštěpačnou poznámku, a nemysli si, že tady budu dřít jako soumar, ani nápad! A taky ne. Přesto Soňa Vandová nadále dostávala původní plat, protože ji písemně nikdo funkce nezbavil, práce však měla méně, vlastně si jen hlídala, aby ji nepřistihli při nějakém přestupku. Předtím dost nervózní žena nyní s maximální zdvořilostí obsluhovala hosty, bystře roznášela jídla a nápoje, potřebovala všehovšudy dva dny, aby se zacvičila jako servírka. Shledali na ní jeden jediný nedostatek: že hostům nerozmlouvala šunkový nářez nebo sýrovou mísu, ačkoli „jim měla nabízet co nejdražší jídla“. Marně se bránila, že hostu musí přinést, co si přeje. Ředitel – měl právě cestu kolem –ji poučil, že na přání hostů se má vykašlat, jejím zájmem musí být co nejvyšší obrat. Na to vám zas kašlu já, vyjela na něj Soňa Vandová. Když jsem já měla vysoký obrat, když jsem tady byla vedoucí, nikdy jste si nevšiml, kolik peněz odvádím, jakou tržbu… Věděla, že po tomto incidentu to s ní půjde definitivně z kopce, kdykoli jí dokáží, že neměla zájem na plnění plánu a navíc byla drzá k samému soudruhu řediteli.

Zatímco Soňa Vandová uvažovala, jak se zachránit, jak dokázat, že bez ní to v motorestu půjde podstatně hůř, nový vedoucí si opatřil video a k motorestu se po večerech začaly táhnout auta, motorky, kola, další hosté přicházeli dokonce pěšky, ačkoli půldeci vodky tady stálo nikoli sedm korun jako v hostinci na náměstí, ale rovných jedenáct. Navečer se totiž v motorestu promítaly z kazet pornografické filmy. Kdo by se pozastavoval nad tím, jestli to je nebo není přípustné?! Tržby rostly, nový vedoucí si mastil pupek, Soňa Vandová mlčela. Měla neblahé tušení, že tohle nemůže dopadnout dobře. Jen nevěděla, odkud rána dopadne. Pak jednou večer se v motorestu náhodou zastavila hlídka Veřejné bezpečnosti, vracející se z kterési okolní vesnice. Mládenci v uniformách zasáhli, videorekordér putoval do kanceláře vedoucího pod zámek, kazety s filmy do vozu VB. Vedoucí se bránil, že nebyl poučen. Neměl ani zdání, že jeho aktivita, jeho iniciativa je v rozporu se zákonem. Šlo mu jedině o zvýšení obratu a plnění plánu…

Soňa Vandová u zásahu Bezpečnosti nebyla. Ale třetí den si ji povolal sám ředitel podniku a vyčetl jí, že svého nástupce udala, aby se mu pomstila. Zachovala si chladnou hlavu, řekla, že jí pornopředstavení pana vedoucího jsou volná a neměla nejmenší zájem někoho udávat, ačkoli asi měla mít, protože každý ví, že veřejné šíření takových svinstev je protizákonné. Na to se ředitel dost neuváženě rozkřikl, že jemu může být takový puritánský zákon ukradený, on potřebuje tržby a plnění plánu a nezáleží mu na tom, jak toho jeho zaměstnanci dosáhnou. Nu, a Soni Vandové oznámil, že po tomhle incidentu dál v motorestu nemůže zůstat, sama musí uznat, že ztratila důvěru spolupracovníků, může však nastoupit v hotelu ve městě jako pomocná kuchařka…

Miloš Vanda neměl pro ženiny problémy pochopení, ten suverénní chlapík v sobě nenašel tolik odvahy, aby zašel za ředitelem podniku a pověděl mu, co si o něm myslí, nebo alespoň řekl, že tohle se nedělá, krýt syčáka a dobrého pracovníka šikanovat, Soňa plán plnila i bez pornokazet. A tak si paní Vandová vzpomněla na sestru Jelu a zejména na švagra Jozefa, na člověka, který uměl zařídit kdeco, měl vysokou školu, rozhled i známosti. Zatelefonovala tedy Boldišovým. Když Jozef uslyšel ředitelovo jméno, zazdálo se mu, že toho muže zná, a sám se hned nabídl, že přijedou a věc uvedou na pravou míru… Zde je tedy nutno hledat pravou příčinu cesty Boldišových do Kmenice. Verze s výhrou byla kamufláž a svědčila o Vandově opatrnictví. Nechtěl totiž, aby se kolem Sonina případu moc mluvilo, a tak ho napadlo, že nejrozumnější bude, když návštěvu švagra a švagrové zdůvodní oslavou výhry ve sportce. Oni krátce předtím opravdu vyhráli, a tak nic nemuselo být – a také nebylo – nakamuflované.

Pro úplnost dodejme, že Jozef Boldiš v Kmenici nepořídil. Ředitel restauračních zařízení se s ním odmítl bavit. Já, milý pane, prohlásil, protekcionářství neuznávám, a byť by to stokrát byla vaše švagrová, jako pracovnice se u nás neosvědčila, ve vedoucí funkci už vůbec ne, přiměřenou práci jsme jí nabídli, odmítla ji, může jít. Soňa si však vážila toho, že Jozef se alespoň pokusil záležitost uspořádat. Na druhé straně musela uznat, že její otec měl svatou pravdu, když kdysi nechtěl o Vandovi ani slyšet. Měl s nastávajícím zetěm své zkušenosti. Vanda totiž nekradl jen přímo, nedirigoval jen svou „přepadovou skupinu“, jejíž praktiky poznala i Nagyova rodina prostřednictvím zkušenosti tety Bözsi. V době, kdy byl Miloš zaměstnán v motoristickém klubu a opravoval tam auta, odíral důvěřivé zákazníky o peníze tak, že mezi účtenky zamíchával paragony za nejrůznější zboží. Jeho sebejistota byla svrchovaná. Jednou k účtu za opravy Nagyovy dodávky přiložil i paragon z nákupu v prodejně, kde byl Nagy vedoucím. Šestačtyřicet korun, to je kravata, k čemu jsi při opravě mého auta potřeboval kravatu?! rozkřikl se tehdy na něj pan Nagy. Nestačí ti, že mně účtuješ pět stovek, a to jsem celou dobu nad tebou musel stát a radit ti, co a jak, ty ještě chceš, abych ti zaplatil kravatu?! Vanda se pyšnil, že nebere všimné; ve skutečnosti si však na peníze přicházel těmito podvody.

Vztahy mezi Boldišovými a Vandovými byly složité a spletité. Každému se dalo něco vyčíst a každý se měl čím hájit a dokazovat, že špatnost není v něm, to okolnosti že ho nutí k nečestnému jednání. Maličko jsem se bavil, jak si poručík začíná uvědomovat, co v našem případu znamená lidský faktor, a nemohl se s ním jaksi vyrovnat.

„Naše práce má spoustu protikladných stránek,“ řekl mi tam na břehu řeky. „Páráme se s lidmi, kteří za to vlastně nestojí… Nebo stojí, jenže někde je zádrhel. A já ti nevím kde. Moje žena je taky kontrolorka, a tak tu Vandovou naprosto chápu. Když se chce s někým vypochodovat, záminka se vždycky najde. A teď si představ, že kdyby Vandová dál dělala vedoucí, kdyby se nic nezměnilo, kdyby ten nový vedoucí nezačal honit plán pornografickými filmy, kdyby Vandovou nechtěli přeložit, kdyby si nevzpomněla na Boldiše, kdyby inženýr nechtěl tak horlivě pomoct své staré lásce… Všechno mohlo být jinak, naprosto a úplně jinak! A my bychom tady neseděli a nic nevěděli o lidech, kteří si tak totálně zkazili život… A ještě něco, otče. Inženýr Boldiš pro ty lidi, pro Vandu a pro Boldišovou, znamenal nepříjemného svědka, nepříjemného a nepohodlného, takže si dovedu představit, jaký měli zájem, aby se ho zbavili… Byl jejich špatným svědomím.“

„Nevím,“ odpověděl jsem, „fakt, opravdu nevím. Spíš si myslím, že se Boldiš upil k smrti, protože si nevěděl rady. Pil, protože se mu zprotivili oni i on sám sobě. Ženu udat nechtěl, ale mlčet, na to už neměl dost sil. A tak pil, zpíjel se do němoty. Třeba to bylo takhle.“

Potěšilo mě, že se poručík pustil do meditování. To znám. Dospěje k tomu každý člověk, který není hluchý a slepý k životu kolem sebe, chodí s otevřenýma očima, dotýká se lidí a věcí, připouští si cizí osudy, nejen sobecky ten svůj. Pravda, když bylo těch úvah příliš, když jsem do nich příliš zabředával a zamotával jsem se jako do pavučiny, do sítě, která hrozila zadušením nebo přinejmenším úzkostí a krutými bolestmi duše, raději jsem se poohlédl po nějaké práci. Řečeno poněkud krkolomně, odsoustřeďovával jsem se. Také teď jsem poručíkovi navrhl, abychom si důkladně obhlédli terén, abychom provedli něco jako dodatečnou rekognoskaci. Souhlasil. Bez reptání, bez náznaku pochybnosti, zda neděláme zbytečnou věc, vstal a vykročil za mnou.

Došli jsme až na asfaltovou okresku, sálající doznívajícím létem, a odtamtud jsme pomalu zamířili polní cestou, spíš trávou porostlým prašným úvozem, k řece a představovali jsme si, jak se sem mohl dostat Miloš Vanda za deštivé noci autem. Znal to tady, vyznal se tu? S půdním podkladem si nemusel dělat starosti. Tráva rostla z písčitohlinité země, která rychle vsakovala vlhkost, navíc tu leželo kamení a štěrk. Když byl s vozem na dosah řeky, stačilo vystoupit – nebo také ne – a auto do ní samo sjelo, vjelo až do koryta, vjelo tam tak prudce a zároveň tak bezpečně, že se ve vodě octlo všemi čtyřmi koly a až teprve poté začalo klesat do bahnitého dna… Miloš Vanda se vrátil kus vodou, aby po sobě na břehu nezanechal stopy; pochopitelně věděl, že stopy jsou nebezpečné, že by ho i přes vydatný déšť mohly zradit. Ach, boty! Na ty jsme zapomněli. Měli jsme se paní Vandové zeptat, zda nemá odloženy mužovy staré boty, které měl na nohou ten večer. Sotva. Pravděpodobně je už té noci zahodil, zničil, nebo je naopak klidně ochodil, donosil, bylo léto a to se nosí lehká obuv, sandály, tenisky nebo něco podobného, ale zapomenout jsme na to neměli, i když vyšetřovatelé nepřinesli od řeky žádné stopy po obuvi. Zmínkou o botách jsme ovšem mohli na Vandu zapůsobit psychologicky.

Nasedli jsme do auta a jeli jsme domů. Až tam budeme moci říct konec a oddechnout si. Až tam.

24

Major Komlóš stál u okna a shlížel dolů, do pozvolna dchnoucího, nikdy však zcela ztichlého sídliště, do parku, kde se od rána do rána někdo procházel, posedal, nudil se, řádil, bavil se, přes den děti, zvečera na lavičkách mládež, hrající na kytary, povykující a smějící se, pozdě večer a celou noc až do rána bílého opilci, kteří se trousili z hospod nebo z návštěv u sobě rovných, výtržníci, kteří se samozřejmě vyskytovali i v našem městečku.

Láhev bělovice od ředitele domu osvěty stála na stole za náčelníkovými zády a major jako by o ní ani nevěděl. Lidské mraveniště pod ním, v hlubině činžákového mikrosvěta, na trávníku, na zapleveleném plácku, na písku – prostranství bylo zároveň parkem i hřištěm – ho přitahovalo víc než nápoj od sympatického mladíka, který sem byl poslán odněkud ze severu, snad z Kysúc nebo z Oravy, ale možná také z nedaleké Bošácké doliny. Náčelník nepátral, odkud ředitel pochází, kdo ho sem dosadil, kdo za ním stojí, zajímalo ho, jak pracuje, jak se chová, jaký má vztah k lidem, a nový osvětář se projevoval jako správný, zásadový muž, rozuměl své práci a věděl, jak na lidi; což o tom nesvědčila láhev, kterou chtěl náčelníka jistě jednak popíchnout, jednak mu vyslovit uznání? Ovšem lhal bych, kdybych tvrdil, že to byla ohnivá voda, kterou si osvětář získal majorovu náklonnost. Podle náčelníka tenhle okres už naléhavě potřeboval, aby se osvětové práce ujal seriózní člověk, potřeboval ho tím spíš, že o předchůdci Andreje Hrady kdekdo věděl, že je to mizera. Michal Sabovič, náčelníkův rodák a vlastně i vrstevník, byl sice považován za neochvějného propagandistu a osvětáře, ale to jen proto, že si vedl suverénně nejen v okresním, ale i v krajském měřítku a byl mistr v budování dobrých pozic.

Nový ředitel domu osvěty Andrej Hřada měl o svém předchůdci pouze neurčité informace, ale stejně je nebral vážně. Lidé přece pomlouvají každého, a zvlášť na výše postavených osobách si rádi brousí jazyky. Co prominou řadovému občanovi, za to by funkcionáře postavili na pranýř. Faktem však je, že kdykoli mladý muž zavedl řeč na svého předchůdce, pokaždé zavládlo mlčení. To přirozeně vzbudilo v jeho vnímavé mysli zvědavost, a tak kudy chodil, tam poslouchal, až pochopil, že okresní orgány se celkem ochotně vzdaly pracovníka, který svým jednáním vrhal na okres nepříznivé světlo. Chtěl ale také poznat druhou stranu mince, dovědět se něco o svým způsobem „obdivuhodné pracovní výkonnosti Michala Saboviče“. Major Komlóš už neví, jak k tomu přesně došlo, jisté je, že jednou se s ním nový osvětář dal na toto téma do debaty. Komlóš tehdy mladému muži odpověděl vyhýbavě, řekl, že Saboviče zná jen zběžně a v podstatě ho nezajímá. Mladý ředitel domu osvěty si získal sympatie celého okresu. Náčelníka Bezpečnosti si dokonce podmanil tak, že mu „starý policejní harcovník“ ve slabé chvíli přislíbil, že na nejbližší aktiv osvětových pracovníků připraví přednášku o bezpečnostní politice strany a státu. Což už o něčem svědčí, neboť Milan Komlóš v životě nic teoretického nevypotil. Nicméně tentokrát se pustil do práce s obdivuhodnou vervou, aby před osvětářem obstál alespoň tak, jako on obstál před ním.

Když jsme k němu – už v pozdním večeru – vtrhli, seděl za stolem a kouřil. Snadno jsem odhadl, že je plně zaujatý vlastními myšlenkami, takže o naše výsledky nebude mít žádoucí zájem, a proto jsem řekl:

„Milánku, jestli se domníváš, že čas pokročil, můžeme vypadnout. Sice jdeme rovnou za tebou, protože jsme si mysleli, že budeš zvědavý…“

„Kdepak vy, moji milí,“ broukl náčelník, „burčák ve vás si zapřemýšlel… Člověk po dlouhé cestě,“ dodal přívětivěji, „vleze do vany, vykoupe se a hajdy do postele! Kdežto vy jste si usmysleli, že budete v noci otravovat šéfa!“

Načež nám pokynul, abychom se posadili, sáhl do aktovky a pokračoval:

„Když se vám chce pracovat, prosím, pusťme se do toho, ale pěkně po pořádku… Tedy paní Jela Boldišová kontra inženýr Jozef Boldiš! V téhle věci už máme doufám jasno. Ta žena je nevinná. Mám to písemně… Na mužův život nesáhla, takže váš případ zřejmě poputuje do archívu…“

V první chvíli mě překvapilo, že se náčelník neptá, co nového jsme objevili v Kmenici, a bylo mi proti mysli, že tak jednoznačně hovoří o případu Boldišová. Cítil jsem se trochu dotčeně, a myslím, že tenhle „vývoj situace“ se nezamlouval ani poručíkovi. Ale mlčeli jsme. Čím víc se Komlóš pohrouží do vlastních „objevů“, tím překvapivěji na něj zapůsobíme svými poznatky. Alespoň jsem v to doufal, a tak jsem náčelníka vyslechl pozorně a celkem v pohodě.

„Ani se mě, moji milí, nezeptáte, co mám písemně a od koho? Vás nezajímá věc zásadního významu?“

Věcí zásadního významu jsem už zažil!

„Tak já vám to tedy povím,“ naparoval se náčelník. „Mám tady výpověď doktora Derža!“

Major si asi myslel, že překvapením otevřeme pusy. Neotevřeli jsme je. Dál jsme zdvořile, způsobně čekali, co bude následovat. Neskočili jsme po bílém papíru obsahujícím výpověď doktora Derža. Ostatně náčelník ho držel před sebou a zhlížel se v něm, jako by měl bůhvíjakou radost, že má důkaz o nevině Jely Boldišové, jako by ho doktor Deržo uřkl, očaroval a on se nedokázal vymanit z lékařova magického, pronikavého vlivu. Četl. Četl si pro sebe ono slavné svědectví, prohlášení, vyznání, obhajobu nebo co to bylo, a my měli zřejmě pukat zvědavostí. Nu ano, proč to neříct, byli jsme zvědaví, ne však tak, aby v nás zvědavost překryla, zastřela, přehlušila pocit křivdy, že zatímco my přinesli jasná a neklamná fakta, náčelník se vyžívá ve vyjádření nějakého alkoholika, o němž vlastně nevíme, jak to s ním je, jestli není s Boldišovou spřažený. Jednoduše – štvalo nás to. Čím jsme byli blíž k cíli, čím případ dostával jasnější skutkové obrysy, tím bylo zřejmější, že vše, co s ním souvisí, se v něm usazuje jako kal na dně dozrávajícího vína.

Náčelníkův postoj, dalo by se říct vzkříšený, přímo vitální přístup k případu, nepochybně podmíněný Deržovým vstupem na otevřenou scénu a následně jeho svědectvím, mě rozčaroval. Užuž jsem se svému starému kamarádovi chystal připomenout, že do Kmenice jsme jeli kvůli něčemu jinému, ne kvůli Boldišovu případu. Bylo přece jasné, že záležitosti kolem inženýra v kmenickém případu svou úlohu sehrály, ale úlohu druhotnou. Po tom, co jsme se v Kmenici dověděli, jsme všechno odvíjeli od onoho automobilového neštěstí a z tohoto hlediska jsme museli možnost Boldišovy násilné smrti odsunout do druhého plánu.

Náčelník začal nahlas číst text, který papíru svěřil doktor Deržo a který byl na okresní správě řádně zaprotokolován jako svědecká výpověď, neboť doktor Deržo na tom trval. A já brzy pochopil proč.

„Níže podepsaný MUDr. Deržo žádá o zaprotokolování této výpovědi ve věci obvinění paní Jely Boldišové, kolem níž se vede vyšetřování, protože je údajně podezřelá z usmrcení svého manžela.“ Neušlo mi, že doktor nepoužil slovo vražda nebo zabití, a bylo mi to podezřelé; vědomé vylepšování vždycky něco skrývá, zavání podfukem. Nicméně Deržo patrně hrál s odkrytými kartami. Svědčil o tom následující text: „Jako občan, který ctí zákony naší republiky, jsem povinen prohlásit, že jakékoli pochybnosti o přirozené smrti inženýra Jozefa Boldiše jsou nepodložené. Upřímně mě rozhořčilo, když jsem si uvědomil, že soudruzi z Bezpečnosti vrhají stín na nevinnou ženu, přičemž jim chybí jakýkoli motiv.“ Vida, jaká informovanost nezainteresovaného člověka! „Paní Jela Boldišová zpočátku nesouhlasila, abych napsal toto svědectví, nepřála si a dodnes si nepřeje, abych do případu zasahoval, neboť otevřeně jí nikdo neřekl, že je podezřelá. Protože však za své skutky odpovídám sám, znovu pokládám za svou povinnost uvést, že Jozef Boldiš zemřel přirozenou smrtí, o čemž přikládám lékařské svědectví, potvrzené podpisy povolaných odborníků a ověřené úředním razítkem naší nemocnice. Záležitost považuji za důvěrnou.“

Ó, jak vzletně, vznešeně se vyjadřoval ten nečekaný samozvaný ochránce neprávem podezíraných, tedy vlastně z jeho pohledu jediné podezírané! A přitom mu nedošlo, že první vyslovuje podezření nahlas právě on. A činil se i jinak – na lékařské potvrzení, které bylo součástí jeho písemného a řádně zaprotokolovaného svědectví, získal podpis primáře interního oddělení doktora Kolomana Ložka. Zajisté, proti věcné stránce Deržova „díla“ jsem nic nenamítal, ale abych za tím vším viděl pokus o malý provinční exhibicionismus několika lidí, v tom mi nemohl nikdo zabránit. Ani já jsem si nemyslel, že Boldišovu smrt má na svědomí jeho žena, ale doktorova horlivost při její obraně se mi zdála rafinovaně tendenční a unáhlená. Jako by ten člověk chtěl něco kolem mladé ženy zakrýt, něco velice nebezpečného, mnohem nebezpečnějšího než obvinění z vraždy.

Teď si možná řeknete, že nemůže být nic horšího než právě toto obvinění, jenže mě napadlo: co když paní Boldišová vytušila, rozpoznala nebezpečí, které na ni číhá, a řekla si, že hru, kterou rozehrál poručík Vrána, přijme a že bude-li se Bezpečnost zabývat možností vraždy, pustí ze zřetele jiné věci; a až se pak zákonitě ukáže, že nezabila, „případ Boldišová“ se uzavře a dál se o ni nikdo nebude zajímat? Ta jistě inteligentní žena ovšem zapomněla, že se mohou vynořit souvislosti sice méně dramatické, zato věcnější, a ty postačí, aby upoutaly pár mužů, kteří už budou vědět, jak případ doopravdy uzavřít. Dvě fotografie a slova Márie Forgáčové nám stačily, abychom zajeli do Kmenice, a tam se ukázalo, že jsme na stopě.

O tom paní Jela Boldišová pochopitelně nevěděla, o tom nemohla vědět, a tak bezstarostně dovolila doktoru Deržovi, aby sepsal zanícenou obhajobu (protože nikdo mi nenamluví, že její „nesouhlas“ s lékařovým svědectvím byl upřímný). Deržovi ovšem koneckonců není co vyčítat, neprovedl nic nepřípadného nebo nečestného. Obhajoval ženu, o níž věděl, že zločin nespáchala. Pochybuji totiž, přesněji, tehdy jsem pochyboval, že by Deržo věděl o kmenickém případu. Mohl by o něm vědět, jedině kdyby mu něco řekl nebo alespoň naznačil Boldiš; v tom případě by se jeho svědectví objevilo v jiném světle. V tom případě bychom jeho slova museli hodnotit jako vědomý pokus svést vyšetřování na falešnou stopu.

Spousta věcí mně té noci proletěla hlavou. Nejvíc mě ale překvapil náčelník. Nelítostně zaměstnával mou unavenou myšlenkovou centrálu – namluvil toho jako málokdy předtím, až mě napadlo, že stárne a lítostiví.

„Jednu část problému tedy máme za sebou, mládenci,“ řekl. Pak jakoby vyčítavě pohlédl na poručíka a dodal: „Chválabohu, šťastně to máme za sebou. Řeknu vám upřímně, neměl bych žádnou radost, kdyby se ukázalo, že Boldišova smrt je ve skutečnosti vražda. Boldišovi sice měli sklony k výtržnictví, v podstatě to ale byli… A myslím si, že ani jí nesmíme nasazovat psí hlavu… Přiznám se vám, mládenci, že jsem ji v posledních dvou dnech sledoval. No ano, já starý blázen si dal tu práci, když už jste mě vyhecovali… Z práce do školy a do školky pro děti, pak nákupy, prostě normální kolotoč, tvář strhaná, oči vpadlé, žádná krasavice… Nemá to lehké, to mi věřte!“

„Zapomněl jsi na noční flámy,“ podotkl jsem podrážděně.

Náčelník se shovívavě usmál, vzápětí přikývl a takto rozváděl své myšlenky:

„Máš pravdu, Jakube. Jistě, jsou i noční flámy… Ta žena je společenský typ a ani já si neumím představit, že sedí doma a obrůstá mechem. Ty to, Jakube, musíš vědět nejlíp, jak smutno je člověku doma samotnému. Víš to, znáš to z vlastní zkušenosti, a mluvíš tak hloupě! Abys věděl, moje žena začala chodit do práce. Je to nesmysl, to říkám otevřeně, ale nemohl jsem jí v tom bránit. Doma se nudí, prosím, ať si jde! Jestli má dojem, že málo vydělávám, ať přivydělá… Ale ta samota! Ty vlekoucí se hodiny, když je v práci. Byl jsem doma sám pouhopouhé tři noci, tři večery, a řeknu ti, Jakoubku, že je to dost zlé… Sedíš a nemáš si s kým popovídat. Když jsi doma s někým, ani mluvit s ním nemusíš, stačí jistota, že kdykoli pár slov můžete vyměnit. A pokud jde o Boldišovou, je to temperamentní ženská a mužova smrt ji sotva předělala. Takoví lidi snášejí samotu ještě hůř. Copak já, naštvu se a jdu spát. Ve svém věku si to můžu klidně dovolit. Bude ti ale se slepicemi chodit spát mladá ženská? Jakube, uvažuj přeci!

Nedivím se jí, že když večer uloží děti, kouká přijít mezi lidi… Už proto nemohla muže zabít: aby nezůstala sama. Víš, já si myslím, že lidem se musí rozumět. Především musíš pochopit lidské činy, jejich pohnutky, motivy. Nemám rád, když se lidi rvou jako psi. Život, kamaráde, je krátký, a promarnit ho v napětí, ve sporech, jaký to má význam? Pomysli, kolik energie vyplýtváme honěním všelijakých grázlů! Kdyby byl těm lidem na scestí někdo ukázal, jak normálně žít, mohli bychom se věnovat jiné, lepší práci.“ Rozhovory po půlnoci by se měly zakázat nebo by se neměly brát vážně. Při debatě za bílého dne bych se nejspíš nedal vyprovokovat k nesmyslnému výpadu proti Jele Boldišové, neřekl bych:

„Soudruhu náčelníku, s tou samotou je to trochu složitější. A s Boldišovými taky… On byl přeci v jednom kuse na cestách, takže samota té paničky začala už za mužova života. Samota, a zejména nenávist.“

Náčelníka moje poznámka nevyvedla z míry, vlastně ani neměla čím.

„Jozef Boldiš byl toulavá nátura, to je fakt, ale jeho žena vždycky věděla, že přijde, že se vrátí domů, dokonce i od těch svých milenek. To byla zásadně jiná situace. Teď má už jedinou jistotu: každou sobotu povinné chození na hřbitov, aby ji lidi nepomluvili. To jí zbylo ze života s Boldišem… A ať byl ten člověk jakýkoli, měla ho ráda.“

„Může se vdát znovu,“ řekl jsem ještě pořád rozmrzele. „Vůbec bych se nedivil, kdyby si pospíšila.“

„Se dvěma dětmi?“ náčelník zavrtěl hlavou. „To sotva. Při její povaze a pověsti… Pro ni inženýr Boldiš znamenal záchranu. Ti dva se potřebovali. Žít normálně neuměli, to mi je jasné, ale podpírali se. Někdy dávno se dopustili chyby a už si s ní nedokázali poradit, ale potřebovali se. Hráli si na svobodné, nezávislé lidi, přičemž opak je pravdou – byli otroky té své pomyslné volnosti. Tvářili se, že si užívají, a přitom trpěli. Byli výstřední a život jim unikal mezi prsty.“ Tmavá věžička noci se naklonila do druhé poloviny, svítání se nezadržitelně blížilo a my vedli řeči dobré tak pro puberťáky, ztroskotance, pro lidi těžce zkoušené…

První se vzpamatoval poručík. Po láhvi burčáku, kterou jsme vyzunkli před cestou k náčelníkovi, prožíval svůj bezproblémový večer. Až když upřel oči na hodiny s umělou kukačkou, která však ze svého úkrytu nevykukovala, řekl hlasem vyděšeného kluka:

„Já už musím domů!“

Jasně, chlapče, doma jsi měl být už dávno. Žena čeká, trne, jestli se ti cestou něco nestalo, a ty sedíš u náčelníka a posloucháš noční úvahy dvou skorodědků.

Jo, nádherný život! Samé problémy!

„Ráno v sedm,“ řekl náčelník poručíkovi. „Za Jelou Boldišovou máte čas jít až odpoledne. Až se vrátí domů z práce.“

S poručíkem jsme se rozloučili na náměstí. Já zamířil na nedaleké parkoviště, kde jsem zaparkoval trabanta, než jsme si dali burčák (upřímně se musím přiznat, že po dlouhé cestě z Kmenice nám s plněnými lokšemi chutnal víc než znamenitě). Nebál jsem se hlídky ani jsem se nestrachoval, že způsobím dopravní nehodu, ale za volant jsem nesedl. Schoulil jsem se na zadní sedadlo, vyhrnul si límec saka, aby na mě netáhlo, a pokoušel jsem si zdřímnout. Kupodivu najednou jsem nedokázal usnout. Chvilkové přívaly únavy přebíjela svěžest, přesněji vzrušení. Trochu mě mrzelo, že náčelníka nenadchly naše výsledky z Kmenice.

Na město padala rosa a já jsem se dál v bdělém stavu krčil ve svém starém autě. Přemýšlel jsem o Jele Boldišové a o Soně Vandové, o jejich zmýlených, zkažených životech. A přemýšlel jsem o tom, zda tihle lidé nad sebou vůbec kdy zauvažují, zda je někdy napadne, že jdou nesprávnou cestou, že bloudí a pošlapávají své právo na spořádaný život. Jenže co je to spořádaný život? Náčelníkova samota? Snaha jeho ženy po seberealizaci nebo po tom, aby do rodinné pokladničky vložila o tisícovku víc? Nebo poručíkův strach ze ženy a její možná ani ne tak úzkostlivý dohled na muže? A co když zrovna ti, kteří riskují, kteří v sobě nacházejí dost síly a odvahy žít jakoby vyobcovaní, žijí plněji? Ti mají alespoň naději, že se něco v jejich životech změní… Bývaly doby, kdy jsem měl na všechno pevný názor. Ve službě jsem jednal principiálně, neuznával jsem kompromisy, i když jsem – říkalo se to – býval lidský. Ostatně lidskost a principiálnost nemusí být v rozporu. Na prahu stáří jsem najednou nevěděl, jestli se o složitosti mého života nepřičinila právě má pověstná pracovitost a opravdovost, jestli bych na tom dnes nebyl líp, kdybych si měl co vyčítat, kdyby to s mým postojem k životu bývalo problematičtější. A jestli jsem si neměl vyčítat právě to, že žiji bez výčitek.

Na město padala rosa, všechno kolem bylo mramorově tiché a čisté. Pouze pekárenské auto dvakrát projelo ulicí. Asi jsem si přece jen zdříml, protože se mi zdálo, že jedu starým nákladním autem po polní cestě a uprostřed cesty na mě čeká můj starý kocour a já ho beru do auta a jedeme spolu a z pole na nás hledí moje žena, sedí v nějaké limuzíně, vůz se měkce pohupuje po oranici a žena po mně pošilhává, jako by mi záviděla i toho starého věrného kocoura.

25

Poručík Vrána musel ráno k prokurátorovi. Major Komlóš ho popoháněl, jako bychom neprodebatovali noc. Dohodli jsme se, že za paní Jelou Boldišovou zajdu sám. Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi to bylo proti mysli. Kdepak, vůbec mi to – tentokrát – nevadilo. Ta žena mě přece jen zajímala a nepochybné jsem si také přál, aby se mně onen důležitý dopis dostal do rukou jako prvnímu. Nemohl jsem ovšem vyloučit, že paní Boldišová se mnou vůbec nemusí mluvit, protože ve svém postavení jsem ji mohl požádat pouze o soukromou rozmluvu a v rámci této rozmluvy vyřídit to, k čemu měl poručík Vrána služební oprávnění. Jistě, byla tu ještě jedna možnost. Můj něco jako předvyšetřovatelský pohovor mohl paní Boldišové pomoci. Jestli je opravdu přesvědčena, že od sebe odvrátila pozornost, přímý zásah Bezpečnosti by ji mohl šokovat (ovšem na druhé straně ji rozhovory s poručíkem a zejména Deržova aktivita mohly varovat, takže jakýpak šok?). Ať tak nebo onak, šel jsem za ní rád.

Počkal jsem, až se konečně objeví na ulici, a oslovil jsem ji. Nic jsem nezastíral a nic jsem nepředstíral. Řekl jsem jí, že potřebujeme dopis, který jí napsal Miloš Vanda po oné nešťastné události v Kmenici, a ona mi naprosto klidně odpověděla, že by mi dopis mileráda dala, bohužel ho nemá, manžel jí ho sebral (ze žárlivosti, nebo proto, aby ji držel v šachu?) a už ho nikdy nedostala zpět. Na to jsem jí prozradil, že dopis potřebujeme především v jejím zájmu, případ v Kmenici že jsme si ujasnili, víme. jak se to tehdy stalo, potřebujeme už jen dokázat, že za volantem seděl Vanda. Vlastně už ani nevím, nejsem si jist, jestli jsem jí to řekl přesně takhle: „… potřebujeme už jen dokázat, že za volantem seděl. Nicméně paní Boldišová musela nějaké mé prořeknutí postřehnout, na dlouhou, nekonečně dlouhou dobu se odmlčela, jako by zvažovala, jak si má slova vysvětlit. Mohla se domnívat, že jsme přesvědčeni o Vandově vině a potřebujeme její svědectví – nebo míříme na ni.

Až později u kávy v témž neútulném bufetu, kam před časem zavedla poručíka Vránu a kde se o nás nikdo nestaral, se rozpovídala, i když poněkud jinak, než jsem předpokládal.

„Vy ale nejste od Bezpečnosti,“ řekla nejdřív, pak se smutně usmála, poznamenala něco jako „nevypadáte ani na Pomocnou stráž, já si vás ale pamatuju…“. Nedopověděla, odkud si mě pamatuje, a já jsem se jí na to neptal, nevyzvídal jsem, nešlo přece o mě a o to, zda se známe nebo neznáme, šlo mi o dopis, a ona pokračovala: „Ten dopis vážně nemám, zbytečně se na mě vyčítavě díváte. Mohli bychom se po něm ovšem poohlédnout. Předpokládám, že bychom ho našli, kdybychom důkladně hledali. Jozef všechno nosil do domku ve vinohradu, schovával si tam také dopisy od těch svých holek… Zřejmě tam ukryl i Milošův dopis.“

„Promiňte,“ přerušil jsem ji, „nechápu, proč by to dělal. Copak měl důvod, aby dopis od Miloše Vandy ukrýval? Dopis byl přeci adresovaný vám…“

Počastovala mě neskonale pohrdavým a zároveň shovívavým, chápavě shovívavým, výmluvně chápavým pohledem: „Měl nás v hrsti. Oba. Řekl: Dostali jste mě do průšvihu, ale topit se budete vy. Budete tancovat, jak vám budu hrát, až se z vás bude kouřit! Uděláte všechno, co si Jozífek bude přát! Ten odporný Jozífek, pro kterého jste nikdy neměli dobrého slova! Vy ani ten váš podařený bratříček! Ten sígr!… Jozef mého bratra nenáviděl. Všechny nás nenáviděl. To neštěstí v Kmenici mu nahrálo… Vím, chovala jsem se tehdy nemožně. Měla jsem vybičované nervy. Soňa pořád bědovala kvůli své práci. Nemohla přenést přes srdce, že ji ředitel vyhodil, a ještě hůř snášela, že z ní chtěl udělat pomocnou kuchařku. Brala to jako potupu. Jediný normální tam byl Miloš. Z ničeho si nic nedělal. Jediný, co potřebujeme, říkal, jsou prachy! Prachy máme a na ostatní kašlem! Jozef mu záviděl tu jeho schopnost žít, být nad všechno povznesený, svobodný. Jozef byl frajer jenom na pohled. V podstatě to byl zakomplexovaný chudák. Potopím vás jednoho jak druhého, vyhrožoval mně. Namočím vás do toho oba. Co bude se mnou, na tom mně už nezáleží, i kdybych v tom měl jet s vámi… Na sebe kašlu! Vím, co je v tom dopise! A mám ho! Mám! Sám rozhodnu, kdy ho dostane Bezpečnost! Když budete hodní, když mně budete hezky zobat z ruky, možná to psaníčko nechám zetlet…“

Dopila kávu a požádala mě, abych přinesl pivo.

Hustá bílá pěna jí nad horním rtem zanechala úzký knírek. Přejela si po něm jazykem, udělala to obřadně, až smyslně, potom vytáhla kapesník a utřela si ústa. Vzápětí se provinile usmála, jako by chtěla říct, promiňte, mám pivo ráda, a dál rozvážně pokračovala:

„Nikdy toho idiota Miloše nepochopím! Napsat dopis! To se mohlo zrodit jenom v té jeho duté kotrbě! Vždycky jednal zbrkle! Nadělal paseku a pak kvapně zahlazoval stopy!“

Vyvedlo mě z míry, že jí šlo zejména o to, aby případ zůstal neodhalený, že Vandovi nezazlívala jeho ohavný skutek, ale to, že po sobě neuváženě zanechal stopu. Rozhovor jsem pochopitelně dál směroval k tomu, aby mi řekla co nejvíc:

„Co jiného jste od Vandy čekala?“

„Nic! Právě že nic,“ odpověděla ironicky. „Měl to dobře spočítané, i když jednal pitomě. Kdyby to prasklo, všechno hodí na mě. Jenže zapomněl, že dopis je trumf, že já ten cár papíru nezahodím, nespálím, jak mně nařídil, tak hloupá nejsem. A vidíte… Jozef byl obratnější. Ten chudák, ten nemožný Jozef mě dokonce vydíral! Dopisem, kterým jsem mohla držet v hrsti já Vandu! Jozef ho obrátil proti mně. Vždycky, když chtěl borovičku, mával dopisem. Byla jsem jako mezi dvěma mlýnskými kameny.“

„To vás mám politovat?“ uklouzlo mi.

„Nemusíte,“ ušklíbla se žena. „Pomůžu si sama. Ten dopis najdu, nemějte péči. Najdu ho, i kdybych měla všechno obrátit vzhůru nohama! Já tomu ničemovi zatopím!“

„Jemu i sobě,“ připomněl jsem jí.

„Ať,“ odsekla sebejistě, ale možná tím jen dovedně zakrývala zoufalství. „Koneckonců já jsem nic nespáchala. A mám dvě děti. Soud přece musí vzít moje děti v úvahu. A taky musí vzít jako polehčující okolnost, že mně vyhrožovali. Oba mně vyhrožovali. Proto jsem mlčela. Musela jsem se bránit. Musela jsem mlčet. Jsem přece máma!“

Ach ano, máma! Na to jsem málem zapomněl. Naslouchal jsem Jele Boldišové a znovu se ve mně ozvala otázka, zda poručík s tou svou teorií o inženýrově smrti přece jen neměl pravdu. Tahle žena uměla být dravec, když šlo o její zájem, o její sebeobranu. Nemohl jsem s ní jednat ohleduplně.

„Z toho, paní Boldišová, co mi tady vykládáte, by se dalo soudit, že jste měla vážný důvod, abyste se manžela zbavila.“ Upřela na mě dokonale nalíčené oči. Doktor Deržo, mihlo se mi hlavou, a bylo to jako jasný, pronikavě jasný blesk z čistého nebe. Co řekla, mně dodalo:

„A víte, že měla? Jakýpak štráchy s takovými syčáky! Jenže vy byste mně nikdy nemohl dokázat, že jsem Jozefovi pomohla do hrobu. Ta vaše teorie, že jsem ho otrávila bylinami, je směšná, to si přiznejte. V dnešním světě! Prosím vás! Mimochodem, víte, že kdybych ty řeči vzala vážně, budu si stěžovat, že mě vaši lidi bezdůvodně podezírají… Zahráváte si s ohněm!“

„Takže vy jste o mé teorii informovaná?“ zeptal jsem se jakoby překvapeně.

„Já jsem informovaná o všem,“ odpověděla suverénně. Naše debata nabrala obrátky, nesměl jsem v tempu polevit. Na okamžik ztratím dech, a dáma se mi vysmekne jako ryba.

„A ta záhadně zmizelá láhev borovičky? Ta, kterou ve vaší chalupě našel poručík Vrána. Nedovolila jste mu, aby se z ní napil. Bála jste se, že se taky otráví?“

„Prosím vás! Proč záhadně zmizelá? Prostě jsem ji zahodila do kbelíku na odpadky. Každopádně bych to mohla tvrdit, a vy byste nedokázal, že lžu. Ale já vám povím pravdu… Vy si vážně myslíte, že bych mohla policajtovi dovolit, aby si přihnul samohonky? Abych měla navíc problémy s nedovoleným pálením?“

Nevěřil jsem vlastním uším:

„V té láhvi byla samohonka?“

„A co jste si myslel? Jozef si vyráběl pití sám. Sám si ho pálil a k ochucení používal jalovec, jestli vám to něco říká. Jalovcové plody koupíte za tři třicet v každé drogérii nebo lékárně. Jalovcovými bobulemi samohonku aromatizoval. Čistá mu nevoněla. Zato domácí borovička až moc.“

Nejraději bych se odporoučel. Ona však ještě jednou objednala pro každého pivo a požádala mě, abych s ní šel na vinici hledat dopis od Miloše Vandy. Takovou žádost jsem nemohl odmítnout. Nabízela mi, co jsem od ní měl já žádat.

Dlouho, velice dlouho jsme šli městečkem, než se za zahradami vynořily lesy a vinice. Vinic bylo víc, lesů méně. Člověk ponechal přírodě pouze prostor mezi říčním korytem a hrází. Pouze tam mohla vztyčit k obloze své zelené velikány.

Zato rostly, vzpínaly se, stínily slunce, oblaka, celý horizont. Topoly, štíhlé jak jehly. Akáty, podzimně půvabné, tiché a ztepilé, jemně zachvívající svým něžným olistěním, a přece záludně ozbrojené bodavými ostny. Znavené staré duby a jilmy. Rozsochaté olše, opájející se vodami řeky.

Čím víc měkla půda pod našima nohama, čím víc ubývalo kamení a přibývalo písčité hlíny, tu a tam jílu a trsů trav, tím byla žena nervóznější. Jako by dopis, který jsme šli hledat, měl svědčit proti ní. Jako by ji definitivní uzavření případu mělo připravit o možnost sebeklamu, sebeiluze. Ano, tak tomu je: dokud bylo všechno zastřeno rouškou obav i drsným suknem hrozby, že se záležitost dřív nebo později odhalí, že se všechno provalí jako zvětralá zeď nebo podmáčená hráz, musela myslet na obranu. Teď, kdy jí mohl spadnout kámen ze srdce, kdy se uvolňovalo sebeobranné sevření zpevněné kramličkami lži, znovu se před ní otevře normální život… Jenže co s ním? Co se zkaženým normálním životem? Co s normálním životem bez vyhlídek? Tyto myšlenky mě napadly až později, až když jsem si jakžtakž srovnal v hlavě to, co mi vyprávěla cestou na vinici. A nyní vím, že to vlastně nebyla špatná žena. Její chybou bylo, že měla příliš ráda život. Prostě neměla smysl pro míru a kázeň, o svých skutcích zpravidla nepřemýšlela ani následně.

„Jozef mě držel v šachu i dětmi,“ vyprávěla. „Nejen tím, které nebylo jeho. Nevyčítal mně, že ho mám s cizím mužem. Měl děti rád. Ale vyhrožoval mně, že jestli ho podtrhnu, jestli proti němu něco podniknu, udá mě a děti zůstanou bez mámy. Řekněte, mohla jsem mluvit? Musela jsem mlčet, držet jazyk za zuby. Vím moc dobře, že by mě v tom nechal, že by se mně pomstil za Vandu, za všechno.“

„Za zpackaný život,“ poznamenal jsem.

„Za zpackaný život,“ potvrdila žena s takovou samozřejmostí, až mě zamrazilo.

„A Jozef, váš muž… Povězte mi jedno: to vůbec nedělal mezi dětmi rozdíly?“

Mou otázku považovala zřejmě za zbytečnou, ale odpověděla:

„Ne, nedělal rozdíly. V některých věcech byl formát!“

„Chápu.“

„Nic nechápete!“ vyjela na mě Jela Boldišová. Její reakce na mé jedno bezvýznamné slůvko byla nečekaně prudká. Předstíraná vnitřní vyrovnanost ji začala zrazovat.

„Nic nechápete! Proč si hrajete na chytrého? Kdo vás k tomu nutí? K čemu je to dobré? Jozef byl normální člověk. Jednou takový, podruhé onaký. To je snad přirozené, ne?“ A pak na mě upřela upřímný pohled: „Víte, co mi jednou řekl? Řekl mi: Neptám se tě, od koho máš to dítě, protože bych toho chlapa musel zabít. To bylo hezké. Vážila jsem si ho za to. A měla jsem pocit, že on si váží mě.“

„Takže váš manžel se nikdy nedověděl, čije druhé dítě?“

„K čemu by mu to bylo?“

„A nemyslíte, že to byl důvod, proč se spustil? Neměl jistotu, sužovaly ho pochybnosti…“

„Neříkejte! Vy toho víte! A to vás nenapadlo, že spustit jsem se mohla taky já, protože jsem nevěděla a dodnes nevím, kolik jeho fakanů běhá po světě? Všichni máme právo na pomstu!“

Pronesla slovo, které považuji za hanebné. Pomstu jako způsob řešení vztahů mezi lidmi jsem nikdy neuznával a uznávat nebudu. A taky jsem se nikdy nikomu nemstil. Pomstou člověk především deklasuje sám sebe, snižuje se na úroveň protivníka. Jela Boldišová si z pomsty udělala berličky, to mi bylo jasné.

„A kdybych teď já požádal, řekla byste mi jméno onoho muže?“

Vysmála se mi. Vyjela na mě, že jsem bezohledný sprosťák. O svém intimním životě se nehodlá bavit ani se mnou, ani s nikým jiným.

Blížili jsme se k vinicím, blížili jsme se k čistě nalíčenému domku, dodaleka zářícímu bělostí. Tady bych chtěl žít, pomyslel jsem si. Není divu, že tu inženýr Boldiš po svých potulkách, ať pijáckých, ať milostných, nacházel útočiště. Bílý zděný domek a za ním dlouhé řady bujného vinohradu. Jela Boldišová k němu mířila tak jistě, jako by v něm dopis ukryla ona, a ne Boldiš.

Ještě několik minut a víme všechno, pomyslel jsem si, když žena vyndávala z kabelky klíče. Vtom si všimla, že okno domku je nedovřené.

„Někdo tady musel být!“ řekla. „Někdo před námi!“

26

Neuznávám zoufalství, vyznávám zásadu, že člověk si musí umět pomoci v každé situaci. Při pohledu na vypáčené okno jsem však pocítil něco jako hlubokou skleslost, jako by mi někdo leptal duši kyselinou. Prostě bezmocnost a zoufalství. Ano, tato dvě slova přesně charakterizují to, co jsem cítil, co mnou tak prudce otřáslo, až na mě paní Jela Boldišová poplašeně pohlédla. Někdo se do domku vloupal! To nám tak chybělo!

Žena se vrhla ke dveřím. Okřikl jsem ji, že nesmíme s ničím hýbat, potřebujeme stopy, ať už byl motiv lupičů nebo lupiče jakýkoli. Stávalo se ovšem také, a nebylo to nijak výjimečné, že si v chalupách a chatách nedaleko města – pochopitelně neobydlených – hledal na noc azyl mladý párek. Riziko, že jej přistihne majitel nebo hlídka VB, bylo menší než částka, kterou by musel zaplatit za nocleh v hotelu; a dnešní mládež už nejspíš neholduje lásce v přírodě. Nedomníval jsem se však, že zrovna do tohoto domku se vloupali nějací nedočkaví milenci. Okamžitě se mi v duchu spojily dvě věci: dopis od Vandy a někdo další, v téhle chvíli neznámý, komu záleželo na tom, aby dopis zmizel. Pokud byla má domněnka správná, tak se nám případ znovu poněkud zauzlil.

Jistě, především přicházela v úvahu Jela Boldišová, která vloupání sama zinscenovala a dopis zničila. Což by znamenalo, že svědčil proti ní… Nebo tady byl někdo třetí, neznámý. Sotva se dalo kalkulovat, že by někoho poslal, pověřil Miloš Vanda. Přinejmenším neměl čas, aby si někoho najal. Takže přece jen Boldišová? Ve hře zbývala ona nebo někdo, s kým jsme nepočítali, kdo byl mezi námi, žil tady, sledoval, co podnikáme, a v okamžiku, kdy jsme byli skoro v cíli, zasáhl, smetl ze stolu všechno, k čemu jsme se s obtížemi dopracovali.

Zběžně jsem obhlédl terén, ale nic, co by stálo za pozornost, jsem neobjevil. Jela Boldišová mi řekla, že ve vinohradu byla předešlý den navečer a všechno bylo ještě neporušené. To znamenalo, že k vloupání muselo dojít někdy za posledních necelých čtyřiadvacet hodin. Požádal jsem ji, aby se od domku nevzdalovala, a já zaběhl do městečka. V jednom z krajních domů měli telefon. Zavolal jsem na Bezpečnost. Žádal jsem poručíka Vránu. Oznámil jsem mu, co se stalo.

Do domku jsme vstoupili, až když přijel poručík Vrána se dvěma mládenci. Šlo nám o to, abychom podchytili všechny stopy. Nezvaný návštěvník vnikl do chalupy násilím, to bylo zřejmé od samého začátku, my nyní jen zvažovali, byl-li to cizí člověk, nebo někdo z lidí, kteří se ve stavení vyznali. Podle způsobu, jak bylo vypáčeno okno, jsme usuzovali, že lupič to tu zná, nemusel si ničím pomáhat – železnou tyčí, holí, klackem –, nerozbil sklo, prostě poněkud nadzvedl okenici, prudčeji trhl – a okno bylo otevřené. Takhle otvírali okno Boldišovi, když s sebou náhodou neměli klíče, takhle otevřela Jela Boldišová za pomoci doktora Derža, když zemřel inženýr Boldiš. Právem jsme soudili, že nezvaný host vnikl do chalupy s jistým záměrem. Jenže s jakým? To pro nás byla zásadní otázka.

Poručíkovi lidé pracovali pečlivě, nic pozoruhodného však neobjevili. Stopy po obuvi byly na první pohled nezajímavé, sandály číslo osm, což mohlo vést k většině mužské populace v blízkém i vzdálenějším okolí, po vyhodnocení otisků prstů se také nepostoupilo dál – není divu: návštěvník pracoval v rukavicích. Potřebovali bychom psa, pomyslel jsem si a svůj názor jsem také hned vyslovil nahlas, pes by nás k lupičovi dovedl, samozřejmě za předpokladu, že to byl někdo z města, že neujel autem, autobusem, vlakem. Já vím, to už jsem asi přeháněl, ale nápad se psem se mi líbil a neopouštěl mě. Poručík mě odbyl, že psy na správě momentálně nemají, jsou někde v terénu, v akci, na cvičení, jednoduše pracují na něčem důležitějším, ale ve skutečnosti nechtěl do případu zapojovat kynology. Cítil se dost silný, aby záležitost sám dovedl ke zdárnému konci.

Byl jsem jiného názoru, ale nepřel jsem se. Zato jsem se možná právě tehdy rozhodl, a to definitivně, že si brzy obstarám psa, nejspíš rotvajlera, ano, ten bude nejlepší. Tohle plemeno mi bylo odjakživa sympatické, přesněji od doby, kdy jsem začal sloužit v Bezpečnosti. Trochu se totiž zajímám o historii, myslím si, že člověk má něco vědět o dějinách fochu, ve kterém dělá, nejen nastoupit, pracovat a brát plat, to se mi zdá málo. Tak jsem se dostal k rotvajlerovi. Dneska se jako služební psi používají výhradně vlčáci. Uznávám, že to jsou psi znamenití a spolehliví, mrzí mě však, že se zapomnělo na rotvajlery. U nás tohoto psa ve službách bezpečnostních složek používal údajně pouze nějaký četnický strážmistr Křeček z Pelhřimova někdy kolem roku 1927. Nyní ho vídáme skoro už jen na výstavách. Je to sice ne dvakrát pohledný, ale výborný pes s vynikajícími vlastnostmi. Znali ho už staří Římané. Ve službách policie se octl v Hamburku, když úspěšně zasáhl do bitky mezi námořníky a poprvé došel uznání. Všiml si ho náčelník okrsku, začal se používat a v roce 1910 byl uznán za služební plemeno. Jen co skončíme tenhle případ, obstarám si katalog chovatelů, zajdu za některým, zamluvím si štěně, vycvičím si je, a ještě přijde čas, že mě povolají a vyžádají si nejen mé služby, ale i schopnosti mého psa!

Já vím, fantazíroval jsem, choval jsem plané naděje – ale snít přece není zakázané, snít může i dospělý člověk, důležité je, aby mu jeho sny pomáhaly žít. Mně vidina čtyřnohého pomocníka už nyní působila radost. (Mimochodem, prozradím vám, že dnes už rotvajlera mám, lehává mi u nohou, když sedím u stolu a sepisuji tohle vyprávění, a trpělivě snáší klapot psacího stroje. Na vrata do ulice jsem pověsil tabulku Pozor, zlý pes! Posměváčci si mě dobírají, že prý jsem si pořídil psa, protože po „té exkurzi do detektivní oblasti“ jsem se začal bát. To je pochopitelně nesmysl. Můj Rot se mnou chodí do lesa, když jdu sbírat léčivé rostliny, a spolehlivě mě doprovází při mých nočních službách na vrátnici zemědělského družstva. Ale k tomu se ještě dostanu.)

Když mládenci odešli, zůstali jsme ve vinohradu tři, Jela Boldišová, poručík Vrána a já. Ještě jednou jsme se vrhli na stavení, doslova jsme v něm všechno obrátili vzhůru nohama, skříňky, poličky, regály, zásuvky, hromady starých novin, složených v koutě, postřikové látky, bedničky a láhve ve sklepě, v zatuchlé jámě, do které se lezlo po strmém žebříku, ale nenašli jsme nic. A znovu jsme stáli před dvěma možnostmi: buď dopis od Vandy neexistoval, nebo ho vzal ten, kdo tu byl před námi.

„Paní Boldišová,“ řekl poručík nadmíru vážně, kostelně důstojným hlasem, že to přívětivě neznělo ani mým uším, „jistě chápete, že tady končí všechny žerty. Pokud si myslíte, že jsme při své práci poněkud popustili uzdu fantazii a vrhli na vás stín, máte pravdu a my se vám omlouváme. Jenže teď se situace mění. Co se stalo v Kmenici, není výplod fantazie, to je bohužel krutá realita a vy v ní máte nevděčnou úlohu. Teď nám musíte pomoct ve vlastním zájmu. Už se z ničeho nevyvlečete.“

„Z ničeho se nevyvlékám,“ nervózně řekla žena. „Proč si myslíte, že se chci vyvléct?“

„Protože se všechno zašmodrchává… Všechno se zašmodrchává v nejnemožnější chvíli!“ poručík div nevrčel. „Vy si myslíte, že jsme tak hloupí a nevidíme, že se tady děje něco moc nekalého, že se tady někdo spolčuje možná s vámi proti nám? Proč s námi nikdo z vás nechce mluvit upřímně?“

„To není pravda!“ dotčeně namítla Jela Boldišová. „O nikom nevím! Nikdo mně nepomáhal a nepomáhá. Nikdo mě nekryje. Nevím o nikom, kdo by mě kryl. Všichni byli naopak proti mně, to je jediná pravda, kterou vám můžu říct.“

„Tak nám podrobně povězte, jak to bylo v Kmenici, všechno nám povězte a já vám uvěřím.“

„Najděte dopis… To je důkaz… Já vám všechno povím, a vy řeknete, že se vytáčím, že to shazuju na Miloše Vandu… On vám přece řekl, že já…“

„Vanda nám neřekl nic,“ skočil jí do řeči poručík. „Vanda zapírá, ale to vy jistě předpokládáte. Pomohla nám vaše sestra, ona jediná. Potřebujeme však i vaše svědectví. Přemýšlejte o tom, ráno si pro ně přijdeme!“

Poručík jí vzal klíč od domku a dal ji zavézt domů. Kupodivu tentokrát paní Boldišové nevadilo, že pojede vozem Bezpečnosti. Unavená, znechucená, pohrdavá usedla do auta a ani nám neodpověděla na pozdrav.

„Mně se to nelíbí, otče,“ řekl mi poručík, když jsme se vraceli do městečka. „Tady nás někdo evidentně tahá za fusekli. Nepostupujeme dost tvrdě.“

„Nevím, jestli by nám zrovna v tomhle případě pomohla tvrdost,“ zapochyboval jsem o poručíkově názoru, on se však nedal zviklat, tvrdošíjně stál na svém:

„Už jsme to zkoušeli psychologicky, humánně, a kam jsme se dostali? Nikam. Do háje. Svitne nám naděje – a co? Ukáže se, že nás někdo vodí za nos. Proč my těm lidem nasloucháme, proč je litujeme? Proč se staráme, jak žijou, jaké mají problémy, jaké jsou mezi nimi vztahy? Starají se oni o nás? O naše starosti? Mě žena sjela, co je mně po Kmenici. Zjistila, že jsem si ten případ ‚vyrobil‘ sám, a teď s ní není k vydržení. Prý, jestli nemám dost své práce… A vlastně má pravdu. My se honíme, nikdo z nich nám nevyjde vstříc. Ani jeden, co jsou v tomhle případu namočeni.“

„A Soňa Vandová?“ nedalo mi, abych mu nezaoponoval. „Té jde taky jenom o vlastní zájem! Až bude stát před soudem, až bude u přelíčení, bude mluvit jinak, na to můžeš vzít jed. Bude se vykrucovat, pokud vůbec neřekne, že jsme ji k výpovědi přinutili.“

„To snad ne,“ namítl jsem. „Tak nedůvěřiví zas být nesmíme. Nikam bychom se nedostali, kdybychom přestali věřit i lidem, kteří nám pomáhají…“

„Ale ano, otče! Já už prostě těm lidem nevěřím. Dobře, vůči Boldišové jsme možná opravdu nepostupovali fér, když jsme ji podezírali z vraždy. Ale nakonec se stejně ukázalo, že má něco na triku. A přesto jsem u ní nezpozoroval ani náznak lítosti, natož studu.“

„Tady třeba o lítost ani nejde,“ řekl jsem.

„A o co?“ rozhořčil se poručík a bylo to rozhořčení velice upřímné, od srdce. „Tady nejde o tvrdý postup proti těm grázlům, tady nejde o lítost… O co tedy, o co tady jde, otče? O to, aby se naplnila litera zákona? Sám říkáváš, že lidem se musí rozumět, že se jim musí pomáhat. Pomáhej jim, když o to nestojí, když nejsou s to pochopit, že se skvrnou na svědomí se nedá žít… A čím pomáhají oni nám? Tím, že nás neberou vážně? Jdeme jim na nervy, míchá je, že se o ně zajímáme, že je usvědčujeme, že jim nedáme pokoj. Snad si nemyslí, že se ze svých provinění vykoupí sami, bez zásahu společnosti? No, myslet si to můžou, my ale musíme jednat proti nim. Zvlášť proti nim!“

„V pořádku, poručíku, tak jednejme,“ řekl jsem, rozhodnut ukončit jeho skeptické úvahy. „Obstarej psa, ať vystopuje toho lupiče. To bude pravý čin v pravou chvíli!“

„Toho člověka najdu i bez psa,“ věcně řekl poručík. „Tentokrát mám dobrý nos, uvidíš. Kdyby mně to náhodou nevyšlo, vyžádám si psa a pustíme se po stopě, ale nejdřív si zajdeme na návštěvu, ještě jednou a naposled, co ty na to? Nezdá se ti, že v poslední době se z nás stávají něco jako návštěvníci?“

„Jsem zvědav, poručíku, kam mě zavedeš…“

„To je jednoduché. K jednomu ambicióznímu člověku, k pánovi, který rád sepisuje podání, k tomu hrdinovi, který se tak vehementně zajímá o osudy neprávem pronásledovaných žen. Pochopil jsi?“

„No… chápu… Asi mám pochopit, že podle tebe do toho baráku vlezl doktor Deržo.“

„Výborně! Vlezl tam ráno. Stopy na podlaze byly vlhké, zůstaly otisky. Pan Deržo si mohl sandály zamokřit jedině v orosené trávě.“

„Mohl to být někdo jiný,“ namítl jsem.

„Nikdo jiný to být nemohl. Chuligáni by do stavení vlezli už večer, na noc, a stejně by si počínal náhodný zloděj. Časně zrána bývají venku jenom rybáři, a ti ovšem nekradou, nebo lidi, kteří mají přesný cíl. A ten měl v tomhle případě doktor Deržo. Jdem, otče, podrobněji nám to vysvětlí on sám.“

Poručík mohl mít pravdu, a přesto jsem pochyboval. Neviděl jsem důvod, proč by se měl doktor Deržo zajímat o Vandův dopis. Pokud o něm věděl, musel také vědět, že dopis byl jediný trumf paní Boldišové. Že by mu šlo o to, aby žena padla, chtěl ji snad znemožnit? Proč jí pak pomáhal proti podezření v souvislosti s mužovou smrtí? Co to bylo za propletenec, jaké klubko se mi to kutálelo pod nohama? Kde byla pravda, kdo o ní věděl, komu na ní záleželo? K čertu s těmi lidmi! O co jim vlastně jde? A na čí straně stojí? Pomlouvají se, proklínají, a přece si pomáhají. Co je to za nesmyslný rituál? Láska a nenávist? Nenávist a láska? Nebo jen samolibá touha vyniknout? Jakpak nám odpovíš, doktore Deržo? A odpovíš nám vůbec?

Lékař měl hosty. Seděli ve sklípku a popíjeli víno. Požádali jsme domácího pána, aby se chvíli věnoval nám. Jeho hosté nás zřejmě poznali, protože se velice spěšně měli k odchodu, přičemž na Derža mrkali a ukazovali, že mu budou držet palce. Kupodivu nikomu z nich nebylo divné, že se o jejich kolegu zajímá Bezpečnost. Byli jsme jim pro smích. Pro smích a mávnutí rukou. Tihle lidé rozhodují o našem zdraví a nemají rádi, když jim saháme na pacienty. Pravda, my léčíme poněkud jiné případy než oni. Někdy jsou si ale vředy nápadně podobné. Ne-li ničím jiným, tedy určitě v tom, že se musí léčit radikálně a co nejdřív. Co vyléčíme s tvou pomocí, malý rezavý doktore?

„Počítal jsem, pánové, že přijdete,“ přátelsky řekl doktor Deržo v příjemně chladivém sklípku, kam venkovní světlo pronikalo jen nevelkým obdélníkem matného, mahagonově hnědého okenního skla.

„V tom případě jsou naše otázky zbytečné,“ nahrál mu poručík. „Pokračujte, pane doktore. Zajímá nás všechno.“

Doktor Deržo se na okamžik zamyslel. Jako by mu náhle nebylo jasné, máme-li my i on na mysli totéž. Konečně odevzdaně prohlásil:

„Víte, pánové, uvědomuju si, že jsem jednal nesmyslně. Udělal jsem školáckou chybu. Jinak jsem ale jednat nemohl.“

„Mluvte k věci, pane doktore!“ vyzval ho poručík.

Doktor Deržo mechanicky přikývl.

„Dnes časně ráno jsem zašel na vinici. Podívat se, kdy se bude moct začít se sklizní. A šlo mi ovšem i o ten dopis.“

„Vy jste o něm věděl?“ zeptal se poručík.

„Věděl… Vím o většině věcí, které se týkají Boldišových. Jelin otec, pan Nagy, je můj dobrý známý. On je trochu neurotik, často za mnou dochází, mám dobré zdroje účinných léků. Pan Nagy umí být vděčný. Že mu záleží na dcerách, to jistě chápete, a mně poví všechno. Tak jsem se dověděl i o tom dopisu.“

„Podle vás je tedy pan Nagy do případu zasvěcený?“

„To ne, to jsem neřekl. O dopisu ale věděl. On si možná myslí, že Vanda napsal Jele z důvodů takříkajíc intimních. Neví, co v dopise bylo, ani se o to, co já vím, nikdy nezajímal. Věděl však, že Jozef dopis ženě často předhazoval. Nehovoříval o ničem konkrétním, jenom že s Milošem jsou pořád ve styku, že jí ten člověk píše dopisy… Já ten dopis spálím a bude pokoj, řekl jednou pan Nagy, když si stěžoval, jak mu mladí pijou krev, jak mu ztrpčují život svými neustálými problémy.“

„V pořádku, pane doktore. Ale to, co nám tu vykládáte, nevysvětluje vaše motivy… Nechápu, proč jste měl zájem na tom, aby se dopis nezachoval… Prostě aby zmizel…“

„Já přece neměl zájem, aby dopis zmizel. Naopak, chtěl jsem, aby se neztratil.“

„A proto jste ho vzal a schoval u sebe… A navíc jste ještě riskoval, že budete obviněn z násilného vniknutí do cizího objektu.“

„Proto…“

„Pane doktore, prosím vás! Nepodceňujte nás tak moc. Kdybyste ten dopis chtěl zachránit, nejjednodušší bylo zanést ho na správu. Tím byste byl pomohl nám i paní Boldišové.“

„To máte pravdu,“ kajícně doznal doktor Deržo.

„Tak proč jste jednal jinak?“

„No proč… Ono je to složitější, soudruzi.“

Doktor Deržo naráz vypil hořčičnou sklenku vína.

„Když ona Jela nechtěla… Ona vůbec nechtěla, abych do případu zasahoval. Tvrdila, že se všechno vyřeší samo, že osudu se nemá pomáhat.“

Poručíka lékařovy řečičky evidentně popouzely (mne ostatně také) a podle toho také zareagoval:

„Víte co, pane doktore?! Mně se spíš zdá, že vy dva, paní Boldišová a vy, jste počítali s tím, že když dopis zmizí, všechno padne na Vandovu hlavu… On byl majitelem vozu, on má řidičské oprávnění…“

„A to zas prosím ne!“ ohradil se lékař. „S tím jsme přece nemohli počítat! Jestli jsme s něčím počítali, tak s tím, že výsledky vaší práce, soudruzi, nám přinesou úlevu.“

„Vám?“ zamračil se poručík. „Tomu nerozumím.“

„To je jednoduché,“ pousmál se doktor Deržo. „Patrně vám neušlo, že můj vztah k Jele Boldišové je hlubší, podstatně hlubší než pouhý zájem o ženu bývalého kamaráda… Vám to, soudruzi, teď už můžu, ba vlastně musím říct, abyste mně konečně uvěřili… Když Jožka umřel, viděl jsem, že Jela bude potřebovat pomoc… A já doma taky nemám ustláno na růžích. Žena s dětmi chtěly odejít… Odejdu já a všechno se vyřeší.“

„Vy se rozvádíte?“ Zpráva nás oba překvapila.

„Už je to tak, soudruzi! Časy se mění. Pan Nagy, Jelin otec, si se mnou rozumí a Jela taky není proti. Moje žena bude šťastná, že se zbaví lidské trosky, a já najdu smysl života. Jestli vám to zní moc pateticky, promiňte, ale já se velkých slov nebojím. Zažil jsem dost bídných situací, můžu si pro změnu dovolit patetičnost… Až se všechno srovná, ožením se s Jelou Boldišovou. Nemyslete si, že z nějaké romantiky. Bude to svatba z rozumu. Sňatek z nezbytí, ale ne z vypočítavosti. Vilu nechám dětem a ženě, pochopitelně s podmínkou, že si sem nepřivede nějakého šamstra. Jestli chce milence, ať si jde do činžáku. Tenhle dům jsem postavil pro děti. A postavil jsem ho já! Z peněz, které jsem zdědil. Dokud bude žena pečovat o děti, ať si tady bydlí…“

„A paní Boldišová? Promiňte, ale dosud jsme měli dojem, že vás nesnáší.“

Doktor Deržo se znovu usmál. Spokojeně, vyrovnaně, málem blaženě. Na tváři se mu na okamžik rozprostřel vítězný výraz.

„Zdání klame, soudruzi. Jela je sice zvláštní žena, ale ani ona nemůže žít bez záštity… A já se znovu dostávám do kursu. Potrápili mě, pokořili, dali mně do dna vypít kalich hořkosti, ale protože jsem se v rámci svých možností zachoval jako charakter, asi zas půjdu nahoru. Přestal jsem pít, chovám se loajálně, neběduju, že mně bylo ukřivděno, mám dobrou pozici. Primář ze mě sice už nebude, ale ani funkce zástupce není k zahození. A třeba mě jmenují správcem nemocnice. Ponechám si malou klientelu, několik ordinačních hodin týdně, a vedle toho se budu věnovat nemocničnímu hospodářství. Na to já mám buňky.“

Seděli jsme skleslí, zaskočení výronem lékařovy upřímnosti (ale byla to skutečně upřímnost?). Co všechno člověk nezažije při vyšetřování dopravní nehody! To snad ani není možné! Strpěl jsem poručíkův vyčítavý pohled, vystál jsem jej, protože jsem viděl, že kromě výčitky prozrazují jeho oči zájem, zájem a myslím, že i přání proniknout k těm figurkám, k těm podivným postavám, které i na naší šachovnici hrály svou vlastní hru.

Doktor Deržo se jako doma (byl přece doma!) pohodlně rozvalil na bytelné dřevěné lavici, na lavici vyrobené z tvrdého dřeva, možná dubového, ale spíš akátového – v jeho vinném sklípku to vonělo spíš po akátu, nasládlá akátová vůně prostupovala těžkým omamným vzduchem sklepa. Ten rezavý a pihatý mužík byl čím dál sebevědomější. Jednu ruku přehodil přes vyřezávané opěradlo lavice, přes hrubou fošnu s vyřezávanými srdíčky, druhou sáhl po sklenici a vybídl nás, abychom se také napili.

„Až vám, soudruzi, závidím,“ rozpovídal se lékař. A bylo vidět, že z něho spadla veškerá tíha, že se duševně vzchopil, stával se pánem situace, uvelebil se ve své neochvějné sebejistotě a chtělo se mu povídat. Věděl, že ho vyslechneme; dokud nemáme v rukou Vandův dopis, jsme bezmocní, dokonce ani proti němu nic nezmůžeme. Připadalo mi to jako dryáčnické jarmareční vydírání, ale protože poručík mlčel a byl ochoten poslouchat, neozval jsem se ani já.

„Vy dnes případ uzavřete, uděláte tečku a věc pro vás bude vyřešená. Promiňte mně tu upřímnost, je to zjednodušený přístup – ale vlastně záviděníhodný. Život je poněkud jiný, život je klikatější, složitější. Já jako lékař, to mi věřte, poznal mnoho lidí a vím, že ani jeden nebyl takový, jak jsem ho napoprvé ohodnotil. V každém člověku je skryto kus dobra i kus zla a záleží na ostatních lidech, co se v člověku ozve, co převáží. Nadarmo se neříká: příležitost dělá zloděje. Nemyslete si, že ze sebe dělám rozumbradu. To, co říkám, vyplývá přesně z toho, co jsme právě prožili a co ještě prožíváme. Za chvíli mě požádáte, abych vám vydal dopis, který usvědčí Miloše Vandu, a já vám ho rád dám. Vy případ uzavřete a já budu dál žít s problémem, který vy založíte do archívu. Pro mě totiž tenhle případ už nikdy neskončí. Tak je to, soudruzi! Můj život je spojený se životem Jely Boldišové a její život se zas do určité míry odvíjí od života Miloše Vandy… Cítíte tu spletitost? Ten propletenec? Rozmotat ho, nebo se tvářit, že nic nevidím, že jsem slepý, že mně je všechno jedno a žiju, jak se dá? Abyste mně rozuměli: neobhajuju zločin ani lidi, kteří se zachovali zbaběle a nečestně. Pouze se pokouším vysvětlit, že žít, poctivě žít je zpravidla těžší, než si někdy myslíme.“

Naše debata u doktora Derža skončila až za svítání. Nebylo to marné posezení. Rozhodně bylo užitečnější než strohý výslech. Deržo. Člověk. Myslící a cítící tvor. Láska a neštěstí a budoucnost…

Dopis od Miloše Vandy nebyl ničím výjimečný. Zklamal mě, přestože jsem samozřejmě od toho muže nečekal žádné velké výplody ducha. Jaký člověk ten dopis napsal, takový byl. Suché formulace o stavu věci, o tom, že auto „pohřbil v řece“, obětoval ho, nikdo nic nezpozoroval, jestli Jela otevře pusu, odskáče si to, jedou v tom spolu, Jozef je kretén a slaboch, Soňa bude mlčet… To dopis obsahoval. A jako přívažek citový výlev, že proklíná okamžik, kdy se přichomýtl k té jejich prokleté nagyovské famílii. Ani slovo lítosti. Ten člověk si snad ani neuvědomoval, co se stalo, co provedl, co způsobil. Myslel jen a jen na sebe, nic člověčího v něm nebylo, nic lidského se v něm neozvalo. Takoví lidé zpravidla nahánějí strach, hrůzu, děs, a já se nedivím, že ty dvě ženy mlčely, že Boldiše výčitky (opravdu výčitky?) dohnaly k totálnímu alkoholismu, že volil raději pití než přiznání, než cestu na Bezpečnost. Měl na mysli Jelu, nechtěl jí ublížit, nechtěl, aby u soudu stála vedle Vandy, a zničil se. Mohlo tomu tak být. Mohlo tomu být tak, ale také úplně jinak… Kdo dneska řekne pravdu, kdo se jí dopátrá?

V jednom se Deržo nemýlil: my případ uzavřeme v souladu s literou zákona, soud vysloví tresty, bude nekompromisní, spravedlivý, a život půjde svými klikatými cestičkami dál. Bolest v duši ovšem nevyléčí žádná spravedlnost, bolest v duši si může vyléčit jen člověk sám za pomoci jiného člověka, pokud ovšem nalezne takového, s nímž si bude rozumět. Deržo možná opravdu chce zaštítit obnaženou tvář Jelina života a ona zřejmě byla ochotna přijmout jeho záštitu. Ale nepomyslel na to, že se svým počínáním sám stává zranitelným, že by mohl být stíhán za skrývání důležitého dokumentu… A nyní, dnes večer, dnes v noci mluví a mluví jedině proto, aby se zbavil pocitu viny. Poslouchali jsme ho, a nevěřili jsme mu. Nebo: věřili jsme mu, ale jen zčásti. Naše profese nás nutí k tomu, abychom nevěřili, abychom byli nastraženi. V jistém smyslu je to logické, jde o pochopitelnou profesionální deformaci. Jak jinak se při své práci, při jednání s lidmi, s nimiž přicházíme do styku, dovíme, kdo si co myslí, čím jsou dány, motivovány, podmíněny jeho činy, činy těch, kteří se tváří jako nebožáci, a přitom jsou to obvykle všemi mastmi mazaní vykukové?! Nedovídáme se to a z toho, jedině z toho plyne ona nedůvěra. Nežije se s tímhle vědomím snadno. Líp je těm, kteří vykonávají své povolání bez vnitřní účasti. Na to je ovšem zapotřebí mít povahu. Musí se to umět. Já to neumím.

27

Byl jsem pozván na správu. Na vyhodnocovačku, jak mi řekl Milan Komlóš, vědomě zlehčující význam shromáždění, jehož jsem se měl zúčastnit. Nepočítal jsem s tím, že by mi kamarád chtěl vyslovit uznání, a tím víc mě majorova slova hřála – i když na druhé straně musím říct, že po uznání bůhvíjak neprahnu, že bych se bez něho klidně obešel, což vy ostatně o mně přece víte. Nu ale, když se chválí, tak proč se vzpěčovat, proč rozlaďovat lidi, kteří to s vámi myslí dobře a drží vám palce? Naštěstí major zná hodnotu slov a zbytečně jimi neplýtval. Řekl jen to nejpodstatnější. Nejpozorněji mu naslouchal poručík Vrána. Jistě ne proto, že by také čekal na pochvalu… Byl jsem si jist, že právě on vnukl náčelníkovi myšlenku, aby mně trochu podkouřil. Náčelník ve svém proslovu neopomněl ani výchovný moment, apeloval na mladé příslušníky, aby si brali příklad z lidí, jako jsem já. Nemyslím si ale, že v tomhle směru sklidil ohlas. Mladí totiž začnou tato slova chápat a brát je vážně, až když se sami stanou „ostřílenými harcovníky“.

Když shromáždění skončilo, major mě pozval k sobě do kanceláře. Chvíli jsme poseděli u kávy, pak dal náčelník poručíkovi „rozkaz“, aby přinesl dárek, jímž se mi „správa chce odvděčit za nezištnou pomoc“, kterou jsem poskytl při vyšetřování. Musel jsem se usmát - jakoupak pomoc jsem já poskytl? Vzápětí jsem si ovšem uvědomil, že se všechno, každé slovo nesmí brát vážně, a dále: všiml jsem si, že v košíku, který poručík postavil na stůl, se něco protáhlo a zavrtělo, a hned mi bylo jasné, že se mi moji zlatí kamarádi ze samé vděčnosti poohlédli po nové práci: budu se muset starat o psa (asi abych náhodou neměl čas na případné další vyšetřování). A tak se o svého rotvajlera starám dodnes. Snášíme se, prokazujeme si vzájemné služby, tedy zvlášť pes je pro mě příkladným pomocníkem, mám dojem, že jsem stoupl i v očích vesničanů, ty tam jsou úsměšky, jimiž mě zpočátku častovali. Někteří, ti s bujnější fantazií, se domnívají, že jsem dál ve službách Bezpečnosti. Nikomu to nevymlouvám, ať si myslí, co chtějí. Já dělám nočního hlídače v družstvu. Předseda Džapalík mě zlanařil, nabídl mi slušný plat a naturálie, takže si mohu chovat víc drůbeže, kachny, slepice, krůty. V poslední době – když už jsem zabrousil do svého soukromí – jsem zjistil, že ani společnost družstevní účetní Františky Belovičové mi není nepříjemná. Je to milá osoba, a myslím, že také potřebuje něco jako záštitu.

Nu a případ? Když jsme se s náčelníkem rozloučili, poručík Vrána mě vyprovodil z budovy. Zašli jsme do bufetu, kde jsme každý jednou poseděli s Jelou Boldišovou. Třeba tam teď zrovna sedí s Deržem, napadlo mě. Ale ne!

„Ta paní může být ráda, že nepřišla za mříže,“ řekl jsem.

Poručík mlčel. A já se odhodlal k otázce, která mě pronásledovala od samého začátku.

„Jedna věc by mě moc zajímala,“ nadhodil jsem. „Přišel jsi tehdy za mnou, že něco tušíš… Neříkám, intuice může být plodná, jenže ty nejsi typ, který jen tak dá na pocity nebo tušení… Mohl bys mi říct, co tě vedlo k tomu, aby ses začal zajímat o Jelu Boldišovou? Doufám, že mi nebudeš opakovat povídačky o láhvi borovičky, o neshodách u nich doma… Na tom jsi přece stavět nemohl.“

„Jasně, otče,“ odpověděl poručík. „Jsem profík a nějaký amatérismus jsem si nemohl dovolit. Dokonce ani pod tvým jménem.“

Z kufříku vyndal kazetový magnetofon – měl ho s sebou kvůli mně? – a zmáčkl knoflík. „Bezpečnost?“ ozval se ženský hlas. „Chci učinit oznámení. Před měsícem umřel inženýr Boldiš, občan vašeho města. Nic jste v té věci nepodnikli, a měli byste! Jednou by se mohlo ukázat, že šlo o vraždu. Nevěříte? Zeptejte se paní Boldišové, co namíchala svému manželovi do pití…“

„Tak to bylo, otče,“ řekl poručík Vrána, „a já to musel brát vážně.“

Líbilo se mi, že neřekl: naletěl jsem. A také jsem si všiml, že i neznámá z magnetofonu usuzovala na otravu. Je to marné, stereotypnost lidského myšlení bývá otřesná.

„A ten hlas… Nikoho ti nepřipomíná?“ zeptal jsem se. „Nepřipomíná,“ řekl poručík. „Ověřil jsem si, že volala z budky. Mělo mě napadnout, že jde o legraci.“

„To se mi nezdá,“ řekl jsem. „Patrně to žádná legrácka nebyla. Možná se někdo chtěl pomstít Jele Boldišové. Třeba Mária Forgáčová. Možná si někdo někoho najal…“

„Otče, přestaň!“ přerušil mě poručík. „Už s tím nechci nic mít. Absolutně nic. Případ Boldiš pro mě definitivně skončil.“

„Nech na hlavě,“ řekl jsem. „Nebýt tvé iniciativy, kmenický případ možná dodnes není vyřešený.“

„Ale je,“ usmál se poručík. „Ty bys ho byl dořešil i beze mě. Vždyť ty si nedáš chvíli pokoj. Co si jednou vezmeš do hlavy, to dovedeš do konce. Jenom nechápu, jak to, že máš tak dobrý policajtský nos?!“

„Ale co by!“ krotil jsem ho. „Nikdy nic není stoprocentní, stoprocentně jisté. O věcech se prostě musí přemýšlet, a nejen osm hodin denně. Naše práce nezná pracovní dobu. Proto je taky tak vyčerpávající – a vzrušující… Jako teď… Něco se nám podařilo, neodvážil bych se ale tvrdit, že všechno. Toho, co jsme nevyřešili, co jsme vyřešit nemohli, je víc. Doktor Deržo, který nás tak snaživě poučoval, neměl zdaleka pravdu. Pro nás… pro mě případ neskončil v okamžiku, kdy jsme ho uzavřeli, ani u soudu ne. I pro mě bude mít své pokračování. I mě poznamenal.“

Poručík byl v dobré míře a řekl bych, že měl ze mne švandu. „Otče, já ti nerozumím,“ prohodil rozmarně. „Snad se o tebe nepokouší splín? Neblázni! Pochutnej si na kafíčku! Nebo myslíš, že tenkrát, když tady pracovala Bözsika Nagyová, se vařilo lepší?“

„Tehdy nebylo kafe z čeho vařit,“ uzemnil jsem ho, „a žádný splín se o mě nepokouší. Připouštím si obavy z reality, která se formuje podle vlastních zákonitostí, a nám při jejím poznávání pomáhá jedině fantazie; detaily a podrobnosti ze zákulisí se obvykle nedovíme. Řeknu ti to jinak. Ty jsi na podnět nějakého anonymního telefonátu začal pátrat po vraždě. Začal jsi podezírat paní Boldišovou. Vidíš, ale ani tě nenapadlo, dokonce ani po první návštěvě u mě, kdy jsem ti ukázal ony fotografie, že ten, kdo tě nainfikoval podezřením, možná věděl, že Boldišová byla u té automobilové nehody, a chtěl na ni tímhle způsobem upozornit. Ji chtěl udat a s námi si pohrát, vyzkoušet nás, jak rychle si s věcí poradíme. A jsou tu další neznámé… Dnes, když uvažuju o Deržovi a Boldišové, o všem kolem těch dvou, se obávám, že jsme nepřišli věci na kloub. Co víme o doktoru Deržovi? A co o Boldišové? Co když Jozefu Boldišovi pomohl na onen svět právě doktor Deržo? To tě nenapadlo? A vidíš, mě ano. Já na to pomyslel. Vezměme například Vandův dopis. To, že ho ten člověk napsal, byla hrubá chyba. Boldišová ale jednala stejně nedůsledně, když dopis nezničila. Manžel jí ho vzal, prosím, to je vysvětlení, proč se psaní zachovalo. Pan choť jím chtěl držet paní choť v šachu. A dál: byl ten dopis vůbec ukrytý v chalupě na vinici? Nebo měla tahle varianta posloužit ke krytí doktora Derža? Lékař přece mohl dopis získat i tak, že Jozefa odstranil z cesty, a v tom případě by bylo zbytečné ukrývat dopis v baráku. A ještě je tu něco: nenapadlo tě, jestli otcem druhé dcery Jely Boldišové není sám doktor Deržo, když se k ní najednou hlásí jako záštita a dokonce se kvůli ní rozvádí? Zajisté, tohle už s podstatou případu nesouvisí, ale poukazuje to na jednu prostou pravdu: ten nejdokonalejší zákon v lecčems pokulhává za lidskou vynalézavostí, a člověk udělá všechno, když jde o jeho zájmy. A my se jednou provždy musíme smířit s vědomím, že se možná zrovna teď někdo někde směje, jak na nás vyzrál.“

„A nevyzrál?“ zeptal se poručík, spíš aby něco řekl, než že by ho to zajímalo.

„Myslím, že ne,“ řekl jsem. „A pokud se nám někdo vysmívá, jestli si mne ruce, jak na nás vyzrál, je to asi moc nešťastný člověk, který by potřeboval, aby se mu pomohlo.“

„Jenže my nejsme dobročinný spolek,“ chabě zaprotestoval poručík. „My jsme Bezpečnost.“

„Ale taky pomáháme lidem. Kdybychom jim nepomáhali, asi bychom byli zbyteční, nemyslíš?“

„Otče, s tebou začíná být těžká řeč,“ v žertu řekl poručík. „Obávám se, že začínáš filozofovat. Sláva ti stoupla do hlavy. Ale já ti odpouštím, protože jsi skvělý člověk, a byl jsem rád, že jsem s tebou mohl pracovat. Jsi fakt báječný partner. Když je zapotřebí, umíš člověku šlapat na paty… Ale nenudil jsem se s tebou ani minutu.“

Asi jsem mu měl říct, že mně se s ním pracovalo taky dobře. Neřekl jsem to. Co si budeme vysekávat komplimenty?! Zaplatil jsem. Venku, uprostřed našeho malého náměstí, kam se slétají holubi a vrabci a sezobávají zbytky rohlíků, jsme si podali ruce.

Byl klidný podzimní den.

„Otče, ještě něco bys měl vědět,“ řekl poručík dřív, než jsme se rozešli. „Pamatuješ na to odpoledne, kdy jsme byli poprvé u doktora Derža? Cestou od něho jsi nějak ztratil náladu a domáhal ses vysvětlení, proč jsem se pustil do tohohle vyšetřování a z čeho vycházím… Teď už víš, že podnětem k němu byl telefonát. Chci ti ale ještě říct, že moje, jak ses domníval, tajnůstkářství bylo na přání náčelníka. To on mi navrhl, abych za tebou zajel a požádal tě o spolupráci. Chápeš, nemohl jsem ti to takhle otevřeně říct už tehdy… Chtěli jsme, aby ses rozhodl sám.“

„Takže jste oba hráli divadýlko…“ zaznamenal jsem ne zrovna lichotivou skutečnost. Zavánělo to dobročinností, a tu já nemám rád.

„Jenom částečně,“ opravil mě poručík. „Náčelník tě uznává a jde mu o to, abys neseděl doma s rukama v klíně, aby ses dostal mezi lidi… Podle něho bys nám ještě mohl být užitečný. Náčelník si cení zvlášť tvých kombinačních schopností, já si zas myslím, že tvoje přednosti jsou v tom, že věci zbytečně nekomplikuješ, máš trpělivost a vyznáš se v lidech, neměříš je podle jednoho metru.“

Byl příjemný podzimní den, poručík se rozpovídal, neslušelo se, abych mlčel, ještě by se mohl domnívat, že se s ním nechci bavit.

„Všechno, co se mi snažíš namluvit, je moc hezké,“ řekl jsem. „Každého potěší, když slyší, že ho lidi uznávají, že jim na něm záleží, řekni mi ale jedno: když vám na mně tak záleželo, proč to divadýlko? Napovídals mi toho, z Jely Boldišové jsi neváhal udělat vražedkyni, předstíral jsi, že ti nedává pokoj ztracená láhev borovičky, vylíčils mi historku s opilým cizincem, pokoušel ses mě svést k podezření, že rozkrádači umělých hnojiv nebo ti lidé, co jezdili na jatky kupovat nekvalitní maso, získali paní Boldišovou za spojenkyni, za společnici proti jejímu vlastnímu manželovi, to všechno ses mně snažil namluvit – a já ti, světe, div se, málem uvěřil! Asi mě to moc nectí, ale uvěřil jsem ti. V životě se přece může stát všelico, že ano? A lidi dokážou být nejvynalézavější, když se octnou v úzkých. Pro svou obranu dokážou udělat kdeco… No nic, beru to s humorem. A jsem ti vděčný. Za smysl pro humor i za divadýlko. Výsledků jsme dosáhli, pomohli jsme dobré věci, provedli jsme užitečný skutek, a to je nejdůležitější. Soudím, že nic není v téhle chvíli tak důležité, jako to, že jsme pomohli spravedlnosti. Asi jsme postupovali netradičně, občas jsme nevěděli kudy kam, ale výsledek přese všechno je. A já jsem vám vděčný, náčelníkovi a tobě, i když jsem ti měl trochu za zlé, že jsi mi jedno neřekl: nesvěřil ses, že k vám na správu přišel doktor Deržo a pověděl vám, že paní Jela Boldišová chce vypovídat o kmenickém případu. Podstatný fakt jsi mi zamlčel… Ale to je v pořádku… Nejspíš to už nepatří do mé amatérské kompetence… Jiný na mém místě by se možná zlobil, cítil se uražený, dotčený…“

„Ale ty se nezlobíš, viď?“ uličnicky se zasmál poručík, „ty víš, že to tak muselo být. Kromě toho, když už jsme v tom vyrovnávání účtů, ty sis ze mě taky dělal šprťouchlata. Sotva jsi uslyšel o borovičce, hned jsi začal s chvojkou klášterskou a hlava nehlava jsi do mě hustil ta svá bylinkářská moudra a chtěl jsi, abych tě bral vážně. Dneska, v době elektroniky a geniálních technických vynálezů, otrávit někoho bylinkami!“

„Pardon, příteli!“ okamžitě jsem se ohradil. „To s těmi bylinkami nebyl tak pustý nesmysl. Jen si sebekriticky přiznej, že chvojka klášterská hrála do karet i tobě! Jo, vitriol, ten se už nenosí, sám víš, že ten použít by bylo prakticky nemožné.“

„Nu ano, v podstatě máš, otče, pravdu,“ řekl poručík. „Borovička s několika kapkami silice chvojky klášterské, to zní i nyní docela věrohodně… Byla tu ovšem jiná věc, mnohem podstatnější, za kterou zas já musím poděkovat tobě – když už mluvíme o detailech –, ta tvoje fotografie z Luhačovic. Byla to sice obrovská náhoda, ale nevím, jak bychom se bez ní obešli. Bez té fotografie bychom se nehnuli z místa. Pravděpodobně by nás ani nenapadlo, abychom se orientovali tím směrem…“

„Ta fotka vyšetřování pouze urychlila,“ úmyslně jsem zlehčil svůj přínos k vyřešení případu. „Sám víš, že paní Boldišová by se byla přiznala. Prostě už nevydržela s nervy. Mimochodem, všiml sis, že při soudním přelíčení spolu sestry nepromluvily?“

„Jsem rád, že to konečně máme za sebou. Není nic příjemného být svědkem, jak lhostejní dokážou být lidi k vlastním osudům. A že docházejí k rozumu, až když je pozdě. Myslím, že je to případ i těch dvou dam. Přinejmenším alespoň jedné z nich. Rozhodně doufám, že takový případ nás už nečeká.“

„My dva, soudruhu poručíku,“ řekl jsem, „už nebudeme řešit žádný případ. Definitivně jsem se rozhodl, že se budu věnovat bylinkám. Ty mě zaměstnají po celý rok… Leda že by se znovu vyskytl nějaký superextrapřípad, opředený záhadami, náhodami, dohady a nepodloženými podezřeními…“

Poručík postřehl, že si z něho utahuju, ale neurazil se. Proč by taky?! Velice rozumně řekl:

„To ne, otče. Takové případy přece nejsou.“

A to byla vlastně tečka za naším případem.

Úmyslně říkám za naším, protože můj případ onou tečkou neskončil. Řekl bych, že spíš naopak. Nyní, když už jsem věděl téměř vše, musel jsem myslet na to, že kdyby se mnou moji kamarádi od samého začátku hráli s odkrytými kartami, patrně bych se vyhnul mnoha zbytečným úvahám a pochybnostem. Oni si však řekli: naskytla se šance, vytvoříme našemu Jakubovi prostor pro několik dnů aktivního života. Nezazlíval jsem jim to, a ostatně mi to ani nebylo proti mysli, takže v podstatě měli pravdu. Asi mě znají líp než já sám sebe. Kdysi, když jsem se zabýval případem Beňa Krče, mně jistý mládeneček vyčítal, že jsem se do pátrání vložil jenom proto, že šlo o mého bývalého kamaráda, a že jsem tím vlastně zasadil úder pod pás vlastní morálce. Nepochopil, že není rozhodující, proč se pouštíme do akce, že podstatný je skutek. Čin! Já už totiž, na rozdíl od onoho mládenečka, nevěřím na hrdiny, kteří se do akce hrnou z uvědomělosti. Z takříkajíc papírové uvědomělosti. Podle mého přesvědčení za vším, co člověk dělá, je nebo by mělo být alespoň něco úvah, přemítání a snad i těch pochybností. Často přece musíme udělat i to, do čeho se nám nechce, to ale ještě neznamená, že náš čin je méně hodnotný. Člověk si může získat uznání i tím, že je-li třeba, dokáže se přemoci, dokáže si rozkázat, přinutit se k užitečnému činu, projevit obětavost. A čím hlouběji se při tom ponořuje do sebe, tím je jeho skutek hodnotnější. A do sebe, do své duše se přece ponořujeme i poznáváním jiných lidí. Čím víc se jim umíme přiblížit, tím širší je náš vlastní lidský obzor…

Případ jsme uzavřeli a já se vracel domů. Autobusem, jako obvykle. Vracel jsem se ke svým bylinkám, i když, přátelé, vím, že ani jimi nelze vyléčit všechno.

Román Petra Andrušky Noční jízda byl oceněn v literární soutěži, vyhlášené federálním ministerstvem vnitra ve spolupráci se Svazem československých spisovatelů, Svazem českých spisovatelů a Svazem slovenských spisovatelů u příležitosti 40. výročí vzniku Sboru národní bezpečnosti.