Eduard Fiker

Ochránce nebohých

1

To, co rozhodovalo o pohnutém osudu Lona Garalda, leželo na dosah ruky a muselo být vyřešeno v nejbližším okamžiku. Readrom byl ještě klidný, rána z děla ještě nezahřměla. Musel to udělat, dokud nervy byly pevné a ruka se netřásla.

Lon Garald ležel na břiše mezi obilím a snažil se ztišit těžký dech, rozbouřený divokým útěkem. Vzdálenost mezi polem a okrajem lesa nebylo možno překonat jinak. Trestanecký oblek z bílé pytloviny se nepříjemně odrážel od syté zeleně trávy. Mezi žlutým obilím bylo bezpečněji. A Lon Garald ležel nejen proto, aby si odpočinul, nýbrž i proto, aby ve svém zločineckém mozku pořádně rozvážil onen rozhodující okamžik.

Krajina za ním stoupala mírně ale nepřetržitě k dalekým horám. Čtyři míle vzadu se černala tvrz Readrom se čtyřmi věžemi. A Lon Garald věděl, že na každé z nich stojí tvrdý muž s krátkou karabinou v ruce. Vlevo od tvrze svítily ve slunci žulové lomy, hemžící se trestanci, zalitými potem a zdvihajícími pomalu své motyky a krumpáče. Lon Garald byl rozhodnut, že se tam nikdy nevrátí, třebaže měl s pány z Central Criminal Courtu doživotní vnucenou smlouvu. Odpracoval si patnáct let s neustálou myšlenkou na útěk. Nyní tam nahoře ležel jeho dozorce, mozek mu vytékal z hlavy a zkrvavený krumpáč Lona Garalda ležel vedle něho. Karabina se skutálela po svahu, což Lona Garalda velice mrzelo. Špičatý kámen byl ubohou zbraní proti nabité opakovačce.

Lon Garald unikl nepochopitelným zázrakem. Jakmile však najdou muže s rozbitou lebkou, vyhlásí poplach, z tvrze se vyvalí obláček bílého dýmu, za minutu druhý, a za deset minut jich bude deset. Smečky slídilů se smrtícími puškami a dalekohledy prohrabou každé křoví. Pustí psy. Proti tomu bude Lon Garald bezmocný.

Ale nyní byl ještě mrtvý klid a takové ticho, že bylo možno slyšet vzdálený hluk práce v lomu. Lon Garald krčil hlavu mezi ramena v očekávání dělové rány. Před ním se jako bílá stuha táhla zaprášená silnice, a kolem ní jen louky a jeteliště. Tam všude mohlo oko ozbrojené dalekohledem dohlédnout. A v obilí nevelikého pole Lon Garald také nemohl dlouho zůstat.

Jeho šance však ležela před ním. Šest… osm, nejvýš deset yardů, z jeho místa se vzdálenost nedala spolehlivě odhadnout. Na silnici stál velký automobil, třísedadlový roadster, s odklopenou střechou. Jediný muž… Lon Garald jich víc neviděl… seděl klidně na zemi zády k němu, a pokuřoval cigaretu. Voněla svádivě. Lon Garald nekouřil celých patnáct let.

Řídit takový vůz bylo jistě pro lidi Garaldova druhu obtížné. Před patnácti lety jezdily úplně jiné vozy a o nových technických vymoženostech se na Readromu neinformovalo. V době své slávy řídil Lon Garald mnoho vozů a zabil mnoho lidí. Zabít bylo snadnější než spustit motor. Muž na zemi měl sice na hlavě čepici, ta však Lona Garalda neznepokojovala. Musí se jen trochu víc rozmáchnout.

Počal se plížit. Obilí slabounce šustilo, ale ne víc, než když lehce fouká vítr. Horší byl Garaldův dech, který se v jeho mohutných prsou ještě neuklidnil. Lon Garald však nesměl dál čekat, protože dělová rána mohla zahřmět každým okamžikem.

O automobilu a muži byl Lon Garald přesvědčen, že mu ho poslala Štěstěna. Nepodaří-li se mu spustit motor, zavleče mrtvolu do žita a odtáhne vůz padesát kroků dál. Převleče se do cizincových šatů, na oholenou hlavu si narazí jeho čepici a půjde nazdařbůh po silnici, připraven předstírat, že hledá mechanika.

Vystrčil hlavu z obilí. Kdyby ho byl cizinec nyní spatřil, byl by jistě ochromen hrůzou. Garaldova tvář se vždycky podobala tváři zvířete, nyní však byla ještě znetvořena napětím a strachem o výsledek. Neobvykle silná, hranatá spodní čelist vysunutá kupředu, široká ústa odkrývající řadu silných zubů, schopných bez obtíží zakousnout vlka. Potměšilé malé oči bez obočí a řas se leskly vraždou. Až k pasu rozhalená blůza odkrývala mohutná, hustě zarostlá prsa. Lon Garald nápadně připomínal gorilu a v tomto okamžiku mohl spolehlivě omráčit pouhým svým zjevem. Zaměstnání vraha a surového lupiče měl bezpečně napsáno na nízkém čele.

Vztyčil se tiše na kolena, zatajuje dech. Mouchy bzučely a sedaly na jeho upocený obličej. Neodháněl je, ani se ne pohnul. Muž stále klidně seděl a modrý proužek kouře z jeho cigarety stoupal přímo vzhůru.

Jediná obtíž byla trefit správně hrotem kamene, aby nesklouzl a zabořil se přímo do mozku. Lon Garald jen nerad zasazoval ránu podruhé. Stávalo se to ostatně málokdy. Lon Garald byl obratný, svou práci dělal pořádně, a když byl hotov, rozlil se v jeho gorilích prsou pocit dokonalé spokojenosti. Patnáctiletá přestávka v praxi znamenala ovšem mnoho, a proto Lon Garald měřil vzdálenost pečlivě. Bylo třeba, aby vše proběhlo stejně bezvadně jako nahoře v lomu.

Pohled na horkou krev byl pro Lona Garalda nádherným požitkem. Nikdy však ještě nevraždil kamenem. Stále více zaujat představou brzkého činu, zapomněl na ránu z děla a pomalu zavíral ústa. Lon Garald vždycky zavřel ústa, když se chystal zabít. Jeho londýnští přátelé se na to pamatovali dodnes, protože Lon Garald rád řešíval tímto způsobem i své osobní spory. V Bethnal, Stepney, Shoredith a jiných úctyhodných čtvrtích. Klenotníci nebyli jeho jedinými oběťmi.

Když Lon Garald zavřel široká ústa, do provedení zločinu chybělo obvykle sotva několik vteřin. Muž před ním zcela jistě nic netušil, přece však zachránil svůj život. Zda úmyslně či pouhou náhodou, nemohl Lon Garald nikdy potom rozřešit. Nepatrná věc, kterou cizinec držel nenuceně v ruce, škrtla tlustou čarou Garaldův rozpočet. Oharek cigarety byl vržen nedbalým pohybem za cizincova záda rovnou do Garaldovy tváře. Ruka s kamenem byla zdvižena. Byla by snad i dopadla, kdyby se oharek prokletou náhodou nepřilepil na propocené strniště Garaldových vousů. Ale takto se situace vmžiku obrátila.

Lon Garald smetl oharek levou rukou, suchá stébla ostře zapraskala a cizinec seskočil do mělkého příkopu. Pak ruka s kamenem klesla, ale jiná se zdvihla. Třímala belgickou automatickou pistoli, která zamířila na Garaldovu strnulou tvář. A Garaldova šance byla ztracena.

Nebyl-li Lon Garald zvyklý při své práci mluvit, nebyl tomu patrně zvyklý ani cizinec. Bylo ticho a bylo jisté, že pochopili správně jeden druhého. Muž, pod jehož světlým pláštěm vyhlédal bezvadný sportovní oblek, byl možná obyčejný výletník, jak se Lon Garald domníval, nebo prostě cestující, odpočívající trochu na mezi. Ale rozhodně to byl duchapřítomný muž. Jeho obličej nejevil úlek ani překvapení. Jen tvrdost a nebojácnost. Měl jemné chřípí, které se trochu chvělo jako chřípí ušlechtilého koně. Ačkoli vypadal poměrně mladě, měl v opálené tváři dvě hluboké vrásky od kořene nosu ke koutkům úst. Oči pronikavé a bystré. A pokud jde o pohotovost, podal Lonu Garaldovi dostatečný důkaz. Neměl možná tak drtící sílu jako Lon Garald, ale byl jistě mnohem obratnější.

A Lon Garald, kterého v první chvíli napadlo vrhnout se proti němu i proti jeho pistoli, vylezl z obilí, usedl na mez a otevřel opět svá velká ústa. Zvíře vycítí, čeho se může odvážit a čeho nikoli, a Lon Garald byl téměř zvířetem. Narazil zde na něco, co nemohl jen tak lehce odstranit z cesty, a rozpoznal to okamžitě.

Kolem bylo ticho, klid. Bzučící hmyz. Letící pták. Ale jinak nic, ani človíčka v dohledu. Lon Garald zahodil kámen za sebe. Třel si spálené místo a díval se na cizince pohledem v němž bylo zklamání nad prohranou partií piketu. Jeho tvář neoplývala bohatstvím výrazů.

Lon Garald měl v hlavě nějaké sny týkající se Ochránce. Nevěděl sice, kde ho hledat, a byl si vědom obtíží, které ho čekají, než se dostane pod jeho křídla. Ale tento cizinec mu postavil do cesty překážku hned na začátku a Garaldovy sny zmizely v černém ústí zbraně.

Ohlédl se k Readromu. Každou chvíli musí zaznít rána, věděl to. Dokonce mu již připadalo divné, že to trvá tak dlouho. Když se podíval zpět do cizincovi tváře, viděl úsměv. Cizinec se usmíval polovicí obličeje, patrně tím chtěl vyjádřit, co si myslí. Rozuměl všemu, samozřejmě. Pochopil, že měl být zavražděn a odkud přišel vrah. A držel pistoli u boku nepohnutě a klidně.

Lon Gerald se zašklebil neupřímně přátelským úsměvem, který mu vůbec neslušel a naopak činil jeho tvář ještě odpornější. Zbývala naděje, že ho snad muž pustí… Zoufalá naděje. Lon Garald se potom někde skryje a bude čekat. Ted Brent, Ochránce nebohých, jehož armáda uprchlých zločinců žila v bezpečí, loupežích a neřestném přepychu, jistě o jeho útěku uslyší a vyjde mu vstříc. Ted Brent mohl Lona Garalda potřebovat. Avšak tento cizinec…

Lon Garald pohodil v náhlém vzteku neforemnou lebkou.

„Goddam. Do pekla s vaší bouchačkou. Jste jistě nějaký obchodní cestující?“

Hlas Lona Garalda odpovídal mohutnosti jeho plic. Ale trochu se chvěl. Lon Garald, bezohledný cynický vrah, se musel bát tohoto klidného cizince a jeho pistole.

„Povídám. Ruka vás bolet nebude. Za chvíli jsou za mnou. Odtáhl jsem ho sice trochu stranou…“

„Koho?“

„Bachaře. Dal jsem mu motykou do palice. Já jsem Lon Garald, rozumíte? Já dám hned něčím do palice.“

Cizinec si odplivl. Bez děsu. Jen s čistým opovržením, protože jemu Lon Garald do palice dát nemohl. Ne proto, že držel v ruce kovovou smrt, ale proto, že byl mužem, který dovedl ovládat pudové mozky druhu Lona Garalda. Lon Garald ho začal nenávidět. Věděl, že žádného jiného muže by se nebál, ani kdyby měl dvě pistole. Skočil by proti němu a předešel by výstřely, nebo by si je i nechal pustit někam do masa. Z Lona Garalda už vytahovali hodně olova a mnohdy si ho kudlou vyřezal sám.

„Vás nechci zabít,“ řekl.

„Ani bych vám to neradil,“ odpověděl cizinec. „Já střílím hned něčím do palice.“

„Hrom do vás,“ pravil Lon Garald a ohlédl se opět k Readromu.

Cizincův hlas byl tak suchý, že Lon Garald pocítil žízeň. Obrátil se a olízl suché rty.

„Chcete mě tu držet? Nedělejte to. Nechte mě jít. Projdu kolem vás. Co vám na tom záleží?“

Cizinec se již usmíval celým obličejem. Jeho úsměv narůstal pomalu, jakoby dobře rozvážen. Tento muž se nikdy nesmál zbytečně. Usmíval-li se, měl vždy čemu. Jeho oči při tom zůstávaly tvrdé a chladné jako kalená ocel.

„Doživotně?“ zeptal se.

„Doživotně,“ kývl Lon Garald s nechutí.

„Budete popraven. Je ten bachař nahoře mrtev?“

„To si myslím,“ řekl Lon Garald hrdě.

„Pak se s ním brzy sejdete v nebi. Kam se u čerta chcete schovat se svou zvířecí hubou? Ještě tak mezi dobytkem. Umíte lézt po čtyřech?“

„Nechte si ty urážky,“ vrčel Lon Garald, „vím o dobrém úkrytu.“

Cizinec se posměšně rozhlédl po krajině.

„Tady?“

Lon Garald znejistěl. Kdo byl ten člověk? Obyčejný cestující se přece nemohl takto chovat.

„Pustíte mě?“ řekl.

Cizinec zavrtěl hlavou.

„Ne.“

„Ne?“ Lon Garald pocítil znovu záchvat zuřivosti, „jste snad fízl? Hrom do vás. Zrovna o vás musím zakopnout. Ted Brent…“

„Kdo?“

„Jděte k čertu!“

Odmlčeli se. Úsměv v cizincově tváři mizel zrovna tak pomalu, jako se objevoval. Lon Garald hleděl do země.

„Tak krásně tam ten chlap leží…“ řekl lítostivě, „a vy jste mohl ležet zrovna tak. Bůhví, že nemám štěstí.“

„Protože se nemodlíte,“ řekl cizinec a zakýval ironicky hlavou.

Lon Garald byl zajatcem. Zbývalo jen čekat, až dozorci s karabinami přijdou k žitnému poli. Něco stále bránilo Lonu Garaldovi, aby se pustil do zoufalého boje proti pistoli, připravené chrlit olovo. Byly to cizincovy oči, nebo spíše síla, která z nich studeně planula. Detektiv? K smíchu. Detektivové nebývají elegantně oblečeni a nejezdí automobilem. Ledaže by se to za těch patnáct roků natolik změnilo. A pak, tento muž vypadal, jako když o něčem přemýšlí. Fízl by nepřemýšlel. Fízl by poručil, aby Lon Garald vstal a postavil se doprostřed silnice. Aby dal ruce vzhůru. Snažil by se dělat co největší hluk a podobné nepříjemné věci. Ale to všecko muž ve světlém plášti neměl, jak se zdálo, v úmyslu. Naopak. Obrátil se k Lonu Garaldovi zády.

Obrátil se zády! Lonu Garaldovi vyskočilo srdce k hrdlu. Jeho tupý mozek spěšně rozvažoval. Zpět obilím nebo skočit muži na záda. Ale zůstal sedět, ani se nepohnul. Cizinec vystoupil z travnatého příkopu na silnici a obrátil se opět k Lonu Garaldovi. V dálce zaduněla rána. Temně a výstražně. Bílý obláček kouře stoupal nad tvrzí.

„Vstaňte!“ řekl cizinec, „máte nejvyšší čas.“

Lon Garald poslechl s vyjevenýma očima. Muž na silnici ukázal pistolí k vozu a Lon Garald přiskočil a otevřel dvířka. Cizinec ho odstrčil levou rukou.

„Svlékněte se,“ řekl klidně, „a hoďte vaše prokleté hadry do žita.“

Strčil zbraň do kapsy. Lon Garald ho sledoval celou svou opičí duší. Cizinec si ho nevšímal, jako by nebyl zvyklý své rozkazy opakovat. Odešel k zadku vozu, kde ležel na nosiči velký cestovní kufr, a vsunul do zámku malý klíček.

Z readromské věže se vyvalil nový obláček kouře. Než se k nim donesla rána, strhal Lon Garald ze sebe blůzu. Pak roztrhl ve dví plátěné kalhoty. Shodil těžké boty. Při třetí ráně stál ve slunci nahý, širokoramenná, svalnatá gorila s krátkýma nohama, zarostlá ryšavými chlupy po celém těle. A potom mu cizinec hodil k nohám balík šatstva.

„Navlečte se do toho,“ pravil.

Lon Garald sebou trhl při další ráně. Spěšně se shýbl. Cizinec sebral jeho trestanecký oblek a mrštil jím daleko do žita.

„Budete-li sedět ve voze, nikdo si nevšimne, že vězíte v cizích šatech,“ řekl potom, „pospěšte si. Košili nechte rozhalenou. V Corneru vám koupím nové boty. Máte nohy jako slon.“

Lon Garald nepřemýšlel, protože neměl čas. Podivný muž ho chtěl zachránit a to bylo hlavní. Pomohl mu dokonce v oblékání. Lon Garald nemohl dopnout kabát, ani se v něm příliš hýbat, aby nepraskl na jeho širokých zádech. Při deváté ráně z děla Lon Garald vsadil na hlavu čepici a cizinec mu ji sám upravil tak, že nikde nebyla vidět jeho oholená hlava. Dvířka vozu bouchla současně s desátým výstřelem. Vůz se hnul a Lon Garald se uklidňoval, cítě příjemný chlad gumového koberce na bosých nohou.

„Jeďte,“ řekl, „jeďte.“

Žitné pole zůstalo za nimi. Úzká silnice se stočila doleva a klesala z vrchu. Vůz tiše šuměl.

„Kdyby nebylo vaší zatracené tlamy, Lone Garalde, docela by to ušlo. Necháte si narůst pod nosem pořádné vousy, aby se daly sčesat dolů přes koutky, rozumíte? Tak to trochu zakryjete. Musíte pořád cenit ty hrozné zuby?“

„Krása se nedá nikde ukradnout,“ řekl Lon Garald zamračeně, „jinak bych ji už dávno měl. Kam mě vezete?“

„Záleží na tom, jestli vás dovezu. Kdybychom potkali někoho, kdo by nás zastavil, přikryjte si hubu dlaní. Ukažte ruce. Hrome, vyčistěte si trochu nehty. Tady je nůž.“

Lon Garald dostal nůž do ruky. Měl-li v ruce nůž, vždycky přemýšlel, do kterého boku ho ponoří. Ale tentokrát myslel opravdu jen na vlastní nehty. Cizinec si ho nevšímal. Díval se na cestu s lenivým výrazem a Lon Garald, zkrocené zvíře, vrátil nakonec nůž pěkně zavřený.

„Otřete si obličej kapesníkem. Lesknete se jako tuleň.“

„Je to práce,“ odpověděl Lon Garald, „když ze mě chcete udělat něco pořádného. Ale já se vám odvděčím.“

„To si myslím. Kam byste došel, kdyby se vám bylo podařilo prorazit mi lebku kamenem?“

„Taky dost daleko,“ odpověděl Lon Garald podrážděně, „buďte bez starosti.“

„Sem,“ ukázal muž rukou, „dál ne!“

Proti nim vrčel do vrchu motocykl. Lon Garald neznal uniformy dopravní policie. Ani jejich motocykly. Dokonce nevěděl, že něco takového existuje. Před patnácti lety jezdila policie po silnicích jenom na koních. V jiných uniformách. Ale napadlo ho to. Muž na stroji zdvihl ruku plochou dlaní proti nim.

„V každém případě držte hubu,“ řekl cizinec, „a hlaďte si kůži pod nosem. Zbavíme se ho brzy.“

Zastavil a těžký policejní stroj stanul těsně u okénka kabrioletu. Cizinec spustil sklo na své straně a vychýlil hlavu ven.

„Přejete si něco?“

„Dejte pozor, pane. Telegrafovali z Readromu, že jeden z trestanců zavraždil dozorce a utekl z lomů.“

„Ach,“ řekl cizinec blazeovaně.

„Je to nejkrvavější chlap století,“ pravil policista, „neberte to na lehkou váhu. Nevíme ještě, jestli nemá karabinu. Patrně ano. Nebude se rozpakovat střílet, kdyby vás potkal. Neviděl jste nic podezřelého?“

„Nikoli. Velký zločinec, říkáte?“

„Úžasný. Slyšel jste něco o Lonu Garaldovi? Má na svědomí celou řadu lidí. Řemeslný vrah.“

„Dám pozor,“ řekl muž u Volantu, „děkuji vám.“

Motocykl zařval a vyrazil. Velký roadster se plavně rozjel a Lon Garald viděl překvapující věc, před níž zmizel z jeho obličeje výraz hrdosti nad svou slavnou pověstí. Cizinec měl opět v ruce černý revolver.

„Chtěl jste ho zabít?“

„Nepoznal vás. Buďte zticha.“

„Vy nejste od policie.“

„Ne.“

Ale kupodivu Lon Garald se necítil dobře. Vzrůstala v něm nechuť k tomuto podivnému muži, který se nezalekl jeho vražedných chtíčů. I dozorci mluvili s Lonem Garaldem vždycky jen z dostatečné vzdálenosti a s patřičnou ostražitostí. Lon Garald byl přece velký muž a nyní se dal ovládat tímto štíhlým, skoro hubeným mužem a jeho ocelovýma očima.

„Povídám. Můj původní rozsudek byl provaz.“

„Váš advokát vás vysekal?“

„Postaral se o to, že jsem dostal milost. Umím zabíjet, rozumíte?“

Cizinec se po něm ani neohlédl.

„Neptal jsem se vás, co umíte,“ řekl suše, „váš advokát provedl nejméně záslužný čin od počátku světa. Držte laskavě hubu.“

Lon Garald to přijal jako rány bičem.

„Zbavíte se mě,“ zavrčel, „odvezete-li mě do patřičné vzdálenosti…“

„Kam chcete jít?“

„K Tedu Brentovi. Znáte? Ochránce nebohých. Umí našinci opatřit slušné živobytí a skrýt ho před policií.“

„To je pořádný lotr, co?“

„Nevím, jestli lotr. Ale pořádný jistě. Má své obchody, rozumíte. Nepovídal bych vám to, ale vy nejste nic čistého.“

„Chcete pro něj vraždit?“

„Třeba. A loupit. Co je vám do toho? Ted Brent je chlapík. Policie o něm ví, a přece na něj nemůže. V celé Anglii je známo, z jakých lidí se skládá jeho tlupa. Přiděluje každému takovou práci, pro jakou byl odsouzen.“

„Přidělí vám tedy vraždy.“

„Určitě. Dokázali mi jich v Criminal Courtu deset. Podívejte se na mě. Zkoumali mě v nemocnici. Vypadám jako blázen?“

„Skoro,“ řekl cizinec, dívaje se stále na cestu, „dokonce jste patrně větší blázen, než vypadáte. Jak chcete toho Ted Brenta, nebo jak se jmenuje, najít?“

„Přijde mi naproti,“ pravil Lon Garald s jistotou, „Teda Brent si dá pozor po člověku, jako jsem já. Dovedu pěstí prorazit lebku. Holou rukou usmrtím…“

Cizinec ho umlčel pohledem ostrých očí. Lon Garald byl tvrdý muž a cizincovu převahu nesl s velkou nelibostí.

„Jste zatracený hlupák. Vypadáte jako pes, který chce zakousnout všecko kolem sebe, jakmile ho pustí ze řetězu. Vaše práce nestojí za fajfku tabáku. A nepřestanete-li žvanit o svých přednostech, svléknu vás ze svých šatů a vyhodím vás na silnici.“

„Nejsem vám vhod? Dobrá, vy mně taky ne.“

Lon Garald tomu nerozuměl. Jeho tlusté prsty se zatínaly do dlaní. Ale nenašel odvahu sevřít cizincovo hrdlo.

„Dejte mi cigaretu,“ zažebronil, a když ji dostal, kouřil dlouhými, lačnými doušky.

Potkali dva policisty na koních. Muž od volantu na ně volal, jak daleko pokročilo pátrání.

„Uzavíráme kruh,“ křičeli, „nemůže proklouznout.“

„Jednou už proklouzl, a ještě zabil dozorce,“ řekl cizinec.

„To byl zázrak,“ přiznali, „ale vysvětlí se to.“

Za kopyty jejich koní se zdvihl prach a Lon Garald se po nich ohlížel zadním okénkem.

„Myslím, že jsem z toho venku,“ pravil potom, „koupíte-li mi boty, mohu vystoupit. Jak daleko je do toho Corneru?“

„Čertovsky daleko. Zatím mi můžete říci, jak jste se dostal z lomů.“

„To je celá historie,“ odsekl Lon Garald, „a ta není pro vás. Jeden kamarád mi ukázal cestu.“

„Trestanec?“

„Samozřejmě trestanec. S dozorci se tam nahoře nekamarádíme.“

„Ukázal vám cestu a sám tam zůstal?“

„Zrovna tak.“

„Žvaníte, chlape.“

„Vy žvaníte. Povídám, že mi ukázal cestu. Zadarmo ne, to se rozumí. Musel jsem mu něco slíbit.“

„Co jste mu slíbil?“

„Maličkost. Že udělám z jednoho člověka prvotřídní mrtvolu. Kromě svobody mi zaručil ještě tisíc liber odměny, až odtamtud vyjde.“

„Uteče?“

„Řekl jsem vyjde. Teď už brzy. Nevím přesně, kdy. Ten slib mohu docela snadno splnit. Až mi narostou vousy, o kterých jste mluvil…“

Cizincovo jemné chřípí se pohybovalo.

„Jste příliš upřímný,“ řekl opovržlivě.

„Neřekl jsem vám nic bližšího,“ odsekl Lon Garald zlostně, „chcete-li mi pomoci, udělejte to a sbohem. Já vím, co vám můžu říct a co ne.“

Roadster vyjel rozvážně na hlavní silnici a přidal. Muž u volantu se pohodlně zabořil do sedadla.

„Koukejte ze sebe vysypat podrobnosti o těch tisíci librách, Lone Garalde. Zajímá mě to.“

„Tomu se vůbec nedivím,“ Lon Garald se hlučně zasmál, „ale jestli to někomu řeknu, pak to bude jenom Ted Brent. Bachaři neobjeví cestu, kterou mi ukázal číslo 113. Budou si myslet, že jsem se proplížil jejich kruhem. A Ted Brent jim jednoho krásného dne vylidní celý lom a posílí svou tlupu.“

Cizinec se stále upřeně díval na cestu.

„Já jsem Ted Brent, hlupáku,“ řekl suše a Lon Garald rázem pochopil, proč se toho muže bojí.

2

Číslo 113 byl mezi ostatními trestanci právě jen číslem a ničím více. V kanceláři měli ovšem zapsáno jeho jméno a ostatní nacionále. Ale nevolali ho jménem, pouze číslem. A zatímco všichni trestanci byli o sobě dobře informováni, o čísle 113 nevěděli nic kromě toho, že kdysi surově zavraždil nějakou ženu. Nikdy o tom nemluvil jako ostatní, jejichž činy byly jejich chloubou. Nebyl zatvrzelý ani lítostivý. Neděsil své soudce chorobně převrácenou morálkou o ceně lidského života, jako je svého času děsil Lon Garald. Ale nedával najevo ani to, že by si uvědomoval oprávněnost svého trestu. Ostatně všichni nucení obyvatelé Readromu chápali spravedlnost jako něco hodně nespravedlivého. A dvanáct až čtrnáct hodin tvrdé práce v lomech nemělo vůbec za výsledek lítost nad jejich zločiny. Ti slabší se poddávali nutnosti, hrbili záda a zapomínali užívat svých mozků. Lidský život byl v nich sražen na nejnižší úroveň a omezil se na pohyby, které jim byly přikázány. Silnější, jako Lon Garald, byli tajnými rebely. Rebelování se nevyplácelo. Lon Garald prožil mnoho dní a nocí ve vlhkém, temném sklepení s těžkými okovy na údech, což bylo desetkrát horší než úmorná práce v lomech. Odtud vyšel každý už po čtyřiadvaceti hodinách zlomen a rozhodnut dělat dobrotu, jen snad ještě s větší nenávistí v srdci. Lon Garald však nebyl zlomen. Lon Garald mlčel proto, že ho dozorci mohli na světle jenom otočit a vsadit do sklepení znovu.

Readrom byly těžké galeje pro velké zločince. Byla to jakási filiálka australských donucovacích pracoven. Každý trestanec měl na svědomí lidský život a podle toho se s nimi zacházelo. Tlačili je stále k zemi, ubíjejíce každou známku jejich vzdoru. V Readromu nebylo možno si stěžovat. V Readromu se nepomýšlelo na nápravu zločinců pomocí knihoven, přednášek, filmů a hudebních kroužků jako v Dartmooru nebo v Chelmsfordu. V Readromu byl hlavní věcí trest a pod pět let tu nebyl nikdo. Dozorci byli neomezenými pány, a byli to vybraní chlapíci silných svalů a s nejmenší dávkou citu. Sám ředitel sloužil deset let v koloniálním vojsku jako důstojník a viděl svého času mnoho hlav svých vojínů, nabodnutých na tyčích před chýšemi Afričanů. Nikdo z trestanců nemohl tvrdit, že ho žádný dozorce nikdy nezbil. I Lona Garalda zbili. Ale Lon Garald se pomstil tak, že mohl být spokojen. Ten, který ho mnohokrát pobízel karabáčem nebo pažbou karabiny k rychlejší práci, zůstal ležet s rozraženou lebkou.

V Readromu vládl pořádek a disciplína. Trestanci se podobali jeden druhému jako vejce vejci nejen svými obleky s kovovými čísly na prsou. Obličeje všech byly vrásčité a strhané, do šedivá rozežrané sluncem a kamenným prachem z lomů. Lebky všech byly oholeny a leskly se, když se večer vraceli z lomů jako řada mlčenlivých stínů. Mohli mluvit mezi sebou, ale neměli k tomu chuti. Toužili po tvrdém dřevu pryčen, na nichž usínali, ještě než pořádně dolehli.

Ráno měli trochu svěžesti v tělech a mozcích, dokud je den neubil namáhavou prací. Nesli si pod paží veky chleba, a než jim v lomech rozdali nástroje, mohli hovořit a mohli na sebe dokonce křičet ze zadní řady do přední. Dozorci si toho nevšímali. Existovaly ovšem záležitosti, které se křičet nedaly. Pak posloužil jejich telefon. Ze zadního dvojstupu se přenesl vzkaz do předního s úctyhodnou rychlostí, nezkomolen a bez vyptávání těch, kterým nebyl určen.

Byly tu dvě armády. Armáda zločinců a armáda dozorců, tato početně daleko menší, ale ozbrojená desetirannými winchestrovkami a tak zorganizovaná, že každá vzpoura byla přeludem. V lomech, kde trestanci měli každý svůj nástroj, kterým mohli popřípadě tlouci i do jiných věcí než do žuly, byl dvojí druh stráží. Vnitřní, mezi balvany a skalami, a vnější.

Tvrz obepínala hladká, silná a vysoká zeď se strážemi na každém rohu. Vězeňská budova měla jen jeden vchod. Uprostřed stála klec ze železných mříží, v níž seděli dva dozorci zády k sobě s karabinami na kolenou. Odtud se hvězdicovitě rozbíhaly chodby k celám. V celách spali trestanci po dvou, někteří, jako Lon Garald, sami. Ale jestliže se někdo chtěl dohovořit se sousedem na druhém konci věznice, dohovořil se a nikdo z dozorců nic netušil. Klepání na zeď se přenášelo z cely do cely a bylo povinností každého trestance, aby expedoval značky tak dlouho, dokud nebylo dáno znamení k ukončení.

Číslo 113 a Lon Garald se takto domlouvali půl roku. Někdy spolu mluvili v polední přestávce v lomech, jestliže náhodou pracovali blízko sebe. Někdy hovořili v řadě na cestě do práce. Všichni trestanci věděli, že se jedná o Garaldův útěk, ale nenašel se zrádce. Lidská společnost, reprezentovaná dozorci a úředníky věznice, byla nenáviděna a nenávist semkla všecky tyto vyvrhele v nejpevnější organizaci Anglie. Až k tomu došlo a toho dne zavládla po Readromu velká radost, kalená jen starostí, aby Lon Garald nebyl chycen. A kdo měl příležitost zavadit pohledem o mrtvého dozorce, psa a karabáčníka, byl toho dne nejšťastnějším člověkem a snášel snáz rány, jimiž je kvapně hnali zpět do cel, neboť práce byla okamžitě přerušena.

Nikdo nevěděl, jak vlastně Lon Garald unikl. Bylo jen jisto, že to vymyslel číslo 113, protože Lon Garald byl na něco takového příliš tupý. Tušilo se, že to všecko je opředeno jakýmsi tajemstvím, skrytým pod mlčenlivostí čísla 113. Číslo 113 pomohl Lonu Garaldovi ven a Lon Garald mu musel slíbit, že za to zabije nějakého člověka, který si bezpochyby pohodlně žije a vůbec neví, co je to práce v lomech. To byla výborná věc. Nikdy neškodí, je-li o jednoho zazobaného měšťáka méně. A na číslo 113 se pohlíželo s úctou a obdivem.

Byl to muž, který pracoval v lomech vždycky bez odporu, poslouchal na slovo a ani jednou nebyl v temnici. Snad mu bylo nyní pětačtyřicet nebo padesát roků. Stáří trestance z Readromu bylo vždycky těžké uhodnout. Číslo 113 nečinil výjimku. Měl černé oči, výraz jeho tváře nebyl ani tvrdý, ani jiný. Pohnutky jeho zločinu byly jistě nízké a nečestné, protože jinak by ho byli nestrčili sem. A byl možná tvrdošíjný ve svém rozhodnutí vraždit. Žena, pro jejíž zabití byl odsouzen, neměla zůstat jeho jedinou obětí. Dokázal to tím, že poslal Lona Garalda dokončit své dílo, patrně proto, aby to bylo hotovo ještě než on sám bude propuštěn. Lon Garald to mohl obstarat snadno. Bude stejně zase vraždit, jakmile se mu naskytne příležitost. Může tedy alespoň vraždit tak, aby to bylo někomu užitečné.

To byla první věc, o které číslo 113 začal s Lonem Garaldem mluvit. Polední přestávka v lomech trvala půl hodiny a oba dva mohli náhodou sedět na jednom kameni, pojídajíce svůj chléb. O Lonu Garaldovi bylo známo, že vyřizuje bez obtíží a se zdarem podobné věci, a číslo 113 se ho zeptal rovnou, zdali by byl ochoten provést dobrý kousek za cenu svobody.

„Za cenu svobody vyvraždím půl Anglie,“ odpověděl Lon Garald, „ale přijde na to, jestli si ze mě neděláš blázny.“

Číslo 113 ho ujistil, že nikoli, a slíbil k tomu ještě tisíc liber, což Lona Garalda ohromilo docela.

„Jsem tu doživotně, kamaráde,“ řekl na to, „a protože jsem poctivý chlap, svoboda mi úplně stačí a nebudu tě okrádat. Nech si svých tisíc liber. To je velké jmění a budeš ho možná potřebovat. Na světě se válí dost mizerů, kterým pomohu od peněz.“

Lon Garald nebyl zrovna velký duch a byl ochoten důvěřovat tam, kde by každý jiný pochyboval. Jakou mohl mít ubohý trestanec moc, aby osvobodil někoho z dvojího kruhu stráží? Jednou prorazil muž, jenž byl odborník na útěky z vězení. Lon Garald se na to pamatoval. Dozorci ho nechali vyběhnout z kruhu a pak ho zasypali dávkou z kulometu. Muž zoufale kličkoval a pak udělal kotrmelec jako zajíc. Život na Readromu byl těžký, a neměl žádnou cenu.

„Tisíc liber je tvých, můžeš se na mě spolehnout,“ řekl číslo 113, „jde mi hlavně o to, abys provedl svou práci pořádně.“

„To je maličkost,“ pravil Lon Garald, mrkaje po dozorci, „praštím ho do palice a je po něm. Kdo je to?“

„Je to sir Reginald Reynolds z Holbornu. Opakuj to.“

Lon Garald to opakoval dvakrát. Číslo 113 kývl a díval se do země.

„Holborn je starý zámek tři míle severně odtud. Sir Reynolds bývá tam nebo v Londýně. Je tvou věcí, kde ho najdeš.“

„Tři míle? To je blízko. Ty jsi odtamtud?“

„To sem nepatří,“ řekl číslo 113.

Garaldova tvář byla zárukou, že se té věci nebude štítit. Také už potom o ní nikdy nemluvili, považujíce ji za vyřízenou. Ale dlouho trvalo, než se dorozuměli o ostatním, protože se všecko nedalo telegrafovat a málokdy se našla příležitost k jednání. Teprve za čtvrt roku se Lon Garald dozvěděl, proč nesmějí být druzí trestanci informováni o tajemství útěku. Leželo to na dlani. V lomech byla díra, kterou se stačilo pouze protáhnout, aby se člověk dostal na druhou stranu.

„Objevil jsi to při práci?“ tázal se Lon Garald s údivem.

„Ne,“ odpověděl číslo 113, „vím o ní dávno.“

Byla to díra pod velkým kamenem, která nevypadala nikterak podezřele. Takových děr a soutěsek mezi žulovými balvany bylo v lomu plno. Číslo 113 tvrdil, že Lon Garald se tudy protáhne.

„Polezeš nohama napřed. Pustíš se a dopadneš na měkkou hlínu. Je to tři yardy hluboké. Půjdeš stále dopředu a dáš pozor, aby sis nenarazil hlavu.“

„Kam se dostanu?“

„Ven. To poznáš. Neutíkej k horám. Tam tě budou nejdřív hledat. Utíkej dolů, rozumíš?“

„Ano,“ řekl Lon Garald. „Ale proč neutečeš taky?“

„To je moje věc. Nezapomněl jsi to jméno?“

„Ne, a už se těším.“

Ale uplynula ještě dlouhá doba, než mohl číslo 113 Lonu Garaldovi místo přesně označit. Pak už jen čekali, až Lon Garald bude pracovat poblíž.

V té době se potloukal Ted Brent, Ochránce nebohých, kolem Readromu, poněvadž jeho tlupu ošklivě zdecimoval T. B. Corn se svými detektivy. Ochránce dovedl pracovat s uprchlými trestanci a přemýšlel, kolik by jich potřeboval z Readromu a jaké. Lon Garald byl výtečný kousek, nevyžadující nic jiného, než trochu usměrnit své zvířecí pudy.

Konečně přišla ona chvíle. Lon Garald kynul číslu 113 rukou, když vykročil k místu, které mu bylo vykázáno a které bylo od díry vzdáleno pouhých deset yardů. Číslo 113 se díval, opíraje bradu o násadu lopaty, a v jeho tváři se nepohnul ani sval. Když Lon Garald plivl do dlaní, aby se chopil krumpáče, byl už rozhodnut, že praští dozorce do palice. Pořádně. Tak, aby z něj vyrazil život, protože ten chlap si to dávno zasloužil. A také proto, že se tím oddálí prozrazení útěku. Nebude-li dozorce mrtev, pohřeší Lona Garalda hned. Bude-li mrtev, všimnou si toho možná až o polední přestávce. A za tu dobu se dá utéci daleko.

Lon Garald ho praštil při nejbližší příležitosti. Křuplo to jako ořech. Nemohl však zachytit karabinu, která sklouzla po svahu. Byla to škoda. Pak zalila Lona Garalda hrůza, když si představil, že by nemohl zmizet v podzemí. Chytil mrtvého dozorce za nohy a stáhl ho k balvanům; rozbitý mozek zanechával po štěrku stopy. To všecko nic nebylo. Lon Garald myslel jen na díru v zemi a na to, kam vede, vede-li vůbec někam. Ale vedla. Tři yardy dolů na měkkou hlínu. Lon Garald se obrátil od světlého otvoru nad sebou a pustil se, shrben a s napřaženýma rukama vpřed. Před ním ležela tma, hustá a neproniknutelná. Ale než se dostal na druhou stranu, viděl některé věci, o nichž nedlouho nato začal Ted Brent vážně přemýšlet.

3

Ted Brent byl odvážný, smělý, bystrý a opatrný had. Ted Brent nepadl do T. B. Cornovy sítě, ale nechal tam celou svou tlupu a zmizel. Bezpochyby proto, aby se objevil zase jinde. Pověst o jeho porážce se ještě nedostala do všech trestnic. A kam se donesla, tam ji považovali za nehodu. Ochránce neměl tentokrát štěstí. Policie ho s ním neměla častěji. To nic neznamenalo, leda to, že mnozí z jeho věrných, se vrátili tam, odkud uprchli, nebo odkud jim pomohl. Ochránce nebohých se těšil i nadále důvěře a byl nadějí těch, kteří hodlali s tlukoucím srdcem a se zatajeným dechem přelézat jisté zdi.

Lon Garald sám o tom dosud nevěděl. Neměl ani tušení, že má být prvním členem Brentovy tlupy číslo dvě. A kdyby to byl i věděl, jeho respekt by se tím nezměnil. Ted Brent byl vždycky strašný tak, jak sám chtěl. T. B. Corn mohl zničit jeho tlupu, ale nemohl zničit jeho. Kdyby na to přišlo, Ted Brent se mohl smát T. B. Cornovi do obličeje. T. B. Corn jen vzdáleně tušil, čím se Ochránce zabývá, protože neměl důkazy. Ted Brent vždycky včas zmizel, kdykoli se inspektor začal zajímat o nevinného občana, který si pronajal nebo zakoupil bydliště tam a tam. Ochránce nebohých kličkoval a policie tápala. To ovšem neznamená, že by inspektor T. B. Corn byl neobratný chlapík. Spíše naopak. Byl jediným mužem, jehož schopnosti dávaly jakousi naději, že bude organizátor uprchlých trestanců konečně znemožněn a pořádně skřípnut. Brentova tlupa nebyla tlupou obyčejných zlodějů. Skládala se výhradně z nejhorších vyvrhelů, takových, jimž žádný rozkaz nebyl dosti hnusný. Zkrachovala při pokusu o vyloupení Severního Expresu. Ted Brent zůstal osamocen, protože dvě třetiny lidí seděly za mřížemi a zbývající třetině doporučil, aby se zatím rozprchla, opatřiv každého patřičným množstvím peněz. Jednoho slabocha zastřelil na silnici za Londýnem, poněvadž to byl jediný muž, který proti němu mohl podat závažné svědectví. A sám se rozhodl, že začne znovu, protože dobrodružství bylo solí jeho života.

Lon Garald ho neměl rád od počátku, poněvadž byl uražen ve své ješitnosti. Lon Garald dosud zabil každého, koho chtěl zabít. Jeho zloba se však skryla hluboko, jako se skrývá zloba šelmy před strachem z krotitele. Lon Garald měl prazvláštní logiku šílence s poměrně zdravým mozkem. Neocenil fakt, že byl zachráněn před šibenicí, jako šelma neocení, že je krmena. Lon Garald cítil, že je ponížen, a měl to stále na mysli. Dostal nové boty, dostal i oblek, který mu lépe padnul, oholil se na bradě Brentovým strojkem a umyl se pořádně v řece. Byl spokojen, ale neprojevil vděčnost. Tím méně, že Ochránce se o nic takového neprosil. Rozkazoval a poroučel a Lon Garald slepě poslouchal. Pudem vycítil, že nemůže dělat nic jiného a že jeho dočasný osud leží úplně v rukou toho člověka s ocelovýma očima.

Jeli slušným tempem po silnici k Londýnu. Přenocovali v bezvýznamné vsi, přičemž Lon Garald ani v posteli nesňal čepici s hlavy a usnul s dlaní položenou na svých hrozných kompromitujících ústech. Časně ráno vyrazili na další cestu. Ted Brent zastavoval jen u benzínových čerpadel. Pozdě v noci vjeli do City a Ted Brent dal v nejbližší garáži umýt vůz. Leskl se čistotou, když projížděli městem, a noční strážníci jim ochotně ukazovali směr na křižovatkách. Pak zastavili ve tmavé ulici s vysokými domy. Ted Brent odemkl dveře a strčil Lona Garalda do zdviže. Lon Garald, úplně vyjevený, se ocitl v rozsáhlém bytě ve čtvrtém patře. „Artur Mollison“ oznamovala vizitka na dveřích. Ted Brent byl v této končině Londýna Arturem Mollisonem, export a import. Bylo to bezpečné tak dlouho, dokud by T. B. Corn nepojal jakési podezření. Pak se pan Artur Mollison zcela nenápadně vystěhuje a zaplatí činži půl roku napřed. Přes deset takových bytů ještě bylo v Londýně. Něco kolem deseti jich T. B. Corn vyčenichal. Jako Zprostředkovatelnu Práce Propuštěným Trestancům, společnost s ručením omezeným, založenou Tedem Brentem v roce 1923 na Chelsea Street. Podnik, který padl T. B. Cornovi do oka a kde se seznámil s Tedem Brentem, když už bylo jisto, že řadu loupeží, loupežných vražd a krádeží má na svědomí organizovaná banda trestanců, kteří uprchli a po nichž jako by se slehla země.

T. B. Corn upozornil Teda Brenta na klenotníka zavražděného poslední noci, a zeptal se, jaká je ta práce propuštěných trestanců. Ted Brent zavolal úředníka, vytáhli knihy a skutečně se ukázalo, že bylo opatřeno místo jednomu nebo dvěma, kteří si odbyli trest. T. B. Corn otevřeně prohlásil, že nechápe, jak se může podnik vyplácet, a Ted Brent řekl, že věří v budoucnost. T. B. Corn dával pozor, ale marně. Za jeho zády bylo vlastního účelu Zprostředkovatelny brzy dosaženo. Mezi příslušnými kruhy se rozneslo, že Zprostředkovatelna opatří práci i těm, kteří si trest zkrátili o vlastní újmě. T. B. Corn opravdu kdysi jednoho chytil na nejbližším rohu. Ted Brent prohlásil, že to není jeho vinou, a byl rozhořčen nad podceňováním lidumilné činnosti společnosti s ručením omezeným. Ve skutečnosti se věci měly tak, jak T. B. Corn předpokládal, jenže Ted Brent zachycoval zprávy o uprchlících hned v zárodku a vyšel jim obratně vstříc. Dokonce se někdy sám postaral o útěk člověka, kterého mohl potřebovat. Poslal například jednomu moták do cely, aby předstíral nemoc, a když vězně převáželi autem do nemocnice, Brentovi zprostředkovaní trestanci přepadli vůz a vězně si vzali. T. B. Corn si tehdy pohladil strnisko prošedivělých vousů na bradě a šel se zeptat do společnosti s ručením omezeným. Ted Brent však kupodivu o ničem nevěděl.

Byt Artura Mollisona v tmavé ulici byl doposud bezpečný, Ted Brent o tom Lona Garalda náležitě poučil a doporučil mu, aby si udělal pohodlí.

„Tady zůstanete tak dlouho, dokud vám nenarostou vousy a vlasy,“ řekl, „pak se budete podobat trochu divokému Číňanovi a snad vás budu moci zaměstnat při svém vývozu na východ. Do té doby se odtud nehnete.“

„Než mě zaměstnáte při svém vývozu děvčat…“ zavrčel Lon Garald, „musím udělat svoje.“

„Budete-li se mnou pracovat,“ řekl Ochránce klidně, „musíte si odpustit podobné poznámky. Chcete snad na ulici? Dokážu vás vrátit do Readromu.“

„Nevyhrožujte. Řekl jsem jenom, že si musím nejdřív udělat svoje. Neříkal jsem vám, co jsem slíbil číslu 113? Vy byste hned z člověka udělal bezcharakterního chlapa.“

Ted Brent mlčel. Lon Garald sehnul hlavu, znepokojen jeho podivným pohledem.

„Stojí přece za to, abych tu maličkost provedl. Můžete mi i poradit, chcete-li. Vy oba, číslo 113 i vy, máte o mně velkou zásluhu a můžete se mnou počítat. Přijde-li čas, že budete někoho potřebovat odklidit z cesty…“

„Přijde určitě,“ řekl Ted Brent suše. „Kdo je číslo 113?“

„Číslo 113 je znamenitý chlapík,“ odpověděl Lon Garald s ohavným úšklebkem, „jinak o něm nevím nic, kromě toho, že oddělal nějakou ženskou.“

Lon Garald si zul boty, které ho ohavně tlačily, protože nebylo možné sehnat pro něho dostatečně veliké číslo, a natáhl se na pohovku uprostřed pokoje.

„Vy jste Ted Brent, Ochránce nebohých. Vy protlačíte tou prokletou dírou v lomech všecky trestance. Bachaři budou vyvalovat oči. Pomohu vám, jakmile mi narostou vlasy a vousy. Zčešu je hezky po hubě dolů, jak jste mi poradil. Musím se tam stejně vrátit, abych praštil do palice toho vévodu.“

„Vévodu?“

„Nevím, jestli vévodu,“ řekl Lon Garald s pohledem ke stropu, „jmenuje se sir Reginald Reynolds a bydlí v Holbornu. To je prý starý zámek na sever od Readromu. Má už tu smrt slíbenou dávno.“

„Od kdy?“

„Od roku tisíc devět set čtrnáct,“ odpověděl Lon Garald, „a sice od čtrnáctého května.“

„Zbláznil jste se?“

Lon Garald se vztyčil. Nezvykl si dosud na Brentovy urážky. Ale bude si muset zvyknout, patrně.

„Povídám,“ zavrčel, „můžete se mi posmívat, že mám stále otevřenou hubu, nebo že mám bradu jako beran. Ale neblázním nikdy. Ta díra v lomech. …“

„Co je s dírou v lomech?“

„Nejdřív to je dlouhá tmavá chodba. Upadl jsem třikrát, než jsem došel na konec. Tam jsem do něčeho vrazil, co vypadalo jako nějaké divné dveře, a hádejte, kam jsem se dostal?“

„Kam?“

„Zase do tmy,“ řekl Lon Garald a spokojeně se zasmál. Ale Ochráncův pohled zarážel každý smích hned v zárodku. Lon Garald zmlkl.

„Jděte k čertu,“ řekl po chvíli, „jak se to díváte? Do tmy jsem přišel. Je to pravda. Shodil jsem tam něco. Číslo 113 mi neřekl, že mám dávat pozor, abych nic neshodil. Hmatám tedy kolem sebe… Posloucháte mě?“

Ted Brent poslouchal, ale neodpověděl.

„Hmatám kolem sebe,“ Lon Garald se posadil na pohovce, zavřel oči a napřáhl ruce dopředu, „nahmatám dřevo. Stůl, víte? Nahmatám židli a takové věci. Byl jsem někde v pokoji, ale neměl jsem sirky, abych si na to posvítil. Obejdu to opatrně… Chtěl-li jsem jít dál, musel jsem to obejít, ne? Šlapu po nějakém koberci a po kožešině. Takovou kožešinu měl jeden obchodník, velký pitomec, který spal tak dlouho, dokud jsem mu nevrazil kudlu do těla, a ani potom se neprobudil. Když já vrazím někomu kudlu do těla…“

„Zase žvaníte, Garalde.“

„Nežvaním. Vzpomněl jsem si na to v té tmě. Byla tam opravdu postel jako u toho obchodníka, kterého jsem… To už je dávno, rozumí se. Za postelí byla stěna. Kousek dál jsem zase něco porazil. A pak jsem se dostal ven.“

Lon Garald otevřel oči.

„Tajné dveře,“ kývl, „světlo vniklo dovnitř a viděl jsem ten pokoj. Obyčejný pokoj, říkám vám. Ale nejdříve jsem vystrčil hlavu ven. Nalevo i napravo hladká kamenná podlaha, proti mně zábradlí jako z kamenných kuželek. Sloupy a takovéhle oblouky. Přilezu k tomu zábradlí a podívám se opatrně dolů. Vidím do lesa z nějakého letohrádku. Řekněte mi, k čemu je takový letohrádek? Kloudné místnosti tam není kromě té, ze které jsem přišel a o té stejně žádný neví. Je to střecha, pod tou střechou dvě dlouhé pavlače, jedna nahoře a jedna dole, schody, pár sloupů a nic jiného. Sotva to člověka schová před deštěm.“

Lon Garald si oddychl.

„Nikdo tam nebyl. Kdybych byl někoho viděl….“

„Praštil byste ho do palice.“

„Ano. Jak to víte? Samozřejmě bych ho praštil do palice. Ohlédnu se. Vchod do toho pokoje byl za otočeným kamenem. Točí se to zevnitř a je to mazanost. Zvenčí na to můžete tlačit, jak chcete, nehne se to a tahat není zač. Trochu jsem si prohlédl ten pokoj, abych dal do pořádku věci, které jsem shodil. Rozbil jsem vázičku s květinkami, na prach uschlými. Pak tam ležela na zemi jedna fotografie. Skoro jsem už zapomněl číst, ale přece jsem to přeslabikoval. „Reginald Reynolds“ tam bylo napsáno. Není to divné? A pod tím tužkou: „Jednoho dne budeš mrtev.“ A datum. Vidíte, že vím, od kdy má ten starý tu smrt slíbenou.“

„Starý?“

„Dnes už určitě starý. Řekl jsem vám přece, že je to ze čtrnáctého roku.“

„Co jste ještě viděl, Garalde?“

„Nábytek a postel z nějakého žlutého kovu. A na zdi velkou fotografii. Je na ní ženská. Hezká ženská, na mou duši.“

„A co jste udělal potom?“

„Strčil jsem do toho kamene a zavřel jsem to. Seběhl jsem se schodů, běžel jsem lesem a po polích a potom jsem zakopl o vás.“

„To bylo správné.“

„Dělám vždycky správné věci. Jednou z nich bude vykuchání starého Reynoldse.“

„Za svobodu a tisíc liber.“

„Ano. Číslo 113 vypadá na to, že mě neošidí.“

Ted Brent potřásl hlavou.

„Přece jenom jste příšerný hlupák, Garalde,“ pravil a s opovržením se odvrátil.

Lon Garald nečekal, že jeho reportáž bude takto oceněna, a vztekle vycenil svůj hrozný chrup.

„Jak to můžete tvrdit, u všech čertů!“

„Jste zabedněná hlava. Vy nezavraždíte Reginalda Reynoldse.“

„Tomu nevěřte,“ řekl Lon Garald s jistotou, „vím, co je čest. Slíbím-li něco…“

„Zavraždíte-li ho, budete sám proti sobě. Z té záležitosti se dá vytřískat pár tisíc liber, vezme-li to do ruky méně hloupý člověk, než jste vy, Garalde.“

„Nenadávejte mi pořád. Co to máte za moresy? Jakých pár tisíc liber?“

„Má-li vaše prokleté číslo 113 tisíc liber, má jistě ještě víc. A bude platit, až se bude ohýbat. A starý Reynolds taky.“

„A ta ženská z fotografie…“ dodal Lon Garald, aby se zavděčil.

„U všech rohatých, jaký vy jste zabedněnec! To je přece ta, kterou zavraždil váš číslo 113.“

„Jděte,“ řekl Lon Garald nedůvěřivě.

Ochráncovo chřípí se chvělo. Ted Brent měl jemný cit pro určité věci.

„Každé tajemství něco vynese, Lone Garalde. Je třeba ho jen správně pochopit, čehož vy bohužel nejste vůbec schopen. Reginald Reynolds musí prozatím zůstat živ.“

„Slíbil jsem,“ řekl Lon Garald nepevné, „zavazuje mě to. A taky je mě milejší tisíc liber v hrsti, než vašich pár kdovíkde.“

„A kdyby bylo třeba odstranit i starého Reynoldse i číslo 113?“ řekl Ochránce něžně.

„Leda tak,“ pravil Lon Garald a kývl, „s tím bych se smířil.“

„Kdybyste například dostal pět tisíc liber místo tisíce?“

„Souhlasím,“ přisvědčil Lon Garald, „slýchal jsem vždycky, že jste chlapík.“

„Věřím vám, že jste to slýchal,“ řekl Ted Brent, „vaše hloupost však určitě předčí mou pověst. Nemusíte s ničím souhlasit. Nebavím se s vámi proto, abych vás k něčemu přemlouval. To je rozkaz, Lone Garalde. Doufám, že i váš zakrnělý mozek pochopil, že ode dneška jste můj člověk.“

Lon Garald to pochopil, ale žádnou radost z toho neměl.

„Dobře,“ odvětil a zvrátil opět svůj mohutný trup na pohovku.

Jeden, druhý, třetí. Je možné, že bude nutno zabít Reginalda Reynoldse a číslo 113. Ochránce se prý mýlil málokdy. Ale je jisto, že bude nutno zabít Teda Brenta. Někdy, až se k tomu naskytne příležitost. A Lon Garald, mysle na to, zavíral pomalu ohavná ústa jako předevčírem na okraji žitného pole, když svíral v ruce vražedný kámen.

4

Když se T. B. Corn dozvěděl něco, co se nesrovnávalo s jeho názorem na respektování zákona, pohladil strnisko vousů na bradě a šel se po tom přeptat.

T. B. Corn měl na hlavě již málo vlasů, a ty mu ještě prokvítaly stříbrnými nitkami. Přičítal to starostem s různými individui, z nichž nejhorší byl bezesporu Ochránce. Jinak nebyl T. B. Corn ani velký, ani malý, ani tlustý, ani tenký, ale vypadal přesně tak, jak má vypadat pořádný kriminální inspektor. Měl rozum na pravém místě a dovedl ho užívat. Jako každý Ir byl trochu pomalý, ale nikoli z lenosti. Spíše proto, že vše důkladně rozvažoval.

Byl jediný, koho studený pohled Brentových očí nevyvedl z míry. T. B. Corn se v myšlenkách zabýval velmi často osobou Ochráncovou. Uznával jeho schopnosti, ale jinak mu Ochránce nijak neimponoval. Ted Brent byl darebák jako každý jiný, jen snad trochu obratnější a originálnější, ale nakonec se ocitne přece jenom tam, odkud odváděl své výtečné kamarády. T. B. Corn byl o tom tak přesvědčen, že se to stalo jeho životním úkolem.

Když se dozvěděl o útěku Lona Garalda z Readromu, pohladil si bradu a poškrábal se na lysém kolečku na temeni hlavy. V tom má prsty Ochránce, protože jinak je to nevysvětlitelné.

„To mě překvapuje,“ řekl Hogathovi, který s ním seděl v jedné kanceláři, „Ochránce má přece sedět v koutě a plakat nad tím, jak jsme prohnali jeho smečku.“

„Měl by,“ odvětil Jerome Hogath, který byl celkem klidný chlapík.

„Bylo by divné, kdybych ho nenašel doma,“ pravil T. B. Corn a nasadil klobouk na hlavu.

Ted Brent měl vždycky jeden byt, kde se zdržoval pod svým jménem a kde měl na dveřích označeno povolání.

V poslední době to bylo blíže Maiden Lane a tabulka hlásala, že Ted Brent je podnikatelem. Neříkala však, jakým. T. B. Corn byl přesvědčen, že jsou to zrovna takové nechutné žerty, jako byl Soukromý Detektivní Ústav, nebo Středisko Pro Vyřizování Kremací, nebo jako je Zprostředkovatelna Práce Propuštěným Trestancům. Ochránce si dělal z policie blázny, ale T. B. Corn se prozatím nezlobil.

Ochránce vypadal trochu jinak, když mluvil s policií, než když krotil své trestance. Více měšťácky. Zkušené lidi, jako byl T. B. Corn, tím ovšem nemohl oklamat.

T. B. Corn věděl, že Teda Brenta najde snadno. Jestliže se něco stalo v trestnicích nebo donucovacích pracovnách, seděl Ted Brent vždycky v nejlepším pořádku doma. A protože seděl doma i tentokrát, bylo o důvod k podezření více.

„Máme pro vás smutnou zprávu, Tede,“ řekl T. B. Corn přátelsky a posadil se, „zase nám jeden utekl.“

Ale Ochránce nehnul ani brvou.

„Z těch, které jste nedávno pochytali?“

„Ne. Z Readromu.“

„Z Readromu? Kde to je?“

T. B. Corn se rozhlížel, jako by něco hledal.

„Máte tu mapu, Tede? Ukázal bych vám to. Je to daleko. Tam jste jistě nikdy nebyl.“

„Readrom… Readrom…“ řekl Ted Brent přemítavě, „vzpomínám si trochu. Nebyl tam odsouzen k nucené práci jakýsi člověk, který zavraždil ženu?“

„Tam je mnoho takových lidí, Tede.“

„Myslím tu, jejíž jméno je ve spojení se jménem sira Reginalda Reynoldse. Je už hezky dlouho, co o tom psaly noviny. Vůbec se nepamatuji na podrobnosti.“

„Je obdivuhodné, že si pamatujete alespoň tohle,“ pravil T. B. Corn s jakýmsi podezřením. „Onen muž byl Reynoldsův myslivec, jmenoval se Joseph Rokeby a zabil lady Elisabeth Reynoldsovou.“

T. B. Corn měl znamenitou paměť. Ted Brent nedal ani v nejmenším najevo, jak mu tato informace posloužila.

„A on utekl, inspektore?“

„Proč zrovna on?“ dopálil se T. B. Corn, „jiný, samozřejmě. Či chcete pomoci ven také Rokebymu?“

„Jaký nesmysl! Proč bych chtěl pomáhat ven nějakému Rokebymu?“

„Třeba si myslíte, že byste ho mohl potřebovat do své nové bandy. Rokeby je vrah ze žárlivosti, který se bláznivě zamiloval do manželky svého pána.“

„Lidská věc,“ řekl Ted Brent soustrastně, „za to nezaslouží tak hrozné místo, jako je Readrom.“

„Readrom je hrozné místo?“ zeptal se T. B. Corn nevinně.

„Slyšel jsem to.“

„Ale. Před chvílí jste nevěděl, že Readrom vůbec existuje a teď toho najednou víte až moc. Ostatně nekritizujte. Není na celém světě tak hrozného místa, jaké byste si zasloužil, Tede.“

Ted Brent se zatvářil, jako by inspektorova slova nebral na vědomí.

„Chudák Rokeby…“ vzdychl s přehnanou lítostí.

„Chudák Rokeby nacpal mrtvolu lady Elisabeth Reynoldsové do železné truhlice a hodil ji do bezedné tůně v lese za Holbornem,“ přerušil ho inspektor, „ačkoli věděl, že ona tu zanechává dvouletou dcerušku. Rokeby je hezký surovec, který by se vám docela dobře hodil.“

„Co je to Holborn, inspektore?“

„To je zámek sira Reginalda,“ odpověděl T. B. Corn ochotně, „není daleko od Readromu. Lon Garald vám o něm nic neříkal?“

„Jaký Lon Garald?“

„Ještě vás nenavštívil? Pak to udělá brzy. Prvotřídní darebák. Kdybychom ho chytili, bude poslán nejkratší cestou na šibenici.“

„Lon Garald… Lon Garald… Neznám…“

„Vaše chyba,“ řekl T. B. Corn vážně, „seznamte se s ním, bude vám k užitku. Hrozně rád vraždí, víte?“

„To se mě přece netýká, inspektore.“

„Týká nebo netýká,“ pravil T. B. Corn, sahaje po svém klobouku, „říkám vám to jenom ve vašem vlastním zájmu. Kdyby vás zabil, vyvěsíme ve Scotland Yardu černé prapory na znamení smutku, že jsme vás nedostali sami. Když ho zastřelíte někde na silnici jako Chrilla Eliase, bude neštěstí jen o málo menší.“

„Dnes jste měl divoké sny, inspektore,“ řekl Ted Brent a otevřel zdvořile dveře.

Ted Brent byl rozhodně schopný muž. Vytěžil z každé záležitosti, co nejvíc se dalo, a s návštěvou inspektorovou byl docela spokojen. Čekal na něj dlouho a nyní chtěl dohonit ztracený čas. Sešel dolů a vytáhl z garáže malý vůz. Ted Brent měl několik vozů, aby je mohl střídat podle potřeby.

Strávil půldne studiem záležitosti Josepha Rokebyho. Navštívil některé redakce novin i jiná místa, sháněje informace. Nakonec se vrátil zase do svého bytu, jako by Lona Garalda vůbec nebylo. Lon Garald, zásoben potravinami, popíjel víno a netrpělivě čekal, kdy už mu narostou vousy. Ted Brent s ním neměl co mluvit a i kdyby měl, byl by to stejně odložil. T. B. Corn nebyl hloupý a Ochránci se při jeho pochůzkách pořád někdo věšel na paty. Byli to obratní chlapíci, ale Ted Brent je přesto cítil za sebou. Nedával to však najevo. Čekal, až to T. B. Corna a jeho lidi omrzí.

Zatím si srovnal pečlivě své výzkumy a došel k názoru, že Joseph Rokeby zdivočel láskou k manželce svého pána. Při hlavním líčení se otevřeně přiznal, že zavraždil lady Elisabeth Reynoldsovou při zdravém rozumu. Obtěžoval ji dlouhou dobu svou vášní, ale nebyl vyslyšen. Lady Elisabeth zmizela, když její dcerušce nebyly ještě celé dva roky. Za jedenáct let potom byl Joseph Rokeby usvědčen malým hochem, který zatím dorostl a upamatoval se na to. Lady Elisabeth byla zavražděna v lese při ranní projížďce, když ještě jednou rozhořčeně odmítla myslivcovy návrhy. Vecpal surově její mrtvé tělo do železné truhlice, kterou vhodil do bezedné lesní tůně. Joseph Rokeby neprojevil u soudu lítost. Naopak se snažil dokázat, že je se svým činem spokojen. Psychiatři ho odevzdali porotě bez námitek a Joseph Rokeby dostal šest let Readromu jen proto, že v porotě zasedaly tři soucitné ženy.

Ted Brent si to snažil srovnat v hlavě. Bylo možné pochopit, proč chce Rokeby zabít také sira Reginalda Reynoldse. Snad ho považoval za původce svého neštěstí nebo něco takového. Kupodivu byla, po tolika letech, jenom jeho tvrdošíjnost. Lona Garalda poslal, aby to provedl. Lon Garald byl úplný vyvrhel a bylo mu všecko jedno. Joseph Rokeby si chce patrně odpykat celý trest, aby se potom už nemusel skrývat. A zároveň nechce, aby na něho padlo podezření z nové vraždy, proto ji svrhl na ochotná bedra Garaldova.

Byly tu však dvě zajímavé věci, které to komplikovaly. Kde vzal chudý myslivec, jehož majetkové poměry byly u soudu důkladně prozkoumány, tolik peněz, aby mohl Garaldovi slíbit tisíc liber? A jestliže to i nemyslel vážně, zbývala druhá věc. Pokoj za zdí letohrádku. Byl to určitě zbytek nějakého starého zařízení, který hrál v případu Josepha Rokebyho určitou úlohu. To všecko bylo třeba zjistit. A Ted Brent si počal sestavovat plán.

Catherině Reynoldsové bylo nyní devatenáct roků a studovala v Londýně. Ted Brent, sledován Cornovými nohsledy, zajel na Russel Square, kde byla Cathe Reynoldsová ubytována v penziónu YWCA a kde si žila docela dobře, rozhazujíc spoustu tatínkových peněz v obchodech na Regent Street. „Mluvit s ní bohužel nemůžete,“ řekli Tedu Brentovi, „protože odejela asi na týden do Istingh Bath.“ Ale Ted Brent s ní prozatím mluvit nepotřeboval. Poděkoval a vsedl do vozu, zatímco Cornovi lidé kroutili hlavami nad tím, co pohledával v dívčím penziónu.

T. B. Corn však byl důkladnější, než Ochránce předpokládal. Nestaral se jenom o osobu Lona Garalda. Když se dozvěděl, že Ted Brent navštívil YWCU, odhodlal se pátrat tam, ačkoli podinspektor Hogath tvrdil, že je nesmysl hledat gorilího Lona Garalda mezi děvčaty.

„Fantazie musí mít meze,“ řekl Jerome Hogath, „přece si nemyslíte, že Lon Garald je převlečen za studentku?“

„Co by se toho týkalo,“ odpověděl T. B. Corn nevzrušeně, „Ochránce ho převleče třeba za kojence a položí ho do dětského kočárku. Vsadím se s vámi, že půl Scotland Yardu se bude na to hezké dítě usmívat.“

„Rád bych vás viděl, jak se na ně usmíváte,“ odbyl ho Jerome Hogath.

T. B. Corn se dozvěděl v YWCE, po čem se Ted Brent dotazoval. Vrátil se zamyšleně do Scotland Yardu, vyslechl několik těch, kteří poslední čas trhali podrážky za Ochráncem, provedl ještě několik pochůzek a učinil si závěry.

„Čert ví,“ řekl potom Hogathovi, „čím se zase náš přítel zabývá. Došel jsem dnes přes Cathe Reynoldsovou do Readromu.“

„Přes co?“ zeptal se Hogath, vytáhnuv krk dopředu.

„Přes Cathe Reynoldsovou. Její matka byla zavražděna před lety mužem, který za to nyní sedí v Readromu.“

„Ach tak,“ řekl Hogath, „vyjadřujete se někdy zpropadeně nepřesně.“

„Ochránce se poptává po Cathe Reynoldsové.“

„Hleďme. Má-li tedy něco v úmyslu, musíte mu to překazit. Aby vám zas nevypálil rybník jako při Severním Expresu. To byla ostuda.“

„Budiž Bohu poručeno“, pravil T. B. Corn odevzdaně, „podruhé se to nestane.“

„Myslíte, že chce unést to děvče?“

„Ne,“ řekl inspektor, „chápete někdy zpropadeně nepřesně. Lon Garald utekl přece také z Readromu.“

„A zmizel jako pára nad hrncem.“

„Ano,“ přisvědčil T. B. Corn zamyšleně.

Lon Garald byl Ochráncem poučen, že bude pravděpodobně nějakou dobu sám, a nedivil se tedy, když se Ted Brent neukazoval. Ochránce se vyhýbal tmavé ulici na sto honů a T. B. Corn neměl o existenci Artura Mollisona ani tušení. Naopak se domníval, že Ted Brent si moc rozmyslí vyhledávat trestance z Readromu, už kvůli svému bezpečí.

„Ostatně,“ pravil jednoho dne Hogathovi, „Lon Garald je povaha, která si myslí, že Ochránce nepotřebuje. Řekl bych, že svoje seznámení mají už dávno za sebou, ale to mohla být jedině náhoda. Ochránce by byl musel chytit Garalda do náručí zrovna pod tvrzí.“

„Což se asi také stalo,“ přikývl Hogath, „říkáte přece, že Ochránce se o Readrom zajímal.“

„Čertví,“ řekl T. B. Corn opět zamyšleně.

Kteréhosi rána vyjel Ted Brent z Londýna, ačkoli se zpočátku tvářil, jako by se chtěl potloukat jenom po městě. Jeho vůz byl velký a silný a stopaři zůstali vyjeveně stát. Pak to telefonovali do Scotland Yardu.

„Stojí rozhodně za to, abychom věděli, kam jede,“ řekl T. B. Corn moudře, „který z jeho vozů to byl?“

„Velký otevřený packard, šedivě lakovaný s černými blatníky.“

T. B. Corn nemeškal a zavolal policejní stanice podél trasy, kterou zmizel Ted Brent.

„Zadržet? Ne. Nic takového. Stačí zpráva, kde zastaví a co bude dělat. Rozumíme si?“

„To by v tom byl čert,“ pravil pak Hogathovi spokojeně. „Kdoví, nejel-li oklikou k Readromu.“

Během dne se opět zamyslel a hladil dlouho svou drsnou bradu. Nikde neviděli otevřeného šedivého packarda s černými blatníky. Napohled nevysvětlitelnou věc mohl ovšem Ted Brent vysvětlit docela snadno. Ještě před Sheffeldem strčil vůz do garáže venkovského hotelu a najal si zavřený taxametr. Pak změnil směr a dal se oklikou dovézt do Garnvillu. Zaplatil, vyhledal jiné taxi, dostatečně reprezentativní, a poručil jet do Istingh Bath. Dojel tam krátce po poledni.

Ted Brent nemohl potřebovat Cornovu dojemnou péči, chtěl-li se v lázních vydávat za někoho jiného.

5

Istingh Bath mají uprostřed veliký bazén, ve kterém si hosté libují víc, než v otevřeném moři. Pumpy tam čerpají stále čerstvou vodu, kolem je písek, stoly stíněné slunečníky, lehátka, přepychové kabiny, restaurační pavilóny a tenisová hřiště, všecko bílé a čisté. Dá se tam za slušný peníz i bydlet. Ted Brent vyhledal nejprve v seznamu jméno Catheriny Reynoldsové, a zapsal se jako Daniel Thompson nechávaje zřízence v domnění, že se tak skutečně jmenuje.

Hostů nebylo příliš mnoho. Istingh Bath jsou trochu drahé a bohatší lidé v létě cestují jinam. Cathe Reynoldsová měla dost prostředků, aby mohla procestovat celý svět. Ale měla zároveň důvody, proč se tuto sezónu nevzdálila příliš daleko od Londýna, a Ted Brent se dodatečně přesvědčil, že to jsou pádné důvody.

Tam, kde drobné vlnky narážely do písku, dováděla kupa křičících dětí s bonami a služkami, mezi nimiž by byl Ted Brent marně hledal Cathe Reynoldsovou. Ostatně se po ní zatím příliš nerozhlížel. V bazénu plavalo několik lidí. Ostatní společnost dávala přednost siestě na lehátkách.

Ted Brent se převlékl v pohodlné kabině a vyšel ven s pláštěm přes ruku.

T. B. Corna by ve snu nenapadlo, že by mohl najít Ochránce na skákacím prkně, jak zkouší pružnost odrazu. A kdyby ho byl i našel při tomto bohaprázdném zaměstnání, byl by spráskl bezpochyby ruce. Ted Brent chtěl na sebe upozornit, a skutečně se na několika místech začali dohadovat, zdali skočí nebo neskočí.

Skočil. Jeho bronzové, svalnaté a štíhlé tělo se mihlo vzduchem a projelo pod hladinou deset yardů. Našli se lidé, kteří přistoupili k okraji bazénu a se zájmem ho sledovali, protože se trochu vytrhli ze své nudy.

Ted Brent doplaval k betonové stěně, zachytil se a vyšvihl nahoru. Vrátil se na prkno jako člověk, který k smrti rád skáče do vody. Skočil pozpátku, proplaval, vylezl a postavil se na prkno potřetí. Předvedl bravurní přemet a když vylezl, společnost hlasitě tleskala. Ted Brent se zatvářil jako vtělená skromnost, sedl si pod pestrý slunečník a objednal si zmrzlinu.

Nikde není zdvořilejších a diskrétnějších číšníků, než v Istingh Bath. Ted Brent se zeptal po slečně Reynoldsové.

„Račte počítat stoly za mými zády, pane,“ řekl číšník bez mrknutí, stavě před něho zmrzlinu, „čtvrtý stůl. Slečna Reynoldsová tam sedí ve společnosti pana Joyce a jeho rodičů. Patrně její ženich.“

Ted Brent chtěl sáhnout do kapsy pro spropitné, ale sešlo z toho, poněvadž byl v plavkách.

„Račte to nechat najednou,“ řekl číšník a vzdálil se. Kroky dobře vychovaného číšníka neskřípou ani po písku a tento číšník byl vychován přímo skvěle.

Ted Brent zaletěl pohledem ke čtvrtému stolu. Hezké rusé děvče, živých očí, se na něj dívalo. Vedle ní se mračil nějaký mladík, který jinak mohl být dost příjemný. Starší dáma menší kulaté postavy a pán s vousy pod nosem, zato bez jediného vlasu na kulaté lebce, tuto společnost doplňovali. Všichni byli v plavkách, jen matróna měla přes ramena koupací plášť. Patrně proto, aby příliš nevyzývala svými formami, jež zajisté už poněkud vyšly z módy. Vedle milého zjevu Cathe Reynoldsové se docela ztrácela.

To tedy bylo děvče, jehož matku zavraždil Joseph Rokeby a jehož otec byl tímtéž člověkem odsouzen k smrti. Okolnosti, které ji jistě činily zajímavou. Ted Brent se tam však přestal dívat, poněvadž onen příjemný mladík se mračil stále víc. Patrně žárlil, protože jeho snoubenka pohlížela na Teda Brenta s neskrývaným obdivem. Něco jí také řekl, přičemž matróna ohrnula nos a tlustý plešatý pán se dobrácky usmál. Děvče se přestalo dívat po Brentovi a o něčem se domlouvali. Pak se mladík zdvihl, rozběhl se k prknu a provedl takové salto mortale, že matróna vykřikla. Lidé se smáli a děvče zčervenalo. Skončilo to tím, že Cathe Reynoldsová vtiskla mladíkovi letmý polibek na mokré rameno a on se přestal mračit, zatímco se začala mračit matróna. Holohlavý pán cucal tlustý doutník a byl nad to patrně povznesen.

To tedy byla rodina sira Francise Joyce, paira Horní sněmovny. Jeho paní, lady Mary Joyce-Coopesová a jejich syn jedináček, Archibald Joyce, zamilovaný až po uši do hezké miss Honorable Cathe Reynoldsové.

Co se týče Archibalda Joyce, byl to do jisté míry nešťastný mladík.

Archie byl jedináček a podle toho se s ním zacházelo. Nebyl rozmazlený jenom proto, poněvadž měl v základě dobrou povahu. Nesměl závodit v autě, nesměl létat letadlem, nesměl sázet na koně a potloukat se po nočním Londýně, ani nesměl mnoho jiných věcí. Pokud je přece jenom prováděl, bylo to zásluhou jeho otce, který mu například tajně koupil malý sportovní vůz nebo sázel s ním na dostizích.

Mezi jiným nesměl Archie prodlévat dlouho s Cathe o samotě. Lady Joyceová tvrdila, že považuje za svou povinnost děvče ochraňovat, je-li už tak nešťastné a nemá matku. Cathe byla moderní dívka a neodporovala pouze ze zdvořilosti. Stalo-li se však někdy, že lady Joyceová byla zaneprázdněna a snoubence doprovázel sir Francis, bylo to něco jiného. Sir Francis byl původně venkovský šlechtic, který měl úspěch v politice a miloval restaurace. Cathe s Archiem se pak mohli po libosti procházet po lese. Cathe měla úplnou volnost. Archie nikoli. Nesl to velmi těžce, poněvadž byl o celých pět roků starší než Cathe. Měl stále svázané ruce, a jestliže Cathe navrhla nějaký výlet, nikdy nevěděl, může-li slíbit nebo nikoli. Skutečně se málokdy stalo, že je lady Joyceová pustila samotné. I výlet do Istingh Bath, na který se Archie těšil celý týden, proměnila v rodinný víkend. Archie s tím nebyl valně spokojen, ale neodvážil se to dát najevo. A proto se také mračil, když viděl muže jako byl Ted Brent. Samostatného, klidného a jednajícího jen podle své vlastní vůle, což zřejmě imponovalo i Catherine Reynoldsové. A zatímco Ted Brent si skákal do vody, kdy chtěl a kolikrát chtěl, byl Archie nucen vyslechnout kázáníčko lady Joyceové o nebezpečí vniknutí vody do uší a podobně, což ho hrozně dopalovalo. Mnohokrát litoval, že představil Cathe svým rodičům. Zpočátku, když se seznámili v Oxfordu a lady Joyceová nevěděla o jejich schůzkách, bylo to mnohem lepší.

„Jakmile dostuduji, Cathe,“ říkal často, „vezmu si tě a bude pokoj.“

„Potom bychom snad měli čekat, až dostuduji také já, Archie,“ odpovídalo děvče.

„Nesmysl,“ zlobil se, „na tvém doktorátu nezáleží. Ať je to jak chce, už aby bylo po prázdninách. V Oxfordu nás nemůže máma tak kontrolovat.“

„Mamá je ráda, že tě má u sebe aspoň dva měsíce, Archie. Nebuď zlý.“

„Ale já nejsem. Měla mě od malička. Ted, když jsem dospělý, je to něco jiného.“

Archie byl opravdu dospělý a Cathe si musela stoupnout na špičky, jestliže ho chtěla políbit. A obyčejně ho uklidnila tím, že by to mohlo být ještě horší. Skutečně také všecky předešlé prázdniny strávil Archie velmi nudně ve společnosti svých rodičů přes to, že ho vodili po Itálii, Severní Africe a jiných zajímavých krajinách. Bylo mu proti mysli držet se nepřetržitě maminčiných sukní. Archie byl ve svých pětadvaceti letech silný a zdravý a toužil po docela jiných věcech, než které mu doporučovala matka.

Toho léta se zásluhou Cathe Reynoldsové mnoho změnilo. Cathe měla v nejbližších dnech odjet na Holborn a poněvadž to s Archiem mysleli vážně, Cathe zařídila, aby sir Reginald Reynolds pozval Archieho i jeho rodiče na návštěvu. Archie se tajně chystal, že sira Reginalda požádá o ruku jeho dcery za přítomnosti svých rodičů. Cathe se tvářila, jako by nic netušila, ale neočekávala samozřejmě od Archieho nic jiného. Archie už měl tu čest poznat sira Reginalda, když přijel navštívit svou dceru do Oxfordu. Archie nebyl příliš nadšen, protože sir Reginald vzbuzoval dojem až nepříjemný. Archie ho omlouval tím, že je na Holbornu stále sám a že má i jiné příčiny být zatrpklý. Sir Francis Joyce na to pohlížel rezignovaně, lady Joyceová však měla starostí plnou hlavu. Bylo přece nutno, aby se její syn dostal do řádné rodiny. Rodina sira Reginalda byla jistě řádná až na některé detaily, jejichž důležitost v podezřívavé mysli lady Joyceová ještě vzrostla. Byla to aféra paní z Holbornu s oním myslivcem. Sir Reginald byl o patnáct let starší než jeho manželka a bylo docela možné, že si lady Elisabeth hledala nějaké povyražení. Kdyby se byla Archieho matka dostala do situace, v jaké se octla matka Catherinina, byla by si věděla rady. S čistým svědomím by informovala svého muže, jenž by už našel prostředek, jak tomu zamezit. Ale paní z Holbornu možná neměla čisté svědomí a lady Joyceová byla ochotna nešťastnou ženu odsoudit podle všech pravidel šosáckých názorů o počestnosti. Když o tom mluvila se svým manželem, sir Francis jí to moudře a rozvážně rozmlouval.

„Pokud je známo, drahá Mary, ten vrah sám prohlásil, že lady Elisabeth byla výborná a počestná žena. Nemůžeš se na to dívat jinak, než jako na neštěstí.“

„Láry fáry,“ odpovídala ctihodná matka, „proč pak nepřijde do podobného neštěstí bezúhonná žena jako já, Francisi?“

Tolik však sir Francis dokázal, že o tom nemluvila před Archiem. Archie byl sice statečný mladý muž, ale byl i neobyčejně citlivý. Zmínka o holbornském případu ho vždycky rozrušila.

To všecko se Ted Brent dozvěděl za tři dny, které v lázních strávil, poněvadž měl příležitost seznámit se s rodinou sira Francise. Archie se už na něho nemračil, protože Cathe se o to postarala.

„Jak můžeš žárlit, Archie,“ řekla, „přece se nezamiluji do nějakého muže jen proto, že dobře skáče do vody.“

„Ano,“ odpovídal Archie, „ale já taky skáču dobře, a kdyby se mamá nebála, že si naberu do uší…“

„Já vím, Archie. Ale on nemá žádnou mamá, která by ho napomínala.“

Archie měl někdy chuť vyskakovat i na suchu.

„Kdybys měla ke mně trochu citu, Cathe, nedívala by ses, jak se ten člověk předvádí.“

Lady Joyceové neuteklo z té rozmluvy ani slůvko, třebaže se Archie snažil ztlumit hlas.

„A potom,“ pokračovala Cathe, „jen si ho všimni. Má už prošedivělé vlasy.“

„To je interesantní,“ řekl Archie, poněvadž tomu nerozuměl.

„Pro mě nikoli, Archie. Je mu nejméně čtyřicet. A nemá hezké oči, takové studené.“

„No dobrá,“ pravil Archie, „proč ho tedy tak studuješ?“

Potom se uklidnil. Všechny tělesné chyby, které Cathe Tedu Brentovi vytkla si ještě zveličil, protože zamilovaní muži jsou někdy až nepochopitelně důvěřiví, když byli před tím nemožně nedůvěřiví. Prošedivělé vlasy mu připadaly hnusné. Viděl najednou, že ocelově šedivé oči jsou nejošklivější oči na světě. A protože Ted Brent byl podle úsudku Cathe starý a nehezký, Archiemu zájem přestal vadit.

Archie byl vůbec srdečný mladík, pokud ovšem neměl chuť vraždit kvůli Cathe. Aby si mohli trochu popovídat, šli se projít kolem bazénu. Ted Brent se jakoby náhodou zdvihl a dal se opačným směrem. Tak se sešli na protějším rohu, kde se jim Ted Brent zúmyslně nemotorně vyhýbal a pak se za to dlouze omlouval.

„Nevadí, pane,“ řekl Archie vlídně, protože Ted Brent skutečně nemohl být jeho sokem a byl také navíc o něco menší než Archie, „umíte opravdu dobře plavat.“

„Chcete-li tím říci,“ pravil Ted Brent zdvořile, „že se ve vodě pohybuji obratněji než na suchu, přijímám to pokorně jako pokárání.“

„Chraňbůh,“ řekl Archie zděšeně, „myslel jsem to jako poklonu.“

„V tomto případě poklona patří vám, pane. Skočil jste mnohem líp než já.“

Archie byl polichocen. Samolibost mu byla vždycky cizí, ale před Cathe to bylo něco jiného. Tento muž byl skutečně docela příjemný. Ted Brent ovšem věděl, co dělá. Především se snažil, aby se na Cathe nepodíval jinak, než s největší úctou. Archie si toho dobře všiml a napadla ho další hloupost, že totiž i kdyby Cathe měla o cizince zájem, nebude mít on zájem o ni.

Představili se a procházku kolem bazénu dokončili ve třech. Potom sir Francis zarachotil židlí a povstal, aby stiskl Danielu Thompsonovi ruku. Lady Joyceová kývala a usmívala se, zatímco Ted Brent políbil její baculaté prstíky.

Netrvalo dlouho a Archie ocenil nového člena společnosti ještě z jiného důvodu. Pan Daniel Thompson zaujal manžele Joyceovy tak, že mamá si skoro přestala všímat Archieho a Cathe. Archie mohl dokonce předvést nádherný skok do vody a lady Joyceová to nezpozorovala, poněvadž se právě smála nějakému Thompsonovu vtipu.

Ted Brent se rychle seznamoval a dovedl se ukazovat z té nejlepší stránky. Večeře proběhla tak, jako by se znali mnoho let.

Krásné počasí vydrželo i druhý a třetí den. Ted Brent ovládal tenis, vodní pólo, kulečník i bridž. Lady Joyceová ho prohlásila za nenahraditelného, a Archie i Cathe s ní vřele souhlasili.

„Poslyšte, pane Thompsone,“ řekl Archie, „vy jste skvělý člověk. Jistě jste si o nás utvořil správný obrázek. Naše mamá je trochu starostlivá…“

„Pečlivá,“ kývl Ted Brent s uznáním.

„Hezká vlastnost, co?“ řekl Archie srdečně, „ale někdy bohužel překáží. Odpusťte, že jsem tak upřímný.“

„Za mých mladších let…“ 3pravil Ted Brent.

„Je vidět, že tomu rozumíte, pane Thompsone. Musíme vám s Cathe poděkovat a doufám, že pochopíte proč.“

„Budu o tom přemýšlet,“ řekl Ted Brent s úsměvem.

Lady Joyceová se několikrát pana Thompsona zeptala, co soudí o volbě jejího syna.

„Hodí se k sobě znamenitě,“ odpovídal Thompson, „a myslím, že se budou mít rádi po celý život.“

„To je to nejhlavnější,“ řekl sir Francis, který se většinu dne zabýval svým doutníkem.

„Jsou i jiné hlavní věci, Francisi,“ pravila lady Joyceová káravě. Lady Joyceová mluvila často káravě. Ted Brent v ní viděl matku, která je nesmírně hrdá na svého syna, považujíc ho za nejlepšího syna na světě, pro nějž žádná princezna není dost dobrá. Ale Archie opravdu nebyl špatný mladík.

„Dobrá a spořádaná rodina je hlavní podmínkou manželského štěstí, pane Thompsone. Myslíte, že může mít dcera povahu své matky?“

„Jak to, prosím?“ otázal se Ted Brent, jako by tomu nerozuměl.

„To jsou hlouposti, drahá Mary,“ odvážil se podotknout sir Francis.

„Nikoli, Francisi. Vy neznáte případ její matky, pane Thompsone?“

„Matky miss Cathe?“

„Ano. Lady Reynoldsové.“

„Znám ho trochu z novin, lady Joyceová,“ odvětil Thompson a ochotně vyslechl onu dávnou trapnou historii. Pak zavrtěl hlavou.

„Je to smutný případ,“ řekl s přehnanou vážností, „ale nechápu, jak by to mohlo souviset s dědičností povahy. Myslím, že osud lady Elisabeth nezávisel na její povaze.“

„Jestliže o tom přemýšlíte,“ pravil sir Francis hladě se po lysém temeni, „musíte uznat, že je lépe o tom nepřemýšlet.“

„Totiž…“ řekl Ted Brent, ale lady Joyceová ho přerušila.

„Tvá lehkomyslnost není na místě, Francisi,“ a vrtěla se na židli se špatně skrývanou netrpělivostí, „učiníš nejlépe, necháš-li matku svého syna, aby se o něj starala.“

„Uznej, drahá Mary,“ řekl sir Francis rozvážně, „že šílenství nějakého myslivce není důležité pro Archieho štěstí.“

Lady Joyceová ho umlčela afektovanými posunky.

„Dost, Francisi, dost. Jistě nejste takový pohodlný muž, pane Thompsone, jako sir Francis. To je prostě neuvěřitelné.“

„Nemohu být pohodlný,“ zakroutil hlavou Ted Brent, „moje povolání mi nedovolí být pohodlným.“

„Ach,“ řekla lady Joyceová, poněvadž byla na povolání pana Thompsona nadmíru zvědava.

„Jsem majitelem soukromé detektivní kanceláře,“ pokračoval Ted Brent téměř ponuře, „a jako takový mám někdy pochybnosti i o věcech, které se každému zdají nad slunce jasnější.“

„Vidíš,“ řekla lady Joyceová vítězně, ale sir Francis vyfukoval lhostejně dým ze svého doutníku pod slunečník.

„Tím se jen vysvětluje,“ zabručel, „proč pan Thompson byl poněkud informován o té neblahé události. Pochybujete snad o počestnosti paní z Holbornu, pane Thompsone?“

„Doposud jsem o tom neuvažoval, sire,“ odpověděl Ted Brent významně, „ačkoli se přiznám, že mě tato záležitost kdysi skoro zajímala.“

„Ach,“ řekla opět lady Joyceová.

Přešli přes to zásluhou Teda Brenta, jenž nechtěl budit dojem, že se o to příliš zajímá. Předpokládal, že to lady Joyceové bude vrtat v hlavě a nemýlil se. Třetího dne lady Joyceová začla o tom znovu a její manžel mlčel, byv patrně včas poučen, že se do toho nemá plést.

„Ráda bych slyšela vaši teorii, pane Thompsone,“ řekla mu, když Archie s Cathe proháněli bílý míček na tenisovém hřišti.

„Měl jsem jich několik,“ pravil Ted Brent, jako by si vzpomínal, „ale ty jsem dávno zapomněl. Nebyla to moje věc, lady Joyceová. To měla v rukou policie.“

„Potřebovala bych někoho, kdo by objasnil soukromé rodinné poměry Reynoldsů, pane Thompsone. Směla bych se obrátit na vaši detektivní agenturu?“

„Drahá Mary,“ začal přece jenom sir Francis.

„Nepokládáš to snad za dosti důležité, Francisi?“

„Vůbec ne,“ odpověděl sir Francis mírně, „ale neurážíš tím Cathe?“

„Doufám, že nikoli. Ostatně jsem byla vždycky rozhodnuta informovat se důkladně o nevěstě našeho syna, ať by to byl kdokoli.“

„Považuji to za správné,“ přiložil Ted Brent svoje polínko, „ačkoli při tom nemyslím na svůj prospěch. Mám totiž dovolenou.“

Ale přece jen se domluvili. Ted Brent se chvíli tvářil, jako když přemýšlí, a pak pronesl nejasnou poznámku o dvou mouchách jednou ranou. Mluvil o jakémsi řízení poblíž Holbornu v době, kdy tam bude na návštěvě rodina sira Francise. Jelikož tvrdil, že by bylo zapotřebí poznat sira Reginalda Reynoldse osobně, dohodli se, že najdou nenápadnou příležitost, aby Ted Brent mohl být na Holbornu představen prostřednictvím manželů Joyceových. Sir Francis s tím souhlasil pouze z donucení.

Toho dne k večeru odjížděl pan Daniel Thompson z Istingh Bath velmi spokojen. Zatímco se lady Joyceová domnívala, že získá důležité informace, těšil se Ted Brent, že to bude obráceně. Lady Mary se jistě sblíží se sirem Reginaldem víc, než by se s ním mohl sblížit on. Kromě toho nebude nápadné, bude-li se v případě potřeby trochu potloukat po okolí Holbornu. Vezme s sebou Lona Garalda jako svého asistenta. Rozhodně nemohla být tahle známost na škodu.

Ted Brent se vyhnul Sheffieldu a dojel taxametrem až do Londýna, protože chtěl navštívit Lona Garalda dříve, než T. B. Corn padne opět na jeho stopu. Udělal dobře, neboť T. B. Corn už jeho dočasnou garáž vyčenichal. Nebylo ovšem lehké dojít po Ochráncových stopách až do Istingh Bath. Když tam T. B. Corn došel, usmíval se v představě toho, jak Teda Brenta přátelsky pozdraví. Ale Ted Brent už v Istingh Bath nebyl. T. B. Corn si hladil strniště na bradě a co se dozvěděl, to se dozvěděl. Neříkal nikomu, že je od policie, a dotazoval se jenom nenápadně. I tak objevil Teda Brenta v osobě pana Daniela Thompsona. O tom, z jakého důvodu se spřátelil se sirem Francisem, nebyl dlouho na pochybách. Byla tu přece Cathe Reynoldsová. A T. B. Corn musel nakonec uznat, že zájem Ochráncův se upíná přece jenom k Holbornu.

Vrátil se do Londýna, poněvadž Ted Brent se tam bezpochyby vrátil rovněž.

„Toho chlapíka nesmíme spustit s očí,“ řekl Hogathovi, „jemu stačí chvilka, aby vyřídil svoje věci a ošidil nás. Jdu ho hned navštívit.“

„Jděte,“ odtušil Jerome Hogath, „jestliže vás chtěl ošidit, udělal to už dávno.“

„Ano. Jenže já jsem byl v Istingh Bath za ním, to je to.“ Pravdu měl ovšem Jerome Hogath. Když T. B. Corn zvonil u Ochráncových dveří, byl již Ted Brent dávno v trepkách a návštěvu u Lona Garalda měl za sebou. T. B. Corn začal povídat něco o tom, že Daniel Thompson je nezákonně vymyšlené jméno a Ted Brent ho klidně vyslechl.

„Chcete-li vědět, inspektore, co tomu říkám,“ pravil potom, „pak si nejdříve vzpomeňte, kolik velkých pánů už navštívilo podniky jako je Istingh Bath incognito. Zavřete snad španělského krále proto, že si dává na cestách jiné jméno?“

„Ovšemže nezavřeme,“ kývl T. B. Corn, „ale vy nejste žádný španělský král.“

Ted Brent pokrčil rameny.

„Zatím nejsem,“ odvětil, „ale což jestli se jím jednoho krásného dne stanu?“

„Toho se nedočkám,“ řekl T. B. Corn smutně, „mluvil jste snad s Cathe Reynoldsovou o španělském království?“

„Mluvil jsem s ní většinou o počasí. Nepamatuji se, že by se někdo z nás zmínil o Španělsku. Co v tom vidíte špatného?“

„Nic,“ odvětil T. B. Corn podle pravdy, „ale myslím si, že vy z toho něco špatného uděláte.“

„Potom můžete zakročit. Do té doby mě nemůžete u Cathe pomlouvat. Žaloval bych vás.“

„Opravdu by už nic jiného nescházelo,“ pravil T. B. Corn zasmušile, „nakonec budu já sedět ve vězení a vy se budete procházet kolem s cylindrem v ruce.“

T. B. Corn se vrátil do Scotland Yardu a zraky dvou mužů byly přikovány na všech děrách vedoucích z Brentova doupěte.

„Senzační zpráva, Hogathe,“ řekl, „Ted Brent se zamiloval do Cathe Reynoldsové. Nic jiného mě nenapadá.“

„Počkejte tedy, až z toho bude svatba,“ odvětil mu Jerome Hogath v dobrém úmyslu.

6

Lonu Garaldovi narostly už slušné vousy, a protože neměl nic na práci, proseděl celé dny před velkým zrcadlem v rohu pokoje a šlechtil svůj zvířecí obličej.

Ted Brent měl pravdu když tvrdil, že čínské vousy Lona Garalda důkladně změní. Lon Garald se tomu sám podivoval. Jeho hrozná ústa se jakoby zmenšila a ohavně vystupující brada rozumně ustoupila dozadu. Lon Garald byl ryšavý, Ted Brent mu však opatřil dobré barvivo a spoustu jiných věcí, jimiž se Lon Garald s láskou obíral. Toaletní krém, speciální mýdlo a všelijaké prášky odstranily s jeho obličeje barvu, typickou pro dlouholeté trestance. Stopy zažraného prachu zmizely. Vlasy Lona Garalda nebyly ještě dostatečně dlouhé, ale sčesával je dozadu a lepil je na svou zločinecky zploštělou lebku nepoměrným množstvím brilantiny. Ted Brent pamatoval na všecko a Lon Garald postrádal mezi věcmi jenom pořádný nůž a revolver. To však zatím nepotřeboval a byl rozhodnut, že tento nedostatek Ochránci včas připomene. Prozatím se zálibně prohlížel v bezvadném prádle a dobře padnoucích šatech a čekal.

Lon Garald se podobal nyní zámožnému kapitánovi obchodní lodi, mořskému vlku, jichž byly plny přístavní části Londýna a z nichž mnohý nevypadal ani zdaleka tak dobře jako on. Ted Brent mu dokonce doporučil, aby se učil chodit houpavě a zeširoka, jako chodí námořníci.

„Už odtud brzy vyjdu?“ zeptal se Lon Garald, „mám toho tady až po krk.“

„Vyjdete, až vám dám k tomu znamení,“ řekl Ted Brent, „ne dříve.“

Lona Garalda nepochopitelně dráždil jeho tón. Ale uznával, že bez Ochránce by byl již určitě seděl ve vězení daleko nepříjemnějším.

„Dáte už brzy to znamení? Přece tu nebudu sedět do smrti.“

Lon Garald se nedíval do Ochráncových očí, protože nesnesl jejich pohledu. Byly to oči krotitele.

„Vyjdete odtud pozítří v poledne,“ odpověděl Ochránce.

„Nebylo by to lepší v noci?“ namítl Lon Garald, protože byl toho naivního přesvědčení, že v noci se nejlépe překročuje zákon. Ale Ochránci se nezavděčil.

„Držte hubu,“ řekl.

Lon Garald držel hubu, ale v jeho neforemné lebce se zatočily divoké myšlenky.

„Vyjdete pozítří, přesně v poledne. A dejte pozor. Každá chyba znamená vaši zkázu.“

„Rozumím,“ řekl Lon Garald urputně, „kam půjdu?“

„Půjdete jinam. Zamknete byt a sejdete dolů. Před domem bude čekat taxametr. Vsednete do něj a dáte se dovézt k Maiden Lane číslo tři. Vystoupíte do druhého patra, těmito klíči otevřete můj byt, vejdete a dobře za sebou zavřete. Nic víc. Budete si to pamatovat?“

„Maiden Lane tři,“ bručel Lon Garald.

„Nemohu vás tu nechat, protože s vámi nemohu mluvit, kdy chci. Jsem sledován, rozumíte? Říkám vám to proto, abyste si uvědomil možné nebezpečí, kdyby vás napadlo podniknout něco o vlastní újmě.“

„Nemám chuti běhat po Londýně,“ řekl Lon Garald sveřepě. „Ve vašem bytě je bezpečno?“

„To je moje starost,“ odtušil Ochránce a Lon Garald v duchu proklínal jeho studený pohled.

„Nač mě budete potřebovat, kčertu? A kde je ostatní tlupa? Chtěl bych také něco vědět, u sta hromů.“

Ochránce se na něj podíval, jako by v jeho mozku nebylo jediné myšlenky. Lon Garald mrštil s něčím na pohovku a hrál si na uraženého. Než se však otočil, Ochránce za sebou zavřel dveře a Lon Garald se pak vztekal opravdu, protože věděl, že musí poslechnout.

Ted Brent se přesvědčil, že jeho návštěva u Lona Garalda skutečně nebyla zpozorována. Zavolal drožku a dal se odvézt do Maiden Lane, aby čekal na inspektorovu návštěvu. Dočkal se jí druhého dne a oddechl si, když T. B. Corn odešel. Potom začal opět vyřizovat své záležitosti, sledován na každém kroku.

Především dojel do Sheffieldu pro svůj vůz. Smečka detektivů ho neznepokojovala. Když se vrátil do Londýna, zaujali stopaři výhodná stanoviska kolem domu, v němž bydlel. Ale sotva se hnul Ted Brent, hnuli se i stopaři. Bylo vidět, že T. B. Corn to bral zpropadeně vážně. Ted Brent podnikl několik zbytečných výletů po městě a přesvědčil se, že v okolí Maiden Lane není po tajných ani slechu. To bylo to, co potřeboval, a proto stanoveného dne půl hodiny před polednem okázale vyjel s velkým vozem na druhý konec Londýna. Silná drožka se držela za ním jako přivázaná na dlouhém provaze. Ted Brent se pak usadil v Horse Shoe v Tottenhamu, bohatě se naobědval a dva detektivové několik stolů dál srkali trpělivě teplý stout téměř po celé dvě hodiny.

Zatím se Lon Garald nastěhoval do bytu v Maiden Lane, neohlížeje se ani vlevo, ani vpravo. Ted Brent v Tottenhamu se často díval na hodinky, a jeho opatrovníci se domýšleli, že na někoho čeká. Ted Brent samozřejmě nečekal na nikoho. Když bylo jisto, že Lon Garald měl dost času, aby udělal, co mu bylo nařízeno, Ted Brent se sebral a jel zvolna do Maiden Lane. Dva detektivové za ním u vědomí dobře vykonané povinnosti.

Bylo to tedy odbyto a T. B. Corna nemohlo ani ve snu napadnout, kde Lon Garald vlastně je. Ted Brent Lonu Garaldovi vysvětlil, jak to provedli, a Lon Garald se divoce šklebil.

„Znamenité,“ chválil, „vy jste přece jenom chlapík. My dva…“

„Nežvaňte tolik,“ přerušil ho Ochránce oním tónem, který Lon Garald k smrti nenáviděl, „to je důkaz, že vám jen prospěje, budete-li slepě poslouchat. Kdyby někdo zazvonil, půjdete do koupelny a budete se chovat tak tiše, jak jenom bude možno. T. B. Corn sem chodí skoro denně.“

„Kdo je to?“ zeptal se Lon Garald s nechutí.

„Je to jeden velmi příjemný pán ze Scotland Yardu.“

„Je-li tak příjemný, měl bych ho snad praštit do palice“

Ochránce však jeho návrh zamítl a Lon Garald se tím cítil uražen.

„Toho stálého ukrývání bych měl skoro dost,“ řekl vztekle, „kdypak podnikneme něco pořádného?“

„Brzy,“ odvětil Ochránce, „zatím buďte zticha.“

„Už zase mám být zticha,“ vrčel Lon Garald, „a kdy mě pustíte na toho Reynoldse?“

„Na Reynoldse vás nepustím, Garalde.“

Lon Garald byl tvrdá a sveřepá povaha. Bylo mnoho jemu podobných, kteří sloužili Ochránci. Ale na rozdíl od nich v Lonu Garaldovi vzrůstal tajný vzdor a byl v pokušení splatit Ochránci jeho péči velmi ošklivě.

T. B. Corn se stal opatrnějším. Jeden z jeho mužů dával nenápadně pozor po Cathe Reynoldsové. Cathe se vrátila z Istingh Bath a T. B. Corn předpokládal, že ji Ochránce navštíví. Co vlastně zamýšlel Ted Brent s tímto děvčetem, bylo pro T. B. Corna nesmírně tvrdým oříškem. V YWCE byla získána jakási služka, která měla pochytit co nejvíce z případné rozmluvy Cathe a Teda Brenta v hovorně. T. B. Corn měl důkaz, že se Ochránce snaží zmizet policii z dohledu, jakmile míní s Cathe něco projednávat Ale T. B. Corn nebyl hloupý a chtěl ho předejít. Ochránce se mohl ztratit, protože tam, kde se zase vynoří, totiž u Cathe Reynoldsové, byl očekáván. A Ted Brent opravdu jednoho krásného dne zmizel, T. B. Corn se jenom usmíval.

„Tentokrát nám neuteče jako v Istingh Bath,“ pravil Hogathovi. „Ochránce dává nějak dohromady Cathe Reynoldsovou, Readrom, Lona Garalda a Josepha Rokebyho. Byl by v tom čert, abychom se nedozvěděli, co tím myslí.“

„Dozvíme se to,“ odpověděl Hogath, „jenže pozdě.“

„Ne,“ řekl rázně T. B. Corn a dodal: „Hogathe, vy jste klasický pesimista.“

Ted Brent zmizel tak, že se vtlačil se svým vozem do proudu vozidel na Mansions House. Za ním stály ještě čtyři jiné automobily a teprve v pátém nebo šestém seděli dva detektivové, kteří čekali s ostatními na zelenou. Když se vozy hnuly, vůz Teda Brenta zůstal stát. Šoféři troubili a nadávali. Ukázalo se, že Ted Brent zřejmě vystoupil a vsedl do prázdné drožky před sebou. Detektivy vůbec nenapadlo, že by něco takového udělal. Spokojili se pohledem na jeho živě zbarvenou limuzínu. Nakonec zatlačili strážníci opuštěný vůz k chodníku a detektivové to oznámili Scotland Yardu.

„Nevadí, hoši,“ řekl T. B. Corn blahosklonně. „My víme, kam měl namířeno váš svěřenec.“

Potom dal příslušné pokyny jinému detektivovi, vylekal služky v YWCE, poněvadž Cathe Reynoldsová opravdu tou dobou byla v penziónu. Bohužel se služka nemohla osvědčit a slíbená odměna jí utekla. Ted Brent se u Cathe Reynoldsové neukázal, nýbrž projednával v klidu jisté podrobnosti s lady Joyceovou a jejím manželem ve West Centru.

Když byl hotov, vrátil se na Mansions House, kde jeho vůz dosud stál pod dohledem dopravních strážníků, a tvářil se, že chce odjet.

„Vy jste majitelem toho vozu, pane?“

„Ano,“ řekl Ted Brent a vzdychl.

„Vy jste ho nechal stát na křižovatce?“

„Ano,“ opakoval Ted Brent stále vzdychaje.

„To je trestné, pane. Vůz bude zabaven a vy zaplatíte pokutu.“

„Odpusťte,“ pravil Ted Brent lítostivě, „udělalo se mi špatně od žaludku. Najednou se mi zatmělo před očima a nechal jsem se dovézt drožkou do nemocnice.“

„Do nemocnice? Neříkejte. Vypadáte docela dobře.“

„Protože mě tam přivedli k sobě.“

Strážník si nevěděl rady, a proto se rozhodl, že se bude držet předpisu.

„Přesto,“ pravil přísně, „neodjedete.“

„Telefonujte pro T. B. Corna,“ řekl Ochránce, „to je můj přítel.“

„T. B. Corn?“ řekl strážník překvapeně.

„Ano. T. B. Corn. Budete tak laskav?“

Jméno T. B. Corna mělo patrně dobrý zvuk. Strážník odběhl, takže Ted Brent by byl mohl ujet, kdyby byl chtěl. Ale Ted Brent solidně zůstal. A jak se dalo očekávat, T. B. Corn se dostavil osobně.

„Prý se vám udělalo špatně,“ řekl tak, jako by tomu vůbec nevěřil.

„Bohužel,“ odpověděl Ted Brent a T. B. Corn mávl rukou.

„Nic si z toho nedělejte,“ pravil, „mně už se z vás dělá špatně dávno. Kde jste zase byl?“

„V nemocnici.“

„V které nemocnici.“

„Ach,“ řekl Ted Brent s rukou na čele, „zdá se mi skutečně, že jsem to docela zapomněl.“

T. B. Corn se tedy vzdal a o chvíli později snesl statečně vyčítavý pohled Jerome Hogatha.

Ted Brent se vrátil k Maiden Lane. Lon Garald se tam nudil stejně jako v bytě Artura Mollisona a dával to najevo.

„Začneme, Garalde,“ řekl Ochránce.

„To je dost,“ odpověděl Lon Garald, „dostanu konečně pořádnou bouchačku a něco na rozřezávání dopisů?“

„Nic takového. Nebudete mít příležitost rozřezávat dopisy. Poletíte letadlem.“

Lon Garald se zděsil.

„Letadlem? Za nic na světě!“

Tentokrát to nebyl vzdor nýbrž strach, a Ted Brent mu tedy vysvětlil, že létat v letadle je dnes něco docela jiného než před patnácti lety.

„Dostanete na záda bezpečný padák a do ruky nepropustný sáček, kdyby vám snad bylo špatně jako mně dnes odpoledne. Ale vy máte silný žaludek, Garalde.“

„A kam bych letěl?“ zeptal se Lon Garald nestatečně.

„Do Riversettu. To zařídím, buďte bez starosti. Z domu se dostanete podobným způsobem, jakým jste se dostal sem. Vylákám naše přátele za sebou.“

V příštích dnech přijal Lon Garald podrobné informace a Ted Brent se mohl na něho spolehnout. Pak zavezl svůj roadster do známé správkárny a detektiv, který ho tam sledoval, v tom neviděl nic špatného. Ted Brent však projevil ve správkárně zvláštní přání, o němž ovšem detektiv ničeho nevěděl.

„Budu na letním bytě v Baden Powellu,“ pravil, „dejte vůz do pořádku a přivezte mi ho tam za tři dny.“

„Co mu vlastně chybí?“ zeptal se účetní podniku.

„Celkem nic. Jen ho promažte a podobně.“

Účetní studoval mapu a zjistil, že v Baden Powellu nejsou ani lesy, ani voda a dovolil si podotknout, že to není příliš vhodný letní byt.

„Jsou tam však jiné zajímavosti,“ řekl Ted Brent a odešel.

Se svými vozy měl vůbec v té době smůlu. Jeho packard se mu polámal u Codosu tak beznadějně, že ho tam musel nechat. Codos je blízko letiště Riversettu. Dvěma detektivům, kteří ho sledovali s úzkostí, že jim zase ujede, nebyla blízkost letiště nápadná, poněvadž Ted Brent se o letadla vůbec nezajímal. Najal si taxametr, dojel do blízké vsi a tímže taxametrem se vrátil do Londýna.

T. B. Corn zatím přemýšlel a díky důslednému poptávání a bystré úvaze vypátral nemocnici, v níž Ted Brent hledal ošetření. Byl to přepychový byt sira Francise Joyce. T. B. Corn v tom našel spolehlivě spojitost s Cathe Reynoldsovou.

„Měl jste se zeptat, co tam chtěl,“ pravil Jerome Hogath, když mu to T. B. Corn vylíčil.

„Tento nápad je tak špatný, Hogathe,“ odvětil T. B. Corn, „že jsem ho dostal sám. Malá překážka, rozumíte. Sir Francis s rodinou odcestoval.“

„Kam?“

„Do Holbornu,“ řekl T. B. Corn a potměšile se usmál.

„S Catherinou Reynoldsovou?“

„Ovšem. Ochránce se tam zanedlouho vydá rovněž, nebo nemám zdravý rozum.“

„Hm…“ řekl Hogath.

T. B. Corn navštívil také ještě Teda Brenta, přičemž Lon Garald se krčil za vanou v koupené a svíral bezmocně své velké pěsti.

„Čím budete jezdit, Tede?“ otázal se ho soustrastně, „všecky automobily se vám polámaly.“

„Všechny ne,“ odvětil Ted Brent, „mám ještě limuzínu, která je však nehezky natřená. Dal jsem ji přelakovat.“

„Na jakou barvu?“ zeptal se T. B. Corn zvědavě.

„Na barvu muších křídel. Bude to hezky vypadat. Můj malý sportovní vozík je však v nejlepším pořádku.“

„Ten červený,“ kývl T. B. Corn informované.

„Ano. Podniknu v něm brzy malý výlet.“

„Kam?“ řekl inspektor, jako by opravdu nevěděl.

„To se dozvíte,“ odpověděl Ted Brent, „přece mě stále dáváte hlídat, aby se mi nic nestalo.“

„To je moje jediná starost,“ přisvědčil T. B. Corn vážně.

Jednoho rána naložil Ted Brent do svého sportovního vozíku velký prázdný kufr, aby vzbudil dojem, že se vydá na delší cestu. Bleskem byl připraven silný policejní vůz, který ho měl nenápadně sledovat. A Ted Brent vyjel.

Půl hodiny za ním vyšel Lon Garald. Kolem bylo bezpečno, ale Lon Garald zastavil nejbližší krytý taxametr a dal se dovézt na letiště. Byla v něm však malá dušička.

Ted Brent zatím jel zcela opačným směrem než tím, který vedl nahoru k Holbornu. Za ním v policejním voze seděli dva muži a byli zvědavi, co jim Ochránce zase provede. Neboť že něco provede, o tom byli přesvědčeni. T. B. Corn přece tvrdil, že Ted Brent nejede nikam jinam než do Holbornu, ať se dá kudykoli.

Na pusté silnici, na místě, odkud bylo dobrých sedm mil do nejbližšího města, Ted Brent zastavil. Policejní vůz zastavil tedy rovněž a oba detektivové opatrně vyhlíželi za kopečkem.

Ted Brent vyložil na silnici francouzské klíče a kleště a zdvihl kryt motoru. Zkoušel chod. Byl nepravidelný a nakonec motor zhasl docela. Z policejního vozu bylo vidět, jak Ted Brent marně točí klikou. Pak mrštil klikou o zem a dal se pěšky na zpáteční cestu.

Oba detektivové horečně přemýšleli, co mají dělat. Pak čekali, až dojde k nim.

Ted Brent založil ruce v bok a podíval se na ně pohledem, který vraždil.

„Mohli byste mi pomoci,“ řekl vztekle, „nevidíte, že s tím nemohu hnout?“

Dívali se na něj s nedůvěrou.

„Co tomu chybí?“ otázal se konečně jeden z nich opatrně.

„Čertví. Zkoušel jsem všechno. Táhnete se za mnou tvrdošíjně až z Londýna a pak se skrýváte za vrškem. Považujete mě snad za tak prostoduchého, že o vás nevím?“

„Pomůžeme vám. Co chcete?“

„Máte provaz?“

„To nemáme,“ poškrábal se jeden z nich na hlavě.

„Dojeďte tedy pro něj někam do vsi,“ řekl Ted Brent, „musí se to odtáhnout.“

Usmáli se, protože to byli prozíraví chlapci.

„Takhle nás nenachytáte,“ řekli.

„Pojedu s vámi,“ pravil Ted Brent opovržlivě, „jeden z vás tu zůstane a bude mi to hlídat. Jste spokojeni?“

Poněvadž si rozvážili, že takto by to opravdu šlo, souhlasili. Jeden z nich došel k červenému vozíku a sedl si na stupačku. Druhý odejel s Tedem Brentem po boku s pocitem, že se mu nemůže nic stát. Ted Brent si dá pozor před nějakými násilnostmi.

Vrátili se za necelou hodinu s dlouhým řetězem. Ted Brent s jejich pomocí omotal řetěz kolem ochranných rámů obou vozů, přičemž mlčky vyslechl úvahu, že bude lépe, zasedne-li k volantu sportovního vozu jeden z detektivů.

„Nebudeme se po vás stále ohlížet.“

Ted Brent neměl námitek. Když však s tím byli skoro hotovi, přejel kolem nich jiný packard a zastavil několik desítek yardů před nimi. Šofér vystrčil hlavu, stíněnou mohutným štítkem čepice, a ohlížel se dozadu. Oba detektivové z něj viděli vlastně jenom mohutný zplihlý knír a nenapadlo je, že tento packard se podobá Brentovu packardu jako vejce vejci. Zabývali se příliš svědomitě svazováním obou vozů.

„Tento muž mě laskavě sveze,“ pravil Ted Brent, „haló, příteli!“

„Oho!“ řekl jeden z detektivů.

„Jaké oho?“ otočil se Ted Brent, „jste svolný, kamaráde?“

„Mohu vás svézt,“ křičel Lon Garald, „ta kára byla ponechána v Codosu ve správě a právě ji zkoušíme. Přisedněte.“

„V Codosu ve správě?“ zvolal Ted Brent a tleskl rukama, „pak je to moje kára, hoši. Opravdu, poznávám ji. Děkuji vám za obětavou pomoc, přátelé. Pojedu dál svým vozem.“

„Ne!“ řval starší z detektivů, „oklamal jste nás. Pojedeme s vámi.“

„Nemohu vás vzít s sebou,“ odvětil Ted Brent, „je mi to velmi líto. Což nemáte svůj vůz?“

„Ale přimotaný k vašemu sporťáku, u sta hromů!“

Ted Brent krčil rameny.

„Odpoutejte ho tedy. Vyzkouším to sám, příteli,“ otočil se k Lonu Garaldovi.

„Ale vezmete mě snad s sebou zpátky do Codosu?“ hučel Lon Garald dostatečně hlasitě.

Packard byl patrně výborně spraven, protože zmizel jako přelud.

Oba detektivové pak konstatovali, že někdo zavázal řetěz tak důkladně, že bude trvat nejméně půl hodiny, než jej rozmotají.

Pokoušeli se o to deset minut. Pak toho nechali a jeli, opatrně a pomalu, protože nikdo z nich neměl praxi v řízení vlečeného vozu. Dostali se však přece na místo, odkud mohli telefonovat a telegrafovat. Podali popis vozu a žádali zprávy o jeho směru. Informovali T. B. Corna ve Scotland Yardu.

Ale Ted Brent měl dobře promyšleno, co se stane. Packard zmizel jako tehdy, když jel do Istingh Bath. Ted Brent ho zastrčil v Baden Powellu do garáže a vyjel odtud s vozem, který měl být dle policejního mínění v londýnské správkárně a který tedy nikoho nezajímal. Pro všecko Ted Brent vyměnil číslo důmyslným a dávno zavedeným zařízením. A pak teprve měl Lon Garald po práci, natáhl se pohodlně vedle Ochránce a vydali se nejkratším směrem k Holbornu.

Tou dobou vysílal Jerome Hogath podivné mlčenlivé pohledy směrem k T. B. Cornovi. T. B. Corn se však tvářil zcela lhostejně.

„To jsme přece čekali, Hogathe,“ pravil ledabyle, „vlastně jsme nastrčili Ochránci kus masa na háčku.“

„Ach tak,“ odvětil Jerome Hogath, jako by to náhle pochopil.

„Ochránce jede do Holbornu. To víme jistě a pojedeme tam za ním. Ochránce si však myslí, že nám bezpečně zmizel, a to je naše výhoda. Ale to není jediná výhoda. Jsou ještě jiné.“

„Hleďme, co je tu najednou výhod,“ podivil se Jerome Hogath.

„Další je,“ pokračoval T. B. Corn, „že máme konečně Lona Garalda. Je to řidič, který přivezl Ochránci jeho packarda.“

„Možné to je,“ kývl Hogath, „ale těžko pochopitelné.“

„Nabízím vám tedy malý výlet k Holbornu, Hogathe.“

Jerome Hogath se odklonil od stolu a klepal obrácenou tužkou na desku.

„Je pochopitelné,“ pravil, „že tam budete potřebovat alespoň jednoho rozumného člověka. Tam, jak se zdá, propukne Ochráncův plán. Vezmeme s sebou revolvery?“

„Po dvou,“ kývl T. B. Corn.

Dva muži se Scotland Yardu dojeli do Londýna až pozdě večer, utrmáceni a rozvztekleni. Jejich vozy byly pořád ještě připoutány k sobě důkladným řetězem, který stál Teda Brenta celých patnáct šilinků.

7

Cathe Reynoldsová Archiemu po cestě vykládala, že na Holbornu je velmi hezky, jenomže trochu smutno. Ale že oni se postarají o to, aby tam bylo veseleji.

„Můj papá má služebníky, kteří většinou mlčí a mračí se. Papá také mlčí a mračí se.“

„Já vím,“ odvětil Archie, „mračil se pořád, když byl tehdy v Oxfordu.“

Archie sám řídil otcův vůz. Cathe seděla vedle něho a lady Joyceová s manželem si hověli vzadu. Archie měl ruku položenou na dívčině koleně, o čemž lady Joyceová nevěděla, protože by byla jinak protestovala z důvodů bezpečnostních i mravnostních.

K Holbornu dojeli až druhého dne k večeru. Lady Joyceová už několik mil před cílem zkoušela své nejlíbeznější úsměvy, kdežto sir Francis a jeho syn se více zajímali o krajinu, kterou projížděli. V dálce před nimi se vypínaly hory se sněžnými čepičkami. Archieho silný vůz vrčel po úzkých silnicích téměř nepřetržitě do vrchů. Projeli kolem místa, kde Lon Garald svého času ohrožoval Teda Brenta špičatým kamenem. Tři ženci začínali kosit obilí nemajíce tušení, jak tu kdysi žertovali Lon Garald s Ochráncem.

Odtud silnice zatočila velkým obloukem do lesa a stoupala mírnými serpentinami. Když vyjeli z lesa, octli se zase mnohem výš a vlevo od nich bylo vidět Readrom. Cathe vysvětlovala, že ta světlá skvrna za tvrzí je lom, v němž pracují těžcí zločinci. Cathe nevěděla, že zrovna tam je vrah její matky. Cathe o tom vůbec věděla málo. Ostatně o tom nechtěla ani slyšet.

Krajina se vlnila daleko do nížiny, jako by tu někdy před tisíci lety zkamenělo vlnobití, přicházející z hor. Hřbety některých kopců se pyšnily starými stavbami, mezi něž náležel i Holborn. V údolích pod nimi svítily malé vesničky. Holborn sám byl ještě skryt za lesy.

„To všecko,“ vysvětlovala Cathe ochotně, „bylo vystavěno už za časů rytířů svatého Grálu. To nejzadnější je klášter Černých Sester. Tamto je zřícenina a tamto také. Nehodí se to k obývání, poněvadž je tam špatný přístup. Holborn má příznivější polohu. Dojedeš s vozem až dovnitř, Archie.“

Silnice vedla těsně kolem Holbornu. Pokračovala pak dál někam do hor. Sir Reginald vystavěl novodobý zámek, jenž přikryl starší část hradu za ním, nechávaje vyhlížet z něho jen podivnou kulatou věž bez střechy. Byly to dvě bílé jednopatrové budovy v pravém úhlu k sobě, jedna kolmá k silnici, druhá, hlavní fronta, s ní rovnoběžná. Otevřený prostor mezi nimi byl vyplněn zahradním architektem, který měl jistě vkus. Široká písková cesta odbočila ze silnice a vedla obloukem k hlavnímu vchodu, lemována trávníky s květinovými záhony. Archie zastavil vůz před přístřeškem, podpíraným dvěma silnými sloupy. Odtud vedlo několik schodů ke vchodu. A v tomto vchodu stanul sir Reginald Reynolds. Po jeho boku strnul jako socha vytáhlý komorník v podivném modrém fraku a bílých punčochách, jenž byl Archiemu strašně k smíchu.

Cathe vyskočila a především políbila srdečně svého otce. Pak představil Archie své rodiče a ustoupil skromně dozadu.

Sir Reginald byl přihrblý stařec se sporými bílými vlasy a vyholenou žlutou tváří. Přijal své hosty zdvořile, avšak ne příliš živě. Neusmíval se vůbec. Lady Joyceová však věděla od Cathe, že její otec je skoro podivín, a proto byla nepřetržitě vlídná. Sir Reginald vedl hosty do svého domu po schodech nahoru a Cathe s Archiem kráčeli za nimi, přičemž Cathe tiskla silně Archieho ruku. Poslední šel komický komorník.

Sir Francis klidně mlčel, a kdyby byla lady Joyceová neustále nemluvila, byl by se tento průvod podobal průvodu duchů. Ale lady Joyceová měla dosti látky k hovoru, chválíc zámek i okolí a stěžujíc si na únavu z dlouhé cesty.

„Archie neustále otevíral výfuk, sire Reginalde. Dovedete si představit moje hučení v uších?“

„K nám je to pořádně do vrchu,“ odpovídal sir Reginald zvolna, kývaje hlavou, „zato zde budete mít klid. Budu vás prosit k obědu, jakmile si trochu oddychnete.“

„A upravíme, ovšem. Archie… postaral ses o naše zavazadla?“

„Joachim se o ně postará,“ pravil sir Reginald.

„Je o ně postaráno, pane,“ řekl dlouhý komorník dutě.

„Joachim je pečlivý hoch,“ dodal sir Reginald, „dovolíte-li, ukáži vám vaše pokoje. Naše venkovské nepohodlí…“

„Ó, prosím, prosím…“ rozplývala se lady Joyceová, zatímco sir Francis stále mlčel.

V jednání starcově nebylo příliš srdečnosti, ale ani stopy urážejícího chladu. Sir Reginald nezacházel příliš něžně ani se svou dcerou. Cathe však byla na to zvyklá a nekazilo jí to náladu. Pociťovala jedině strach, aby se lady Joyceová přece jenom necítila dotčena, a proto se ještě trochu zdržela, když sir Reginald nechal své hosty o samotě.

„Připadá vám můj otec jako velký podivín?“ tázala se starostlivě.

„Ó, nikoli, dítě,“ odvětila lady Joyceová vlídně, „nejvýš snad samotář. Snad se trochu změní, než odtud odjedeme. Spíše se bojím, zdali jsme ho nepříjemně nevytrhli z jeho klidu.“

„Ale to ne,“ zasmála se Cathe šťastně, „převracím mu každé prázdniny dům na ruby a je s tím spokojen. Papá je jinak hodný, jenže málo mluví. Z vaší návštěvy má jistě radost.“

Cathe potom odběhla a lady Joyceová se vyjádřila, že ta radost na něm nebyla příliš znát.

„Co tomu říkáš, Francisi? Kdyby se nejednalo o Archieho, odjeli bychom zítra. Mám dojem, že jeho srdečně zdvořilé pozvání mu Cathe nadiktovala.“

Sir Francis prohlížel svůj smoking a nejevil chuti o tom debatovat. Sluhové právě přinášeli kufry, jimiž byl Archieho automobil obalen. Lady Joyceová počkala, až odešli, a pak opakovala svou otázku.

„Jdi se strojit, drahá Mary,“ odpověděl, „nebudeš hotova.“

„Jsi nesnesitelný, Francisi,“ podotkla s nelibostí.

„Já?“ řekl sir Francis a oprášil se smokingu nějaké smítko.

„Přece nemůžeš podceňovat okolnosti, které jsou pro Archieho tak důležité, Francisi. Odlož přece ten ohavný doutník.“

„Právě teď jsem ho zapálil, drahá Mary,“ řekl sir Francis s mírnou výčitkou, „a pokud jde o ostatní, snad ti poradí lépe pan Thompson.“

„Jaká bída,“ vzdychla lady Joyceová, „musím-li se dovolávat pomoci cizího člověka. Jsi poněkud nedbalý, Francisi.“

„Myslím si,“ odpověděl sir Francis s klidem, „že Archie se má ženit s Cathe. Ty si počínáš, jako by si měl vzít sira Reginalda.“

„Úžasné,“ řekla lady Joyceová přehnaným tónem a odešla do svého pokoje.

Když však se zavěsila do svého manžela, aby s ním vstoupila do jídelny, tvářila se opět sladce a vlídně. Cathe s Archiem již tam seděli a prováděli nějaké uličnictví s ovocem na krásně broušené míse. Sir Reginald se na ně díval a místy k nim prohodil několik slov. Archie nebyl vůbec ztrémován a škádlil Cathe bobulkou španělského vína, jako by byli sami.

Přes všecku snahu se však nepodařilo lady Joyceové starce při obědě trochu rozehřát. V jeho chování nemohla objevit nic jiného, než bezvadnou zdvořilost. Poněkud více mluvil jen tehdy, když se řeč stočila na politiku. Pro politiku byl schopen i sir Francis se dostat trochu do tempa. Byla to však přesto velmi mírná politická debata a nechali toho brzy, poněvadž lady Joyceová se jí nezúčastnila.

Po obědě vytáhla Cathe Archieho někam ven pod záminkou, že mu ukáže nějaký obraz nebo něco takového. Našli je potom ve velkém sále s hlavami těsně u sebe. Lady Joyceová je pokárala, sir Reginald však neříkal nic. Na výklad o památnostech zámku došlo přece, ale Archie a Cathe při tom zívali.

Když se toho večera rozloučili, chtěla si lady Joyceová promluvit s Archiem. Archie dával Cathe dobrou noc někde na tmavé chodbě, a když ho matka volala, nemohl ji dobře najít. Přišel a měl rozcuchané vlasy. Dostal svůj díl a lady Joyceová ho pozvala k sobě.

„Tvůj nastávající tchán se mi vůbec nelíbí, Archie,“ řekla, „mračí se a málo mluví.“

„Právě je výborný, mamá,“ odporoval Archie živě, „mělas ho vidět v Oxfordu. Mám spočítaná slova, která tehdy pronesl.“

„Ták? Kolik jich bylo, Archie?“

„Pět, mamá.“

„Která?“

„Jak se máte? a Sbohem. Je to málo, mamá, pravda, ale stačí to úplně.“

„Jdi spát,“ řekla lady Joyceová a Archie šel s největší radostí.

Jestliže Cathe tvrdila, že každé prázdniny převrátí svému otci dům naruby, snažila se hned druhého dne zrána, aby toto tvrzení dokázala, a Archie jí statečně pomáhal. Především byl sir Francis probuzen ze spánku rozdivočelým piánem, které se chvělo, sténalo a řvalo pod mohutnými nárazy Archieho rukou, přičemž Cathe nemínila zůstat o nic pozadu. Sir Francis si přetáhl pokrývku přes hlavu, zatímco lady Joyceová se spěšně dostrojovala. Sir Francis blaze usnul jen na pět minut, načež byl probuzen znovu pořádným hřmotem. Archie s Cathe se honili po chodbách, a jeden z nich se srazil se sluhou, nesoucím z pokoje sira Reginalda kupu nádobí. Náraz byl pořádný a rozbilo se to všecko. Archie se škrábal rozpačitě za uchem a Cathe se smála, až se prohýbala v kolenou. Potom přestala, poněvadž se objevila na jevišti lady Joyceová.

„Archie,“ pravila přísně.

„Ano, mamá. Jak se to vlastně stalo, proboha?“

Sluha sbíral střepy a Cathe si pospíšila to vysvětlit.

„Tím je vinen můj papá, lady Joyceová! Můj papá jí někdy večer velice málo a dá si potom donést jídlo do svého pokoje. To je velmi ošklivý zvyk, protože ráno odnáší Henri nádobí a plete se nám do cesty.“

„Odpusťte, slečno,“ řekl sluha pokorně.

„Styď se, Archie,“ pravila lady Joyceová drtivě a otočila se.

„Mám-li se stydět,“ řekl Archie Cathe do růžového ouška, „nemohu to dělat tady. Pojďme jinam.“

Vyběhli ven a Cathe navrhla Archiemu, že mu ukáže starou část zámku.

„To bude velmi zajímavé,“ souhlasil živě.

„Ale nebezpečné,“ Cathe zdvihla prst do výše, „tam často padají kameny. Už je to hodně staré, Archie, a takový kámen…“

„Vezmeme si deštník,“ řekl Archie, „ostatně zůstaneme jen na kraji.“

Cathe ho tedy vyvedla zadním vchodem do nádvoří, v němž zůstalo kus středověku. Archie obdivně vzdychl a prohlásil, že to vypadá jako na divadle.

„Chtěl bych, aby okna z mého pokoje vedla sem,“ řekl.

„Nevede žádné, Archie. Je to škoda, viď? Papá si myslel, že vyhlídka na druhou stranu do krajiny bude veselejší.“

„Veselejší rozhodně,“ odvětil, „ale tohle je romantičtější.“

Zůstali stát na kraji dvora, jenž byl vydlážděn malými kulatými kameny, dojista nevhodnými pro jízdu automobilem. Ve spárách mezi nimi vyrůstala krátká zelená travička. Nádvoří, ponořené ve stínu, bylo obehnáno starobylou zdí se střílnami a s mohutnými zuby, porušenými stářím. Naproti se tyčila kulatá kamenná věž, jejíž vršek byl i ze silnice viditelný. Měla dvě nelogicky umístěná malá okénka a nebylo znát, kudy se tam kdysi vcházelo. Vlevo byla ke zdi přilepená stavba s nízkou pavláčkou, bez oken a se šindelovou střechou téměř úplně zničenou. Silnou zdí ohrožené schody vedly šikmo podle jejího boku nahoru. Nějaká stavba napolo zřícená byla také vpravo a uprostřed stál kamenný stůl. Zbytek, patrně kovárny a pozůstatky přístavků a kůlen, dávaly obrazu umělecké nepravidelnosti. Čišelo z toho vlhko a chlad.

„Tam se nedá jít, Archie,“ řekla Cathe majíc radost, že ho něčím pobavila, „ačkoli ty schody vypadají dost dobře, ne?“

„Ale tamhle dál je v nich ošklivá díra,“ ukazoval, „člověk by se mohl někam propadnout.“

„Nebo by na něj mohlo něco spadnout,“ dodala, „vidíš ten půlkulatý otvor?“

„Vidím,“ řekl Archie, „co je s ním?“

Otvorem v pravé zdi, který vypadal jako pec, bylo vidět modrou oblohu. Byl těsně při zemi a za ním klesala patrně skála srázně dolů.

„To je bývalá brána. Dříve k ní vedl svah ze dvora, ale sesula se do toho taková malá věžička. To byl tenkrát rámus,“ kývala důležitě.

„Tady je vůbec na zemi plno kamení,“ přisvědčil, „padá to často?“

„Padá při větru… vidíš? Ten kamínek. Spadl tam z toho zubu.“

„Aha. Kdyby někoho klepl do hlavy, udělal by mu pěknou bouli.“

„Pojďme,“ řekla Cathe, „papá by se zlobil, že zacházíme tak daleko.“

Cathe ho vedla také ven do lesa. Ukázala mu letohrádek, který měl čest poznat i Lon Garald na svém útěku. Letohrádek patřil k panství Reynoldsů. Byly to vlastně dva rovné ochozy se střechou v tudorském slohu. Ochozy lemovala řada sloupů. Letohrádek byl přilepený ke skále. Cathe však nevěděla nic o tajemném vchodu a nemohla tedy ukázat tuto zajímavost Archiemu.

Místo bylo dosti vzdáleno od Holbornu a Cathe navrhla, aby šli zpět lesem. Archiemu to nijak nevadilo, šli tedy lesem. Po chvíli Cathe prohlásila, že má žízeň, a Archie náhodou objevil vpravo od nich mezi stromy červenou střechu.

„Snad tam budou mít trochu mléka, Cathe, nebo alespoň vodu,“ pravil.

„Mají. Docela jistě,“ řekla Cathe a odvrátila se. „Ale tam nepůjdeme. Nikdy jsem tam nebyla.“

Chytila Archieho pod paží a táhla ho opačným směrem. Archie se bránil a namítal, že by se snad mohli tedy aspoň seznámit s obyvateli té myslivny nebo co to je.

„Ne, Archie,“ zavrtěla hlavou, „je jen jedno místo, kterému se vyhýbám ještě více, než myslivně, a to je Černá tůň.“

„Promiň,“ řekl Archie a jeho úsměv zmizel.

„Vícekrát sem nepůjdeme, Cathe,“ dodal a objal ji něžně.

„Nepůjdeme, Archie,“ přisvědčila smutně, „moje matka leží dodnes v bahně Černé tůně. Je to její hrob, ale nechci tam jít. Nemohu.“

Archie chápal, že pohled na tmavou, klidnou a zrádnou vodu musí být pro Cathe děsivý. Změnili směr a Archie se snažil přivést Cathe na jiné myšlenky.

Ostatně Cathe na to zapomněla brzy sama. Byla přece jen malé dítě, když se to stalo, a její dojmy nebyly tak intenzívní ani tehdy, když se Joseph Rokeby přiznal, protože jí tenkrát bylo sotva třináct let.

Usedli na mezi u lesa a Archie Cathe objal. Seděli úplně zticha, dívali se do krajiny naslouchajíce jemným hlasům lesa.

„Slyšíš datla, Cathe?“ zeptal se šeptem.

„Ano, Archie.“

„Pojďme ho vystopovat. Tluče jistě do kůry tak zuřivě, že si nás vůbec nevšimne.“

Šli tedy po zvuku, tiše a obezřetně, a skutečně měli úspěch – datel byl vystopován. Bohužel však vypadal trochu jinak než obyčejní datlové.

Byl to muž, jehož neznala ani Cathe, ani Archie, a který bušil střenkou otevřeného nože do kmene silné borovice jako zběsilý.

„Bylo by opravdu divné, kdyby hledal červíky,“ řekl Archie a přiložil ruce k ústům, „haló, pane, pročpak ničíte tu krásnou borovici?“

Na ta slova toho muž nechal a otočil se.

8

„Rád bych věděl, co vám mám na to říci,“ pravil.

Cathe se lehce přitiskla k Archiemu. Muž u stromu držel nyní nůž za střenku a jeho obličej nebudil naprosto důvěry. Cathe dostala strach. Archie neměl s sebou vůbec žádnou zbraň.

Ale Archie se nebál. Vyprostil ruku z ruky dívčiny a přistoupil nenuceně k muži s dokonalou nenuceností.

„Vy nevíte, co byste mi měl říci? To je opravdu podivné.“

„Nejsem tu sám, rozumíte,“ pravil muž a pohladil zplihlé černé kníry, které mu visely přes koutky úst jako Číňanovi, „budete-li dobře poslouchat, uslyšíte rány do stromu odjinud.“

„Promiňte,“ řekl Archie se smíchem, „proč vlastně tlučete do té kůry?“

Lon Garald neměl čas odpovědět. Ted Brent se vynořil z lesa a zvědavě se rozhlédl.

„Proč jste přestal, pane kolego? Máte společnost?“

„Společnost má mě,“ zahučel Lon Garald, „překazili mi to.“

„Ach,“ řekl Ted Brent a přeskočil mez.

„To je přece pan Thompson,“ zvolala Cathe a vykročila mu vstříc.

„Jaká náhoda,“ připojil se i Archie a podal si s ním ruce.

„Představuji vám svého asistenta, pana Dixona. Můj bože, vzpomínám si teprve nyní, že Holborn je docela blízko. Pane asistente, pokloňte se přece slečně Reynoldsové a panu Joycemu.“

„Klaním se,“ řekl Lon Garald a strčil nůž do kapsy.

„Je to můj nůž,“ připomenul Ted Brent a natáhl ruku.

„Máte ještě jeden,“ zasmál se asistent hrubě, „nechám si ho, kdybych potřeboval oloupat jablko. Těší mě velice, pane Joyce.“

„Provádíte tu vědecké výzkumy, pane Thompsone?“

„Provádíme výzkumy,“ odvětil Ochránce zdvořile, „ale nevím, zdali byste je mohl nazvat vědeckými. Páni rodiče jsou rovněž přítomni?“

„Zajisté. Používají laskavého pohostinství sira Reginalda.“

„Budou velmi rádi, když vás uvidí, pane Thompsone,“ řekla Cathe, „a můj otec vás také rád pozná. Můžete-li zatím odložit bušení do borovic…“

„Samozřejmě,“ kývl Ted Brent, „jenže jsme na pochybách, zdali bychom byli vítáni.“

„Jsme na pochybách,“ přisvědčil Lon Garald, „to víte.“

Lon Garald si oddechl, protože vycítil, že nyní s ním bude Ochránce jednat daleko zdvořileji. Poznal to už podle toho, že Ochránce se neptal podruhé po svém noži, a hodlal toho využít podle možností.

Vůz Teda Brenta stál o něco doleji na silnici. Ted Brent po nějakém zdráhání přivolil, že vykoná návštěvu na Holbornu a pozval Cathe s Archiem do svého automobilu. Pak vyjeli po cestě k zámku a lady Joyceová projevila opravdové potěšení ze zdánlivě nenadálého setkání. Představila pana Thompsona siru Reginaldovi, Sir Reginald se choval opět stoprocentně zdvořile a neřekl ani tak, ani onak, když Cathe nabídla panu Thompsonovi a jeho asistentu pohostinství na zámku v případě, jestliže se míní zdržet delší dobu.

„Pokud jde o to,“ odpověděl Ted Brent s dobře hranými rozpaky, „máme v úmyslu studovat zde několik dní okolí, není-liž pravda, pane asistente?“

„Svatá pravda,“ kývl Lon Garald přesvědčivě, „povídali jsme si již v Londýně, že…“

„Nezáleží na tom, co jsme si povídali v Londýně,“ přerušil ho Ted Brent opatrně, „ovšem nejsme tak smělí, aby…“

„Joachime,“ řekl sir Reginald a zdvihl svoji hůl, „připrav dva pokoje pro pana Thompsona a jeho asistenta.“

„Ach nepřipravujte, drahý Joachime,“ protestoval Ted Brent živě, „snad najdeme nocleh někde nablízku.“

„Obávám se že nikoli,“ pravila lady Joyceová, aby si to sir Reginald nerozmyslil, „po tom, co jsem slyšela o zdejších poměrech…“

Ale Ted Brent věděl, jak daleko má zajít. Přel se odvážně ještě chvíli a pak teprve povolil, jako by se vzdal neodolatelně nabízenému pohostinství.

„Je ovšem mou povinností vám prozradit, co tu vlastně hledáme,“ dodal nakonec, obrácen k siru Reginaldovi, „jsem majitelem detektivní kanceláře a chceme zde trochu studovat.“

„Co studovat?“ otázal se sir Reginald, zatímco lady Joyceová znatelně zbledla.

„Vězeňské poměry,“ odvětil Ted Brent s úsměvem, „věc pro soukromého detektiva to je velmi důležitá, jak laskavě uznáte. Nablízku je jedna z nejznámějších trestnic…“

„Ano,“ přisvědčil sir Reginald, „Readrom. Mám tam známého.“

„Jistě ředitele,“ řekl Ted Brent nevinně. „Rádi bychom se podívali dovnitř.“

„Nikoli. Můj známý by vám to určitě nemohl zařídit.“

„Promiňte,“ uklonil se Ted Brent, „vím, že je velmi těžké získat povolení, nedostal jsem je ani ze Scotland Yardu, ačkoli jsem se vykázal několika úspěchy ve prospěch spravedlnosti. Doufám však, že ředitel věznice sám o své újmě bude tak laskav…“

„Pochybuji o tom, pane Thompsone,“ vrtěl stařec zvolna hlavou.

Lon Garald stál zatím skromně stranou a mlčel. Ted Brent mu vůbec doporučoval po celou cestu mlčení.

Později se společnost rozptýlila. Lon Garald osaměl a procházel se zámkem, ruce za zády. Napadlo ho, že by měl důkladně prozkoumat poměry, kdyby bylo přece jenom třeba toho starého oddělat. Už už se chtěl podívat do jeho pokoje, ale pak ho naštěstí zaujalo něco jiného. Oceňoval v duchu zámecké bohatství a docela zapomněl na vraždění. Zato naplnil svůj plochý mozek přesným seznamem věcí, které by se daly nejsnáze odnést a snažil se zapamatovat si vše pro budoucnost. Pak opět začal přemýšlet o siru Reginaldovi, poněvadž viděl na zdi jeho obraz, a převraceje svůj nůž v kapse, usoudil, že ten dědek by se odkrouhl snadněji než slepice. Pociťoval jistou rozkoš, když si to v duchu představoval, a syčel zlostí, vzpomněl-li si na studený pohled Teda Brenta. Ted Brent mu několikrát připomenul, že něco takového ho prozatím nesmí ani napadnout. A Lon Garald přes všecku svou sveřepost musel uznat, že si Ochránce počíná dobře.

Ochránce zatím našel příležitost promluvit si s manžely Joyceovými o samotě. Sir Francis provokativně mlčel, podrobuje se pouze vůli své manželky. Zato lady Joyceová měla pro Teda Brenta mnoho informací, pamatujíc si každou bezvýznamnou maličkost, která se týkala sira Reginalda. Sir Francis to už nemohl vydržet.

„Podle mého mínění, pane Thompsone, je sir Reginald pouze nešťastný muž, jemuž i pohled na vlastní dceru připomíná někdejší tragédii. Nevím vlastně, jaký smysl by mělo…“

„Francisi?“ řekla lady Joyceová s vytaženým obočím, „ponech matce tvého syna, aby se o něj starala. Ptala jsem se sira Reginalda, zda miloval ženu, pane Thompsone.“

„Myslíš, že to byla vhodná otázka, drahá Mary?“

„Ovšemže, Francisi. A sir Reginald odpověděl, že si to mohu představit. Není to přinejmenším neurčité, pane Thompsone? Jestliže se vám podaří vyšetřit, že lady Elisabeth nebyla tak zcela nevinná ve vztahu k tomu hroznému myslivci, upozorním Archieho na nebezpečí dědičné zatíženosti.“

„Drahá Mary,“ vrtěl hlavou sir Francis, „ten člověk se sám přiznal, že…“

„Láry, fáry,“ mávla lady Joyceová opovržlivě rukou, „raději mlč, Francisi. Chceš podceňovat mateřský cit a předtuchy?“

„Nechci,“ řekl sir Francis odevzdaně.

Ted Brent čekal s klidným úsměvem, až bude moci promluvit.

„Podle mého soudu,“ pravil potom, „existuje zde přece jenom něco podivného, sire. Jsem tomu na stopě.“

„Vidíš,“ řekla lady Joyceová vzrušeně.

„Je to něco, o čem se nemohu prozatím šířit, ale myslím, že vás to velmi překvapí.“

„Naznačte nám aspoň něco, drahý pane Thompsone…“

„Opravdu nemohu, lady Joyceová, prosím za odpuštění. Jakmile získám první důkaz, přijdu sám. Do té doby…“

Lady Joyceová uvěřila skálopevně jeho drzé lži a sir Francis byl prozatím poražen. Pan Daniel Thompson se potom zdvořile omluvil a šel vyhledat svého asistenta. Našel ho právě včas, protože se ho chytila Cathe a kladla mu dotěrné otázky.

„Proč máte tak podivné vousy, pane Dixone? Když už si je necháváte růst, pročpak je nekroutíte vzhůru? Slušelo by vám to mnohem víc.“

Pan Dixon se měl co bránit, aby mu nezakroutila vousy vzhůru.

„Jaké krásné povolání máte, pane Dixone. Ale jistě nebezpečné, že ano? Bojoval jste někdy s hrozným zločincem?“

„Ano,“ odpovídal Lon Garald nejistě, „jednou nebo dvakrát.“

„S kým? Jak se jmenoval? Je zavřený?“

„To už opravdu nevím. Ale byl to hrozný člověk, slečno. Raději na to nemysleme.“

„Jak vypadal?“

„Příšerně.“

„Papá říkal, že nedávno uprchl jeden ohavný vrah z Readromu a vůbec ho nenašli. Není to hrozné?“

„Je,“ řekl Lon Garald a polkl slinu.

„Bál byste se ho?“

„Eh… ne. Vzal bych revolver a…“

„Ukažte mi svůj revolver, pane Dixone.“

„Mám ho v kufru,“ zalhal duchapřítomně, „to je těžký colt a překáží v kapse. Ostatně já mám raději nůž. To se takhle vezme do ruky a švihne se rukou dopředu trochu šikmo vzhůru. Když to pořádně uděláte, zdvihnete chlapa do vzduchu jako na vidličce. Hrome…“

Lon Garald se rozpřáhl, ale přestal, když viděl, že se Cathe lekla.

„Totiž…“ dodal mírněji, „taková metoda není u detektiva příliš častá, víte? Někteří specialisti ovšem…“

„Jako jste vy…“

„Jako jsem já,“ kývl Lon Garald a žvanil dál.

Ted Brent mu to překazil, právě když popisoval sama sebe v pravé podobě.

„Dixone,“ řekl přísně, „prozrazujete snad naše metody?“

„Co vás napadá,“ odpověděl, „vypadám tak hloupě?“

„To vám řeknu potom. Prominete, miss Cathe? Potřebuji právě svého asistenta.“

Když odešli do bezpečné vzdálenosti, zahrozil mu pěstí a Lon Garald se zamračeně vyhýbal jeho pohledu.

„Přece jenom přijde chvíle, kdy vám dám pěstí do nosu, Garalde.“

„Přijdou i jiné chvíle,“ pomyslel si Lon Garald, neříkaje nahlas ničeho.

„Pojďte. Nejsme tu proto, abychom lenošili. Do večeře je ještě dlouho a ukážete mi letohrádek s tou dírou do lomů.“

„Nevím, zdali tam odtud trefím,“ řekl Lon Garald vzdorovitě.

„Trefíte,“ pravil Ted Brent s určitostí, „nebudete-li si moci vzpomenout, vytluču vám to z hlavy.“

„Mě bil jen jeden člověk na světě,“ odvětil Lon Garald mračivě, „ten dozorce z Readromu. Neslyšel jste náhodou nic o jeho pohřbu?“

Ochránce se zasmál a Lon Garald ani při největší ostražitosti nemohl v jeho smíchu najít nic jiného, než důkaz srdečného pobavení.

„Jděte, Garalde,“ pobídl ho sevřenými klouby do zad, „jste pitomý žvanil.“

A Lon Garald si to musel nechat líbit.

Tou dobou hovořil Archie docela vážně se sirem Reginaldem, procházeje se s ním mezi oválnými záhony před zámkem.

„To mi usnadňuje celou věc, sire Reginalde,“ pravil a mnul si ruce, „jistě si domýšlíte, proč vás obtěžujeme svou návštěvou. Než vám to řeknu oficiálně, rád bych slyšel vaše mínění soukromě. Mám Cathe velmi rád, to jste snad pozoroval?“

„Ano,“ odpověděl sir Reginald krátce.

„Co tomu tedy říkáte?“

„Nic, mladý muži.“

„Nic, to je málo. Vaše stručnost, sire Reginalde, je úctyhodná vlastnost a já sám bych si ji nikdy neosvojil. Líbí se mi a říkal bych vám také raději krátce papá než to dlouhé sire Reginalde. Co tomu říkáte?“

„Nic.“

„Tak se podívejte. Cathe mne má také ráda. Je jisté, že by mnoho plakala, kdybychom se nedostali. My už jsme o tom mluvili a máme to dobře rozváženo. Co tomu říkáte?“

„Nic.“

„Dovolte mi ještě připomenout,“ začal Archie znovu, ale již mrzutě, „že se budu snažit učinit Cathe nejšťastnější ženou na světě. Jsem zdravý a Zachovalý. Jsem dobrá partie. Nechci, abyste si myslil, že se chlubím. Důvěryhodní lidé tvrdí, že se s Cathe k sobě dobře hodíme. Co tomu říkáte?“

„Nic,“ řekl sir Reginald s klidem.

„Dobrá,“ dupl Archie dopáleně, „a co byste řekl, kdybych vás požádal přímo o ruku vaší dcery, sire Reginalde?“

„Ještě o ni nežádáte.“

„U čerta! Jakpak ne! Prosím o ruku vaší slečny dcery, sire Reginalde.“

„Cathe půjde do kláštera,“ pravil sir Reginald a Archie Joyce zkameněl.

„Do kláštera?“ vyhrknul.

„Tam do toho,“ kývl sir Reginald a ukázal holí přes silnici, kde se v dálce tmavěla kamenná stavba na nízkém kopci.

Archie se zapotácel jako opilý. Nebylo pochyby, že se sir Reginald zbláznil.

„Ne,“ vykřikl, „to přece nemyslíte vážně?“

„Úplně vážně, mladý muži,“ kývl sir Reginald a opět vykročil, „mám k tomu své důvody. Cathe_chybí ještě tři roky do plnoletosti. Tyto tři roky stráví u Černých Sester. Na podzim se již do Oxfordu nevrátí.“

„Nevrátí?“

„Ne. Oxford není místem pro ni.“

„Proč by nebyl?“ řekl Archie zuřivě, „je-li dobrý pro mě?“

„Cathe půjde do kláštera, mladý muži. To už je vyjednáno a nemůžete s tím nic dělat. Černé Sestry je starý dobrý skotský řád a Cathe tam zle nebude.“

„A co tomu říká Cathe?“

„Cathe ještě nezná moje rozhodnutí. Ale dozví se je brzy.“

„Cathe nezná vaše rozhodnutí? Tak ji to určitě usmrtí.“

„Nemějte obavy, mladý muži. Vidíte, že na žádost o její ruku je času dost.“

Sir Reginald se otočil. Archie sepjal ruce a zdvihl je k nebesům.

„Jakmile se to dozví moje mamá, pojedeme okamžitě domů. Sire Reginalde, sire Reginalde… Uděláte ze mě nejnešťastnějšího občana Anglie.“

„Neříkejte tedy vaší matce ničeho,“ odvětil stařec s podivným smíchem a odcházel rychle k domu.

Archie zůstal stát. Archie nevěděl v první chvíli, kdo z nich dvou se vlastně zbláznil. Pak se silou vůle uklidnil a rozhodl se, že vyhledá Cathe. Ten nesmysl se přece nemohl uskutečnit.

Cathe právě osaměla, poněvadž pan Thompson odvedl svého asistenta postranní cestou dolů. Hledala už Archieho sama.

„Pojď, Cathe,“ řekl jí, „musíme se dohodnout na společném postupu.“

„Jsme přece už dávno dohodnuti, Archie,“ odpověděla.

„Dej si kapesník před ústa,“ pravil se zoufalým posunkem, „protože začneš křičet. Tvůj papá tě chce vsadit do kláštera.“

„Ještě ho to nepřešlo?“ řekla klidně. „Vyjednával s představenou kláštera už před lety. Ale netuší, že o tom vím.“

„Ale považ,“ zděsil se, „tři příšerné roky, než budeš mít právo říci, že nechceš být zavřena mezi klášterními zdmi. Vždyť je to žalář, Cathe!“

„To je mi jedno, i kdyby to bylo deset žalářů. Já tam prostě nepůjdu.“

„Ale bude-li na tom tvůj otec trvat…“

„Ty jsi hloupoučký, Archie,“ pohladila ho něžně, „pak mě přece uneseš, ne?“

„Milosrdný bože,“ vydechl a usedl na krychlový mramor u vchodu, „a ty si myslíš, žes to rozřešila? Vždyť bychom byli zavření oba. Ty v klášteře a já v opravdovém žaláři pro únos. Nejsi ještě plnoletá.“

Cathe otevřela doširoka své hezké oči.

„Na mou duši, Archie,“ řekla a trochu zesmutněla, „to mě nenapadlo. Ale říkám ti, že mě k Černým Sestrám nedostane jinak než svázanou.“

„Ty se vůbec nebojíš, Cathe?“ kroutil hlavou.

„Proč bych se bála? Jestliže si to papá včas nerozmyslí, najdeme už nějakou cestičku. Nebuď zbabělý, Archie. Tři roky rozhodně čekat nebudeme.“

„To nemůžeme,“ kývl, „byla by jich věčná škoda.“

9

Ted Brent a Lon Garald se vrátili do lesa, ale tentokrát neklepali střenkami do kmenů borovic. Ted Brent chtěl vidět tři věci: myslivnu, Černou tůň a letohrádek. O prvních dvou nemohl Lon Garald podat vůbec informací, o třetím pak dosti těžko, poněvadž z letohrádku prchal na opačnou stranu než na tu, ze které nyní přicházeli.

Ted Brent však měl vzácný čich. Myslivnu brzy objevil sám, poněvadž její přibližnou polohu znal z vyprávění. Na Černou tůň se chtěl zeptat a najít letohrádek nebude tak těžké.

V myslivně bydlel vousatý hajný, jeho sedřená žena a tři děti. Ted Brent se zeptal zcela neomaleně, zdali právě zde bydlel Joseph Rokeby.

„Tak jest, pane,“ odpověděl hajný, „ale už tu nebydlí a pravděpodobně se sem nikdy nevrátí, nešťastník. Zajímá vás to? Každého, kdo sem přijde, to zajímá.“

„Přijde sem mnoho lidí?“ vyzvídal Ted Brent.

„Málo, to víte. Z Holbornu nikdy nikdo.“

„Víte něco o Josephu Rokebym?“

Nebylo toho příliš mnoho, ale hajný to vysypal ze sebe ochotně, protože jeho ochota byla vždycky honorovaná. Ani Ted Brent ho nezklamal.

„Byl to podivný mládenec, ten Rokeby, pane. Sám si obstarával domácnost a naneštěstí se zamiloval, jak víte…“

„Zajisté.“

„Zabil prý ji na lesní cestě, když jela na koni. Bůh jí dej lehké odpočinutí. Viděli jste ten křížek na stromě? Tam se to stalo.“

„Neviděli. Ani Černou tůň. Prý ji tam shodil.“

„Rozřezanou a namačkanou do truhlice. Kde jen k tomu nabral odvahy? Já ho osobně neznám, pane, ale byl to, podle toho, co jsem slyšel, černý a divoký mládenec. Láska mu popletla rozum.“

„Byl prý bohatý.“

„Co vás napadá. Tedy, určitě to nevím. Ale myslím, že peníze neměl. Plat tu není velký, pane. A on byl sirotek. Studoval prý nějaké lesnické školy a s bídou se protloukal. A stejně pak pro nedostatek prostředků nedostudoval.“

Ted Brent se zeptal na cestu k Černé tůni a odmítl doprovod ochotného hajného. Lon Garald se tvářil velmi starostlivě.

„Tisíc liber je ohromné jmění,“ pravil, „ale ten potřeštěnec číslo 113 je nabízel strašně vážně.“

„Bezpochyby to i myslel vážně,“ odpověděl Ted Brent.

„Rád bych věděl, zdali by mi je opravdu dal, kdybych toho dědka praštil do palice.“

„Nic takového,“ pravil Ted Brent důrazně, „tisíc liber nám neuteče a kromě toho dostanete ode mě slušný honorář. Jste tupá hlava, Lone Garalde, a dejte si říci, že tady se dá dělat mnoho. Cítím to ve vzduchu.“

„Cítíte-li,“ odpověděl Lon Garald, „je to v pořádku. Nemám-li dobrý nos jako vy, nemusím mít ještě tupou hlavu.“

Černá tůň nebyla daleko od myslivny. Z jedné strany k ní byl poměrně snadný přístup. Z druhé do ní kolmo klesala vysoká skála, prorostlá stromy. Stromy ji obklopovaly kolem dokola a hladina byla v jejich stínu inkoustově černá. Místy ji pokrývaly vodní rostliny a při okrajích rostly mechy a kapradí. Rozměklá půda se bořila pod nohama. Co chvíli vystoupila na povrch bublina z bezedného dna. Na jednom konci nořil do vody korunu dávno mrtvý strom, vyvrácený z kořene. Bylo to smutné, tiché místo, ale ani Ted Brent, ani Lon Garald necítili pohnutí.

„Pojďme,“ řekl Ted Brent po chvíli. Jestliže si něco myslil, neřekl to. Ostatně Lon Garald byl přesvědčen, že není možné něco si o tom myslet.

Objevili i malý křížek přibitý na pni stromu podle lesní cesty. Ted Brent se zase chvíli rozhlížel.

„Zatraceně nevhodná cesta pro ranní projížďky, Garalde,“ pravil.

„To se taky ukázalo,“ kývl Lon Garald, poněvadž myslil, že to správně pochopil, „nezdá se vám, že sir Reginald mohl to místo označit důstojněji?“

„To právě myslím,“ pravil Ted Brent zamyšleně.

Pokračovali v cestě. Lon Garald byl často na rozpacích, v kterou stranu je letohrádek, ale Ted Brent se ho na nic nezeptal. Šel podle informací hajného.

„Jen nejdeme-li špatně,“ říkal Lon Garald, „mám takový dojem, že v tamtu stranu…“

„Vaše dojmy nestojí za nic, Garalde,“ odbyl ho Ochránce.

Došli správně. Opuštěná stavba šedivě prosvítala mezi stromy a Ted Brent se zastavil.

„Je třeba,“ pravil, „aby nebyl nikdo nablízku. Pamatujete si alespoň přibližně, který kámen to byl?“

„Pamatuji si to přesně,“ odpověděl Lon Garald sebevědomě, „ale nevím, jestli s ním hnete. Potřebuje vytáhnout, rozumíte? Jinak jsou vaše obavy zbytečné. Budu-li stát nahoře a dívat se přes zábradlí po stezce a do lesa, nemůže nás nikdo překvapit.“

„To je pravda,“ kývl Ted Brent a rázně vykročil.

Vystoupili po hrbolatých schodech do hořejšího ochozu. Ted Brent se chvíli rozhlížel, opíraje se oběma rukama o kamenné zábradlí, podepřené žulovými kuželkami.

„Kámen,“ řekl pak krátce a Lon Garald mu poslušně ukázal na jeden z kvádrů.

„A dívejte se dolů, Garalde. Zavolám vás, až s tím budu hotov.“

„Jen budete-li hotov,“ zavrčel Lon Garald.

Ochránce přejel jemnými prsty spáry a prohlížel kamenné kvádry zblízka. Charakter spáry dával tušit, že za tím skutečně něco je, ačkoli kvádr zapadal velmi přesně.

Pak vytáhl nůž. V kameni byl vytesán šikmo otvor palec hluboký a sotva půl palce široký, na pohled úplně nenápadný. Ted Brent tam vsunul ocel nože. Dokonale vyvážený kvádr se pohnul.

„Nikdo nejde, Garalde?“

„Ani veverka.“

„Pojďte sem.“

Lon Garald přistoupil se spokojeným úsměvem. Pohyb kamene nemohl být stejně zvenčí pozorován, leda by byl někdo vylezl na protější stromy.

Vklouzli tam. Kámen měl na druhé straně připevněnou železnou rukojeť a Ted Brent ho lehce přitáhl za sebou. Zapadl s jemným nárazem a Ochránce rozsvítil elektrickou svítilnu.

Nalézali se v nevelikém pokoji, zařízeném v nepochopitelném slohu. Po pravé straně stálo zlacené lůžko, jehož materiál měl Lon Garald původně za kov. Nebylo na něm však ani stopy po ložním prádle. Pokroucené a vycpávané židle, leštěný kulatý stůl, podivná skříň a spousta starých drobností, v nichž si libovali lidé předešlého století. Ani Ted Brent nemohl přesně určit dobu, ze které zařízení pochází. Byly tu věci nesporně rokokové a na zdi visel dokonce velký meč z doby ještě starší, jako by ho tam pověsil někdo, kdo se právě vrátil z křižácké výpravy. Stejně nenuceně stály opřeny v koutě tři mušketýrské kordy, jejichž čepele byly pokryty rzí. Ale ve starodávné posteli byla zasazena drátěná matrace a stranou stála malá petrolejová kamínka. Svíčka na nočním stolku rovněž nebyla příliš stará a pod stolkem nalezl Ted Brent zbytky zápalek.

Byly tu ovšem nějaké zásuvky a skrýše. Než se však Ochránce dal do zkoumání jejich obsahu, prohlédl si dobře portrét visící na průčelí zdi. Někdo ho zasadil do silného zlaceného rámu, vyňal z něj pravděpodobně nějaký starý obraz. Portrét byl zvětšená fotografie a do rámu se zřejmě nehodil. Ted Brent si přistavil židli a portrét sundal. Lon Garald mlčky pozoroval jeho počínání, ale když Ted Brent položil portrét na stůl, zvědavě přistoupil blíž.

Portrét představoval mladou ženu rusých vlasů a velmi hezké tváře. Malý nápis dole hlásal, že je to lady Elisabeth. Nebylo tedy pochyby, že zpodobňoval ženu, kterou miloval Joseph Rokeby.

„Toho nápisu jsem si nevšiml,“ řekl Lon Garald, „není na dálku vidět. Myslíte, že to psal číslo 113?“

„Určitě,“ řekl Ted Brent a počal vyřezávat fotografii z rámu.

„Pročpak to ničíte?“ namítl Lon Garald, „chcete si to snad schovat na památku?“

„Sviťte mi raději,“ odpověděl Ochránce, „nemůžete si domyslet, že hledám fotografa?“

„Nač byste to potřeboval?“ podivil se Lon Garald, „má ta adresa snad co dělat s mým tisícem liber?“

Ale adresa tam nebyla. Když se o tom Ted Brent přesvědčil, hodil fotografii do kouta a oprášil si ruce.

„Zacházíte s tím šeredně,“ mračil se Lon Garald, „co když sem někdo přijde?“

„Jestliže přijde,“ odvětil Ochránce, „můžete ho praštit do palice. Tady nemá nikdo co dělat. Mluvil jste ještě o jedné fotografii. Kde je?“

„Myslíte tu, kterou jsem tehdy shodil na zem? Tady je. Nu ovšem. To je sir Reginald, muž, kterého se týká můj bohulibý úkol. Je tu o něco mladší, co?“

Teda Brenta zajímal hlavně nápis, o němž se Lon Garald zmínil už v Londýně. Zněl trochu jinak, než jak jej reprodukoval Lon Garald, ale smysl byl stejný.

„Zemřeš jednoho dne tak, jako zemřela Elisabeth. To přísahám při své lásce k ní. Zničím tebe, jako jsi ty zničil mě.“

„To byl určitě žárlivý blázen, tenhle Rokeby,“ řekl Lon Garald, když to přeslabikoval, ale Ted Brent mu neodpověděl.

„Nemyslíte? Zabije nejdříve jeho ženu, potom to slibuje i jemu a naříká, že ho někdo zničil. Zničil se sám. Sedí v Readromu a strká to na mě. Udělal bych to rád, rozumí se, nebýt vás: Řekněte, není to blázen?“

„Znám více bláznů,“ pravil Ted Brent konečně.

„Žárlil jsem také,“ řekl Lon Garald, „kdysi. Ale nestrkal jsem to na jiného. Vzal jsem kudlu a to ostatní si můžete domyslet. Měl jsem potom po známosti stejně, protože mě honili. Ale nedohonili.“

„Dejte to na místo,“ pravil Ted Brent a podal mu fotografii.

„S tímhle neházíte do kouta? Podívejme.“

Ted Brent se dal do zásuvek a skrýší. Přeházel všecko na ruby, ale nenašel ani lístečku. Nakonec se zastavil uprostřed místnosti.

„Věděl bych hrozně rád, Garalde, kteří lidé vkročili do tohoto pokoje v posledních padesáti letech.“

„To je přece jedno,“ odvětil Lon Garald lehkomyslně, „ale není jedno, že ten roztomilý slib měl být už dávno vyplněn. Až číslo 113 vyjde, a bude to už brzy… odkrouhne sira Reginalda sám a já přijdu o tisíc liber. Myslíte, že by dostal za zařízení této díry tisíc liber, kdyby se to rozhodl prodat?“

„Snad,“ řekl Ochránce a přistoupil k protější zdi. Obdélník tapetových dveří se zřetelně rýsoval na stěně, poněvadž zde patrně nebylo třeba přílišné opatrnosti.

„Chcete vyzkoumat cestu do lomu? Ted je příhodná doba, protože lomy už budou prázdné. Pracuje se do sedmi.“

„Prázdné lomy mě nezajímají,“ odbyl ho Ochránce suše.

„Řekněte nakonec,“ vrčel Lon Garald opovržlivě, „že jste chtěl pozvat číslo 113 na čaj.“

„Pozvu ho na váš pohřeb, Garalde, až mě jednou svou hloupostí doopravdy rozzlobíte. Nenapadlo vás, co chci udělat?“

„Nemůže mi napadnout nic jiného, než že chcete promluvit s číslem 113. Mohl byste čekat také půl roku nebo rok, než bude pracovat blízko díry.“

„To byste udělal vy. Ale já se vplížím mezi ně, až budou pracovat. Zaujmu místo jednoho z nich a abych nebyl přespočetný, pomůžete nějakému chlapci, kterého sám pošlu, na svobodu, rozumíte? Nač jste mě vlastně učil klepací abecedě?“

Lon Garald odfoukl překvapením svoje vousy. „Neblázněte. Chytnou vás.“

„Nesmysl.“

„Nedostanete se zpátky.“

„Dostanu. Dám třeba dozorci do palice.“

„Nepřipomínejte mi moje zásluhy,“ řekl Lon Garald skromně, „měl jsem bohužel nablízku jen jednoho. Kdybych měl dva…“

„Byl byste seděl patrně v Readromu dodnes. Já však zmohu dva, popřípadě tři, bude-li toho třeba. Mám malou vzduchovou bambitku, která střílí spolehlivě a bezhlučně na padesát yardů. Mám trestanecký oblek a číslo si vyměním s tím, kterého pustím ven. Zbudou-li tam po mně nějaké mrtvoly, bude to na něj; ať si z toho pomůže, chytnou-li ho. Nemusíte mít o mně starost, Garalde.“

„Vůbec nemám,“ řekl Lon Garald, „když si vás tam popřípadě nechají, bude mě to jen těšit.“

Lon Garald bručel ještě dál, ale Ochránce přemýšlel a neposlouchal ho. Nakonec Lon Garald přestal bručet, ohromen stále více jeho smělostí, a pohlížel mžouravě do bílého kolečka jeho svítilny.

„Půjdeme přece jen do lomů, Garalde. Jděte napřed. Prozkoumám cestu.“

Sestoupili tedy do tmy za pokojem nevědouce, čemu ušli. Vrchní inspektor T. B. Corn a podinspektor Hogath se právě toulali kolem letohrádku. Jerome Hogath stál nahoře a plival přes zábradlí. Jerome Hogath měl bystrý sluch a byl by zcela jistě postřehl pohyb kamene.

Ale takto neměl T. B. Corn ani tušení, co se děje několik yardů za jeho policejními zády.

10

Bylo právě tolik starostí, kolik bylo dvojic. Zatímco Ted Brent s Lonem Garaldem byli v plné práci, nevěděl ještě ani T. B. Corn, ani Jerome Hogath, jak do toho, poněvadž neměli tušení, jaká záležitost vlastně vylákala Ochránce až k Readromu. T. B. Corn se oprávněně domníval, že Lon Garald nebude daleko. Ale nehodlal zakročit dříve, dokud by neměl jistotu, že drží celý svůj úlovek pevně. Podinspektor Hogath sice tvrdil, že to nemůže dopadnout jinak než tak, že v síti zůstane nejvýše Lon Garald a Ochránce proklouzne, jako tomu bylo v případě Severního Expresu, neproklouznou-li oba, avšak T. B. Corn byl přesvědčen o opaku.

„Pozoruji, že jsem vzal s sebou strašidlo místo podinspektora, Hogathe. Hodil byste se dobře o půlnoci na křižovatku.“

„Jsou křižovatky, kde je strašidlo na místě,“ odpovídal Hogath, „a nad Dantovým peklem je napsáno, aby se vzdal naděje každý blázen, který tam vstupuje.“

„Vím bezpečně že tam není nic o bláznu. Co proti tomu vlastně máte?“

„Logiku postupu,“ řekl Jerome Hogath, „nejdříve se spáchá zločin. Pak se to donese do Scotland Yardu, nato se vyšlou schopní muži po stopách a končí to přivedením zločince do policejního vězení. Ale vy to děláte právě obráceně.“

„To je v tomto případě jedině správné, Hogathe.“

„Bylo by to snad správné, kdyby se nejednalo o Lona Garalda. Já na vašem místě bych chytil toho podřezávače hned a měl bych alespoň poloviční úspěch. Jinak se vydáváte v nebezpečí, že vám beznadějně zmizí.“

„Čímž bych zároveň překazil Ochránci jeho plány, a kdyby se mi nepodařilo dokázat mu, že Lonu Garaldovi pomohl na vzduch, je konec a Ochránce udělá klidně čelem vzad.“

„Vy jste pomstychtivý, to je to.“

„Něco takového,“ usmál se T. B. Corn, „nejvyšší čas, že jste to pochopil. Ochránce mě nachytal již tolikrát, že je zapotřebí, abych nyní nachytal já jeho.“

„To ovšem vůbec nepopírám,“ ukončil to Jerome Hogath.

Rozhodli se, že se budou ukazovat co nejméně. Toho dne šli vlastně mimoděk za Tedem Brentem. Sotvaže Ochránce odešel s Lonem Garaldem z myslivny, přišli tam oni. T. B. Corn se chtěl v myslivně ubytovat a dozvěděl se, že tu právě byli dva páni, kteří se tázali po takových a takových věcech. T. B. Corn se po ničem podobném netázal. Spíše ho zajímali oni dva páni a tak se za nimi vydali k Černé tůni, tiše jako duchové. Ted Brent už tam nebyl. Byly tam jen jeho stopy v rozměklé půdě a stopy velikých bot Lona Garalda. Zašli tedy k letohrádku, ale i odtud Ted Brent již patrně odešel. T. B. Corn předpokládal, že se vrátil do zámku, protože byl již večer a byl čas k večeři.

„Zaděláme na náš koláč pořádně, Hogathe,“ řekl na zpáteční cestě, „především si získáme dobré spojence v siru Francisovi, v jeho paní, v Catherině Reynoldsové, v jejím otci i v jejím ženichovi…“

„Je jich hodně,“ kývl Hogath s uznáním.

„Obklopíme Ochránce zradou. Dovedete ocenit tuto metodu?“

„Dovedu oceňovat všechno po zásluze,“ odpověděl Jerome Hogath, „ale ve vaší metodě nevidím nic zrovna geniálního. Má-li Ochránce nějaké plány, nebude patrně žádný z těch vašich spojenců vědět o ničem. Řeknete-li jim dokonce, že Lon Garald je uprchlý trestanec a mnohonásobný vrah, poděsíte je tak, že začnou provádět mnoho hloupostí.“

„Bůh zatrať vaši nedůvěru, Hogathe,“ vzdychl T. B. Corn, „vy byste byl opravdu schopen rozmluvit kojenci požívání mateřského mléka.“

Další dvojice, Archie s Cathe, považovali svoje starosti za neméně důležité. Vyhledávali osamělá místa a řešili nejrůznějšími způsoby svou situaci, přičemž Cathe nacházela stále více překážek, a následkem toho nabírala místy do pláče. To i jiné věci působily starosti manželům Joyceovým, lady Joyceové ovšem o mnoho více než siru Francisovi. Archie svým rodičům prozatím nesdělil, jak překvapující věc se dozvěděl od sira Reginalda, ale lady Joyceová tušila svým bystrým mateřským citem, že visí ve vzduchu něco, o čem by měla vědět.

„Archie,“ pravila svému synu příležitostně, „nepřipadá ti neslušné, že nespěcháš se svým vyjádřením?“

„S jakým vyjádřením, mamá?“ zeptal se Archie nevinně.

Lady Joyceová si ovšem nepřála, aby to bylo odbyto brzy. Pan Daniel Thompson se dosud přesně nevyslovil o výsledku svého pátrání a lady Joyceová tedy nebyla ještě přesvědčena o bezúhonnosti rodiny Reynoldsů. Přitom však předpokládala, že Archie bude spěchat, aby obdržel svolení sira Reginalda, a Archie se zatím neměl k ničemu. Bylo tedy rozhodně těžké zaujmout k tomu správné stanovisko.

„Čekám, až se více seznámíme, mamá,“ odpověděl Archie když si to dobře rozmyslil.

„Ale ty i Cathe jste nějací zamlklí, Archie. Co v tom vězí?“

Archie rozhodil ruce.

„Co by v tom vězelo, mamá? Jen buď klidná.“

Sir Reginald se neukazoval, když toho zrovna nebylo třeba. On s Josephem Rokebym tvořili jistě také určitou dvojici se společnými starostmi, avšak s tím rozdílem, že sir Reginald snad nemohl zapomenout a Joseph Rokeby nechtěl. Teda Brenta jejich vzájemné vztahy velmi zajímaly a nepovažoval je za definitivně rozřešené, poněvadž věděl o tisíci librách slíbených Lonu Garaldovi.

Ted Brent se ovšem tvářil, že se stará o to, co mu svěřila lady Joyceová. Neskrýval se však s tím, že opravdu hodlá trochu prostudovat poměry v readromských galejích se zřetelem k nedávnému útěku nebezpečného zločince a skutečně navštívil ředitele trestnice.

„Této věci se věnuje mnohem více, drahá Mary,“ tvrdil sir Francis, „pochybuji, že by se exponoval pro tvou, mírně řečeno, zbytečnost…“

„Řekni hloupost, Francisi,“ odpověděla lady Joyceová podrážděně, „máš to na jazyku. To je od tebe velmi krásné.“

„Neřekl jsem přece hloupost, drahá Mary. Ale zdá se mi…“

„Nechme toho, Francisi. Jsi slepý. Nevidíš, že Archie ochladl? Dopátral se náhodou něčeho, co ho přivádí k rozumu.“

„Nepozoruji, že by ochladl. Viděl jsem je před hodinou, jak se zuřivě líbali.“

„Tak to nemyslím. Můj bože, Francisi, jaký ty jsi člověk!“

Sir Francis raději podnikal malé výlety do okolí ve společnosti svého doutníku, než aby se přel se svou manželkou, která projevovala neobyčejnou umíněnost. A poněvadž nebyl dostatečně informován, viděl v Tedu Brentovi stále více muže, který má příležitost pomoci si k tučnému honoráři za svou pochybnou práci. –

Ted Brent jednal s lady Joyceovou obezřetně. Jedinou novinkou, kterou jí sdělil, bylo, že Joseph Rokeby je právě v nedalekém Readromu. Lady, která se domnívala, že to právě vypátral, podivila se upřímně jeho schopnostem. Když Ted Brent viděl, že je na čase přinést opět něco nového, naznačil s rezervou, že Joseph Rokeby a sir Reginald se smrtelně nenávidí, což se zdálo se záležitostí lady Joyceové souviset ještě více. A věřila pevně, že geniální Daniel Thompson jí podá zanedlouho cenné a pravdivé informace.

Ted Brent sám se brzy přesvědčil, že jeho známost s rodinou sira Francise mu není na škodu. Archie, když se nemohl dohodnout s Cathe, co podniknou, zeptal se nejdříve sira Reginalda, zdali to myslí opravdu vážně, a sir Reginald přisvědčil.

„Po třech letech odtud vyjde se zásobou životních pravd v hlavě, mladý muži. Odejdu pak do ústraní. To je moje pevné rozhodnutí.“

Archie byl sice přesvědčen, že zásoba životních pravd se dá získat i jinak, než tříletým pobytem v klášteře Černých Sester. Ale neříkal nahlas nic a obrátil se na pana Daniela Thompsona.

Ted Brentovo chřípí se zachvělo, když slyšel o klášteru Černých Sester.

„To je někde nablízku?“ zeptal se.

„Můžete ho vidět odtud,“ ukázal Archie mrzutě, „vy jste náš přítel, pane Thompsone. Poraďte, co máme dělat.“

„Náhodou vám mohu poradit, mladý muži,“ řekl Ted Brent, „dalo by se to snad provést tak, že slečna Cathe by do kláštera vešla jednou stranou a druhou by vyšla. O tom by ovšem sir Reginald nevěděl.“

„Ale to by snad nešlo,“ zapochyboval Archie, „to je úplně středověký systém.“

„Zeptám se na to,“ usmál se Ted Brent, „mám v tom klášteře známé.“

„Známé? Jděte. Pokud vím, jsou tam pouze ženy, které nenavazují žádných známostí s muži. Myslíte snad jejich služebnice, které chodí nakupovat a otevírat prosebníkům. …“

„Trpělivost,“ doporučil mu Ted Brent, „zítra vám to řeknu.“

Archie tedy spěchal ke Cathe a všechno jí sdělil, přičemž nevěděl, má-li z toho mít radost nebo ne. Ale hovořil o tom s optimismem, poněvadž vždycky slýchal, že soukromí detektivové jsou moudří, bystří a tajemní a že dokáží často věci ještě nemožnější, než je známost s jeptiškami.

„Háček je ovšem v tom, Cathe, že i kdyby se ti podařilo dostat se odtamtud, musí se někdo o tebe starat.“

„Budeš se starat ty, ne?“ řekla Cathe a pokrčila mrzutě nosíkem.

„Já bych se staral, pokud by to záviselo na mně. Ale víš dobře, že moje mamá na mne stále dohlíží. A jak ji znáš, s jejím souhlasem se nedá počítat.“

„Vypůjčíme si peníze a oženíš se se mnou, Archie.“

„Už jsem ti řekl, že v tom případě přijdeš o manžela, protože ti ho zavřou pro únos. Anglické zákony jsou na tohle staromódně přísné. Vůli svého otce nemůžeš podceňovat, protože by se ti mohlo i stát, že tě vydědí.“

„Lakomče! Prospěcháři!“ vykřikla a dala se do pláče.

„Ale Cathe, buď rozumná. Já přece nemyslím na tvoje peníze. Budu mít jednou sám dost. Ale zatím nemám. Mamá mi nedá, vždyť to víš. Aby ukrývala dívku, která uprchla svému otci z kláštera… ó jé!“

Archie mávl rukou a zašklebil se.

„Nech tedy tvoji mamá stranou, Archie. Snad by tvůj papá spíš pochopil…“

„Papá!“ řekl Archie radostně, „opravdu, Cathe, ty jsi poklad. Můj papá trochu mamá šidí a má nějaké peníze stranou. Svěříme se mu. Papá je skvělý.“

„Koupil ti přece bez vědomí mamá ten krásný vozík, ve kterém…“

„Ve kterém jsem tě poprvé políbil. Já vím, Cathe. Neboj se, že jsem na to zapomněl. Záleží ovšem na tom, zdali pan Thompson nežvaní a zda se mu podaří dostat tě tajně z kláštera… Což když tě tvůj papá bude chtít navštívit?“

„Návštěvy se jistě musí ohlašovat předem, Archie. Budou pro mě prostě telegrafovat a já přijedu.“

„Až z Oxfordu, Cathe?“

„To je jedno,“ řekla vesele, „to už se dá zařídit.“

„Jde to tedy jako na másle,“ pochválil Archie, „zbývá jen, aby z toho pan Thompson něco kloudného vyvedl. Jestliže nevyvede, mám ještě jeden zoufalý prostředek.“

„Jaký, Archie?“

„Zoufalý, Cathe. Ale neklamný a zákony na něj neplatí. Záleželo by ovšem také trochu na tobě…“

„Co to je, Archie?“ zatleskala rukama.

„Pojď sem,“ řekl Archie tajemně, „to ti mohu jedině pošeptat. Celkem je to maličkost.“

Pošeptal a Cathe zrudla.

„Ne, Archie,“ řekla potom, „co ti to napadlo? Takovou maličkost ne. Až po svatbě, a pak třeba dvě. Ale teď ne, proboha.“

„Kdyby bylo nejhůř,“ pravil rozpačitě, ale Cathe ho umlčela řadou polibků.

Ted Brent o tom přemýšlel úplně z jiné stránky a rozhodně ne s důvěřivou lehkomyslností mládí jako Archie a Cathe. V klášteře Černých Sester neměl žádné známé, ale slyšel o něm mnoho. V kruzích, ve kterých se pohyboval, kolovaly svého času určité pověsti, o nichž možná sir Reginald nevěděl. Avšak věděl-li, mohlo to mít velikou důležitost. Před dvaceti lety ošetřovaly Černé Sestry z pouhé lásky k bližnímu duševně nemocné, a to takové nemocné, u nichž naděje na uzdravení byla minimální. Tvrdilo se, že tam skončila mnohá žena, jejíž rozum byl zcela v pořádku a která měla pouze tu vadu, že někomu překážela. V poslední době Černé Sestry svůj ústav pro choromyslné zrušily. Alespoň se nic neproslýchalo. Policie nevěděla snad nikdy o ničem, poněvadž před dvaceti lety nebyla ještě schopna to vypátrat a dnes neměla příčiny k zakročení. Vypadalo to, jako by prozíravé klášternice zaměnily včas svou činnost za jinou.

Ale Ted Brent nevylučoval možnost, že v některých speciálních případech se stará praxe může oživit. A rozhodl se, že se o tom bude důkladně informovat. Záležitosti rodiny sira Reginalda byly přece i záležitostmi Josepha Rokebyho.

Tápal. Jeho zištnost a touha po dobrodružstvích přivedla jeho mozek do varu. Ale nevymyslil kombinaci, která by se na to přijatelně hodila. Rodina sira Reginalda měla své tajemství, které znal sir Reginald, ale určitě i Joseph Rokeby. Bylo třeba promluvit s Josephem Rokeby. Ochránce už dokázal mnoho nebezpečnějších věcí, než vniknout mezi trestance.

Toho večera upozornil Lona Garalda, že zítra hned ráno podniknou automobilem jistou cestu. Lon Garald pouze kývl, neříkaje ničeho, poněvadž měl určitý plán, kterým se zabýval od rána. Rozhodl se tento plán v noci uskutečnit a Ted Brent dodatečně zjistil, že mu přinesl nový důležitý poznatek, ačkoli Lon Garald dostal za svoji samostatnost řádný díl.

Lon Garald respektoval Ochráncův zákaz. Přece však se chtěl podívat, jak nejsnáz by bylo možno odstranit sira Reginalda, a proto chtěl vykonat tajnou návštěvu v jeho pokoji. Na Holbornu všecko spalo a v zešeřelých chodbách bylo bezpečno. Lon Garald kráčel bos a jako duch, nechav pro všecko nůž ve své ložnici. Lon Garald si příliš nedůvěřoval, ale doufal, že udrží své prsty v dostatečné vzdálenosti od starcova hrdla. Něco ho nutkalo k této výpravě, cizí ďábelská vůle, již nemohl přemoci. Krev se mu vařila a zavíral svá hrozná ústa, když sahal na kliku pokoje sira Reginalda. Všecky pudy se v Lonu Garaldovi změnily v jediný pud – vraždit. Lon Garald byl stvůra a doufal, že ho pohled na člověka, vydaného mu na milost a nemilost, aspoň trochu uklidní.

Dostal se do předpokoje a podařilo se mu tiše za sebou zavřít. Svítil měsíc. Jeho stříbrná záře se odrážela od podlahy a rozlévala se po místnosti. Vlevo byly otevřené dveře. Přímo pod oknem se rozbíhala na obě strany bílá římsa a Lon Garald se rozhodl, že se po ní vrátí, aby vyzkoumal i tuto cestu. Vedla určitě kolem okna jeho pokoje.

Pak klekl na zem a po čtyřech se vplížil dveřmi do ložnice, maje oči vyvaleny strachem před sebou samým. Lůžko stálo proti němu. Svítilo bělostí a bylo opatřeno staromódními nebesy. Lon Garald se dostal bez vyrušování na stupeň před ním. Pak se nesmírně pomalu vztyčoval, zatínaje bez vůle zuby a svíraje rty.

Lůžko bylo prázdné.

Lon Garald vyskočil rovnýma nohama. Stařec byl zajisté někde v koutě zabořen v lenošce a pozoroval ho svýma lstivýma očima. Lon Garald cítil, že bledne, otevřel ústa a chuť vraždit ho zbaběle opustila. Myslel na Ochránce a jeho chladný pohled. Představoval si svůj trest, jako by si jej představovalo zvíře. Divoce se rozhlédl. Jeho tupý mozek signalizoval: skočit, zabít a vrátit se do postele.

Jeho čelisti slyšitelně sklaply. S napřaženýma rukama vykročil jako slepý. Ale pak se zarazil. Dveře z chodby do předpokoje se s hlukem otevřely.

Lon Garald skočil k oknu. Přelezl, stoupl na římsu a skrčil se. V ložnici se rozsvítilo. Slyšel pomalé kroky a klepání hole do podlahy. Pohlédl dolů. Viděl měsícem ozářené trávníky a záhony. Celá fronta zámku byla zalita studeným světlem, a kdyby někdo šel kolem, byl by Lona Garalda určitě zpozoroval. Lon Garald proklínal sám sebe. Ale kolem bylo ticho a Lon Garald neodolal, aby nenahlédl do pokoje.

Sir Reginald stavěl na stůl nějaké nádobí. Mísy, šálky a talíře. Nebylo v nich žádné jídlo, ale patrně jen proto, že někdo právě z talířů jedl. Někdo venku. Nádobí přinesl sir Reginald v proutěném košíku, který uložil do skříně. Pak už neměl podle všeho jinou práci, než se odstrojit a jít spát.

Lon Garald o tom nepřemýšlel. Odplížil se opatrně po římse ke svému pokoji. Byla to dosti pohodlná cesta a Lon Garald se jen potil úzkostí, aby nebyl prozrazen. Když se dostal do postele, stáhl pokrývku až po bradu a jektal zuby. Nadával si bláznů a tloukl se do hlavy. Když se uklidnil, zavřel oči, ale než usnul, snažil se to rozvážit. A měl dojem, že sir Reginald chodí noc co noc tajně krmit nějaké zvíře.

Časně ráno zaklepal na dveře Ochráncova pokoje.

„Musím vám říci, co mě potkalo dnes v noci,“ pravil a sedl si na okraj jeho lůžka.

Ted Brent ho vyslechl mlčky. Když Lon Garald skončil, vztyčil se trochu a uhodil ho plochou dlaní do tváře s takovou silou, že Garaldovo těžké tělo se svezlo na zem.

11

T. B. Corn obcházel nenápadně zámek z jedné strany a Jerome Hogath z druhé. Tvářili se naprosto lhostejně, i když viděli, jak Brentův automobil vyjíždí nahoru po silnici.

Pan Dixon byl velmi zamračen, protože Brentova rána ho pálila jako oheň. Od toho okamžiku nosil Ochránce za pasem smrt. Lon Garald nevyhrožoval. Mlčel a poslouchal na slovo. Ale podobal se divokému vlku, který si nikdy nezvykne na karabáč jako pes. Lon Garald se definitivně rozhodl, že Teda Brenta zabije, jakmile se naskytne chvíle, kdy se nebude muset bát jeho ocelového pohledu.

Když vůz nadobro zmizel, zavolal T. B. Corn Hogatha.

„Viděl jste Lona Garalda? Tváří se zpropadeně nešťastně.“

„Viděl jsem jeho černé vousy,“ odvětil Hogath, „je to jistě nápad Ochráncův. Proč myslíte, že kouká na svět tak mrzutě?“

„Patrně není Ochránce příliš dobrým zaměstnavatelem. Umřel bych smíchy, když si vzpomenu, jak lezou do pasti.“

„Vaše obrazotvornost je obdivuhodná,“ řekl Hogath bez * závisti, „nemohu si za nic na světě představit tu past.“

Pomalu, co noha nohu mine, kráčeli do zámku, až je zastavil sluha, který se ptal po jejich přání.

„Chceme s někým mluvit, příteli,“ řekl T. B. Corn.

„S kým, prosím?“

„To je nám lhostejné. Ohlaste deputaci ze Scotland Yardu.“

„Deputaci ze Scotland Yardu?“

„Tak jest. Běžte, hochu.“

„Jsem zvědav,“ řekl potom Jerome Hogath, „kolik jich omdlí, až vyslovíte jméno Lona Garalda.“

„Podivíte se,“ odvětil T. B. Corn klidně, „jak je na to pomalu připravím.“

Když se sešla celá rodina a T. B. Corn pověděl, co uznal za dobré, vypuklo všeobecné zděšení mezi dámami, zatímco páni se spíše podivovali. To jest Archie Joyce. Sir Reginald nehnul ani svalem ve žlutém obličeji a sir Francis se usmíval skoro spokojeně.

„Dobrodruh je správné slovo pro pana Daniela Thompsona,“ řekl T. B. Corn mezi jiným, „ale prozatím se ho nemusíte vůbec obávat. Jeho asistent… Dixon pravíte, není-liž pravda… je něco podobného.“

„Strašné,“ křičela lady Joyceová.

„Ano, strašné,“ přisvědčil T. B. Corn, „řekl bych, že téměř překvapující. Avšak prosil bych vás, až se páni soukromí detektivové vrátí, abyste se tvářili docela normálně.“

„Ale co tu chtějí? Co tu zamýšlejí udělat?“ sténala lady Joyceová lomíc rukama.

„Bezpochyby jsou tu na letním bytě,“ řekl T. B. Corn věcně, „seznámila jste se s panem Thompsonem v Istingh Bath, lady Joyceová?“

„Ano. A skutečně se cítím vinna, že jsme je sem vlastně přivedli. Můžete mi odpustit, sire Reginalde?“

„Mohu docela snadno, lady Joyceová,“ odpověděl stařec, jehož to patrně nedojímalo.

„Bude třeba vykázat je okamžitě ven.“

„Právě naopak,“ pravil T. B. Corn rozhodně, „chtěl bych, abyste je v klidu nechali studovat ‚vězeňské‘ poměry. My si pro ně přijdeme včas, račte být ujištěna.“

„Chtěla bych s vámi promluvit v soukromí, pane. … * pane…“

„Corn, prosím.“

„Chtěl bych s vámi rovněž promluvit v soukromí, pane Corne,“ pravil Archie, vzpomenuv si na klášter.

„Směl bych vás prosit rovněž?“ otázal se sir Reginald.

„Vyhovíme všem. Jen klid, prosím. Lady Joyceová?“

T. B. Corn tedy rozvážně promluvil s lady Joyceovou v soukromí. Lady se zkroušeně přiznala, do jakých služeb si pana Thompsona najala a sir Francis, který stál opodál, se tvářil téměř škodolibě.

„Má tedy pan Thompson jakousi příčinu nebo alespoň záminku, aby se tu zdržoval,“ řekl T. B. Corn, když vše pozorně vyslechl, „ale nedělejte si z toho svědomí. Jsem přesvědčen, že už do Istingh Bath přijel jen proto, aby vás omámil.“

„Ale ten druhý, pane… pane…“

„Corn, prosím. Ten druhý se jmenuje Lon Garald, a kdyby to bylo zákonem povoleno, měl by na ulici Stánek s nápisem ‚Zde se levně a spolehlivě vraždí‘. Nic se nelekejte, lady Joyceová, a neříkejte o tom nikomu. Lon Garald utekl před časem z Readromu, rozpoltiv při tom lebku jednomu dozorci. Zdá se, že jeho specialitou jsou starší dámy asi vašeho věku a postavení. Zavraždí je a oloupí. Ovšem tentokrát nemá snad podobných úmyslů. Jednou podřezal… Hogathe, chyťte přece tu dámu, nevidíte, že padá? Pojďte sem, služebníče. Vezměte lady Joyceovou pod paží a doveďte ji k pumpě. Tak. Jděte.“

T. B. Corn se tvářil rozvážně a obrátil se k vyčítavému obličeji Jerome Hogatha.

„Představte si, že má starosti o počestnost tchýně svého syna, Hogathe. Doufám, že nyní bude mít důležitější starosti. Přál jste si, sire Reginalde?“

Sir Reginald chtěl vědět, kdo je onen druhý muž, jenž přišel s Ochráncem.

„Nechci, aby se ostatní vyděsili,“ řekl, „ale podle popisu v novinách se domýšlím…“

„Správně,“ přikývl T. B. Corn, „je to Lon Garald, přírodou předurčený vrah. Ale neříkejte to nikomu. Pan Archibald Joyce si přál, prosím?“

Archie vzal T. B. Corna důvěrně pod paži a sdělil mu záležitost s klášterem.

„Právě tam asi jeli. Jsou-li to takoví chlapíci, jak říkáte, nejedou tam jenom proto, aby se zeptali, zdali by mohla Cathe podvádět svého otce způsobem, který jsem vám naznačil. Co si o tom myslíte?“

„Zatím nic,“ odpověděl T. B. Corn, zamrkav rychle očima, „ale budu o tom přemýšlet.“

„Když jsem je tu poprvé spatřil, pane Corne, tloukli střenkami nožů do borovic. Pan Dixon… ale on se nejmenuje Dixon, že…“

„Ne,“ řekl T. B. Corn tajuplně, „jmenuje se Lon Garald a je to ten, který unikl nedávno z Readromu. Ale neříkejte to nikomu.“

„Noviny psaly, že je to sveřepý vrah…“

„Noviny píší vždycky mírně, to víte. Co je s tím klepáním do borovic?“

„Vypadalo to, jako když si telegrafují z jednoho konce lesa na druhý. Nevím, co tím…“

„Hrome,“ řekl T. B. Corn, „víte snad ještě něco, pane Joyce?“

„Vím jen to, že ten podařený detektiv je dobře informován o případu jakéhosi Rokebyho. To je, abych vám řekl…“

„To já znám, pane Joyce. Domníváte se snad, že Joseph Rokeby je předmětem jeho zájmu?“

„Nemohu to s určitostí tvrdit. Působí to na mně jen takovým dojmem, chápete? Moje matka s ním však často mluvila. Nevím, co z ní vytahoval…“

„Zeptáme se jí na to,“ řekl T. B. Corn a otočil se, „vaše dojmy jsou vesměs správné, pane Joyce.“

T. B. Corn neměl svědomí, aby Archiemu prozradil, co jeho matka vlastně s Ochráncem projednávala. Při dalším rozhovoru s ní se dozvěděl, že Ochránce pochybuje o cti lady Elisabeth, že vypátral pobyt Josepha Rokebyho v Readromu a že soudí na smrtelnou nenávist mezi sirem Reginaldem a jeho bývalým myslivcem.

„To všecko mohou být plané řeči, určené k vašemu oklamání,“ pravil potom, „ale také nemusí. Děkuji vám.“

Lady Joyceová byla doposud bledá po svém lehkém srdečním záchvatu a prosila T. B. Corna, aby se nezmiňoval o tom, že si vyžádala služeb Thompsonovy agentury.

„Buďte bez starosti, lady Joyceová. Až toho chlapíka postavíme před soud, nezbude na takové maličkosti vůbec čas. Dala jste mu nějakou zálohu?“

„Ano. Ale poměrně nepatrnou a sama jsem mu ji nabídla.“

„Nabídněte mu ještě další,“ radil T. B. Corn s upřímnou snahou způsobit jí škodu, „aby snad nepojal podezření, že jste ho prohlédla. Vůbec je nutno, aby netušil… To však řekneme také ostatním.“

T. B. Corn přerušil Hogathův výklad a proti svému osobnímu přesvědčení tvrdil, že oba darebáky brzy dostanou.

„Jakoukoli zprávu bychom prosili do myslivny,“ řekl T. B. Corn nakonec, „obzvláště, kdyby se na něco vyptávali.

To se týká hlavně vás, sire Reginalde. Tuším, že zejména vy se co nejdříve stanete středem jejich pozornosti.“

„Papá bude spát ode dneška pod dohledem sluhy,“ řekla Cathe s hrůzou, „vzpomínám si, že mi pan Dixon vyprávěl, jak bodá nožem. Ach…“

„To vám vyprávěl?“ podivil se T. B. Corn, „v protokolech je líčen jako člověk mdlého rozumu. Zdá se, že to odpovídá pravdě.“

„Řeknu Joachimovi…“

„Nesmysl,“ přerušil ji sir Reginald rázně.

„Lon Garald tu neublíží ani mouše,“ řekl T. B. Corn hlasitě, a postřehnuv káravý pohled Hogathův, dodal:

„Ano. Je to Lon Garald. Přeřekl jsem se, odpusťte.“

Místy se sice ještě někdo lekl, ale celkem mohl T. B. Corn dokončit svou řeč nerušeně. Připomenuv pak, že je v zájmu spravedlnosti i jich všech, zachovají-li se podle jeho rozkazů, chystal se odejít. Cathe sice podotkla, že by snad mohli Lona Garalda okamžitě zatknout, ale T. B. Corn ji uklidnil sdělením, že Ochránce je individuem nepoměrně nebezpečnějším. Pak se teprve zdvořile odporoučel.

„Jak jste spokojen, Hogathe?“ zeptal se po cestě.

„Jste spokojen vy?“ opáčil Jerome Hogath, „nedozvěděl jste se přece stejně nic. Účel Ochráncova pobytu na Holbornu je stále zahalen rouškou tajemství.“

„Cípek té roušky Se hýbá,“ odtušil T. B. Corn, „Archie Joyce říká, že si Lon Garald s Ochráncem v lese telegrafovali. Chci se vrátit do Londýna pěšky, jestliže to nebyly trestanecké značky, v jejichž znalosti si Ochránce právě bral od Lona Garalda hodinu.“

„To nám nic nepovídá,“ zavrtěl Jerome Hogath hlavou.

„Ale jděte. Což když si Ochránce chce ťukat prstíkem na zeď s Rokebym?“

„Z Holbornu by to na Readrom nebylo slyšet. A přece nechcete říci, že Ochránce zaleze do trestnice?“

T. B. Corn pokrčil rameny.

„Ochránce zaleze třeba do myší díry.“

„Do myší díry ano. Ale do trestnice nikoli. Je jeho chloubou, že nebyl nikdy v trestnici.“

„A možná, že se jednou stane jeho chloubou, že v trestnici byl. Ne, Hogathe, tenhle kousek nám nesmí zahrát. Nezbývalo by nám nic jiného, než si plakat vzájemně na prsou.

Vezměte rozum do hrsti. Je snad vysvětleno, kudy Lon Garald unikl? Není, vidíte. Musíte uznat, že není tak hloupé domýšlet si, že Ochránce se chce touto cestou nebo tímto způsobem dostat do lomů a zase ven, až si s Rokebym řeknou, co potřebují. Jiné možnosti nemá. Rozmluvy s readromskými trestanci nejsou dovoleny ani přes dvojitou mříž.“

„Dobře. Ale…“

„Žádné ale, Hogathe. Z jiného pramene víme, na co se Ochránce ptal v myslivně. Na Černou tůň. Potopit se do vody a vyplavat v lomech nevypadá pravděpodobné, a proto to nechme stranou.“

„Dobře. Ale…“

„Počkejte ještě. Ptal se po křížku na stromě. Myslím, že se nedá seskočit se stromu s křížkem rovnou do lomu. …“

„Jistěže se nedá. Dovolte mi však…“

„Zbývá třetí místo, na nějž se ptal. A to je letohrádek. Letohrádek je to pravé, Hogathe, a o tom budeme uvažovat. Stoupne-li jednou v Anglii nadprůměrně spotřeba žuly, probourají se trestanci až k němu, protože to je jedna skála, o níž se letohrádek opírá. Co tomu říkáte?“

Jerome Hogath neříkal nic.

„Chtěl jste přece něco říci, Hogathe.“

„Chtěl jsem, ale vy jste měl příliš mnoho řečí.“

„Skončil jsem,“ řekl T. B. Corn slavnostně.

„Pakliže jste skončil, vezměte rozum do hrsti zase vy a prozraďte mi, proč by se Ochránce tolik namáhal, když Joseph Rokeby bude vbrzku propuštěn a může si s ním promluvit na svobodě třeba někde v hostinci?“

„Máte pravdu,“ pravil T. B. Corn, „ale to je také to jediné, co mi kazí moji logiku.“

Potom kráčeli chvíli mlčky, až si T. B. Corn vzpomněl na něco jiného.

„Ten klášter, Hogathe. Víte, co je to za klášter? Asi tak před dvaceti lety měl pověst šeredného sanatoria pro duševně choré. Odstraňovali tam lidi, kteří byli nepohodlní. Tehdy před dvaceti lety tato živnost utěšeně kvetla. Nevím přesně, jak to bylo, ale policie to překazila. Nedokázalo se sice nic a ani do veřejnosti nic nepřišlo, poněvadž členkami toho řádu byly samé lepší dámy a bylo prospěšnější to ututlat. Ale nemocní už se přijímat nesmějí, rozumíte. Ostatně báby, které těm ubožákům pomáhaly do nebe, už jistě všecky pomřely a nová generace tam takové sporty nepěstuje. Přesto však je podivné, že sir Reynolds tam dává svou dceru na tři roky a že Ochránce se o to zajímá. Dejte mi tyto věci dohromady v ladný celek, Hogathe, a učiníte mě nejšťastnějším člověkem na světě.“

Jerome Hogath se však ponořil v hluboké mlčení. T. B. Corn pak dodal, že je třeba prozkoumat letohrádek, dokud je Ochránce se svým asistentem v bezpečné vzdálenosti, a Jerome Hogath proti tomu neměl námitek.

T. B. Corn byl ovšem moderním detektivem a nevěřil v tajné chodby a dveře. Skutečně se za své dlouholeté praxe nesetkal s ničím takovým, kromě několika skrýší podloudníků nebo nenápadnými přístěnky. Otáčecí kameny znal jen z detektivních pohádek a tajemná propadliště si nedovedl vůbec představit. Moderní zločinci s ničím takovým nepracovali, a Ted Brent už teprve ne. T. B. Corn soudil spíše na nějakou přírodní průrvu v žulové skále, klikatící se od střechy letohrádku do lomů. Lon Garald unikl patrně touto náhodně objevenou cestou mezi puklými horninami, podlézaje z lomů pod velkými kameny. A proto T. B. Corn podnikl dosti namáhavý horolezecký výstup po příkré stráni vedle letohrádku a Jerome Hogath se škrábal statečně za ním, chytaje se keřů a stromků.

Když se dostali nahoru, měli rozpukanou střechu letohrádku na dosah ruky. Před nimi se táhla do dálky rozervaná skála, řídce porostlá nízkými listnatými stromky, jejichž kořeny se sotva držely v drobícím se kamení. Nebylo tu žádné průrvy. T. B. Corn i Jerome Hogath se rozhlíželi na všecky strany, pokračujíce v cestě směrem k lomům. Došli tak daleko, že mohli pozorovat trestance při práci. Ale čtvrt míle před lomem skála klesala kolmo dolů na travnatou rovinku, kde se procházel dozorce s puškou na rameni. Odtud teprve vedl další stupeň skály do lomů. Bylo naprosto nemožno, aby se byl Lon Garald vyšplhal až nahoru a nebyl spatřen. T. B. Corn to sám uznal.

„Je jisté,“ řekl Hogath, když chvíli odpočívali, „že Lonu Garaldovi se podařilo proplížit se mezi dozorci. Odvážnému štěstí přeje, jak víte. A žádný z dozorců se vám nepřizná, že byl trochu nepozorný.“

„Pojďme se tedy zeptat k Černým Sestrám,“ pravil T. B. Corn, „zajímá mě, co tam Ochránce vyjednával.“

Dohodli se, že T. B. Corn si vypůjčí Archieho automobil a dojede tam druhou stranou, aby nepotkal vracejícího se Ochránce. Jerome Hogath měl zatím dávat pozor kolem Holbornu, kdyby snad Ted Brent projevil ještě dnes snahu po nějaké činnosti.

„Letohrádek je to pravé místo, Hogathe,“ řekl T. B. Corn na rozloučenou, „nezapomeňte na to.“

Archie zapůjčil ochotně vůz a nabídl se dokonce, že pojede s sebou. T. B. Corn souhlasil.

„Kdybychom přece jen potkali Ochránce,“ pravil, „mohu se skrčit.“

„Nehledě k tomu,“ připomenul Archie, „že se odtud rád dostanu. Umíte si představit, v jaké náladě je mamá. Stále musí být někdo s ní. Má chorobnou představu, že ten Garald s oblibou vraždí dámy jejího druhu. Bůhví, kde tu hloupost sebrala.“

„Ale jděte,“ podivil se T. B. Corn.

„Papá u ní stojí s nabitým revolverem. Nikdy moc nestřílel a já se bojím, aby ještě někoho nepostřehl. Cathe je také dost poděšená a tak to na Holbornu nestojí za nic.“

„Až si zvyknou,“ odvětil T. B. Corn, „půjde to snáze.“

„Ale nemůže se přece nic stát, pane Corne?“

„Ale kdež. O vyloupení, zapálení a vyvraždění zámku není ani řeči. Brentův plán je velmi delikátní a týká se více Readromu než Holbornu. Mám dobré důvody to tvrdit. Ostatně je tu Hogath, který dá pozor.“

Sjeli dolů po silnici a velikým obloukem podjeli Readrom. Pak spěchali úzkou cestou opět vzhůru, řídíce svůj směr pouze citem. Pak se před nimi objevila starobylá budova kláštera a Archie po dvou hodinách ostré jízdy zastavil vůz.

„Ochránce už tu není,“ řekl T. B. Corn, „byl-li tady ovšem vůbec. Za fortnu se nedá projet, co?“

Zatahal za drát zvonce, jehož zvuk se ozval kdesi daleko.

„Počkejte tu, pane Joyce. Možná, že by se nás lekly, kdybychom byli dva.“

„Nevypadám tak hrozně,“ namítl Archie, „rád bych poznal prostředí, ve kterém…“

„Udělejte mi to kvůli, ano? Řeknu vám, co jsem se dozvěděl.“

Archie poslechl jen nerad. Vrátil se do vozu a bouchl dvířky. T. B. Corn zatím přistrčil hlavu k okénku ve vratech, v němž se objevil jakýsi bledý obličej.

„Rád bych mluvil s představenou kláštera. Je to možné?“

Dvířka ve vratech se otevřela a než se zase zavřela, spatřil Archie dlouhý řasný šat jeptišky, která T. B. Cornovi ukázala rukou dopředu.

„Jděte do hovorny, pane. Koho mám ohlásit?“

„Jmenuji se Corn a přicházím v záležitosti děvčete, které vám má být na čas svěřeno. Je to jasné?“

„Jedná se o slečnu Reynoldsovou?“

„Ano. Dnes už tu někdo kvůli tomu byl, co?“

„Její ženich, pane.“

„Její ženich je venku, ctihodná sestro.“

Jeptiška zůstala na okamžik stát s překvapeným pohledem, ale neřekla nic a vzdálila se. T. B. Corn pak kráčel přes dvůr ke dveřím, které mu ukázala, a usmíval se.

V hovorně nebylo nic jiného než stůl, několik židlí a velký kříž v průčelní stěně. T. B. Corn se posadil a čekal. Představená kláštera vešla za malou chvíli vnitřními dveřmi a T. B. Corn se zdvořile uklonil.

„Potřebuji jen nějaké informace,“ pravil, „a doufám, že budete tak laskava a dáte mi je.“

„O slečně Reynoldsové, pane?“

„Vlastně nikoli,“ usmál se T. B., pohlížeje do jejího ušlechtilého obličeje, „o jejím ženichovi.“

„Jak se to vlastně má se ženichy slečny Reynoldsové, pane,“ řekla a ukázala T. B. Cornovi, aby se opět posadil, „vím o dvou.“

„Patrně vám sestřička vrátná říkala,“ zašveholil T. B. sladce, „že ten ženich venku se ani za mák nepodobá prvnímu ženichovi. Je to tak?“

„Ano,“ přisvědčila, pohrávajíc si s křížkem na růženci, který držela v ruce.

„Můžete mi věřit, že ten můj je pravý. Zde je moje legitimace.“

„Scotland Yard,“ řekla překvapeně.

„Scotland Yard,“ kývl, „kdyby k vám přišel ještě jednou onen první ženich, nechť ho sestřička vrátná laskavě vyhodí. To je podvodník. Chtěl bych vědět, nač se ptal.“

„Ptal se,“ řekla jeptiška pomalu, „zdali je pravda, že sir Reginald vyjednával se mnou o přijetí své dcery.“

„A vy jste odpověděla?“

„Že ano, samozřejmě.“

„Tvářil se nešťastně? Onen skutečný ženich je totiž opravdu nešťasten, že se má odloučit na dlouhou dobu od své nevěsty.“

„Pan Wild se naprosto netvářil nešťastně, pane Corne.“

„Ale on se přece nejmenuje Wild,“ řekl T. B. Corn s nelibostí, „je to Ted Brent, dobrodruh. A jak se vlastně tvářil?“

„Nijak. Chtěl jenom vědět, zdali jsme slíbily siru Reginaldovi postarat se o jeho dceru tak, jak vyžadoval.“

„A jak to vyžadoval sir Reginald?“

Bílý obličej abatyše zpřísněl.

„Nač tyto otázky, pane Corne?“

„Musím vám to tedy vyložit,“ pravil T. B. Corn a zavrtěl se na židli. „Ted Brent slíbil panu Archibaldu Joycemu, jenž je pravým ženichem Catheriny Reynoldsové, že vás požádá o malý ústupek, jímž má být oklamán sir Reginald. Poslouchejte mě dobře.“

Abatyše naslouchala velmi pozorně, a když T. B. Corn skončil, zavrtěla zvolna hlavou.

„Nic takového nevím,“ pravila, „ale jelikož jste policejní úředník, mohu se vám přiznat, jaký dojem na mě onen muž učinil, když jsem mu řekla, že se o Catherinu Reynoldsovou budeme skutečně starat tak, jak jsme slíbily jejímu otci. Doufám, že mi rozumíte?“

„Rozumím vám jasně jako reklamnímu nápisu. A rozumím i Tedu Brentovi, což je o mnoho důležitější. Ted Brent chtěl patrně vědět, za jakým účelem sem chce strčit sir Reginald svou dceru. Dozvěděl se to?“

„Myslí, že se to dozvěděl,“ odvětila abatyše s jemným úsměvem, „jenže neví, jaké ošetření jsme slíbily slečně Reynoldsové. Domnívá se, že jsme si rozuměli.“

„Domnívá se, že sir Reginald se chce zbavit své dcery jednou provždy?“

„Ano. Jenže je na omylu. Vy sám zajisté nejlépe víte, že sanatorium choromyslných ve zdejším klášteře už neexistuje plných dvacet let.“

„On to ví také,“ kývl T. B. Corn, „jenže si myslí, že případ od případu… rozumíte mi?“

„Úplně. To je ovšem nesmysl. K nám může přijít každá dívka bez obav. Máme tu právě dvě, které můžete vidět, chcete-li. Byly sem poslány svými rodiči, jimž působily starosti určitého druhu. My je převychováme tak, že již za rok odtud vyjdou úplně změněny. Co pak se týče Catheriny Reynoldsové, domnívala jsem se zprvu, že její otec nepřeje jakési její známosti….“

„Ubohý Archibald,“ podotkl T. B. Corn mimoděk.

„… a že proto ji chce vzdálit světského ruchu. Po návštěvě pana Wilda. …“

„Teda Brenta,“ přerušil ji T. B. Corn sveřepě.

„Teda Brenta tedy. Po jeho návštěvě jsem nabyla přesvědčení, že své nevěsty se chce zbavit její ženich. Nenáleží mi vměšovat se do věcí mimo klášterní zdi. Přijde-li sem Catherina Reynoldsová, bude o ni postaráno dobře.“

„Jsem jenom rád,“ pravil T. B. a povstal, „že jsem nevzal Archibalda Joyce s sebou. Byl by tu vyletěl z kůže. On totiž nemá ani tušení, že kdysi zde existovalo něco takového jako sanatorium pro usmrcování pacientů. Kdyby se to dozvěděl, patrně by sira Reynoldse zabil.“

„Každá zmínka o tom,“ řekla abatyše s jemnou výčitkou, „je dnes pro klášter urážkou, pane Corne.“

„Nemíním vás urážet. Jen tak maně mi napadá myšlenka, že třeba sir Reginald by se chtěl zbavit….“

„Vlastní otec? Nemluvíte rozumně, pane. Ostatně řekla jsem vám již, že mne nemohou zajímat žádné záležitosti kromě našich vnitřních. Budu-li mít důkazy, že sir Reginald je oprávněn svěřit svou dceru do našeho opatrování. …“

„Ale ona bude bezpochyby protestovat. Sedne si na zem a bude kopat nohama. Jako bych ji viděl.“

„V tom případě ji požádáme, aby dobrovolně zůstala čtrnáct dní na zkoušku. Po čtrnácti dnech se umoudří.“

„Po tom, co jsem slyšel od jejího ženicha,“ vrtěl T. B. Corn hlavou, „s ní asi nic nepořídíte. Ostatně, abych vám upřímně řekl, tři roky v klášteře je pro mladou dívku příšerná věc. Dejme však tomu, že byste ji pustili alespoň třistašedesátpět dní do roka na svobodu bez vědomí jejího otce. Pak. …“

„Zajímá vás ještě něco, pane Corne?“ řekla abatyše chladně.

„Ne, děkuji,“ odvětil T. B. Corn. „Pěkné poručení sestřičkám.“

Archie ho přivítal s nedočkavým pohledem.

„Vedli jsme značně zmatené řeči,“ odpověděl T. B. Corn na jeho němou otázku, „a jsem tím tak rozladěn, že jsem zapomněl dát vrátné spropitné. Ted Brent se zřejmě ani nezmínil o tom, co vám sliboval. Zmínil jsem se o tom já…“

„Jak jste hodný, pane Corne.“

„Nejásejte, mladíku. Abatyše nechce ani slyšet o tom, že by vaši nevěstu propustila třeba jen na chvilku, jako se propouštějí vojáci. Patrně za to dostane slušně zaplaceno do kostelní pokladničky.“

„Zbývá tedy jen poslední zoufalý prostředek,“ řekl Archie otáčeje vůz.

„Který?“

„Ehm,“ udělal Archie několikrát za sebou a pak mu to vysvětlil, protože k němu pojal synovskou důvěru.

„Ale Cathe je proti tomu,“ dodal.

T. B. Corn chvíli mlčel a pak řekl:

„Do toho vám nemohu mluvit, to uznáte. Kromě toho mám jiné starosti, než se zajímat o děti.“

Archie si na štěstí nevzpomněl na to, aby se zeptal, co tedy vlastně Ochránce v klášteře chtěl. T. B. Corn byl tomu rád, protože si ušetřil vymýšlení lží a vytáček. Jeho cíle nebylo dosaženo. O Brentových plánech se nedozvěděl nic důležitého.

Jerome Hogath hlídal kolem Holbornu marně. Ted Brent se vrátil rovnou do zámku, aby si patrně po cestě odpočinul. Archie s T. B. Cornem přijeli před samým večerem, a T. B. Corn vystoupil v dostatečné vzdálenosti. Archie dojel pod přístřešek sám a jediné Cathe se zmínil, kde byli.

„Nebudeme prozatím informovat mého papá, Cathe,“ řekl jí starostlivě, „nejdříve si o tom důkladně pohovoříme a pak teprve se mu svěříme. Možná, že nám poradí.“

„Už jsme o tom tolik hovořili, Archie,“ odpověděla nevesele, „že asi nic moudrého nevymyslíme. Ale já ti říkám, že budu kousat, kopat a škrábat. A až mě papá řekne, abych se připravila na cestu, uvidí, co mu odpovím.“

Archie si myslil, že sir Reginald určitě nemá rozum v pořádku, ale mlčel z pouhé uctivosti.

Na Holbornu se toho večera poměry dokonale změnily. Lon Garald seděl s Tedem Brentem u oběda sám. Sir Reginald nebýval přítomen dosti často, ale neúčast ostatních byla podivná. Ted Brent, nemaje ani tušení, jakou písničku mu ráno T. B. Corn zahrál, to přičítal náhodě. Ve skutečnosti se lady Joyceová chvěla strachy a nepustila sira Francise od své lenošky ani na tři kroky. U tabule byla omluvena nevolností. Archie a Cathe vysvětlili svou nepřítomnost tím, že bylo třeba pečovat o lady Joyceovou. Ta sice chtěla, aby ihned odjeli, sir Francis se tomu však mužně opřel a Archie mu přizvukoval, uváděje jako argument, že nemůže opustit Cathe a jejího otce za tak vážných okolností. Archie neměl chuť bavit se s Tedem Brentem u tabule, poněvadž se neuměl dobře přetvařovat. Posléze však přece sešel dolů, aby se nestal nápadným, a ptal se Teda Brenta, byl-li v klášteře a jak pořídil. Ted Brent, který přičítal jeho rozčilení pochopitelnému zájmu, usmál se s jistotou darebáka, který se umí ve všem dobře pohybovat.

„Mohu vám jen říci, pane Joyce,“ pravil vlídně, „že vše je na dobré cestě. Nemějte žádných obav.“

„Proč tak ohavně lže?“ myslil si Archie, ale naoko se spokojil s touto neurčitou odpovědí. Otřásl se však nevysvětlitelným hnusem, když tiskl Ochráncovu jemnou ruku, a vzdálil se co nejrychleji.

Lon Garald se mračil. Jak se válel sám u velikého prostřeného stolu, podobal se loupežnému rytíři, který opanoval zámek a strčil jeho majitele do podzemního vězení. Ted Brent však, když Archie odešel, nesa s sebou jeho zdvořilé přání brzkého pozdravení pro lady Joyceovou, usedl ke svému vínu. Ochránce byl nesmírně klidný a ignoroval Garaldovu náladu. Přemýšlel a jeho oči byly nehnuté a mrazivě lesklé.

„Jděte spát, Garalde,“ řekl, když bylo půl desáté, „a hnete-li se dnes v noci ze svého pokoje, jste pro mne nepotřebným brakem a odevzdám vás policii.“

Lon Garald se zdvihl, otřel své splihlé vousy a bezeslova odešel. Jeho kroky dozněly v chodbě a Ted Brent dopil zbytek vína.

Pak se zdvihl a prošel kolem sluhy, uctivě přerušivšího hrozné zívnutí. Rozvážně vystoupil po schodech do svého pokoje. Nerozsvítil. Nechal dveře pootevřeny a usedl do lenošky se zapálenou cigaretou čekaje, až sir Reginald půjde nakrmit svoje zvíře.

12

Třetí noc se dočkal.

Holborn se potopil do ticha a klidu; světla po chodbách byla zhašena až na malé rohové lampičky. Sir Reginald vyšel do chodby krátce před dvanáctou hodinou.

Ted Brent byl okamžitě na nohou. Rozpoznal dobře stařecké kroky. Vzdalovaly se ke schodům a Ted Brent vyšel ven.

Přeběhl neslyšně chodbu, zastaviv se jen nakrátko u dveří Garaldova pokoje. Přiložil k nim ucho a slyšel zřetelné chrápání a mocné oddechování Garaldových plic. Pak klidně pokračoval v cestě.

Sir Reginald docházel právě ke konci schodů, nesa na ruce otevřený košík jako hospodyně, která se vrací z nákupu. Zabočil pod schody na opačnou stranu, než byl východ před zámek. Mířil do starého nádvoří.

Ted Brent pečlivě naslouchal. Jemný, ale neklamný zvuk otevíraných a zavíraných dveří ho přesvědčil, že sir Reginald vyšel do nádvoří. Seběhl tedy dolů a položil ruku na vysokou železnou kliku.

Záleželo na tom, zda klika ošklivě neskřípne. Ale povolila docela snadno a dveře se pootevřely. Sir Reginald patrně sám pečoval o to, aby někoho neprobudil, když tudy procházel.

Ted Brent pootevřel dveře jen několik centimetrů. Ve tmě nemohl být spatřen, i kdyby se byl stařec otočil. Skulinou získal výhled do levé strany nádvoří přímo na podivnou, k zemi se rozšiřující stavbu a na schody po jejím boku. Po těchto schodech kráčel opatrně sir Reginald, hekaje a vzdychaje, poněvadž neměl s sebou hůl a schody byly hrbolaté a vysoké.

Zapadl do stínu a zmizel Brentovým zrakům. Než však se Ted Brent odvážil projít, počkal, až starcovy kroky dozní nahoře. Pak když si byl jist, že shora již nemůže být zpozorován, následoval ho a dvěma skoky přeběhl ke schodům. Zkoumal opatrně půdu před sebou na každém stupni, vyhýbaje se děrám a hleděl se dostat nahoru. Vystoupil nakonec do dřevěného ochozu, krytého nízkou střechou, takže byl nucen se shrbit. Podlahu tvořily dřevěné, silné kůly, vetknuté do zdi těsně vedle sebe. Jelikož nedůvěřoval jejich pevnosti a nehlučnosti, kráčel pozorně krok za krokem těsně podle zdi. Stařec nebyl před ním. Zahnul patrně kolem rohu a Ted Brent, když tam došel, vystrčil nejdříve opatrně hlavu.

Ochoz se lámal v pravém úhlu a vedl k boční hradební zdi, k níž byla budova přilepena. Tam právě vylézal sir Reginald, pokládaje svůj koš stále před sebe, až se dostal na hřeben. Neohlížel se, poněvadž netušil nikoho za sebou. Ted Brent pak viděl jeho siluetu, volně kráčející po široké zdi, ohlodané tak, že místy hluboko klesala a zase stoupala.

Přešel dřevěný ochoz, vylezl obratně nahoru a zahnul opět v pravém úhlu. Zeď byla pokryta pískem a rozdrobeným kamením, tři nebo čtyři yardy široká, a cesta po ní dosti bezpečná až na to, že doprava bylo patnáct yardů hloubky na dláždění dvora, doleva pak ještě mnohem více. Starcova postava mizela a opět se objevovala. Ted Brent přelézal vrcholy vleže a kryl se v dolících, až se ocitl za starcem tak blízko, že slyšel jeho namáhavý dech.

Zeď se posléze opět zlomila doprava, přecházejíc v jinou, opatřenou mohutnými zuby, jen částečně zničenými. Sir Reginald kráčel po úzkých ochozech kolem nich a Ted Brent nabyl přesvědčení, že jeho podivná námaha skončí u kulaté věže, stojící přímo proti vchodu do nádvoří. Věž přečnívala zeď o dobrých třicet stop, její hořejší okraj byl nerovný a byla patrně bez střechy. Ted Brent věděl, k Čemu kdysi takové věže sloužily a jeho zájem se zvýšil.

Věž byla přistavěna těsně ke zdi a sir Reginald zmizel v tmavém otvoru, prolámaném do ní v podobě románského okna. Ted Brent ho tam nenásledoval, poněvadž bylo jisto, že zde cesta končí. Přešel opatrně kolem otvoru, který se díval přímo do krajiny, a skryl se za další zub. Stařec se určitě vrátí stejnou cestou jakou přišel, a potom teprve bude na čase prozkoumat tajemství věže.

Ted Brent pak slyšel z věže podivné zvuky, o jejichž podstatě prozatím nepřemýšlel. Uplynula celá půlhodina, než sir Reginald vyšel. Nesl opět košík na ruce, zastavil se na chvíli a otíral obličej kapesníkem. Ted Brent ho pozoroval a usoudil, že je asi velmi unaven. S trochou netrpělivosti čekal, až zmizí.

Když se tak stalo, protáhl se úzkým otvorem do věže. Uplynula již dosti dlouhá doba, aby si mohl být jist, že sir Reginald je dávno z nádvoří pryč, a proto šlehl paprskem své svítilny. Byl si vědom, že postačí chybný krok a zřítí se někam do bezedné hloubky. Nalézal se v něčem, co se velmi podobalo kamennému sklepu. Kromě románského otvoru zde nebylo jiných oken. Avšak uprostřed zel velký otvor, roubený zábradlím a vypadající jako studně. Nad otvorem byl postaven primitivní rumpál, z něhož visel provaz. Provaz se pohyboval, podávaje důkaz, že sir Reginald spouštěl dolů obsah svého košíku.

Přistoupil k roubení a vrhl světlo dovnitř. Ale ačkoli jeho svítilna byla dosti silná, odrazily se bílé paprsky o nerovné kameny na stěnách studny a ztratily se v nedohledné hloubce. Díra patrně vedla ještě daleko pod úroveň dvora.

To byla hladomorna podle všech středověkých pravidel. Nebylo přece možné, aby člověk dvacátého století vydržel dole naživu déle, jak čtrnáct dní nebo měsíc.

Ale Tedu Brentovi se vzápětí dostalo důkazu, že někdo v tom pekle žije. Jak se díval na provaz přemýšleje, neměl-li by ho vytáhnout, provaz se pohnul. A to takovým způsobem, že Ted Brent si mohl živě představit šílence, vybírajícího holýma rukama potravu z okovu.

Brentovy nervy byly pevnější než tento provaz. Ted Brent se nezachvěl, ale nachýlil se nad otvor, snaže se pochytit zdola zvuky. Bylo však ticho jako v hrobě a jen provaz se vlnil pod doteky nějakých rukou tam dole.

Ze všech věcí Ted Brent nejméně myslel na to, že by se měl pokusit o vysvobození onoho nešťastníka z podzemního pekla. V tomto případě bylo nejlépe ponechat okolnosti v tom stavu, v jakém byly, neboť jedině tak se do nich dalo prospěšně zasáhnout. Ted Brent to cítil, a když prolézal otvorem opět na čerstvý vzduch, uvažoval už jen o svých záležitostech.

Pak přešel pružně obtížnou cestou po zdech, vrátil se do svého pokoje a ulehl v nejlepší náladě. Nepochyboval ani okamžik o tom, kdo je vězeň ve věži, poněvadž si dosud dobře pamatoval, že truhlice s mrtvým tělem lady Elisabeth nebyla v Černé tůni nalezena. A prozíravě se domýšlel, že sir Reginald doufá, že se bezpečně zbaví prostřednictvím Černých Sester také své dcery. Neřekla abatyše s významným pohledem, že se postarají o Cathe Reynoldsovou tak, jak její otec vyžaduje?

Sir Reynolds ničil z nějakého důvodu svou rodinu a tímto důvodem byl Joseph Rokeby. Ale Joseph Rokeby pracoval tvrdě v lomech pro vraždu lady Elisabeth, k níž se sám přiznal, a přitom sliboval tisíc liber za smrt sira Reynoldse, ačkoli mohl z lomů uprchnout sám.

Ted Brent se tiše zasmál. Jak směšné věci! Tajemný pokoj ve skále, smrtonosný klášter Černých Sester a hladomorna ve věži. Bylo to neuvěřitelné, a přece to byla skutečnost. Tedu Brentovi trochu svítalo.

A proto si také uvědomil, co musí ještě učinit, než se vydá na svou smělou výpravu do lomů.

13

„Vzpomínejte, Garalde,“ řekl ráno svému asistentovi, „zdali číslo 113 nenaznačil alespoň slůvkem, proč si přeje smrt sira Reginalda.“

„Neřekl nic, co by se toho týkalo,“ odpověděl Lon Garald zamračeně, „proč to chcete vědět?“

„Protože sir Reginald disponuje nějakou ohromnou věcí, která měla moc přinutit Josepha Rokebyho k přiznání a vsadit ho do žaláře. Nakonec přece jenom asi dostanete rozkaz píchnout do sira Reginalda nebo ho praštit do palice. Jak chcete.“

„Dejte mi pokoj,“ vrčel Lon Garald a mračil se ještě víc, „jakmile se o to člověk poctivě zajímá, tlučete ho do obličeje.“

„To je tím,“ usmál se Ochránce vlídně, „že nečekáte, až vám to doporučím, rozumíte? Pojďte nyní se mnou. Až se nasnídáte, podnikneme malou procházku.“

Lon Garald poslechl mlčky a Ochránce ho odvedl do jídelny. Archie, který tam seděl, spěchal, aby byl se svou snídaní hotov co nejdříve.

„Jak se daří paní matce, pane Joyce?“

„Děkuji,“ odpověděl Archie chladně, „měla v noci lehkou horečku. Nyní spí.“

„Patrně se nachladila. Nezvyklé podnebí…“

„Určitě nezvyklé podnebí,“ kývl Archie a poroučel se. Ochránce se nasnídal s největším klidem a pak odešli rovněž. Nikdo je po cestě nezastavil, ale venku čekal neodbytný T. B. Corn, skryt za rohem garáží, a Jerome Hogath se mu díval přes rameno.

„Turistický oblek,“ poznamenal T. B. Corn, když Ochránce s Lonem Garaldem zmizeli v zatáčce silnice, „jdou snad na celodenní výlet?“

„Jdou někam na mléko,“ řekl Jerome Hogath, „tady v okolí je dobré mléko. Půjdeme za nimi?“

„Já půjdu, Hogathe. Vy můžete využít svůj čas daleko prospěšněji.“

„Poraďte mi, jak. Mám si snad lehnout na záda do trávy?“

„Až potom, chcete-li. Podívejte se trochu do Ochráncových zavazadel. Není to dobrý nápad?“

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Jerome Hogath, protože takové věci dělal jen nerad.

„Ale nemůže škodit.“

Dobrý detektiv musí umět otevírat zámky kufrů, a tedy i Jerome Hogath se v tom dobře vyznal.

„Příliš to nepřeházejte, Hogathe. Mám dojem, že tam najdete něco, čemu se od srdce zasmějete.“

„Nasmál jsem se Ochráncovým kouskům už tolik, že mě všecko bolí. Ale naproti tomu vaše metoda je přímo k pláči. Pročpak jednoduše nevezmete Lona Garalda za jednu ruku, Ochránce za druhou a nepoprosíte je, aby šli s vámi kousek stranou? Ukrývání uprchlého trestance přece úplně stačí k tomu, aby to vyneslo pár let v Dartmooru.“

„Pár let je pro Ochránce málo, Hogathe. Nemějte strach, že bychom mu to zapomněli připočítat. Dva nebo tři roky v Dartmooru by mu stačily právě tak na to, aby si vymyslil něco nového, a potom se s ním zlobte znovu.“

„Lepší vrabec v hrsti…“

„… než čáp na komíně. Ano. Ale skřípnutí Ochránce je mým životním údělem, Hogathe, a proto musí být pořádné. Nezapomínejte na to. A Ochránce tady chystá něco příkladně drzého. Jeho včerejší návštěva u Černých Sester…“

„Tam jste se stejně nic nedozvěděl.“

„Něco přece, Hogathe. Vím, že je to od nás velmi riskantní. …“

„Od vás,“ opravil ho Jerome Hogath.

„Tedy ode mě. Ochránce by mohl způsobit nějakou nenapravitelnou škodu. Doufejme, že tomu předejdeme. Prozatím však se drží zpátky. A půjde-li všecko tak, jak předpokládám, dožiji se v nejbližších dnech jedné z největších radostí svého života. Skákal bych radostí, když si představím…“

„Jdu do těch kufrů,“ přerušil ho Jerome Hogath mrazivě „protože vás nechci vidět skákat. A vy si běžte za nimi, nebo je potkáte až na zpáteční cestě.“

T. B. Corn to uznal a pustil se dolů po silnici. Jerome Hogath se otočil a zamířil do zámku, kde všecko ožilo od chvíle, kdy ti dva hrozní muži vytáhli paty.

T. B. Corn si počínal opatrně. Měl své lidi stále před sebou a dbal úzkostlivě, aby nebyl spatřen. Ted Brent kráčel s Lonem Garaldem mlčky. Lon Garald měl svěšenou hlavu, jakoby zcela bez zájmu. Zato Ochránce vykračoval pružně v dobré náladě, kterou mu T. B. Corn zatím nehodlal pokazit.

Vyhnuli se letohrádku a šli dále do údolí. Došli do malé vesnice, která mohla být idylicky tichá, kdyby každou chvíli neprořezával vzduch ostrý hvizd vodní pily. Ochránce přešel dřevěný můstek přes malou horskou říčku, otevřel dvířka nízké boudy a vešel dovnitř, zatímco Lon Garald zůstal venku a usedl na složená prkna.

Majitelem pily byl Lee Garymoore a Lee Garymoore byl oním mužem, který za svých dětských let se stal svědkem vraždy lady Elisabeth.

T. B. Corn usedl na mez, poněvadž se stále nemínil dát spatřit, a hladil strnisko vousů na bradě. Co u čerta Ochránce pohledává u tohoto svědka, s nímž už bylo dávno všecko vyřízeno?

Ted Brent se zatím rozhlédl po nevelikém vnitřku boudy, a vida jen jednoho dělníka, vyrábějícího z dlouhé latě řadu stejných špalíčků, otázal se ho, zdali se jmenuje Lee Garymoore.

Lee Garymoore, bílý od pilinového prachu, ustal ve své práci a přisvědčil. Byl to asi pětadvacetiletý muž poněkud zasmušilé tváře a Ted Brent ho chvíli studoval svým ocelovým pohledem.

„Chtěl bych si s vámi trochu promluvit,“ řekl mu, „můžete na pět minut nechat toho hlučného řezání?“

Uvolněná pila hvízdala ve vysokých obrátkách. Lee Garymoore shodil pákou řemen, vedoucí dírou ve stěně někam k transmisi, a tázal se po Brentově přání.

„Jsem soukromým detektivem ve službách jisté dámy,“ řekl Ted Brent nenuceně, „a tato dáma se zajímá o to, jak to tehdy vlastně bylo s vraždou paní z Holbornu. Její syn si totiž zamýšlí vzít Catherinu Reynoldsovou za ženu.“

Lee Garymoore byl vesničan a nechápal, jakou to může mít důležitost pro něčí svatbu. Ted Brent mu to trpělivě vyložil.

„Co o tom vím,“ odpověděl pak, „řekl jsem dávno u soudu. To si přece každý mohl přečíst v novinách.“

„Ovšem, mladý muži. Ale já mám příčiny se domnívat, že přece jenom soud neví všecko. Jak to tehdy bylo?“

Lee Garymoore nevěděl, že nemusí odpovídat soukromému detektivovi, jestliže nechce. A proto usedl na hromadu dříví a vylíčil celou věc znovu.

„Dnes už se na to tak dalece nepamatuji,“ pravil, „zbyl ve mně jen ten hrůzný dojem. Vracel jsem se z lesa s nějakými houbami nebo něčím podobným. Byl jsem už tehdy sirotek a bylo mi šest let. Znal jsem myslivce Rokebyho i lady Elisabeth. Jela lesní cestou a já jsem jí nechtěl skočit pod koně. Ale než přejela, vyšel na druhé straně Rokeby a chytil koně za uzdu. Vidím to před sebou jako dnes.“

Líčil, kterak se hádali. Jednotlivé úryvky jejich řeči si pamatoval a reprodukoval je.

„Jak tomu dnes rozumím, lady Elisabeth patrně odmítala Rokebyho náklonnost. Rokeby byl prudký a držel pevně jejího koně, ačkoli se snažila ujet. Bál jsem se a zůstal jsem stále schován mezi stromy. Skončilo to tím, že Rokeby strhl pušku z ramene a vystřelil z obou hlavní. Kůň se lekl a lady Elisabeth spadla. Přikryl jsem si rukou oči, a když jsem se opět podíval, byl kůň pryč, lady ležela na zemi a měla oči v sloup. Byl bych se dal do křiku, kdybych se byl tolik nebál.“

„Myslíte, že byla mrtva?“ tázal se Ted Brent.

„Byla mrtva. Nehýbala se vůbec a řekl jsem vám, že měla oči v sloup. O té hrozné podívané se mi často potom zdálo. Rokeby stál nad ní a utíral se velkým šátkem po obličeji. Můžete si myslet, že jsem ani nedýchal. On ji potom táhl po zemi někam pryč a já jsem utíkal domů a zalezl jsem do sena. Tehdy jsem byl u jakéhosi hospodáře za pasáka. Všichni byli na polích a neviděli moje zděšení. Potom mě hledali, našli mě až druhého dne a byl jsem hrozně bit. Mlčel jsem, protože jsem se bál, že by mě myslivec také zastřelil. Jak jsem dorůstal, zapomněl jsem na to úplně. Potom ovšem, když jsem dostával rozum, slýchal jsem leccos, co mi tu strašnou událost opět připomenulo, a když jsem to dobře rozvážil, sebral jsem se jednoho dne a navštívil jsem sira Reginalda na Holbornu. Potom byl z toho soud, a Rokeby…“

„Rokeby byl odsouzen,“ kývl Ted Brent zamyšleně.

„Ano. Byl odsouzen. Sedí teď někde. Přiznal se ke všemu.“

„A vám věnoval sir Reginald z vděčnosti tuto pilu!“

„Víte to? Věnoval mi ji, když bylo líčení skončeno. Řekl mi tehdy: Garymoore, jste hodný mládenec a pomohl jste zachránit čest mého domu. Sir Reginald je strašně úzkostlivý na čest svého domu, víte. Tehdy se proslýchalo, že od něj žena utekla a jeho to hrozně mrzelo.“

Lee Garymoore vstal jako by už neměl co říci. Ale Ted Brent se nehýbal.

„Rozhodně váš příběh vypadá pravděpodobně,“ řekl, „vy sám jste si ho nevymyslel.“

„Ovšem, že jsem si ho nevymyslel,“ odvětil pilař s úsměvem, jenž trochu ozářil jeho zasmušilou tvář, „proč bych si ho vymýšlel?“

„Dostal jste přece od sira Reginalda pilu a jistě i nějaké dříví k tomu, ne?“

Úsměv Lee Garymoora rázem zmizel.

„Co tím myslíte, pane?“

„Klid, příteli. Myslím tím, že sir Reginald mluví poněkud jinak.“

I pod nánosem bílého prachu bylo vidět, jak mladý muž zbledl.

„Nerozumím vám,“ řekl.

„Jinak o vraždě své ženy. Rozumíte?“

„Nemůže mluvit jinak.“

„Ale ano,“ pravil Ted Brent se smíchem, „vypadá to, že sir Reginald vás utopí, hochu. Sir Reginald je už starý a mozek se mu převrací v hlavě.“

„Jestliže blázní,“ řekl Lee Garymoore trochu rychle, „nemohu za to já. Snad si nemyslíte. …“

„Nemyslím si nic jiného,“ odvětil Ted Brent tiše, „než že vy jste opravdu nic neviděl. Žádnou vraždu, rozumíte? Joseph Rokeby nezabil lady Elisabeth. Ale vy jste si to nevymyslel. To si vymyslel sir Reginald.“

„Kdo vám to řekl?“

„On sám.“

„Sir Reginald? Lžete.“

Ted Brent však měl klidný pohled, který zarazil jiné chlapíky, než byl prostý vesničan z osady pod Holbornem. Povstal a položil mu ruce na ramena.

„Garymoore, vy lžete. Povězte mi klidně, proč vás sir Reginald naučil tu hezkou pohádku?“

Lee Garymoore se prudce vytrhl, a poněvadž neměl síly snést ocelový, podmaňující Brentův pohled, podíval se do kouta a odpověděl hrubě:

„Zbláznil jste se. Sir Reginald nemohl říkat nic takového. Rokeby se přece sám přiznal.“

Ochránce pokrčil rameny.

„Mně ani do smrti nenamluvíte, že jste vraždu skutečně viděl. Ale nestojím tu proto, abych vám hrozil udáním.

O vašem tajemství vím kromě vás a sira Reginalda jenom já. Já ho neprozradím. Slibuji vám to a ručím za to.“

„Ale…“ řekl Lee Garymoore zoufale.

„Tiše, hochu. Zapírat je zbytečné. Říkám vám, že vás neprozradím. Ale může se stát, že vás budu potřebovat, rozumíte? Kdybych vás potřeboval, uděláte, co na vás budu chtít. A já budu mlčet o tom, že jste před soudem křivě svědčil. Zatím užívejte své pily a doufejte, že jí budete užívat stále.“

Ted Brent mu pokynul a s mírným úsměvem vyšel ven.

„Poj dme, Garalde,“ řekl a Lon Garald se zamračeně zdvihl, zatímco Lee Garymoore zůstal tupě stát uprostřed dílny.

Tedu Brentovi to stačilo. Spokojil se s polovičním přiznáním mladého pilaře, jako se spokojil s polovičním přiznáním abatyše Černých Sester. Ted Brent měl vzácný čich a nepotřeboval úplného a plačtivého doznání. To všecko byly jen maličkosti, které odkopával ze své cesty za konečným cílem. Bude-li třeba si na ně vzpomenout, vzpomene si a vrátí se pro ně. Zatím však neměl nejmenší úmysl zachránit Cathe před klášterem nebo vytáhnout lady Elisabeth z věže. Rovněž nemínil působit nepříjemnosti ani siru Reginaldovi, ani Lee Garymoorovi. Figurky jeho hry byly rozestaveny a zbývalo prostudovat jen poslední, Josepha Rokebyho, aby se objevil přístup k hromádce, ze které mělo vyjít na světlo tisíc liber slíbených Lonu Garaldovi. Touto hromádkou bylo možná všecko kolem a bylo třeba opravdu jenom získat si k ní cestičku. Potom se figurkami zamíchá, některá se popřípadě obětuje a T. B. Cornovi se pošle srdečný pozdrav na pohlednici, představující romantickou část Holbornu nebo výhled na Readrom. Popřípadě se mu vyplaceně a doporučeně doručí Lon Garald, jenž byl stále nepoddajným protivou, ale jehož bylo zatím zapotřebí.

A Ted Brent si po cestě hvízdal, zatímco Lon Garald mlčel a stále více se mračil.

T. B. Corn jim uhnul pružně z dohledu. Oklikou se dostal k boudě z druhé strany. Ted Brent s Lonem Garaldem dávno zmizeli za vrškem k lesu a T. B. Corn pootevřel maličko dveře boudy. Lee Garymoore dosud nenapjal řemen na hnací kolo. Chodil sem tam, nepozoruje T. B. Cornovu zvědavou tvář, a mumlal divoká slova. T. B. Corn v nich jasně slyšel opakovanou vyhrůžku o zabití a postřehl i jméno sira Reginalda.

Zakašlal a vešel dovnitř, otočiv se úmyslně ve dveřích zády, jako by za sebou pečlivě zavíral. Lee Garymoorovi byl dopřán čas, aby se vzpamatoval, a Lee Garymoore toho využil. Když se k němu T. B. Corn s úsměvem obrátil, byl poměrně klidný, jen jeho oči hořely.

„Dobrý den,“ řekl T. B. Corn nejsladším hlasem, jakého byl schopen, „právě tu byl jistý pán, co?“

„Nebyl tu nikdo,“ odsekl Lee Garymoore zprudka, „jakým právem mi sem dnes pořád lezete?“

„Vidím, že se na něj přece jenom pamatujete,“ pravil T. B. Corn vlídně, „jste Lee Garymoore, ne? Ten pán vypadal totiž tak a tak.“

„Byl tu,“ odpověděl Lee Garymoore vida nezbytí, „co si přejete?“

„Přeji si vědět, co tu chtěl.“

„Kdo jste, u čerta?“

„Jsem jeho stín, milý pane Garymoore. Váš předešlý návštěvník je totiž největší darebák pod sluncem. Prospějete jen sobě, když mi sdělíte, o čem jste hovořili.“

Tropit Tedu Brentovi ostudu v okolí Holbornu bylo patrně Cornovým nejmilejším zaměstnáním.

„Bude zavřen. Pravděpodobně nadosmrti. Nedovedete si představit, jaký je to uličník. Chcete mluvit, milý pane Garymoore?“

Lee Garymoore byl překvapen a zmaten. Jeho obličej podával důkaz o střídajících se pocitech. T. B. Corn ovšem nevěděl, o čem mladík uvažuje. Lee Garymoore přemýšlel, zdali jeho druhý host ví tolik, co předešlý. Spíše pudem než rozumem usoudil, že nikoli. A zatvářil se netrpělivě.

„Ptám se vás znovu, pane, kdo jste a jakým právem mě zdržujete v práci.“

„Jsem ze Scotland Yardu,“ odpověděl T. B. Corn skromně a usedl na jakousi lavici, „znáte-li náhodou to poutní místo.“

„Od policie?“

T. B. Corn kývl.

„Scotland Yard je něco jako policie. Dokonce se dá tvrdit, že je to skoro totéž. Nuže, co chtěl ten pán?“

Lee Garymoore se ještě malou chvíli rozmýšlel. Pak hodil hlavou.

„Ptal se mě na podrobnosti vraždy lady Elisabeth.“

„On ví, že vy jste byl svědkem toho zločinu?“

Lee Garymoore trhl rameny. „Každý v okolí to ví. Vy to víte také.“

„Já jsem něco docela jiného, milý pane Garymoore. Co jste mu odpověděl?“

„Co jsem mu mohl odpovědět?“ řekl pilař urputně, „tvrdil, že je soukromý detektiv…“

„Hloupá lež, samozřejmě,“ děl T. B. Corn přesvědčivě. „Vylíčil jsem mu spravedlivě, nač se ještě pamatuji. Ostatně u soudu…“

„Samozřejmě, milý pane Garymoore. A víc nic?“

„Víc nic.“

T. B. Corn, sedící s rozkročenýma nohama, po něm vrhnul nedůvěřivý pohled a přejel prsty svoji bradu.

„A proč jste tedy bručel, že někoho zabijete?“

Lee Garymoore se překvapeně hnul, ale pak se zlostně usmál. Muž ze Scotland Yardu nevěděl určitě docela nic.

„Nebručel jsem, že někoho zabiji. Co vás to napadlo? Patrně jsem bručel, že zapnu opět pilu. Vypadám-li trochu rozčileně, je to tou vzpomínkou. Měl jsem jako malé dítě dlouho záchvaty z té hrůzy.“

T. B. Corn ho zkoumal, snaže se využít svých psychiatrických schopností co nejlépe. Ale mladý muž vypadal, jako by byl pevně rozhodnut stát na svém, a T. B. Corn se toho tedy vzdal.

„Zapněte opět pilu, milý pane Garymoore,“ řekl a povstal, „a buďte sbohem.“

Odešel přemítaje, čím asi Ochránce mladého pilaře rozhořčil. Ale nepřipadl na nic.

Dal se tedy na zpáteční cestu a došel k myslivně v hlubokém přemítání. Jerome Hogath ho očekával, jsa se svou prací už patrně hotov.

„Podivíte se, Hogathe,“ řekl T. B. Corn a vyložil, kde právě Ochránce vykonal svou návštěvu.

„Dobře,“ odpověděl Hogath, „ale vy všude lezete za ním jako brouk a nenapadne vás, že by se o vaší přítomnosti mohl dozvědět, kdyby například přišel do kláštera nebo na pilu podruhé.“

„Toho se nebojím,“ zavrtěl T. B. Corn hlavou, „poněvadž Ochránce navštěvuje tato místa jen jednou a to proto, aby získal informace. Byl už všude, kde je to jen zdaleka cítit záležitostí lady Elisabeth, jenom u Josepha Rokebyho nikoli. Uvidíte, že se pokusí promluvit s Josephem Rokebym. Nemusí se zrovna vloupat do Readromu. Je to přece jenom fantastické, jak jste kdysi sám tvrdil.“

„Stop,“ přerušil ho Jerome Hogath vítězně, „myslím, že se tam vloupá. Kdybyste měl na hlavě dost vlasů, zdvihly by se vám hrůzou nad tím, co vám nyní povím.“

„Poslouchám,“ kývl T. B. Corn, jemuž na jeho vlasech valně nezáleželo.

„Našel jsem v jeho zavazadlech kompletní trestanecký oblek. Co říkáte té drzosti?“

„Říkám,“ odpověděl T. B. Corn s pohledem do dálky, „že bych byl velice zklamán, kdybyste jej nenašel.“

14

Velitel Readromu se jmenoval Rennel, byl kdysi plukovníkem v koloniálním vojsku a jako vládce trestanců byl na svém místě. Poněvadž mu nedávno utekl Lon Garald, věc, která se za jeho úřadování na Readromu ještě nestala, měli s ním peklo nejen trestanci, nýbrž i dozorci. Plukovník Rennel nebyl z těch, kteří rychle zapomínají. Opatření byla zostřena a počet dozorců v dvojitém kruhu rozmnožen.

V důsledku toho zkrátil se dozorcům čas odpočinku o několik hodin týdně a dozorci zvětšovali ve stejném poměru počet nekontrolovaných ran pažbou do shrbených zad. Plukovník Rennel vykonával revizi v lomech dvakrát denně, kroutě si černé kníry a blýskaje očima a nepřipouštěl stížnosti svých svěřenců, na něž měli podle galejního řádu právo.

Za těchto poměrů zavítal T. B. Corn na Readrom. Jeho nenápadná postava ve střízlivém civilním obleku se téměř ztrácela mezi mohutnými těly dozorců, z nichž žádný nebyl menší šesti stop a tří palců a jež vždycky plukovník Rennel převyšoval minimálně o půl hlavy. T. B. Corn si vybral dobu, kdy nemohl být spatřen trestanci, poněvadž mnozí z nich ho znali a také nevěděl, jak bude Ted Brent postupovat.

Jeho legitimace mu pomohla ke vstupu, ale přesto se dosti načekal, než ho pustili dovnitř čtverce z mohutných a vysokých zdí. Mezi hradbou a vlastní věznicí zbývalo místo široké asi dvacet yardů, mnohde ještě zúžené přístavbami, v nichž byly umístěny byty dozorců a kanceláře. T. B. Corna uvedli do jedné z nich a pak už měl příležitost podat ruku velikému plukovníku Rennelovi, který seděl za stolem, kouřil z dlouhé dýmky a něco právě psal.

„Scotland Yard,“ plukovník Rennel měl zvučný hlas, uvyklý velet, „konečně se dozvíme něco o Lonu Garaldovi.“

„O Lonu Garaldovi se můžete dozvědět jenom to, že už ho víckrát neuvidíte,“ řekl T. B. Corn, přijímaje nabízenou židli. „A sice proto, že půjde rovnou na šibenici.“

„Až ho chytnete.“

„Až ho chytneme,“ kývl T. B. Corn.

„Rád bych slyšel, že ho už máte.“

„Potřebujeme jenom vztáhnout ruku. Ale jeho záležitost je spojena s jinou, proto je doposud na svobodě. A to je záležitost Brentova.“

„Ochránce nebohých,“ řekl plukovník hlučně a uhodil pěstí na stůl, „naše strašidlo a naděje mých děťátek. Kdybych ho, u všech rohatých ďáblů, jednou dostal sem! Dělal bych mu Ochránce sám a tak svědomitě, že by se mu každou noc o mně zdálo. Patrně Lon Garald utekl rovnou k němu?“

„Patrně,“ odpověděl T. B. Corn mírně, „a my právě sledujeme Ochránce na jeho cestách. Za krátkou dobu ho sem dostanete, nebude-li deportován rovnou do Austrálie. Předtím však bych vás prosil o řadu laskavostí, které si sice zamlouvám předem, ale o kterých se nemohu dosud vyslovit s naprostou určitostí.“

„To vypadá zmateně,“ usoudil plukovník, „vy lidé ze Scotland Yardu si vůbec libujete v tajnůstkářství. Jak chcete, abych vám prokazoval laskavosti, když nevím, co budete chtít.“

„Částečně vám to prozradím,“ pravil T. B. Corn, „alespoň svou první žádost. Další přednesu až podle okolností. Máte tu vězně číslo 113, plukovníku. Ten člověk mne obzvláště zajímá.“

„Chcete-li jen tohle. … Hoďte sem index, Hyde. Číslo 113.“

Hyde přinesl velkou knihu, a když se T. B. Cornovi podařilo odmítnout doutník, nabízený s tvrdošíjnou upřímností, rozevřeli listy.

„Sto třináct. Joseph Rokeby. Šest let pro vraždu. Výborné chování. Doporučen. Žádný disciplinární trest.“

„Kdy má být propuštěn?“

„Za půl roku,“ ukázal plukovník tlustým prstem, „ani ne. Uběhlo mu to, co? Je doporučen k milosti, to však ho z ničeho nevytrhne. Vydržel-li to tak dlouho… Vyšetřovací vazba nebyla započítána. Zapište si jeho nacionále, chcete-li. Nebo ho potřebujete vidět?“

„Ani to, ani ono,“ řekl T. B. Corn, sklapnuv knihu „chtěl bych něco jiného.“

„Eh?“

„Zavřete ho ihned do cely a nepouštějte ho do lomů tak dlouho, dokud vám neřeknu.“

„To pro něj znamená prázdniny,“ řekl překvapeně plukovník, „jakým způsobem si zasloužil tuto vaši protekci?“

T. B. Corn pokrčil rameny.

„Řeknu vám to příležitostně. Je v tom Ted Brent, rozumí se.“

Plukovník měl ve zvyku tlouci pěstí do stolu, byl-li něčím rozzloben.

„Ted Brent? Snad nechce osvobodit číslo 113?“

„Chce podniknout něco ještě horšího,“ odpověděl T. B. Corn.

Plukovník měl ještě jiný zvyk, a sice koulet očima a ohlížet se po svém karabáči, jestliže jeho zlost dostupovala vrcholu. T. B. Corn se tedy zdvihl.

„To je prozatím všecko,“ pravil, „doufám, že najdete pro uzavření čísla 113 nějakou záminku, poněvadž záleží na tom, aby netušil, že se něco děje.“

„Našel bych sto záminek,“ řekl plukovník ochotně, „ale nebudu hledat žádnou. Moji hoši jsou zvyklí, že s nimi strkáme sem tam.“

Vyšel ven s inspektorem, aby dal příslušné rozkazy.

„Čert vezmi toho vašeho Ochránce,“ řekl plukovník, když se loučili. „Copak jste mu pořádně nenatloukli u Severního Expresu? Mám tu dva, kteří se toho zúčastnili.“

„Jemu jsme bohužel nenatloukli,“ řekl T. B. Corn, „ale nebude na svůj díl dlouho čekat, buďte bez starosti.“

Ted Brent s Lonem Garaldem obědvali opět sami. Archie sice své matce domlouval, ale lady Joyceová byla strachy bez sebe, a proto se Tedu Brentovi vyhýbala a nepustila do jeho blízkosti ani svého manžela ani Archieho. Archie pak pro všecko doporučil Cathe, aby se tam rovněž neukazovala, když nemůže být s ní. A sir Reginald se u stolu objevoval i dříve jen zřídka. Ted Brent však měl plnou hlavu starostí a byl rád, že je sám. Lon Garald většinou nemluvil a mračil se.

„Je to neudržitelné,“ řekl Archie Cathe, „a musí to brzy prasknout. Mamá přemýšlí a mám za to, že dá brzy rozkaz k odjezdu. Jak jenom tě tu potom nechám, Cathe?“

„Nenecháš mě tu přece, Archie,“ odpovídala rozladěně, „buď mě vezmeš s sebou nebo tu zůstaneš.“

Archie sice navrhoval siru Reginaldovi, aby Teda Brenta i s jeho podařeným asistentem prostě vykázal z Holbornu, ale sir Reginald prohlásil, že to není možné.

„Myslím,“ dodal, „že by s tím ani pan Corn nesouhlasil.“

„Ale to je zoufalá situace,“ namítal Archie, „považte, sire Reginalde, že tu nemůžete s Cathe zůstat sám.“

„Jste tu přece vy,“ odvětil stařec nevlídně.

„Ale nebudeme tu dlouho. Moje mamá už na mě naléhala, abych vás požádal o ruku Cathe. S tím úmyslem jsme sem přijeli, a jestliže já pořád mlčím, je to jistě neslušné.“

„Nemlčte tedy, mladíku.“

„A jak to dopadne?“ zeptal se Archie, jenž pořád ještě doufal, že se stařec umoudří.

„Odpovím vám před vašimi rodiči.“

„A co odpovíte?“

„To, co už jsem mnohokrát řekl vám.“

„Že mi Cathe nedáte?“

„Ano.“

„Pak mě chrání jen úcta k vám před vyjádřením mých pocitů, sire Reginalde. Máte srdce nebo kus cihly? Moje mamá to dlouho nevydrží a zeptá se vás sama, jakmile trochu zapomene na svou hrůzu před panem Thompsonem a jeho hrdlořezem. Pak složíme kufry a jsme v prachu dřív, než uplyne hodina.“

„O vašem poměru k vaší matce mám svůj názor,“ řekl sir Reginald a nechal ho stát.

Archie si dovedl živě představit, jak tento názor vypadá, a zatínal pěsti. Hledal všemožné cestičky, aby se nemusel dát na onu nejpřímější, totiž vypovědět poslušnost na všecky strany a jednat podle svého proti vůli svých rodičů i sira Reginalda. Viděl však stále jasněji, že nic jiného mu nezbývá. Cathe sama se již počínala mračit, pokládajíc ho za zbabělce, a Archie marně poukazoval na to, že jeho otec je mnohem starší a zkušenější, a přece poslouchá lady Joyceovou jako hodiny. Ostatně Archie byl vychován ve stoprocentním konzervatismu venkovských šlechticů, který z něj nesetřel ani několikaletý pobyt v Oxfordu.

„Nemůžeš mne vinit z liknavosti, Cathe,“ říkal, „moje liknavost je ve skutečnosti rozvážnost. Když uvidíme, že to jinak nepůjde, vezmeme nohy na ramena.“

„K tomu musí dojít,“ odpovídala Cathe, která byla daleko rychleji rozhodnuta než on, „potom nás budou ještě prosit, abychom se vrátili. Řekni to svému papá, Archie. Ten nás pochopí a půjčí nám nějaké peníze…“

„Čertovské peníze,“ bručel Archie a škrábal se mrzutě za uchem.

„Jaký ty bys byl dobrý mládenec, Archie,“ smála se Cathe, jako by právě ochutnala něco hodně kyselého, „kdyby nebylo tvé mamá.“

„To uznávám, Cathe. A máme-li už být tak neuctiví, hoďme je do jednoho pytle s tvým papá a jeho bláznivým klášterem.“

Archie cítil, že sira Reginalda začíná nenávidět a měl mnohdy tisíc chutí zmáčknout jeho vrásčitý krk. V očích sira Reginalda objevoval pojednou lstivost a škodolibost, a třebaže se s tím nikomu nepřiznal, chápal den ze dne více, že je docela dobře možné někoho zabít.

Sir Francis Joyce byl ze všech nejlhostejnější. Ačkoli si původně představoval své prázdniny na Holbornu mnohem příjemněji, nenaříkal si ani slovem. Pouze tiše snil o proudící říčce plné pstruhů a velkolepých výletech, které mu Cathe v Londýně slibovala. Sir Francis nyní nechodil ani na malé procházky a často odkládal svůj doutník, poněvadž lady Joyceové příliš čpěl. A bylo mu tedy docela vhod, když jeho paní mluvila o návratu, ačkoli mu zase působilo starosti, co tomu bude říkat Archie.

„Opravdu,“ řekla lady Joyceová jednoho odpoledne, „je nutno to skoncovat, Francisi. Moje nervy jsou zničeny.“ Bylo horko, sir Francis seděl v jedné lenošce a lady Joyceová v druhé. Obě okna byla zatažena záclonami, protože venku pražilo slunce a v pokoji bylo dusno a přítmí. Na holé lebce sira Francise stály krůpěje potu a lady Joyceová se nepřetržitě utírala hedvábným kapesníkem. Ven se nesmělo, protože venku se právě potloukal Ted Brent s Lonem Garaldem. Rodina sira Francise Joyce chodila na procházky jen tehdy, když Ochránce a jeho druh byli v zámku.

„To je příšerné, Francisi. Proč Archie stále odkládá promluvit vážně se sirem Reginaldem?“

„Nevím, drahá Mary,“ odvětil sir Francis a dlouze zívl. „Ale měl bys o tom přemýšlet. Archie nemá slitování se svou matkou. Je to nevděčný chlapec.“

„Archie je vůbec uličník, drahá Mary.“

„Jak to mluvíš, Francisi? Archie je dokonalý hoch.“

„Archie je anděl,“ opravil se sir Francis.

„Archie je zaslepený anděl,“ řekla lady Joyceová důrazně. „Archie je tedy zaslepený anděl,“ přikývl sir Francis, „jak chceš, drahá Mary.“

„Archie musí dnes požádat o ruku Cathe. Myslím, Francisi, že už o tom se sirem Reginaldem mluvil a že sir Reginald mu patrně nedal naděje. Tuto urážku tvé rodiny Archie přehlíží. Jestliže se dnes nevysloví, zeptám se sira Reginalda sama. A potom budeme moci odjet ihned. Buď vezmeme Cathe s sebou jako Archieho snoubenku pod mým dohledem, nebo ji s sebou nevezmeme. Ale rozhodně odjedeme z místa, kde se nám blýskají nože a revolvery nad hlavou.“

„Přeháníš, drahá Mary.“

„Francisi?“ Sir Francis se vždycky přikrčil, když ho lady Joyceová oslovila tímto tónem. „Víš snad, co říkal pan… jak se jmenoval?“

„Corn.“

„Pan Corn, ano. Víš přece, co říkal o specialitě toho příšerného zabíječe? Jsem zrovna jeho typ. Jaká hrůza, Francisi! Jsem typ pro jeho dýku.“

Sir Francis na to odpovídal klidně, pročež musel vyslechnout trpkou stížnost, že nebyl nikdy milujícím manželem, jestliže může v takovéhle situaci být tak nemožně klidný. Lady Joyceová se při tom trochu rozčílila a sir Francis toho využil a nenápadně si zapálil doutník.

Archie ovšem upadl ve zlostné rozpaky, když mu lady Joyceová oznámila své rozhodnutí.

„Ale teď na to není vhodná doba, mamá,“ odpověděl, stoje před její lenoškou.

„Proč by nebyla vhodná doba, Archie?“

„Musíš počkat, až se to trochu uklidní, mamá. Nejvhodnější je promluvit před celou společností a společnost se nyní jako naschvál neschází. Ty sama…“

„Dnes večer se sejde, Archie,“ odpověděla lady Joyceová, „dovedu být pro tvoje štěstí statečná.“

„Vzpomínám si,“ řekl Archie, který to vůbec neocenil, „že sir Reginald má dnes večer cestu někam dolů do vsi.“

„Dobře,“ pravila lady Joyceová rozhodně, „můžeš jít, Archie.“

Archie tedy šel a sir Francis se nepokojně vrtěl.

„Doufám, Francisi, že sis povšiml jeho zdráhání.“

Sir Francis nerad přikývl.

„Srovnám si to sama,“ bylo poslední slovo lady Joyceové.

Od té chvíle visel nad Archiem Damoklův meč. Sběh okolností ho však zachránil, alespoň na čas.

Lady Joyceová, přesvědčena o tom, že v rodině sira Reginalda je celá řada nesrovnalostí, zdvihla se v příhodnou chvíli ze své lenošky, požádala svého manžela, aby ji doprovázel, a vydala se za sirem Reginaldem. Stařec byl podle sluhových informací dole v malém salóně. Lady Joyceová tam kráčela tiše a opatrně, ačkoli měla spolehlivé zprávy, že oba sveřepí vrahové jsou pryč.

Dveře malého salónu byly otevřeny, zpola je však zakrývala velká těžká záclona. Lady Joyceová zaslechla nějaké hlasy.

„Sir Reginald má návštěvu, Francisi,“ pošeptala svému manželovi.

„Odložme to tedy,“ řekl sir Francis a obrátil se ještě než domluvil. Lady Joyceová ho však zadržela.

„Poslouchej!“

Sir Francis nebyl zvyklý naslouchat za dveřmi, a ani u své manželky nepoznal nikdy tuto nepěknou vlastnost. Nechápavě vzhlédl, ale mezitím uslyšel několik slov, která ho přikovala na místě. Sir Reginald mluvil zřejmě s někým o soukromém detektivovi.

„Říkal, že je soukromý detektiv,“ říkal návštěvník prudce, „že je tu nějaká paní, jejíž syn si má vzít vaši dceru. Co jste žvanil, povězte, co jste žvanil?“

Lady Joyceové se ztratila rudá barva z tváří, ačkoli jí bylo pořád ještě horko, a svírala pevně ruku svého manžela.

„Ví o všem, ten lotr. Prý se vám převrací mozek a začínáte žvanit. Blázníte? Mluvte! Copak si někdo může někdy vzít vaši dceru? Vysvětlete mi to, u všech čertů!“

Lady Joyceová se chvěla vzrušením. A klidný hlas starcův odpovídal.

„Jděte domů, Garymoore. Vy blázníte. Někdo vás chce nachytat. Dáte-li se, budete zničen a já. …“

„Na vás mi čerta záleží,“ odpověděl druhý, jenž byl patrně velmi rozčilen, „jde o mě, rozumíte? On tvrdil, že jste žvanil. Ale já vás dřív zabiju, rozumíte? Zabiju vás.“

„Buďte přece zticha, Garymoore. Nepotřebujete mě zabíjet. Chce vás nachytat. Vykažte ho ze dveří, vypráskejte ho holí.“

„A kdo mu to tedy řekl? Nikdo jiný neví, že jsme…“

„Ticho, proklatě,“ sir Reginald strkal patrně muže ke dveřím, „jste-li už tak hloupý, že si to nedovedete pořádně rozvážit, alespoň mlčte a držte se toho, co…“

Bylo to poslední, co manželé Joyceovi slyšeli. Lady Joyceová se rychle rozhodla, že svou rozmluvu se sirem Reginaldem skutečně odloží, a táhla svého manžela pryč. Dva muži, kteří hned nato vyšli ze salónku, neměli ani tušení, že byli vyslechnuti.

„Do mého pokoje, Francisi, do mého pokoje, nebo omdlím. Kam jen zapadl ten nešťastný Archie?“

Doutník sira Francise vyhasl, protože sir Francis na něj zapomněl. Vešel za manželkou do pokoje a na její rozkaz zamkl dveře, ačkoli to považoval za zbytečné.

„To se musí dozvědět pan… Jak se jmenuje, Francisi?“

„Pan Corn.“

„Pan Corn, ano. Pošli Archieho do té myslivny.“

„Archie je někde venku. Počkáš-li zde, drahá Mary…“

„Za nic na světě. V tomto hnízdě lupičů a vrahů? Kdo byl ten muž, který siru Reginaldovi vyhrožoval zabitím? Bydlet v blízkosti Readromu je totéž jako bydlet v blízkosti hnízda sršňů. Nebudu zde sama, Francisi.“

„Pojď tedy se mnou. Malá procházka. …“

„Francisi?“

Sir Frances se přikrčil. „Jsi snad dosti statečný, abys mě ubránil, kdybychom překvapili někde v lese ty dva vrahy při pálení mrtvol?“

„Potom však nevím, drahá Mary…“ sir Francis vzdychl, „počkejme, až přijde Archie.“

„Proč bychom čekali? Zazvoň na sluhu. Pan… jak se jmenuje, Francisi?“

„Corn.“

„Pan Corn už najde cestu sem. Bůhví, kde ti dva…“ Sir Francis tedy poslušně zazvonil na sluhu a poslal ho s tajným vzkazem do myslivny. Ale T. B. Corn v myslivně nebyl. Měl tou dobou jinou práci, která vyžadovala veškerou energii jeho i Jerome Hogatha. Ted Brent právě podnikal svou úžasně smělou výpravu do lomu.

15

Toho dne řekl Ted Brent Lonu Garaldovi:

„Vezmete z mého kufru ty a ty věci a je vaší starostí, abyste se s tím dostal nenápadně ze zámku. Počkáte na mě tam a tam a pak půjdeme k letohrádku. Jak dlouho trvá polední přestávka v lomech?“

„Půl hodiny, až hodinu,“ odpověděl Lon Garald zamračeně.

„Přesně ve dvanáct začíná?“

„Ano.“

„Dobře. Jděte.“

T. B. Corn nechodil při svém stopování na Holbornu příliš blízko za Ochráncem. Raději riskoval, že mu na chvíli zmizí, než aby se vydával v nebezpečí, že bude spatřen. Proto i tehdy, když se Ted Brent připojil k Lonu Garaldovi, nesoucímu nevelký kufřík, počkali s Jerome Hogathem nějakou chvíli a pak teprve vykročili za nimi.

Ted Brent mířil k letohrádku. Letohrádek byl skryt ze všech stran a ani z úzké lesní cesty nebyl vidět, poněvadž cesta se kroutila podle skály jako had. T. B. Corn a Jerome Hogath si museli počínat opatrně a udržovat bezpečnou vzdálenost. Tím se stalo, že Ted Brent s Lonem Garaldem již zmizeli jako kdyby se propadli do země, a protože T. B. Corn nevěděl o vchodu do skály za otáčecím kamenem, promrhali celou hodinu obezřelým plížením se po lese i dále dolů po cestě, než se sešli s rozpačitými obličeji u letohrádku.

„Tudy vede cesta do lomů, Hogathe,“ řekl T. B. Corn, „věřím tomu více než kdy jindy.“

„Věřit můžete,“ odpověděl Hogath, stále ještě se rozhlížeje, „víra tvá tě uzdravila.“

„Nepleťte do toho bibli. Je přece jisté, že sem šli a tady nejsou.“

„Pojďme nahoru,“ radil Jerome Hogath.

Učinili tak a prošli oba ochozy, hořejší i dolejší, několikrát sem a tam. Kdo nevěděl o otáčecím kameni, mohl ho objevit jen pouhou náhodou. A T. B. Corn neměl takové štěstí. Díval se sice po zdech, ale kamenů zde byly spousty a jeden jako druhý. I kdyby ho to bylo napadlo, byl by musel věnovat prohlídce týden. Zkoumal však spíše dlažební kameny v dolejším ochozu. Ale pak toho nechali.

„Je-li tu nějaká cesta, dozvíme se o ní dodatečně, Hogathe. Důležitější je, že víme, kam vede. A že na jejím začátku jsme my a na jejím konci Joseph Rokeby, zavřený v cele.“

„Máme to tedy dobře zařízeno,“ odpověděl Jerome Hogath a T. B. Corn nemohl dost dobře poznat, jak to vlastně myslí.

Obě dvojice od sebe oddělovala pouze čtyři stopy silná kamenná zeď, a přece neměly o sobě navzájem tušení. A zatímco T. B. Corn a Jerome Hogath si lehli na různá místa do lesa, aby hlídali letohrádek, poněvadž alespoň Lon Garald přece musel odněkud nakonec vyjít, přeměnil Ted Brent pokoj za kamenem v divadelní šatnu a Lona Garalda jmenoval svým garderobiérem.

Ted Brent seděl u stolu, převlečen do plátěných trestaneckých šatů, a líčil se. To jest – vtíral do kůže kaši vyrobenou z krémů a barevných pudrů. V necelých deseti minutách nabyla jeho tvář oné typicky šedivé barvy, kterou se vyznačovali všichni nešťastníci, do jejichž obličejů se dlouhou dobu vpíjel kamenný prach, pot a slunce. Lonu Garaldovi bylo svěřeno zrcadlo do jedné ruky, ostrá elektrická svítilna do druhé, ale nebyly mu svěřeny nůžky ani břitva. Ted Brent se zbavil svých vlasů sám, zdánlivě si nevšímaje Garaldových vyvalených očí a sevřených úst.

Byl s tím hotov ještě před půl dvanáctou. Lon Garald ho ujistil, že za polední přestávky se může klidně po lomech pohybovat, nebude-li si počínat příliš nápadně. Lon Garald to myslel upřímně, poněvadž Ted Brent se netajil tím, že pošle smečku dozorců okamžitě po Garaldově stopě, kdyby byl náhodou prozrazen. A Lon Garald ho proto upozornil na malé chybičky v líčení a opravoval je. Pak mu posvítil zblízka do obličeje a prohlásil, že to vypadá dobře.

„Máte to ve všech pórech,“ bručel, „nikdy to nesmyjete. Ukažte ruce.“

Nebylo lepšího odborníka nad Lona Garalda. A jestliže Lon Garald usoudil, že je to dobré, mohl být Ted Brent klidný.

Pak sestoupili tapetovými dveřmi do tmavé nerovné chodby. Lon Garald kráčel napřed a Ted Brent se svítilnou za ním. Lon Garald nesl židli, která měla umožnit výstup k díře v lomu, poněvadž při svém posledním výstupu tudy tahali po hladké skále jeden druhého.

Chodba vznikla bez pochyby před lety zřejmě náhodou. Snad byla kdysi otevřena směrem nahoru, ale pak ji zavalily kameny a zanesla země. Ten, kdo ji objevil, musel odstranit hodně hlíny. Strop tvořily mohutné balvany a bylo možné, že lidská ruka ucpala i některé otvory z vnějšku, a ty potom zarostly travou a stromy. Jen někde bylo třeba se shýbat, ale často se sotva protáhli, jak se chodba úžila.

Chůze byla obtížná i proto, že pod nohama se často objevovaly hluboké díry a špičaté kameny. Vzdálenost, kterou bylo možno projít po rovině nejvýš za čtvrt hodiny, procházeli dvakrát tak dlouho. Konečně se však před nimi objevil malý světlý bod a Ted Brent zhasil svítilnu.

Pak kráčeli popaměti, klopýtajíce a namáhavě zachycujíce zrakem nepatrné záblesky denního světla. Rozzářený bod se zvětšoval ve skvrnu roztaženou do šířky a i chodba se rozšiřovala tak, že mohli jít vedle sebe. V těch místech byla silná vrstva písku, do nějž se nohy bořily a jen těžko vytahovaly. Za nějakou chvíli už se mohli dobře orientovat podle šedivých záblesků po skalních stěnách a konečně stanuli u cíle.

Lon Garald odmetl písek, podložil židli kameny a přistavil ji bez zbytečného hluku ke vchodu. Pak ustoupil stranou a Ted Brent vylezl nahoru, přistrkuje opatrně hlavu k díře.

Výhled byl stíněn spodkem převislé skály, pod níž kdysi Lon Garald musel vlézt. Ted Brent se nebál trochu vysunout hlavu. V hlubokém stínu nebylo jistě nic vidět.

Proti díře byla malá rovinka posetá kamením a nepravidelnými balvany. Uzavírala ji nerovná skalka. Velké kameny byly nakupeny i na jiných místech, jakoby rozmetány nějakým výbuchem. Ted Brent věděl, že vlastní lomy jsou nad ním a za ním a zde že se pouze roztloukají velké balvany a připravuje se štěrk. Nejbližší okolí měl vryto v paměti od své první návštěvy. Nyní se rozhlížel po lidech, kterých tu tehdy nebylo.

Spatřil trestance, sedícího zády k němu asi ve vzdálenosti deseti yardů. Opodál vyčnívala kulatá čepice dozorce, rozhlížejícího se po krajině. Průrvou doprava se otvíral pohled na několik postav v plátěných hadrech. A to bylo všecko. Ted Brent slezl ze židle.

„Vylezu ven, Garalde,“ řekl tiše, „toho, kterého sem pošlu, dopravte na druhý konec chodby co nejrychleji.“

„Dobře,“ kývl Lon Garald, „nemusíte to říkat dvakrát. Dostane ty hadry a může běžet.“

„Než odejdete do zámku, důkladně se oprašte. Dnes už se do chodby nevracejte. Až zítra v poledne, rozumíte? Neříkám, že přijdu. Možná, že až za dva nebo za tři dni. Uniknu pravděpodobně zase v poledne. Jak dlouho zůstávají trestanci pracovat na jednom místě?“

„Až týden,“ vrčel Lon Garald, „podle okolností. V poledne můžete přecházet, nejste-li zrovna nahoře u trhání skal. Kdyby vás tam náhodou strčili, nemáte naději dřív než za půl roku nebo ještě déle.“

„Budete tedy na mě čekat půl roku, Geralde.“

„Budu čekat třeba rok,“ odvětil Lon Garald a sevřel nůž v kapse.

Ted Brent se opřel rukama a vytáhl se. Lon Garald mu pomohl, sevřev jeho nohy nad kotníky. Ted Brent vystrčil celý trup z nízké díry a pohlédl rychle doprava i doleva. Zprava byl kryt skalou. Vlevo mezi kameny, kde byl trochu svah dolů, stál dozorce s puškou pod ramenem a díval se k silnici. Byl tak daleko, že nemohl slyšet šramot Ochráncových těžkých bot.

Ted Brent vylezl zpod kamenné střechy po čtyřech a co nejrychleji. Po pěti yardech sedl po tureckém způsobu na zem a přehrnul okraj blůzy, aby jako náhodou zakrývala místo, kde měl plíšek s nazdařbůh voleným číslem.

Trestanec před ním se krátce ohlédl, ale zase se odvrátil. To byl první Brentův úspěch.

Seděl pět minut. Nedaleko přešel dozorce. Nepodíval se na něj, nejvýše snad jen letmo. To byl druhý úspěch a Ted Brent se zdvihl.

Ten, který seděl na kameni před ním, se nehodil. Byl to malý zakrslý mužík a záměna by byla nápadná. Ted Brent se dal přímo vpřed a obešel klátivým krokem skalku. Sedl opět na nějaký kámen. Viděl několik trestanců ve skupině a stal se svědkem toho, že dozorce je rozehnal surovými slovy a pažbou své winchestrovky. Od útěku Lona Garalda nesměli readromští trestanci prodlévat ve větších skupinách než po dvou.

Jak se rozdělili, odešel jeden z nich pomalým krokem dozadu, lehl si na břicho a obhlížel krajinu. Bylo snad o něco málo větší než Ted Brent. Ochránce ho několik minut sledoval. Rozdíl nebyl velký. V řadě je ostatně možno stoupnout si na špičky.

Obličej muže viděl Ted Brent z profilu a konstatoval, že mu není vůbec podoben. Na tom však nezáleželo. Charakter obličejů se v Readromu ztrácel. Oholené hlavy a opálené krky byly společnou známkou všech. Všichni měli tupý výraz a jejich individua byla ubita těžkou otrockou prací. Ted Brent se tvářil, jako by byl velmi unaven a netečný zrovna jako oni.

Odhadl čas. Do zahájení práce chybělo ještě dobré půl hodiny. V obličeji muže, který se díval po širé krajině se objevila touha, a Ted Brent se rozhodl vyplnit ji za necelou půlhodinu. Muž se dokonce usmíval, zapomínaje patrně stále více na svou situaci. Ale pak na něj padl náhle stín dozorce, kráčejícího kolem s přísným pohledem a s puškou jako by připravenou k ráně, a muž upadl do dřívější netečnosti. Ted Brent, nepovšimnut, se zdvihl.

Trestanec se ohlédl a setkal se s jeho očima. Strnul. Brentův pohled byl pohledem, který byl v Readromu cizí. Muž učinil zmatený posunek a Ted Brent, položiv prst na ústa, přiblížil se těsně k němu.

„Jsem Ochránce,“ řekl tiše, nakloniv se až k jeho uchu, „chovejte se klidně.“

Posadil se vedle něho.

„Kolik máte ještě sedět?“

„Deset,“ zakoktal muž, polykaje sliny.

„Chcete ven?“

Neodpověděl. Ted Brent se mírně usmál.

„Dejte mi vaše číslo. Pomalu. Není třeba, aby se vám chvěly ruce. Pomalu, povídám. Připněte si moje. Seďte. Kde pracujete?“

„Tam,“ ukázal.

„V které cele jste?“

„Nahoře v osmnáctce.“

Ted Brent kývl.

„Dobře. Odpoledne můžete jít, kam chcete, a dostanete na to civilní šaty. Srozuměn?“

Pohádka o Ochránci nebohých kolovala vždycky. Bylo věcí každého, chce-li tomu věřit nebo ne. Ale když se ukázala skutečností, vypadala jako sen. Trestanec si promnul oči a pohlédl na záhadného muže jako na strašidlo.

„Jděte,“ řekl Ted Brent suše, „obejděte skalku za námi. Neohlížejte se. Přímo proti ní uvidíte tmavou díru pod kamenem. Tudy utekl Lon Garald. Vlezte tam nohama napřed. Tam se vás někdo ujme.“

„Lon Garald tudy…“

„Seberte se. Jděte pomalu, rozumíte? Jak jste mohl vraždit, jste-li tak ztřeštěný?“

Muž pootevřel třesoucí se rty.

„Nevím…“ řekl zmateně, „co za to chcete?“

„Nic, blázne,“ pravil Ochránce probodávaje ho studeným pohledem, „všecko záleží na tom, zdali tam dovedete vlézt tak, aby vás žádný neviděl“.

Muž se zdvihl. Ted Brent se po něm neohlédl, ale napjatě poslouchal, jak se jeho kroky vzdalují.

Zmizel dávno za skalkou, když přišel opět velký dozorce, zastavil se a obrátil. Ted Brent se díval netečně do krajiny.

„Válet se na břiše, to tak. Tvoje štěstí, že ses posadil.“

Uhodil pažbou do země, jako by to byla Brentova záda. Odplivl si a pokračoval v obchůzce.

Když zašel, Ted Brent se usmíval, a Ted Brent se smál jen tehdy, když měl k tomu důvody. Pak se namáhavě zdvihl a obešel skalku. Díra pod kamenem byla opuštěná jako mírně pootevřená tlama draka, ležícího na zemi. Brentův muž tam už nebyl.

Za tři minuty nato projel vzduchem ostrý hvizd píšťaly vrchního dozorce. Ted Brent se shýbl pro kladivo a zdvihl je do výšky.

Kolem se ozývaly rány a těla se hrbila k zemi v práci bez úsměvu a beze zpěvu. Dva dozorci stáli vzadu a jeden z nich kouřil cigaretu.

Ted Brent spustil nazdařbůh kladivo do kamení.

16

„Počkám tu hodinu,“ řekl T. B. Corn Hogathovi, „jestli že se za hodinu nic nestane, nechám vás tu a poběžím do Readromu.“

„Za hodinu se určitě něco stane,“ odpověděl Jerome Hogath s takovou jistotou, že T. B. Corn tázavě vzhlédl.

„Za hodinu totiž usneme,“ vysvětlil to Hogath, „protože je pod stromy chládek a ticho. Hemžení mravenců nás nevyruší a zatím si Ochránce dodělá svoje.“

T. B. Corn si pohladil strnisko prošedivělých vousů.

„Vy tedy tvrdíte, že stane-li se něco, nebudeme o tom vědět?“

„Naopak. Tvrdím, že se nestane nic, o čem bychom věděli.“

„To mi jenom dokazuje, že jste se minul povoláním. Váš otec vám měl poradit, abyste se učil kuchařem.“

„Toužíte patrně po kuchaři, který by vám vařil stravitelnější věci než Ochránce,“ odpověděl Hogath, lehaje si do suchého jehličí, „bohužel jsem se kuchařem nevyučil a mohu vám posloužit jenom tím, že zavrtám šípy svých očí do letohrádku.“

T. B. Corn usedl na zem o dvacet nebo třicet yardů dále. Získal tak přehled po letohrádku ze všech stran i po jeho nejbližším okolí. T. B. Corn pevně doufal, že se něco stane, ale celou hodinu čekali marně. Za tu dobu neviděli živé bytosti kromě brouků a jedné veverky. T. B. Corn přidal čtvrt hodiny. Pak ještě čtvrt, poněvadž věděl, že za dne se Ted Brent do blízkosti Josepha Rokebyho nemůže dostat. Pak vstal a kráčel k místu, kde ležel Jerome Hogath.

„Nespím, jdete-li na kontrolu,“ pravil Jerome Hogath, aniž se pohnul.

„Mluvte tiše,“ připomenul T. B. Corn, „má-li se něco stát, stane se to nyní. Počítám, že právě skončila polední přestávka v lomech. Jestliže se tam Ochránce nedostal, vrátí se svou tajemnou cestou, a jestliže se tam dostal, vrátí se Lon Garald.“

„Máte-li to tak přesně vypočítáno, pročpak utíkáte ze svého místa?“

Hovořili šeptem. T. B. Corn seděl v dřepu u Hogathovy hlavy a přikládal dlaně k ústům.

„Jdu vám jenom říci, že přesně za čtvrt hodiny se ztratím. Nedělejte si z toho nic a nevzdalujte se tak dlouho, dokud neuvidíte něco, co by vás k tomu opravňovalo. Až přijdu zpět, domluvíme se o dalším.“

„Kéž by byla fakta alespoň z padesáti procent tak pevná, jako vaše víra v tyhle fantastické kombinace,“ řekl Jerome Hogath, „můžete odejít třeba hned. Obstarám to spolehlivě.“

T. B. Corn se však ještě nevzdálil, když se opravdu něco stalo. V hořejším ochozu letohrádku, kam nemohli dohlédnout, cosi zašramotilo. T. B. Corn okamžitě zalehl Hogathovi po boku a vrazil loket do jeho žeber. Jerome Hogath však tohoto upozornění nepotřeboval, poněvadž natáhl sám uši při prvním zvuku. Kývl hlavou a ani se nehýbal.

Byli skryti hradbou borovicových kmenů, bezpečni proti pohledu od letohrádku, přičemž však měli výhled na všecka místa před sebou. A tak spatřili Lona Garalda s jeho převislými černými vousy, naklánějícího se přes zábradlí a rozhlížejícího se na obě strany. Patrně byl spokojen, protože zase zmizel. A pak se ozvaly kroky po kamenné podlaze směrem ke schodům.

T. B. Corn a Jerome Hogath se na sebe podívali s porozuměním. Byly to kroky dvou osob, ale druhou osobou, která se jim ještě neukázala, byl těžko Ted Brent. Garaldovy kroky zněly pravidelně, kroky druhého nepravidelně. Lon Garald ho patrně vedl.

Sešli dolů na cestu. Jeden klidný muž a jeden silně nervózní. T. B. Corn s Hogathem je dobře viděli. Větší muž měl na sobě civilní oblek poněkud nepřesně padnoucí. Vykročil a klopýtl o nějaký kořen na cestě. Lon Garald ho chopil rázně za rameno a T. B. Corn si všiml jeho oholené lebky v týle pod kloboukem a přikryl si dlaní ústa v tichém smíchu.

„Nějaké peníze máte v pravé kapse,“ řekl Lon Garald polohlasně, „neztraťte je. Jděte tudy. Jediná pitomost, kterou byste mohl provést, je ta, že byste utíkal jako zajíc. Jděte volně a vykašlete se na každého. Před fízlem si můžete bez obav odplivnout.“

Muž něco zakoktal. Byl vyděšený a šedivě bledý. Lon Garald do něj trochu strčil a muž sáhl po klobouku.

„Nesmekejte,“ řekl Lon Garald a připojil ošklivou nadávku.

Díval se za ním. Muž strčil ruce do kapes, trochu se nahrbil a kráčel spěšně dolů po cestě. Když zmizel docela* Lon Garald plivl na zem a otočil se opačným směrem. T. B. Corn a Jerome Hogath se nehnuli ještě celých pět minut. Pak teprve T. B. Corn vstal, oprášil si oděv a Jerome Hogath následoval jeho příkladu.

„Doufám, že se nebudeme zase hádat, kterým směrem se nyní dáme, Hogathe,“ pravil.

„Chcete-li chytit toho chlapíka, pak se s vámi nebudu hádat. Pomohu vám, ačkoli se mi svírá srdce bolestí, že mu pokazíme radost.“

„Pojďme,“ řekl T. B. Corn, „nevěděl jsem, že jste kromě jiných nevhodných vlastností také sentimentální. Dáme tomu chlapíkovi příležitost, aby si odplivl před fízlem.“

Lapit muže na útěku znamenalo plížit se opatrně lesem a předběhnout ho. T. B. Corn se toho podjal, kdežto na Jerome Hogatha zbylo, aby ho v příhodném okamžiku dohonil. To jest ani příliš pozdě, ani příliš brzo. Přitom nesměl mít například Lon Garald o ničem tušení. Lon Garald však se jistě vracel bezstarostně k Holbornu. Šlo jen o to, zdali Ted Brent nesvěřil uprchlíkovi revolver. To však bylo málo pravděpodobné a T. B. Corn doufal, že se to odbude bez přestřelky.

Běžel lesem, sleduje stále mezi stromy žlutou cestu. Trestanec patrně kráčel o mnoho rychleji, než mu Lon Garald doporučoval, poněvadž T. B. Corn byl již zadýchán a po muži nebylo slechu. Až když vyšel z lesa, viděl ho před sebou na mezi, klesající k silnici. T. B. Corn předpokládal, že se dá vlevo, poněvadž tudy mohl dojít k nejbližší stanici dráhy. Jinak v okolí nebylo človíčka a T. B. Corn musel běžet velikou oklikou úvozem, v němž nemohl být mužem spatřen.

Kdyby doběhl na silnici, mohl si počínat docela nenuceně a jít uprchlíkovi naproti. Muž ještě nedošel, přesto, že kráčel dosti rychle, přeskakuje z meze na mez. V jisté vzdálenosti za ním viděl T. B. Corn Jerome Hogatha. Odhadl místo, kde se asi všichni setkají a nasadil tempo podle toho.

Trestanec se neohlížel. Když však stanul na silnici a spatřil čtvrt míle před sebou T. B. Corna, zarazil se a učinil několik bezradných kroků. Jak T. B. Corn předpokládal, měl skutečně namířeno doleva, nyní však se rozmýšlel. T. B. Cornovu zkušenému zraku by se jeho chování stalo podezřelým, i kdyby byl o ničem nevěděl. Uprchlík si dokonce zaclonil oči, aby prozkoumal člověka jdoucího proti němu. T. B. Corn neměl v úmyslu honit se s ním po krajině, a proto se tvářil velmi lhostejně. Muž se pak rozhlédl a viděl stejně lhostejného člověka za sebou, který se dokonce místy shýbl pro nějakou polní květinku. Nakonec se vydal přece jenom T. B. Cornovi vstříc, nejistým krokem a s obličejem prozrazujícím zřetelně jeho pocity. T. B. Corn si snadno domyslel, jak těžké zkoušce jsou podrobovány jeho nervy.

Když se potkali, T. B. Corn se usmál. Muž se chtěl vyhnout, ale T. B. Corn se mu postavil do cesty. Muž pohnul rozčileně rukama a trhl rameny. Bylo jisto, že ten druhý ho chce zastavit. A T. B. Corn ho skutečně zastavil a zeptal se, kam má namířeno v tom horku.

„Na nádraží,“ odpověděl uprchlík třesoucím se hlasem, „na nádraží. Jdu správně?“

„Výborně,“ kývl T. B. Corn, „ale myslím, že se tam nedostanete. Odkud?“

„Tam,“ mávl muž rukou.

„Z Readromu?“

T. B. Corn to řekl dokonale nevinně, ale muž se přece splašil. Uskočil. A T. B. Corn, který doposud nedělal nic jiného, než že si hladil bradu, nějakým zázrakem držel v ruce revolver. Ale než mohl vykřiknout – stůj! muž padl na záda přes Hogathovu nastavenou nohu a T. B. Corn se ohavně zašklebil.

„Vstaňte,“ pravil, „vašemu dobrodružství je konec. Těšilo by mě velice, kdybyste uznal, že to bylo zábavné.“

Jerome Hogath mu pomohl na nohy, ale držel ho pevně za límec.

„Aby vás to nenudilo,“ pravil T. B. Corn, pohrávaje si svým revolverem, „půjdeme do Readromu jinou cestou, než kudy jste přišel. Nejdříve však se podíváme k letohrádku. Nevíte, má-li plukovník Rennel k dispozici nějakou místnost bez oken? Mrzelo by nás, kdyby neměl. Můžete ho pustit, Hogathe. Pán půjde sám.“

„Dobrých deset let jsem neviděl tak poděšeného lupiče,“ kroutil Jerome Hogath hlavou, „čím jste v civilu?“

„Číšník,“ odpověděl muž a svěsil hlavu.

„Jaký bohulibý skutek máte na svědomí?“

„Rodina mého zaměstnavatele…“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři.“

„Ó jé…“ řekl Jerome Hogath a mávl rukou.

Muž věděl, že je konec. Uklidnil se. Napětí nejistoty povolilo.

„Nebude-li vás to unavovat, půjdem.“ navrhnul T. B. Corn zdvořile.

Otočili se a vzali svého muže doprostřed. Bez jakékoli omluvy mu z obou stran hmátli do kapes. Štěstí měl Hogath. Vytáhl hrst zmačkaných bankovek.

„Tady je to,“ řekl, „nenechal jsem si ani penci.“

„To je Ochráncovo,“ pravil T. B. Corn, „schovejte to zatím, než mu to budeme moci vrátit. Dal vám na zmrzlinu, ten starý dobrák, co?“

A pak se dali zvolna cestou zpět.

T. B. Corn byl spokojen. Věděl už, na čem je, a to bylo hlavní. Jerome Hogath zíval nudou. Trestanec upadl do úplné apatie. Svého času nevraždil jistě tak chladnokrevně jako Lon Garald. Spíše ve spěchu, se šíleně vyvalenýma očima, bez rozvahy, aby to bylo odbyto co nejdříve, jsa schopen zabít sto lidí jen proto, aby žádný neprozradil jeho čin. Takové hochy pak zlomí už vyšetřovací vazba a rok v Readromu je úplně podetne. Muž kráčel poslušně, odevzdán naprosto ve svůj osud. T. B. Corn věděl, že jeho krátký výlet nebo spíše jeho konec mu nadobro vzal chuť ke všemu na světě.

„Ochránce vás zklamal, příteli. Ochránce už nemá tu moc, jakou měl při únosu Lona Garalda. Vy jste určitě poslední člověk, kterému se podařilo proniknout za dvojí řetěz dozorců. Ale vám je to jedno, co?“

Muži to bylo úplně jedno. Jiný by byl snad vzplanul k Ochránci nezaslouženou nenávistí. Ale hubený muž nikoli. T. B. Corn to bezpečně konstatoval.

„Povězte nám, jak jste se vlastně vyškrábal ven. Potřebujeme to vědět.“

T. B. Corn přitom ani nehrozil, ani nesliboval úlevu disciplinárního trestu. Nic takového by bylo neúčinkovalo na mysl tohoto muže.

„Ochránce tam zůstal místo mě,“ zněla lhostejná odpověď.

„Obětoval se pro vás? Jak dojemné!“

„Nevím, zdali se obětoval. Zůstal tam.“

„Přestrojen za trestance?“

„Nemohu říci,“ řekl muž se stopami únavy v hlase, „přišel ke mně trestanec, kterého jsem nikdy neviděl, zeptal se mě chci-li ven, vyměnil si se mnou číslo a poslal mě pod skálu…“

„Poslal ho pod skálu. Slyšíte, Hogathe? Vypravujte nám to pořádně, hochu.“

Muž byl tak zničen, že T. B. Corn schoval bez obav svůj revolver. Řekl všecko a nakonec vzdychl.

„Jaké jste měl číslo?“

„Devadesát jedna.“

„Pamatujete si přibližně místo, kde jste vyšli ze zdi letohrádku?“

„Snad. Nevím. Nesmíte se zlobit, jestliže vám je hned neukážu. Byl jsem tak překvapen…“

Došli k letohrádku a T. B. Corn našel snadno vchod do skrytého pokoje, počínaje si při tom s patřičnou opatrností. Lon Garald však nebyl nablízku a Ted Brent zajisté cvičil svaly v lomech. T. B. Corn doufal, že ho tam ještě neobjevili, poněvadž důvěřoval v jeho schopnosti. Ale nevylučoval náhodu a hleděl skončit svou práci co nejrychleji, aby mohl vyrazit do Readromu.

T. B. Corn našel velkou fotografii, vyříznutou z rámu a pohozenou v koutě, a našel i menší fotografii s výhrůžkou siru Reginaldovi. Když to prohlédl, dal to zas tam, odkud to zdvihl, a obrátil se k Hogathovi, který se pro všecky případy stále držel v blízkosti jejich zajatce.

„Jsme o něco pozadu za Ochráncem, Hogathe. Ale doháníme ho utěšeně. Řekněte mi, příteli, je-li v lomech místo, odkud je naprosto vyloučeno dostat se do té díry?“

„Nahoře u trhání skal,“ odpověděl muž.

„Přemístíme tedy Ochránce k trhání skal. Díra je někde doleji?“

„Ano. Ve středu štěrkovny.“

„Proč nevlezeme do chodby?“ otázal se Jerome Hogath.

„Protože k tomu nemáme čas,“ odpověděl T. B. Corn a obrátil se opět k zajatci.

„Podal jste nám tak cenné informace, že mě skutečně mrzí, že jsem k vám nechodil na obědy, když jste se ještě oháněl ubrouskem. Já dávám marnotratné spropitné, víte. Kromě toho je mi srdečně líto, že vás musím vrátit plukovníku Rennelovi a pokládám se tedy za nevděčného chlapa. Pojďme.“

Vyšli ven, kámen bezvadně zapadl a T. B. Corn ho pohladil rukou.

„Co tomu říkáte, Hogathe?“ otázal se, „máte ještě v úmyslu vyčítat mi moji podnikavost?“

„Tváříte se, jako byste byl už na konci,“ odpověděl Hogath, „a zatím teprve začínáte.“

„Ale dobře začínáme. Kdybyste dovolil, poradil bych vám něco.“

„Co zas?“

„Abyste tu na mě počkal. Jdu s pánem do Readromu. Schovejte se v lese a neukazujte se nikomu, ani kdybyste viděl rohatého čerta.“

„Ach tak,“ řekl Jerome Hogath, „myslel jsem, že zase budete mluvit o kuchaření. Neurazí se pán, jestliže se jeho průvod o polovic zmenší?“

S tím si T. B. Corn nedělal starosti a upozornil Jerome Hogatha, že se možná tak brzy nevrátí.

„Nevrátíte-li se vůbec, pak zemru sešlostí věkem,“ pravil Jerome Hogath a obrátil se k lesu, „nikoho nezadržovat, říkáte. Ani rohatého ďábla.“

„Ano,“ odpověděl T. B. Corn, „ani Teda Brenta.“

Chopil svého zajatce za rameno.

„Jako číšník jistě umíte dobře chodit, příteli. Vzpomeňte si na to, poněvadž máme naspěch. Odpočinout si můžete potom.“

Kráčeli zase dolů po silnici, aby za chvíli odbočili polní cestou doprava. T. B. Cornovi nastávala obtížná a odpovědná práce šlápnout Tedu Brentovi na kobylku. Zdrželo ho to nějakou dobu, jak se potom ukázalo, a poněvadž přitom Jerome Hogath ležel podle rozkazu v lese, nenašla lady Joyceová prozatím příležitost, aby T. B. Cornovi sdělila senzační novinku o hádce sira Reginalda s Lee Garymoorem.

17

Lon Garald chodil po zámku, budě hrůzu svým zamračeným obličejem. Lady Joyceová, která se s ním potkala čirou náhodou, vrátila se zase co nejrychleji do svého pokoje a byla velmi bledá.

„Nikdo mě zde neudrží, Francisi,“ sténala, „dívá se po mně tak hrozně. Jsem jeho typ! Jaká hrůza, Francisi.“

„Drahá Mary…“ řekl sir Francis rozpačitě.

„Kde je Archie, Francisi, kde je Archie?“

„Archie je s Cathe pořád někde venku,“ odpověděl sir Francis s porozuměním, „nediv se jim“.

„Nemám se divit, Francisi?“ vykřikla, „jak jsi lehkomyslný! Což když Archieho zabijí?“

„Kdo?“

„Ten příšerný vrah s vyvalenýma očima. Jsi slepý, Francisi? Kde je ten druhý? Kde je pan Thompson? Nepohodli se a nyní leží jeho mrtvola někde v lese. Anebo… anebo…“

„Kde je pan… pan… jak se jmenuje, Francisi?“

„Myslíš-li pana Corna…“

„Ano, ano, pan Corn a jeho pomocník. Kde jsou? Strhla se bitva! Příšerný muž s čínskými vousy vyšel jediný živ. Ostatní někde v lese…. jaká hrůza, Francisi! A my jsme tu zcela opuštěni. Nebudu čekat na pana… na toho pána, rozumíš? Co je mi do toho, s kým se sir Reginald hádal? Odjedeme. Hned odjedeme.“

„A Cathe, drahá Mary?“

„Cathe! Cathe! Neodpovídám za Cathe!“

„Přece však, drahá Mary…“

„Neodpovídám za Cathe, pravím. A tato záležitost se musí konečně rozřešit, rozumíš? Siru Reginaldovi je úplně lhostejné, kdo je jeho hostem. Trpí nás tu, jako trpí ty dva lupiče, ačkoli nechce dát Archiemu svou dceru za manželku…“

„To přece nemůžeš vědět, drahá Mary,“ odvážil se namítnout sir Francis.

„Já to tuším. Jaké ponížení! Jaká ostuda, jaká hrůza!“

Lady Joyceová dostala nervový záchvat a sir Francis byl velmi nešťastný. Pak do toho přišel Archie s Cathe a skončilo to pláčem dívčiným a bezmocným vztekem Archieho.

„Cathe,“ řekl vyběhnuv za ní na chodbu, „neplač, Cathe. Mamá je rozčilena, což to nechápeš?“

Cathe však se nedala tak brzy uklidnit a Archie s ní měl plné ruce práce. «

„Musím říci panu Cornovi, aby to nějak skoncoval,“ umiňoval si, „je to opravdu neudržitelné.“

Ale neřekl mu nic, protože T. B. Corn někde vězel a nevědělo se kde. Ani v myslivně o něm nemohli podat zprávu, Archie proto zastavil Lona Garalda, který mu padl náhodou do ruky, a jelikož se Lon Garald mračil, neusmíval se ani Archie.

„Bylo by myslím prospěšné,“ řekl mu, „kdybyste se tvářil trochu přívětivěji, pane Dixone. Vypadáte, jako kdybyste chtěl strašit.“

„Já skutečně někdy straším,“ odsekl Lon Garald a chtěl jít po svých. Ale Archie ho rázně zadržel, protože Archie se bál jenom své mamá.

„V tom případě bych vám poradil, abyste šel na hřbitov. Holborn není zrovna příznivé místo pro strašidla.“

„Možná, že zrovna je,“ řekl Lon Garald stejným způsobem.

„Dobrá,“ kývl Archie, „to je konečně věcí vkusu. Ale upřímně řečeno, jste společenský dinosaurus.“

„Řecké dějiny mě nezajímají, pane Joyce,“ řekl Lon Garald, nemaje vůbec chuti k zábavě, „vybíral jsem si vždycky společnost podle svého.“

Archie věděl, jaká je to společnost, nezmínil se však o tom a jen zakoulel očima.

„Budete brzy hotovi se svými vězeňskými studiemi?“

„Proč?“

„Protože pak se bezpochyby vrátíte do Londýna.“

„I kdybychom s nimi byli hotovi,“ řekl Lon Garald sveřepě, „nic vám po tom není. Daniel Thompson to právě studuje,“ zasmál se nepříjemně, „ale máme tu ještě jinou práci.“

„Jakou?“ zeptal se Archie se zájmem.

„Vypátrat minulost rodiny Reynoldsů, chcete-li to vědět.“

„Cože?“

„Vy patrně nevíte o tom, že vaše matka si nás na to zjednala. A skutečně,“ Lon Garald založil výsměšně ruce v bok,

„Jak si vás tak prohlížím, bylo by škoda, aby se tak hezký mládenec dostal do nespolehlivé rodiny.“

Nato ho Archie chytil za prsa, ale Lon Garald se nebránil, patrně si myslel, že by stačilo jedno mávnutí jeho ohromné tlapy, aby ten drzý mladíček letěl do kouta.

„Vy jste se zbláznil, Dixone.“

„Já?“ Lon Garald zavrtěl hlavou, „já ne. Někdo jiný se zbláznil a zeptejte se vaší mamá, kdo.“

Archie napřáhl ruku a zasyčel, zdali chce nazvat jeho matku bláznem. Ale Lon Garald řekl, že nikoli.

„Zbláznil se váš budoucí tchán, pane Joyce, protože jinak by nestrkal svou dceru do kláštera.“

„To je pravda,“ řekl Archie a pustil ho.

„Ale nebyl byste ovšem tak klidný,“ pokračoval Lon Garald, „kdybyste věděl všecko. Byl jsem při tom, když Daniel Thompson vytáhl napolo z představené kláštera, že vaše nevěsta tam má zmizet navždy. Tam před časem zmizelo mnoho lidí, o kterých si dodnes kdekdo myslí, že je sklátila mozková choroba. Ještě se vám tu zdáme málo užiteční?“

Archie docela zkameněl a Lon Garald se rychle vzdálil, zakrývaje svůj hrozný úšklebek.

A Archie stál nepohnutě celou minutu, než se vzpamatoval tak dalece, že mohl mávnout rukou.

„Pitomost,“ řekl jadrně do vzduchu a obrátil se. Vraceje se pak, aby vyhledal Cathe, rozhodl se, že se při nejbližší příležitosti zeptá T. B. Corna, co o tom soudí.

T. B. Corn se však neobjevoval, a Archie byl toho mínění, že někomu jinému o tom povídat by bylo neopatrné.

Toho večera prohlásila lady Joyceová, že je nutno přes všecku její hrůzu před Lonem Garaldem, aby se sešli všichni u oběda, a svěřila sluhovi vzkaz i pro sira Reginalda. Archie tušil, oč se asi bude jednat. Zesmutněl a Cathe s ním.

Lady Joyceová vplula do jídelny doprovázena manželem, když ostatní už tam byli. Lon Garald popíjel zamračeně aperitiv. Místo vedle něj bylo prázdné. Lon Garald sám neměl tolik taktu, aby svého šéfa omluvil a ostatní měli naopak tolik taktu, že se po něm neptali. A tak zůstala nepřítomnost Ochráncova bez vysvětlení.

O Teda Brenta nebylo celkem zájmu. Archie ještě před příchodem své matky promluvil se sirem Reginaldem vážné slovo, nehledě na přítomnost své snoubenky, před níž se vlastně o klášteře hovořilo poprvé. Sir Reginald zachoval klid a podotkl, že svá rozhodnutí nikdy nemění. Cathe přitom stěží zadržovala slzy.

Při obědě jedl pouze Lon Garald a sir Francis. Ostatní neměli na jídlo ani pomyšlení. Archie se díval často pátravě po své matce, v jejíž tváři se zračilo odhodlání všecko skoncovat. Sir Francis stíhal přes svůj talíř Archieho soustrastnými pohledy. Sir Reginald v čele stolu odmítal jídlo za jídlem a bylo vidět, že sedí pouze ze zdvořilosti. Lon Garald, lhostejný k zájmům ostatních, ale maje plnou hlavu svých vlastních záležitostí, jevil chuť přímo obrovskou a nesrovnávající se naprosto s jeho starostlivě zamračeným obličejem. Archie pak předvídal dramatický večer a roztržku, jakmile jeho matka otevře ústa.

Lady Joyceová začala jako mimochodem. Tázala se, zdali se necítí sir Reginald osamocen, je-li jeho dcera vzdálena a sir Reginald odpověděl stručně, že je tomu zvyklý.

„Můžete se však těšit se svou dcerou alespoň občas,“ řekla lady Joyceová se skrývaným podrážděním v hlase, „ale jednou se stane, že vám někdo Cathe odvede navždy. A pak…“

„Nikdo mi Cathe neodvede,“ pravil sir Reginald klidně.

„Myslím případ, jestliže se provdá,“ řekla Lady Joyceová důrazně.

„Neprovdá se, alespoň ne nyní. Děkuji za zájem lady Joyceová.“

Sir Francis skrčil hlavu mezi ramena a zabýval se horlivě svým rostbífem. Archie sevřel pod stolem pěsti a Cathe měla ulekané a těkající oči. Lon Garald jedl nenuceně a hlasitě.

„Vy tedy nemíníte svou dceru provdat?“ Lady Joyceová odložila příbor, který stejně příliš nepotřebovala.

Sir Reginald pokrčil rameny a neodpověděl.

„Chtěli jsme totiž, sire Reginalde, požádat o ruku vaší dcery pro našeho syna. Archie ji miluje.“

Sir Reginald potřásl hlavou, stále mlčel.

„Archie ji miluje,“ pokračovala lady Joyceová zřetelně, „bohužel.“

„Co pravíte?“ řekla Cathe chvějícím se hlasem a vstala. Archie stanul po jejím boku.

„Dejte pozor,“ vrčel Lon Garald, „vyléváte mi víno.“

Ale lady Joyceová mávla vznešeně rukou.

„Je na vašem otci, slečno, aby promluvil. Smím prosit o vaši odpověď, sire Reginalde?“

„Je jednoduchá,“ odpověděl sir Reginald s nepřímým pohledem, „nedám Cathe svolení, aby se provdala. Moje úmysly s ní jsou docela jiné. Až bude plnoletá, ať se zařídí podle svého. Ale pak budou okolnosti poněkud odlišné.“

„Vy máte jiné úmysly,“ zakývala lady Joyceová hlavou, „pak promiňte. Nevěděla jsem o tom.“

„Chce ji dát do kláštera,“ řekl Archie, „jaká ohavnost!“

„Ohavnost?“ otázal se sir Reginald, „to je téměř urážka, mladý muži.“

„Ne-li ohavnost, tedy bláznovství,“ vyjel Archie prudce, „ale nemůžete si myslet, že já dovolím…“

„Vy nemáte co dovolovat,“ řekl stařec a zkřivil rty.

„Rozhodně máte co dělat se mnou,“ Archie zahrozil pěstí, „můžete být otcem své dcery, ale nesmíte omezovat její osobní svobodu. Lékaři dokáží, jste-li normální nebo ne, sire Reginalde. Mám důvod domnívat se…“

Archie by byl řekl to, co se dozvěděl od Lona Garalda, ale lady Joyceová ho zarazila s takovým posunkem, že zbledl.

„Ticho, Archie. Nech mluvit mě. Musíme vám poděkovat za pohostinství, sire Reginalde, a vyslovit zároveň politování nad tím, že naše rodina není pro vás dosti dobrá. Domnívala jsem se. …“

„Dovolte,“ řekl stařec s nechutí, „je to právě obráceně. Nemůžete být uražena tím, že podceňuji vaši rodinu. Je to rodina Cathe, která není důstojná vaší.“

„Nerozumím vám.“

Archie již nemohl zblednout víc. Měla snad jeho matka správné tušení, když projevovala starosti, o nichž ho Lon Garald informoval? Ohlédl se po něm. Lon Garald se díval dokonale tupě do talíře a nehnul ani brvou.

„Mohu vám to vysvětlit,“ řekl sir Reginald suše, „Cathe není mou dcerou. Mám však na ni právo, poněvadž jsem ji od jejího narození vychovával, jako by byla mou dcerou. Cathe půjde do kláštera. Za tři roky odtud vyjde, ale ne směrem k Holbornu. Jakýmkoli jiným směrem. Může si ji váš syn potom vzít. Ale myslím, že pak nedáte svolení zase vy, lady Joyceová.“

Sir Reginald domluvil za hlubokého ticha. Jen pod Lonem Garaldem zapraskala židle.

„Ještě trochu vína,“ mručel.

„Cathe je parchant,“ dodal stařec nevzrušeně, „Cathe je dcerou cizoložnice a vraha, který zabil její matku. Pěkná rodina, co? Pochybuji, že by se vám hodila. Říká se, že takové nedostatky jdou přikrýt penězi. Stane-li se to někdy, nebudou to moje peníze.“

„Francisi! Francisi!“

Stařec mávl rukou.

„Je mou povinností vám to říci. Není třeba, abyste se rozčilovala. Nemohu se tím tajit, vidím-li, jak lpíte na počestnosti své rodiny. Souhlasím s vámi. Anglický šlechtic musí mít bezvadné předky, jinak není hoden slout šlechticem. Čest domu nade všecko. Při tom můžete pochopit moje samotářství, máte-li trochu soudnosti. Čest mé rodiny je jednou provždy pokálena. Chcete-li klesnout do tohoto bahna, je to vaše věc. Ale neučiníte to dříve, než za tři roky. To je moje vůle.“

„Uhněte!“ řekl Archie, drže Cathe na rukou, a kopl do Lon Garaldovy židle.

„Dejte jí trochu kořalky,“ vrčel Lon Garald, „stojí to za omdlení? Já například vůbec nevím, kdo byli moji rodiče. Ona to alespoň ví.“

Sir Francis nedojedl ještě svůj rostbíf a byl nucen starat se o svou klesající manželku. Archie už dávno zmizel s Cathe v náručí nahoru po schodech, když manželé Joyceovi teprve vycházeli, přičemž Lon Garald nemohl uhodnout, zdali sir Francis podpírá lady Joyceovou nebo zdali je to obráceně.

„Říkal jsem ještě o trochu vína,“ pravil potom, když byl se starcem sám.

Sluha přistoupil, nahnul láhev a její hrdlo zvonilo o okraj sklenky krátkými nárazy.

„Joachime,“ pravil sir Reginald, zdvihaje se těžce pomocí své hole, „dnes doneseš jídlo do mého pokoje, rozumíš?“

18

T. B. Corn doslova poděsil vězeňskou správu sdělením, že Ochránce je mezi nimi. Plukovník Rennel se splašil, a málem dal střílet doprostřed lomů. T. B. Cornovi dalo mnoho práce, než se mu podařilo trochu ho uklidnit.

„Postarejte se především o tohoto muže,“ ukázal na skleslého zajatce, „měl číslo devadesát jedna, podle toho poznáte Ochránce.“

„Tisíc rohatých ďáblů,“ řval plukovník a tloukl do stolu, „to je odvaha! Slyšel jste někdy něco podobného, inspektore?“

„Neslyšel,“ přiznal se T. B. Corn upřímně.

„Jsem úplně zmaten. Co máme dělat, inspektore?“

„Nic,“ děl T. B. Corn klidně, „to je moje starost. Říkám vám, abyste zatím dobře zavřel číslo devadesát jedna. Nikdo z trestanců se nesmí dozvědět, že jsme ho poslali zpátky, rozumíte?“

„Nikdo se to nedozví,“ kývl plukovník, metaje blesky z očí směrem k uprchlíkovi, „jak ti bude mezi krysami, darebáku? Čtrnáct dní temnice! Goddam! Bude-li ti to málo, přidáme!“

Muž zbledl, poněvadž temnice plukovníka Rennela byla bezpečnou cestou k šílenství. T. B. Corn to věděl, ale nemohl než pokrčit rameny. Bylo plukovníkovou věcí, jak si podobné případy vyřizoval.

„Než se tam dostanete, hochu,“ pravil mu, „odpovězte mi ještě na nevinnou otázku. Snad to nebude celých čtrnáct dní. Možná, že naopak dostanete přilepšení ke stravě, jestliže všecko dobře dopadne, protože na dopadnutí Ochránce máte nespornou zásluhu. Znáte trestanecké značky na Readromu?“

„Jaké značky?“ vzdychl muž.

„Klepací. Z cely do cely, rozumíte?“

Muž se ohlédl po plukovníkovi se strachem v očích.

„Tři neděle temnice,“ zařval plukovník.

„Zůstaňme při čtrnácti dnech,“ pravil T. B. Corn mírně, „pán si vzpomene, že?“

„Ano,“ kývl muž, „znám je.“

„Dobrá. Možná, že mi budete muset něco přeložit. Uděláte to?“

„Ano.“

„Čtrnáct dní,“ kývl plukovník.

„A poprosím plukovníka, aby z toho udělal týden,“ řekl T. B. Corn blahosklonně, „což bude záležet na tom, jaký budete mít úspěch v překládání.“

„Našli bychom deset chlapů,“ pravil plukovník zamračeně, „kteří by to udělali za dvojitou porci oběda. Vidíš, darebáku, že tě příliš nepotřebujeme. Chytněte ho, u čerta, a hoďte ho tam hlavou napřed!“

„Hoďte ho tam nohama napřed,“ řekl T. B. Corn, „hlavu budeme potřebovat. A nyní,“ obrátil se, „zamíchejte s tím důkladně, plukovníku, a zařiďte to tak, aby číslo devadesát jedna dostal celu vedle čísla XY, a ta aby byla vedle cely čísla stotřináct.“

„Co je to za zmatek?“ otázal se plukovník, „nemáme tu vůbec číslo XY.“

„Máte,“ kývl T. B., „stojí před vámi.“

„Vy?“

„Ovšem. Dále bych prosil vašeho krejčího, aby mi vzal míru na uniformu.“

Plukovník se hlučně zasmál.

„Hyde,“ zavolal, „dojděte do našeho módního salónu a přineste jeden perfektní oblek. Přejete si bez vší, inspektore?“

„Jedna nebo dvě mi nevadí,“ řekl T. B. Corn, „ovšem upozorňuji vás, že patrně nebudu mít mnoho času se škrábat.“

„Poznají vás.“

„Přece nepůjdu ven. Dám se zavřít hned. A bude-li třeba zítra vyjít, nepozná mě nikdo.“

„Umíte se proměňovat?“

„Umím se znamenitě proměňovat. Dokonce znamenitěji než Ochránce sám. Dnes večer rozhlásíte, že váš kuchař spadl obličejem do vařící polévky. Zítra mě zavážete tak důkladně, že mi nebude z obličeje skoro nic vidět.“

„U čerta,“ řekl plukovník udiveně, „není to špatný nápad až na to, že dnes zrovna nevaříme polévku. Ale dá se to napravit. Jeden bouillon dnes večer, hoši. S vajíčkem.“

„S vajíčkem? Nevěděl jsem, že dáváte vejce do trestanecké polévky.“

„Dáváme,“ kývl plukovník, „ovšem jen jedno pro všecky dohromady. Výživnost polévky se tím neobyčejně zvýší.“

„Při tak slavnostní příležitosti je to na místě,“ řekl T. B. Corn uznale.

Potom se převlékl do plátěného obleku a dal se dovést do cely, jejíž číslo bylo zvoleno po bedlivém uvážení. Plukovník sám ho doprovázel.

„Nic nápadného, plukovníku,“ připomenul ještě T. B. Corn, „je-li devadesát jedna v cele ještě s někým, neměňte to a nenechávejte ho samotného. Nebude se stydět před tím druhým.“

„Vy ovšem zůstanete sám.“

„Samozřejmě. Netoužím po společnosti.“

Strčili T. B. Corna dovnitř a uzamkli patentní zámek. Plukovník se přátelsky zašklebil a pak T. B. Corn osaměl. Vyzkoušel svou elektrickou svítilnu, ořezal pečlivě tužku a připravil papír. Potom si klidně lehl na dřevěnou pryčnu, díval se do stropu a čekal, až se hvězdicovitými chodbami rozlehnou těžké kroky trestaneckých bot.

Do ukončení práce chybělo ještě několik hodin. Ted Brent pracoval bez únavy, roztloukaje těžkým kladivem kameny. Svůj úkol brzy pochopil. Když natloukl hromádku drobného štěrku, odvezl ji stranou v malém kolečku a vysypal na kupu připravenou pro povozy.

Nebyl poznán. Ale netušil, že později přišel rychle a nenápadně posel z kanceláře a že se šeptala od dozorce k dozorci slova, v nichž převládal výraz „devadesát jedna“. Ted Brent padal do pasti.

Pracoval sám. Občas přicházeli dozorci, ne však častěji, než k jiným trestancům. Ted Brent nemohl vidět, že jejich ruce při pohledu na něj svírají pevněji pušku, že polovička z nich nebezpečně znervózněla. Ochránce nebohých měl pověst, která ho opravňovala k hrdosti. A protože nevěděli, jak jednoduše vnikl doprostřed trestaneckého pekla, považovali jeho schopnosti za něco zázračného.

Ted Brent nevěděl, jak velký pracovník byl číslo devadesát jedna, a snažil se to vyzkoumat tím, že povoloval v intenzitě tak dlouho, až byl opět pobídnut. Pak se mu zdálo, že našel správné tempo, zatímco dozorci shledávali, jak těžké je chovat se nenápadně před mužem Ochráncova druhu a prohlíželi pro jistotu závěry svých karabin.

Při skončení práce byl dirigován do Brentovy blízkosti ten, který se všem zdál nejstatečnější. Ted Brent se unaveně motal, poněvadž nevěděl, kde je jeho místo. A nejstatečnější dozorce našel odvahu uhodit ho hlavní karabiny přes nohy. f

„Nevíš, kde máš stát, nemehlo?“

Kdosi z trestanců se ho ujal a postrčil ho. Stáli v řadách a někteří drželi poslušně ruku na rameni předcházejícího. Ted Brent stál tupě. Pálily ho čerstvé mozoly a v zádech ho bolelo. Dozorci chodili s pátravými pohledy podle řad, poněvadž někdo by mohl ukrást nějaký nástroj, kterým by škrabal v noci do zdí. Ted Brent měl ve volné nohavici přivázanou vzduchovou pistoli. Ale nevšímali si ho, což přičítal svému naprostému klidu.

Hnuli se nestejným krokem a se sklopenými hlavami. Táhli ve dvojstupu jako řada stínů. U tlamy věznice, která je všecky pohltila jako nenasytné zvíře, stáli dva dozorci. Mříže zaskřípaly a zavřely se. Ted Brent slyšel nějaké povely, podobné vojenským, a protože se všichni zastavili, zastavil se rovněž a otočil se tváří tam, kam se otočili ostatní.

Díval se po špinavě žluté, vysoké zdi vězeňské budovy s malými okénky. Pohled, který ty druhé už dávno přestal zajímat. Vrchní dozorce přecházel chvíli před nimi, nevšímaje si žádného zvláště a oni vyhledávali jeho pohled jako ustrašení psi. Zastrčil místy někoho do řady, jiného opět vytáhl hrubým hmatem. Ochránce stál v zadní řadě. Jeho soused ho srovnal, když vrchní dozorce obcházel. Trestanec vedle Teda Brenta byl ohavný vysoký chlap a podivně se zašklebil, když se na něj Ochránce podíval. Otočil ihned hlavu zpět a Ted Brent nehnul ani brvou. I když byl jeho podvod zpozorován, měl co dělat s lidmi, kteří ho neprozradí.

Přehlídka trvala pět minut. Pak je přemisťovali, volajíce jejich čísla. Nikdo netušil, že za tím vězí T. B. Corn. Občas je skutečně přehazovali, aby si příliš nezvykli na jednu celu a téhož partnera. Číslu devadesát jedna byl však jeho partner ponechán.

Ted Brent si umiňoval, že příležitostně projeví vězeňské správě uznání, co se týče jejich organizace. Neboť když vcházeli dovnitř budovy, stále ve dvojstupech, mohl to ocenit. Jejich dlouhá řada se lámala a trhala z centrální prostory do všech hvězdicovitě se rozbíhajících chodeb přesně jako řezaná strojem. Každý stanul před svou celou, čekaje pokorně na otevření, a nebylo žádného přebíhání ani tlačení. Dozorci zavírali a zamykali podle určitého systému a muži postupně mizeli.

Ted Brent kráčel s polovicí mužů do prvního patra. Nahoře se tato polovice rozdělila na pět stejných dílů, které se rozešly v pravidelných úhlech do chodeb, obcházejíce s dupotem velkou klec, v níž seděli již noční dozorci s puškami na kolenou. Ted Brent napočítal čtyři páry před sebou a zastavil se tedy u páté cely. A překvapilo ho, že jeho velký spolunocležník se ho sám snažil zarazit jako by se bál, aby neopatrně nepřešel. Ted Brent viděl opět jeho sympatizující úšklebek, ale opět nehnul ani brvou. A vešel, aniž by si všiml, že cela za ním se vůbec neotevřela.

Holé zdi s vysokým malým okénkem, dva dřevěné kavalce s podhlavníkem, ale bez pokrývek, jedna židle a stůl. To bylo všecko. Vysoko na stropě mrkala ospalá žárovka. Veliký chlap, který tu byl s ním, dosedl těžce na pryčnu a hlučně odfoukl. Ted Brent zůstal stát uprostřed.

„Pojď sem,“ řekl chlap a uhodil rukou vedle sebe, „za chvíli přinesou večeři. Pak je čtvrt hodiny žraní a pak se jde spát.“

Ted Brent se po něm otočil. I tento muž sklopil zrak před jeho pohledem, jako všichni, kteří ho znali.

„Pojď sem, povídám. Na tohle místo je nejhůř vidět. Sedni si.“

Ted Brent poslechl. Muž naklonil hlavu zcela blízko k němu.

„Ty nejsi náš,“ šeptal, „co jsi za prevíta?“

Ted Brent stiskl pevně jeho koleno mezi prsty.

„Jsi-li moudrý, budeš mlčet,“ pravil chladně, „stěny mají uši.“

„Stěny mají uši,“ zachechtal se chlap tiše, „ale jen pro nás, kamaráde. Dneska to tu bude vesele klepat. Budou se ptát po tobě.“

„Dnes bude všude ticho, hlupáku, poněvadž budu klepat já.“

„Ty? S kým?“

„S číslem 113.“

„Umíš klepat?“

„Umím.“

„Tak si tedy klepej. Nebudem tě rušit. A jestli seš fízl, zaškrtím tě těmahle rukama, ať mě potom dají do kličky. Mně je to jedno.“

Ted Brent odpověděl až za chvíli.

„Pomůžeš mi,“ řekl, „dáš zprávu, že je tu Ochránce a že chce mluvit s číslem 113, rozumíš?“

„Nežvaň. Ochránce? Kams dal jednadevadesátku?“

„Je na svobodě.“

Chlap chvíli mlčel. Pak zakýval hlavou.

„Jsi chlapík. Nikdo jiný by to nedokázal. Kolik nás vyvedeš? Chtěl bych při tom být také.“

„Snad budeš. Mlč.“

Mlčeli tedy. Venku se opět otvíraly nějaké dveře. Dva trestanci nosili pod dohledem večeři v šálcích narovnaných na nosítkách.

„Číslo 113 je tajemný chlap. Chtěl bych vědět, co spolu máte. Potřebuješ ho? Jdi si teď sednout na své místo. Oni rádi nevidí, když spolu moc šuškáme.“

Ted Brent obdržel polévku plukovníka Rennela s kusem chleba. Nebylo v ní stopy po vajíčku, protože vajíčko podstrčil dozorce T. B. Cornovi s tichou poznámkou, aby si ho tam rozbil sám. T. B. Corn, který seděl zády ke dveřím, poslechl bez námitek a vyjedl pak do poslední kapky.

Čtvrt hodiny po okamžiku, ve kterém dostal poslední trestanec svou večeři, zhasly najednou žárovky v celách. Malým okénkem ve dveřích prosvítalo slabé žluté světlo z chodby.

„Lehni si,“ šeptal velký chlap, „až přejde kontrola, můžeme začít.“

Ted Brent se natáhl na kavalec. Chodbou duněly kroky. Noční dozorce s revolverem v ruce zkoušel zámky. Do každé cely posvítil ruční lampičkou. S kavalce na kavalec přejel světlý kužel. Všude se muselo ležet. Pak nastalo definitivně ticho a lezlo se s kavalců na zem, celu T. B. Cornovu nevyjímaje. Její okénko však bylo zakryto kusem lepenky a T. B. Corn měl daleko větší pohodlí, než ostatní, a navíc vlastní elektrickou baterku.

Necelou půlhodinu po zhasnutí se ozvalo z Ted Brantovy cely první klepnutí. T. B. Corn naslinil rozvážně tužku a vyrobil tečku. Pak čárku. A pak už si téměř neodpočinul. Nemyslel, zapisoval pouze značky. Byly jistě primitivní a obsahovaly hojně samoznaků. T. B. Corn, který rozuměl dokonale Morseově abecedě, nerozluštil ani slovo.

Ted Brent ležel na zemi a velký chlap podle něj. Ted Brent sám neklepal, protože jeho spolubydlící se v tom vyznal daleko lépe a pracoval z pouhého nadšení, že může své věznitele klamat. Ted Brent diktoval šeptem a chlap šeptem vysvětloval to, čemu nebylo dobře rozumět.

„Půl Readromu tuší, že jsi Ochránce. My tu nejsme tak hloupí, jak by sis myslel.“

„Hledej číslo 113!“ řekl Ted Brent.

Velký chlap klepal jemně kotníkem. Odpovídali mu všichni najednou a Ted Brent, ucho přitisknuto k betonové podlaze, nerozuměl ani slovu. Byl to zmatek. Jen místy klepal někdo ojediněle.

„Máš ho?“

„Ne. Nějaký hlupák se ptá, zdali bychom mohli napráskat dozorcům, když už jsi tu. Ty bys to dokázal, co?“

Ted Brent mu nebral jeho důvěru.

„Hledej číslo 113,“ opakoval.

Velký chlap hledal bez úspěchu. T. B. Corn měl popsány dvě stránky samými nesmysly.

„Sto třináct je prokletá povaha, většinou s námi nechce ani nic mít. Nikomu neřekl, jak se jmenuje.“

„Někdo je snad s ním v cele,“ řekl Ochránce.

„Je. Už se ozval. Buď bez starosti, já tě spojím.“

Klepali. Ted Brent pochytil místy nějaké slovo, které dokazovalo, že chlap mluví pravdu.

„Máš říct, co chceš. Sto třináct poručí, co má Pašák klepat. Sto třináct je pitomec a nevyzná se v tom.“

„Řekni, že Reynolds je mrtev.“

„S tím jdi do pekla. Nemohu klepat jména. Tady máme každý svou přezdívku.“

„Klepej písmena, hlupáku.“

„Jak chceš, ale bude to zmatek.“

Trvalo to chvíli. Pak Ted Brent vyrozuměl, že to sto třináct pochopil. Odpověděl ve smyslu, že je dobře.

„Ještě něco? Tys toho Reynoldse sám odrovnal, co? Na mou duši…“

„Odrovnal ho Lon Garald. Vyklepej, že Lon Garald se ptá, kam si má dojít pro tisíc liber.“

„Kolik?“

„Tisíc.“

„Matičko boží…!“ vzdychl chlap s údivem, „Lon Garald je chlapík. To bude hned. Pro Lona Garalda máme značku. Říkali jsme mu Tlama.“

Trvalo to však přes čtvrt hodiny. Číslo sto třináct odpověděl, že najde Lona Garalda sám a že ho vyplatí do poslední pence. Ted Brent rozuměl sotva z poloviny a usilovně přemýšlel.

„Klepej,“ řekl pak, „je Cathe vaše dcera?“

„Jaká Cathe? Vem tě čert s holkama. To dá zas práce.“

„Můžeš vyklepat děvče. Porozumí stejně.“

Tentokrát vznikla jistá nesrovnalost, poněvadž častým opakováním těchže značek byl uveden T. B. Corn v omyl, že není na druhé straně rozuměno, a pokoušel se značky přenášet. Velký chlap na to replikoval poznámkou, že ti pitomci vedle to kazí.

„Sto třináct neodpovídá. Čert je vem!“

„Ptej se znova,“ řekl Ochránce.

Velký chlap opakoval otázku dokonce třikrát. Po třetím zavolání vyslechl odpověď a zdvihl hlavu od země.

„Značka pro konec. Sto třináct nechce mluvit dál.“

„Nemusí,“ šeptl Ted Brent a posadil se, „stačí to úplně.“ Catherina Reynoldsová byla dcerou čísla 113. Ted Brent se spokojil s polovičním důkazem, jako se spokojil s polovičním důkazem u Černých Sester, ve věži a u Lee Garymoora.

„Dost?“ řekl jeho spolubydlící, ležící dosud na zemi. „Dost,“ řekl Ochránce a odplížil se ke svému kavalci.

A věděl, kde je hromádka, z níž mohl Joseph Rokeby slíbit tisíc Uber. Bylo to jmění Catheriny Reynoldsové-Rokebyové, které jí připadne po smrti starého Reynoldse. Pak se Rokeby přihlásí jako otec, zapřísáhne se, že není vrahem a bude mít k penězům své dcery volný přístup. Ostatně lady Elisabeth sedí ve věži a Joseph Rokeby tedy opravdu není vrahem. Proč se dal odsoudit, nedopustil-li se zločinu, bylo tajemstvím, na němž nezáleželo, ale které Rokeby po smrti sira Reginalda bezpochyby vyjeví. Ted Brent mu pak podá důkaz, že ví o tom, kdo nastrojil smrt sira Reginalda za tisíc liber. Lady Elisabeth se nechá ve věži zemřít. Na té nezáleží.

A rozumí se, že Reginald Reynolds zaplatí za tajemství věže a že musí zemřít dříve, než Joseph Rokeby bude propuštěn. Ze dvou důvodů. Předně, aby neměl času vydědit Cathe, jestliže ví, že ona není jeho dcerou. Za druhé proto, aby byla příčina vydírat Josepha Rokebyho. Ve vydírání se Ochránce výborně vyznal a nepůsobilo mu to tedy starosti.

Usnul tak spokojeně na tvrdém kavalci, jako by byl v jednom ze svých pohodlně zařízených bytů. A spal už dávno, když se zdvihl T. B. Corn úplně rozlámaný tiskna k srdci značkový román. Doufal, že je to všecko. Po věznici se rozhostil hrobový klid, jen občas se tlumeně rozlehl náraz pažby o podlahu klece.

Dozorci byli přece jen trochu nervózní, jestliže Ochránce dlel ve vězeňských zdech. Ochránce byl nebezpečný ďábel.

Ti dva, Ted Brent a T. B. Corn, však spali této noci nejlépe ze všech.

19

T. B. Corn byl probuzen a vyveden z cely půl hodiny před tím, než se rozezvučely zvonky na chodbách. Dozorce, který byl pro něj poslán, třásl usilovně a dlouho jeho ramenem. T. B. Corn byl unaven a spokojen, a proto spal velmi tvrdě.

„Kdyby se někdo v Londýně ptal, zdali jsem si na dovolené odpočinul,“ řekl potom dozorci, „uvidíme se zase, hochu. Pošlou mě sem pro vraždu.“

„Plukovník Rennel nařídil,“ pravil dozorce rozpačitě, „abychom vás odvedli dříve, než ostatní vstanou.“

„Je to moudré,“ kývl T. B. Corn, „a nevyčítám vám to. Kde je plukovník?“

Plukovník seděl ve svém bytě a očekával T. B. Corna se snídaní. Nemohl-li se T. B. Corn pořádně vyspat, tedy se alespoň pořádně nasnídal.

„Pořídil jste, inspektore?“ tázal se plukovník.

„Nazýváte-li toto pořízení,“ odvětil T. B. Corn, hodiv na stůl svazek papírů, „pak ano. Je to úplný rébus a váš číslo 91 bude mít tolik práce, že mu prominete temnici z pouhého soucitu.“

„Mám ho zavolat?“

„Až odejdou mládenci do kanceláře,“ řekl T. B. Corn, zabývaje se ubrouskem, „prozatím je třeba něco jiného.“

„Mluvte, inspektore,“ kývl plukovník a kroutil si Spokojeně kníry.

„Potřebuji přemístit Ochránce k trhání skal. Je možné to učinit, aniž vzbudíme podezření?“

„Zrovna se to hodí. Včera se opařil jakýsi muž vřelou polévkou v obličeji, je tedy dosud na ošetřovně a do kuchyně musíme dirigovat jiného. Vezmeme jednoho shora a Ochránce dáme na jeho místo. Tak alespoň to namluvíme chlapcům, kteří budou roznášet za chvíli proviant. Sázím se, že to oznámí po všech celách, darebáci.“

„Znamenitě,“ pochválil T. B. Corn, potíraje rozvážně toast marmeládou.

„Kdyby se náhodou zjistilo,“ pokračoval plukovník se smíchem, „že opařený lotr…“

„Dovolte,“ řekl T. B. Corn mírně, „rozumím-li správně, tedy mluvíte o mně.“

„Neřeknu přece opařený inspektor,“ plukovník řval smíchy, „povídám, kdyby se zjistilo, že opařený může pracovat, dostane olejové obklady a půjde do lomů. Tam může pokračovat v tom, co začal v dnešní noci…“

„A co doufám dokončil. Snad nebude třeba, aby se dusil pod gázem. Necháme to do rezervy.“

„Škoda tak znamenité myšlenky,“ vzdychl plukovník, „chutná vám, inspektore?“

„Vždycky budu vděčně vzpomínat na trestaneckou kuchyni,“ odvětil T. B. Corn upřímně, „chudákovi Hogathovi se jistě nedaří tak dobře.“

Jerome Hogath ležel trpělivě v lese proti letohrádku po celou noc a měl přesně spočteno, kolikrát Lon Gerald vešel za kámen.

Nejméně příjemná věc potkala ovšem toho rána Teda Brenta. Byl přesunut do jiné řady a odříznut od východu z lomů řetězem dozorců. Nepohnul ani svalem, jen jeho chřípí se chvělo. Ale nemohl v tom vypátrat nic jiného, než náhodu. Bylo možno doufat, že jakmile se opařený kuchař trochu pozdraví, přijde zase na staré místo a jeho strčí opět do štěrkovny. Prozatím se rozhodl tento den o tom nepřemýšlet, poklidil se svým spolubydlícím celu, umyl se, nasnídal a došel do lomů stejně otrnule jako ostatní.

Tou dobou měl T. B. Corn plné ruce práce. Pak vyložil plukovníkovi Rennelovi další záměry a plukovník Rennel prohlásil, že od té doby, kdy postříleli ve Východní Indii osm set povstalců za čtvrt hodiny se tak nepobavil.

„Přesto však bych vám radil, abyste nechal zajištění Ochráncovo mně. Dovedu se ohánět koltem jistě daleko lépe…“

„Neviděl jste ještě, jak se oháním já“, řekl T. B. Corn klidně, „než Ochránce vytáhne bouchačku… a chci viset, že něco takového má… nasadím mu já svou na nos. Ostatně kdyby byl odvážný jako tygr, rozmyslí si to pořádně před vašimi winchestrovkami.“

„Mnoho štěstí,“ pravil plukovník, „a konečně já při tom budu. Půjdu na inspekci.“

Číslo 91 luštil T. B. Cornovy značky skoro půldruhé hodiny. T. B. Corn klepal na stole ze svých zápisů jako z not, a když vyřadil nemístné věty a nesmysly, věděl totéž, co se dozvěděl Ochránce. A pochopil, o co tu asi jde. O jmění Reynoldsů, samozřejmě. Zároveň si domyslel, že Joseph Rokeby patrně svěřil Lonu Garaldovi vzkaz smrti pro holbornského pána. Otázka po otcovství Cathe Reynoldsové, která zůstala bez odpovědi, posloužila T. B. Cornovi tímtéž polovičním důkazem, jako Tedu Brentovi. Vzpomenuv si pak na svou rozmluvu s abatyší kláštera Černých Sester, nepochyboval o tom, že sir Reynolds se chce zbavit své dcery, jako ho zbavil Rokeby jeho manželky. V tom byla podivná nesrovnalost a T. B. Corn o tom přemýšlel, když kráčel zvolna do lomů. Na poloviční cestě se uhodil dlaní do čela, poněvadž tu byl ještě Lee Garymoore. To všecko bylo nutno rovnat hezky do přihrádek, aby se v tom člověk vyznal. Prozatím byla jedna věc jasná, že nezabije-li sira Reginalda Lon Garald, pokusí se o to Ochránce, popřípadě Joseph Rokeby. Že k tomu projevil chuť i Lee Garymoore, T. B. Corn ještě nevěděl. Ale k úplnému vyřešení mu chybělo to, co vystopoval Ted Brent jednou v noci. Neuvěřitelné tajemství věže.

T. B. Corn došel k lomům a byl velmi klidný. Dvojitý řetěz dozorců se otevřel a vpustil ho. Trestanci přestávali pracovat a ohlíželi se. Bylo zle. O přítomnosti Ochráncově věděli již všichni a jejich nálada od včerejška stoupla. Objevení T. B. Cornovo ji srazilo rázem dolů. Někteří detektiva znali, několik z nich ho dokonce považovalo za přímou příčinu svého neštěstí. V půlminutě věděl každý, kdo je tento nenápadný muž, hovořící s vrchním dozorcem a hladící svou neholenou bradu. Nastalo vzrušení a pažby dozorců pracovaly. Nahoru, kde byl Ted Brent, se výstraha donést nemohla, i když si to všichni přáli a T. B. Corn byl stíhán nepřátelskými pohledy.

Nevšímal si toho a procházel štěrkovnou. Nebylo nebezpečí, že by snad Ochránce někomu prozradil tajemství díry pod kamenem, alespoň ne dotud, dokud na ni spoléhal sám. T. B. Corn ji podle informací čísla devadesát jedna snadno vyčenichal, ale neprohlížel ji dlouho, jen k ní postavil dozorce. V nejbližší chvíli mínil otevřít karty a obrátit zároveň karty Teda Brenta.

Ještě než skončil ve štěrkovně, přišel plukovník Rennel. Záda trestanců se nahrbila, poněvadž plukovník držel v ruce silný karabáč, který před světem sloužil ke krocení vězeňských hlídacích psů. T. B. Corn karabáč neviděl, nebo se alespoň tak tvářil. Teoreticky nebylo možno vůbec rozhodnout, zaslouží-li ten který trestanec ránu karabáčem čili nic, a v praxi se to nedalo kontrolovat.

T. B. Corn a plukovník Rennel stoupali klikatou cestou vzhůru. Dozorci na vnějším stanovisku je viděli a věděli, co mají dělat. Dva z nich se nenápadně přiblížili k Tedu Brentovi. Jeden sešel dolů naproti T. B. Cornovi a podal přesné informace o místě, jež bylo pečlivě vybráno tak, aby k němu T. B. Corn mohl dojít nepozorován a Teda Brenta důkladně překvapit. Plukovník Rennel zůstal vzadu, uvolniv závěr revolveru.

T. B. Corn prošel poslední díl své cesty zvolna, rozvážně a se slavnostním pocitem. Nedalo se už váhat. Jeho pomstychtivost, jak říkal Jerome Hogath, nesměla jít tak daleko, aby Ted Brent mohl být zatčen pro případnou vraždu sira Reginalda. To, co se stalo doposud, muselo stačit. Dvojí osvobození vězně a nedovolený vstup do Readromu. T. B. Corn doufal, že v Criminal Courtu to Ochránci napaří pořádně.

Obešel skalní výběžek. Ted Brent tam navrtával díry pro dynamitové patrony. Dva poněkud nervózní dozorci stáli za jeho zády. Ted Brent byl obležen a zdálo se, že nic netuší. Tloukl kladivem na vrták, zatlučený již do polovičky ve skále.

Pak přestal tlouci a strnul. Cítil, že se na něj dívají ze všech stran. Neotočil se. Vytáhl vrták a horečně přemýšlel, zvolna vyhrabával úlomky. Příliš ho překvapili, než aby mohl být na něco takového připraven. Jeho vzduchová pistole mu visela od pasu v poloze ne dosti rychle dosažitelné. Uvážil to dobře a shledal, že jeho naděje se rovnají nule. T. B. Corn věděl, že přemýšlí, a nechal ho přemýšlet. Ted Brent dal sám znamení. Odhodil kladivo i vrták a otočil se. T. B. Corn držel u boku revolver a mířil přímo do něj.

Ted Brent měl chladný, podmanivý pohled, T. B. Corn nebesky modrý a klidný. T. B. Corn nikdy neklopil zrak před Ochráncem.

„Dejte ruce vzhůru, Tede,“ pravil mírně.

Ochránce zvolna uposlechl. Dva dozorci zdvihli pušky. Ted Brent se po nich opovržlivě podíval a T. B. Corn vykročil.

„Máte zbraň, co? Nesahejte po ní. Podám si ji sám. Jste samá ochota, kamaráde. Zbraň je přitěžující okolností, rozumí se, přes to, že jste mezi lupiči a vrahy. Dejte to sem.“

Ted Brent mlčel. T. B. Corn mu obratně vytáhl pistoli a otočil ho. Ochránce zavrávoral, ale v jeho očích se nic nezměnilo. Dal se prohledat, maje ruce vztyčeny k nebi. Tuto partii T. B. Corn nepopiratelně vyhrál.

Byl to okamžik, který měl svou cenu v dějinách spravedlnosti. A tak pohnutý, že Ted Brent nevěděl vůbec, co by řekl. A T. B. Corn se usmál, hladě šedivé strnisko svých vousů.

„Stačí. Dejte ruce dolů. Chopte se zase svých nástrojů. Nebudu vás už rušit.“

Ochránce se otočil a jeho oči ztemněly.

„V čem mě nebudete rušit?“ řekl pomalu.

„V práci. V čem jste myslel? Vydělávejte si v potu tváře svůj chléb. Každý musí pracovat.“

„Předpokládám, že mě vezmete s sebou.“

T. B. Corn vypadal dokonale udiveně.

„Co bych s vámi dělal, proboha? Tady jste daleko užitečnější.“

Ochránce postoupil vpřed. Dozorce ho bolestivě uhodil pažbou přes holeně, protože Ochránce tímto okamžikem ztratil svou gloriolu.

„Vezměte mě s sebou, inspektore,“ řekl chladně, téměř rozkazovačně, „přece nemyslíte, že mám ještě chuť tady pracovat. Nejsem odsouzen k nucené práci.“

„Neříkám, že jste,“ odpověděl T. B. Corn opět s úsměvem, „ale nemůžete tvrdit, že jsem vás sem poslal. Pracujete tu z vlastní vůle. Nebo se mýlím?“

„Zbláznil jste se?“

„Skoro,“ pokrčil rameny T. B. Corn, „radostí. Je to nezapomenutelný okamžik, Tede.“

„Určitě jste se zbláznil,“ řekl Ted Brent ledově, s čelem zroseným potem, „odejdu odtud.“

Obrátil se k dozorcům.

„Odveďte mě do kanceláře. Nejsem číslo devadesát jedna. Jsem podvodník a vyžaduji, abych byl obžalován před řádným soudem.“

Dozorci neodpověděli. T. B. Corn se přestal usmívat a začal se smát.

„Proč by vás vodili do kanceláře? Náhodou jde právě plukovník na inspekci. Haló, plukovníku, pojďte sem.“

Plukovník vystrčil svou ježatou hlavu za skalou. Vystoupil a práskl karabáčem.

„Tady se lenoší,“ zahřměl.

„Žádám…“ řekl Ted Brent pevně.

„Nemáš co žádat, darebáku! Čertovská chásko! Nepřijímám žádných stížností. Jestliže jsi dostal nějakou do hrbu, patří ti to. Jen do něj, hoši, nebudu vás kárat. Zdalipak si mohl stěžovat ten, pro jehož vraždu tu sedíš, uličníku?“

„Vyslechněte mě,“ řekl Ted Brent klidně.

„Čerta tě vyslechnu! Vezmi kladivo do ruky, nebo tě přejedu žilou, že budeš plakat jako nemluvně. Nechci slyšet ani slovo, rozumíš?“

„To jste spískal vy,“ řekl Ted Brent T. B. Cornovi a v očích se mu zablýsklo.

„Co vás napadá,“ bránil se T. B. Corn uraženě, „to je zdejší metoda, za kterou neodpovídám.“

Ted Brent sklopil hlavu.

„Vaše protizákonné jednání…“ pravil.

„Nevezmeš-li kladivo do ruky, než napočítám tři…“ zahrozil plukovník přesně podle T. B. Cornova návodu a napřáhl karabáč.

„Jak kruté zacházení,“ vzdychl T. B. Corn.

„Dovolte mi alespoň promluvit s mým přítelem inspektorem,“ řekl Ted Brent, polykaje šílený vztek, „budeme hned hotovi.“

„Dobrá,“ zavrčel plukovník, vytáhnuv hodinky, „ale každou minutu nahradíš po skončení práce. Počkáte tu s ním, hoši. Vydáváš se ovšem v nebezpečí, že zmeškáš večeři. Je dnes kuře na paprice á la Madeira. Čert tě vem! Budeš chtít k němu kompot? U sta hromů!“

Ted Brent se otočil zatínaje zuby.

„Pustíte mě přece ven, inspektore,“ řekl.

„K tomu nemám právo,“ odvětil T. B. Corn smutně.

„Neslyším z toho ani slovo,“ hlučel plukovník, „nenechte číslo devadesát jedna zahálet, hoši. Celých pět let až do dneška to byl dobrý chlapík a bude ještě těch deset, které mu zbývají. Postarám se o to a dám si po něm pozor.“

„Pustíte mě,“ opakoval Ted Brent, nevšímaje si plukovníka, „poněvadž za to zaplatím.“

„Neuvěřitelné,“ pokývl T. B. Corn.

„Disciplinárka!“ zařval plukovník, „pokus o podplácení. Prozatím tři dny v temnici.“

„Zaplatím za to, inspektore. Ne penězi, rozumí se.“

„A čím?“ zeptal se T. B. sladce.

„Vydám vám Lona Garalda.“

T. B. Corn mávl opovržlivě rukou.

„Lona Garalda mi nepotřebujete vydávat. Lon Garald na vás čeká v díře nebo se potlouká po Holbornu. Lon Garald je už jakoby chycen. Zapomínáte, že o mé přítomnosti ví zrovna tak málo, jako jste věděl vy.“

Ted Brent opět sklopil hlavu, přemýšleje, co by měl ještě obětovat.

„Znám tajemství,“ pravil, „které je pro vás velice cenné. Prodám vám ho ne za svobodu, ale za to, odvedete-li mě do řádné vyšetřovací vazby.“

„Vaše tajemství není již tajemstvím,“ usmál se T. B. Corn, „postaráme se už o to, aby Lon Garald nezavraždil sira Reginadla.“

„Nemyslím tohle,“ zavrtěl Ted Brent hlavou.

„Myslíte tedy patrně tajemství Černých Sester. S tím se to má zrovna tak. Černé Sestry se už nezabývají léčením duševně chorých, a jestliže chtěly snad přece učinit výjimku, zajisté si to rozmyslely. Mluvil jsem s nimi o Cathe Reynoldsové.“ *

„Pořád jste na omylu, inspektore.“

„Pak tedy máte zato, že nevím o jaké nesrovnalosti ve svědectví Lee Garymoora. Upozorňuji vás, že o tom vím a že z něj vytáhnu, co se dá.“

„Při vašich schopnostech a jeho prostotě budete mít úspěch,“ řekl Ted Brent posměšně, nedávaje znát svoje pocity, „ušetřím vám práci a prozradím vám to sám. Joseph Rokeby nezavraždil lady Elisabeth.“

„A jak jinak by mohl Lee Garymoore křivě přísahat?“ otázal se T. B. Corn udiveně, „rozumí se, že Joseph Rokeby nevraždil. Hádejte, kdo vraždil?“

„Víte to?“

„Tuším,“ zašklebil se T. B. Corn, „sir Reginald Reynolds. Proces se obnoví i bez vašeho přičinění, buďte bez starosti.“

„Konečně jsme u jádra věci,“ řekl Ted Brent spokojeně, „lady Elisabeth nebyla vůbec zavražděna.“

T. B. Corn se zarazil a Ted Brent pocítil ulehčení. T. B. Corn stál u překážky, přes níž se Ted Brent dávno přenesl.

I když bylo všecko ztraceno, této poslední věci bylo možno se zachytit.

„To míníte vážně?“ řekl T. B. Corn konečně.

„Úplně vážně,“ kývl Ted Brent, „a upozorňuji vás, že toto tajemství je naprosto nezjistitelné. Pro vás i pro každého jiného. Já sám jsem je objevil náhodou. Nechte mě odejít a je vaše.“

T. B. Corn měl pevný pohled, ale Ted Brent jej vydržel. Zkoumali se navzájem. T. B. Corn měl dojem, že Ochránce mluví pravdu, a poněvadž Ochránce skutečně mluvil pravdu, dostaly jeho chladné oči výraz, který v nich T. B. Corn ještě nikdy neviděl. Výraz upřímnosti.

„Čtvrt hodiny,“ zabručel plukovník, sleduje svoje hodinky.

„Nuže?“

„Rozmyslím si to,“ řekl T. B. Corn, pokrčiv rameny, „mám ještě možnost dozvědět se to bez vás.“

„Nemáte,“ řekl Ted Brent pevně.

„Sbohem,“ T. B. Corn se otočil, „zatím pracujte. Uvidíme, co se dá pro vás udělat.“

„Kromě toho,“ volal za ním Ted Brent, „budu si na vás stěžovat, jakmile se dostanu před soud.“

„Řekl jsem vám již,“ odpověděl T. B. Corn, neobraceje hlavu, „že je to nesmysl. Zavřel jsem vás sem snad já? Zavřel jste se sám. Vynucujete na mě, abych vás odtud vyvedl. Prozatím toho nejsem schopen.“

T. B. Corn sestupoval se svahu a slyšel docela dobře prásknutí karabáče, hrubý hlas plukovníkův, i smích dozorců. Ted Brent však ani nehlesl a T. B. Corn se nepodíval, co se stalo. Věděl to. Bylo to zhroucení moci a ponižující potupení Ochránce nebohých.

Plukovník ho dohonil za chvíli.

„Neviděl jsem ještě,“ pravil kroutě si kníry, „že by někdo ze Scotland Yardu dostal svého muže tak znamenitě jako vy. Gratuluji, inspektore. Budeme ho tu držet tak dlouho, jak sám budete chtít.“

„Přeceňujete moje zásluhy,“ odpověděl T. B. Corn skromně, „raději myslete na to, že Ochránce je nyní vaší starostí. Jeho oblíbenost mezi trestanci je taková, že bych se nedivil, kdyby se na vás vrhli s lopatami.“

„Dnes ráno jsme vyzkoušeli kulomety,“ zašklebil se plukovník, „každá myšlenka na útěk nebo vzpouru je iluzí. Máme stokrát více nábojů než trestanců.“

„To mě jenom těší,“ řekl T. B. Corn spokojeně a podal mu ruku na rozloučenou.

20

Ted Brent byl v pasti. Ted Brent se nemohl hýbat, ale cíle T. B. Cornova nebylo ještě dosaženo.

Že všeho nejpotřebnější bylo neodkladné zatčení Lona Garalda. T. B. Corn si rozvrhl program a vydal se k letohrádku. Když tam přicházel, snažil se jednat co nejopatrněji. Ale z lesa vylezla zkroucená postava s pozornýma očima a kynula mu na dálku.

„Pojďte,“ volala, „je tu bezpečno. Vítám vás se stejnou radostí, s jakou vítal starý Noe po potopě světa svou holubici s jablkem v zobáku.“

„Kdybyste myslil,“ odpověděl T. B. Corn, „přišel byste na to, že holubici se jablko do zobáku nevejde. By (la to kopretina, pokud vím. Co nového?“

„Že mám hlad jako vlk. To je pro mě nejdůležitější.“

„Uznávám. A Lon Garald?“

„Před chvilkou odešel. Myslím si, že čeká na Ochránce. Bude asi na Holbornu. Co dělá Ochránce?“

T. B. Corn mu to vyložil a Jerome Hogath se ohavně zašklebil.

„Jste veleduch,“ pochválil, „řekl bych, rafinovaný mučitel. Kdo by to ve vás hledal? Já ne.“

„Nepotřebuji aby ve mně někdo něco hledal, Hogathe. Pojďme.“

„Kéž by byla v letohrádku výletní restaurace,“ vzdychl Jerome Hogath, „dostal byste mě odtud nejdříve za hodinu.“

„Můžete sníst narychlo něco v myslivně. Zaskočíme tam.“

„Ale nemohu se tam narychlo vyspat. Co budeme dělat v myslivně?“

„Mám tam kus niklovaného železa na Garaldovy pazoury.“

„Chcete skřípnout Lona Garalda? Měl jste vzít s sebou železnou kouli na nohy.“

„Proč jste ji nevzal vy?“ odsekl T. B. Corn, „máte svůj revolver? Lona Garalda je nutno okamžitě zatknout. Bez milosti střílet po nohou. Lon Garald je nebezpečné zvíře. Nesmí zmizet.“

„Nezmizí,“ řekl krátce Jerome Hogath.

Jelikož se dalo předpokládat, že Lon Garald opravdu bude v zámku, vyndal T. B. Corn ze svého kufříku, uloženého v myslivně, pěkná pouta, zkusil jejich zámek a strčil je do kapsy. Druhá pouta, neméně dobře pracovaná, si vzal Jerome Hogath, jenž byl vedle toho zatížen ještě velikým krajícem chleba s máslem.

„Pochybuji, že by se na nás Lon Garald pamatoval,“ řekl T. B. Corn po cestě k zámku, „přece jenom je to už patnáct let.“

„Myslím dokonce, že nás vůbec nezná,“ poznamenal Jerome Hogath. „Do Readromu ho dovedl nebožtík Flytting.“

Přesto však nešli k zámeckému vchodu přímo. Obešli jej ze strany a dostali se pod stříšku u zdi. Tam T. B. Corn chytil vytáhlého komorníka a zeptal se ho po panu Dixonovi.

„Lotřík tu nebyl od rána,“ zněla vznešená odpověď, „tady se vůbec dějí věci. Rodinná aféra…“

„Nechte si to,“ řekl T. B. Corn, „ptal jsem se po panu Dixonovi.“

„To jsem vám už vysvětlil. Ale není-li tu on, je tu lady Joyceová, která vás shání už dlouho.“

„Která mě shání už dlouho?“

„Tak jest. Najdete ji v jejím pokoji. Skládá zavazadla.“

„Skládá zavazadla?“

„Aby odjela,“ kývl komorník.

„Po tom se musíme přeptat, Hogathe,“ řekl T. B. Corn a pohladil si bradu.

Lady Joyceová opravdu skládala zavazadla a sir Francis jí pomáhal. Archie tu nebyl, ani Cathe, a T. B. Corn viděl ve tváři lady Joyceové výraz, který ho opravňoval k nejasným domněnkám. Pozdravil zdvořile a byl bouřlivě přivítán. Jerome Hogath zůstal skromně stát u dveří.

„Spadl mi kámen ze srdce,“ volala lady Joyceová živě, „myslila jsem, že už jste mrtví, jako je mrtev Daniel Thompson.“

„Ted Brent je mrtev?“ zeptal se T. B. Corn překvapeně, „podívejme se.“

„Patrně ho zabil ten druhý. Je tu pořád sám a hrozně se mračí. Díky bohu, že jste tady, pane, pane…“

„Corn, prosím.“

„Ano, pane Corne. Mám pro vás tolik důležitých novinek. …“

„Patrně jste se nepohodli se sirem Reginaldem,“ hádal T. B. Corn.

„Jakási roztržka, ano. Nedohodli jsme se. Považte, že Cathe je dcerou trestancovou. Jaká hrůza. Její otec zabil její matku…“.

„To vím,“ kývl T. B. Corn.

„Víte? Pak si dovedete představit mou hrůzu. Archie vzdoruje a neukazuje se…“

„To nevím,“ zavrtěl T. B. Corn hlavou.

„A mnoho jiných věcí nevíte, pane. …“

„Corn, prosím.“

„Zajisté, Corn. Promiňte. Jsem tak roztržitá…“

Nemůže mi přijít na jméno, pomyslil si T. B. Corn.

Lady Joyceová překotně vyprávěla o všem a T. B. Corn naslouchal pozorně, když vyslovila jméno Garymoore. Sir Francis toho využil, nabídl Jerome Hogathovi drahý doutník a oba s klidem pokuřovali, zatímco T. B. Corn chrlil ze sebe otázky.

„Vyhrožoval mu?“

„Ano. Říkal, že ho zabije, jestliže se opováží něco prozradit. Nerozumím, co za tím vězí, pane. …“

„To nevadí,“ řekl T. B. Corn, jehož již omrzelo opakovat svoje jméno, „rozumím tomu já. Je zajímavé, kolik lidí hrozí siru Reginaldovi smrtí. Ted Brent, Lon Garald, Rokeby, Garymoore… Kdyby se mu skutečně něco přihodilo, nevím opravdu, na koho bych měl jít nejdříve. Děkuji vám, lady Joyceová.“

„Co pravíte, pane. …“

„Corn,“ řekl T. B. Corn zlostně, „povídám, že je tu tolik jmen, že se nedivím, jestliže si to moje nepamatujete. Není sice z nejvýznamnějších, ale přece. … Hogathe!“

„Kouřím,“ odpověděl Hogath.

„Poněvadž Lon Garald tu není…“

„Bude někde jinde,“ kývl Hogath, „po tom chlebu s máslem chutná doutník sira Francise výborně.“

„Nedivil bych se, kdybyste při vašich zájmech ztratil pouta,“ vrčel T. B. Corn, „máte je?“

Jerome Hogath nemohl odpovědět, poněvadž lady Joyceová zaječela, zdali hodlají zatknout toho Dixona.

„Zajisté. Ale nekřičte tolik, proboha, nebo nám to pokazíte.“

„Tím mi velmi ulehčíte. Nezapomínám na to, že jsem jeho typ, pane… pane…“

„Anna Rakouská,“ představil se T. B. Corn vztekle, „pojďte, Hogathe.“

Jerome Hogath stiskl přátelsky ruku siru Francisovi, sedícímu na velkém kufru, pochválil ještě jednou jeho doutník a dvakrát se uklonil.

„Zdá se,“ zasyčela lady Joyceová, když zmizeli, „že na Holbornu jsou výhradně nezdvořáci a vrahové. Zamkni přece ten kufr, Francisi. A zavolej nějakého sluhu, ať nám pomůže. Kde vězí Archie? Sežeň ho. Jaký ty jsi člověk, Francisi!“

„Vzdej se úkolu sehnat Archieho,“ řekl sir Francis beznadějně, „určitě neposlechne.“

„Poslechne,“ dupla lady Joyceová, „kdo by řídil náš vůz? Archie tu nezůstane!“

„Myslím…“ namítl sir Joyce.

„Zakazuji ti myslet. Jdi.“

Sir Francis tedy šel, zůstal stát na chodbě u okna a rozhodl se nevrátit se dříve, dokud nevykouří doutník.

Archieho vyhledal zatím T. B. Corn v doprovodu Hogathově. Archie zamítl všechny konvenční ohledy a seděl s Cathe na pohovce v jejím pokoji, stíraje nepřetržitě slzy, řinoucí se jí po tváři. T. B. Corn tam vešel, žádaje za prominutí.

„Jsem rád, že jdete, pane Corne,“ řekl Archie mrzutě, „nemusíte se omlouvat.“

„Upozorňuji, že se nevyznám v těšení zarmoucených dívek, pane Joyce.“

„Já zřejmě taky ne,“ vzdychl Archie, „vidíte jasně můj neúspěch.“

„Chtěl jsem se vás zeptat,“ pravil T. B. Corn, „zdali jste slyšel něco ó jakémsi výstupu sira Reginalda s jistým mužem v salóně.“

„Nemluvte mi o siru Reginaldovi nebo o mé matce,“ řekl Archie prudce, „nevím nic kromě toho, co mi matka sama vyprávěla. A jestliže ten člověk sliboval siru Reginaldovi smrt, je to docela na místě.“

„Eh….“ udělal T. B. Corn, neboť si neuvědomil, že Cathe na tom nemůže záležet, jestliže sir Reginald není jejím otcem.

„Neříkejte eh,“ utrhl se Archie, „vyprávěla vám snad moje matka, jak ohavným pěstounem je sir Reginald?“

T. B. Corn mlčky kývl a Archie zahrozil rukou do vzduchu.

„Chce ji dát do kláštera!“

„Vím o tom,“ řekl T. B., „byli jsme tam přece spolu.“

„Ale nevíte, co tím sledoval. To je klášter, v němž umírají lidé, pane Corne! Nepadněte překvapením.“

„Nepadnu,“ ujistil ho T. B. Corn, „něco o tom vím, ale nebude to tak zlé, spolehněte na mne. Kdo vám to říkal?“

„Dixon nebo Garald nebo jak se jmenuje. A moje matka, která dala pátrat po minulosti rodiny Reynoldsů…“

„Vypravujte mi o Lonu Garaldovi,“ řekl T. B. Corn, „to jediné mě zajímá. Při jaké příležitosti vám to řekl?“

Archie tedy vyprávěl. Netrvalo to dlouho.

„Přece jen myslím,“ pravil potom T. B. Corn, hladě svou bradu, až to hlasitě šumělo, „že nemáte příčiny k zoufalství, slečno. Sir Reginald vás nemůže poslat do kláštera, protože není vaším otcem. O jmění snad nestojíte, pane Joyce. Ať si s ním dělá sir Reginald, co chce.“

„Ale moje matka,“ vykřikl Archie s divokým posunkem, „čert to všecko vem!“

Cathe nemohla pro pláč promluvit. Archie, který ji v zápalu pustil, chytil ji a tiskl v domnění, že ji to potěší.

„Pojďme z tohoto smutného místa, Hogathe,“ řekl T. B. Corn soustrastně a vytáhl podinspektora ven.

„Nyní patrně půjdeme pro Lona Garalda,“ pravil Hogath s jistotou.

„Ne. Nejdříve učiníme něco jiného.“

„Zmáčkneme krk Garymoorovi a vyždímáme z něj pravdu.“

„Přestaňme si hrát na hádankářský kroužek,“ řekl T. B. Corn nevrle, „nevyždímáme z něho nic jiného než to, co už víme. Že totiž, podplacen sirem Reginaldem, křivě svědčil proti Josephu Rokebymu. Rokeby musí promluvit nejdříve, nešťastníče. On je patrně přesvědčen, že lady Elisabeth je mrtva. Dokazuje to jeho výhrůžka na fotografii sira Reginalda v tajném pokoji. Chci se vsadit, že se tam milenci scházeli, dokud to sir Reginald nevyčenichal. Pak nastrojil pomstu. Pamatujte si, Hogathe. Lee Garymoore neví nic, protože sir Reginald mu to dozajista nevěšel na nos. Bojí se pouze prozrazení své křivé přísahy. Joseph Rokeby toho ví o málo více. Domnívá se patrně, že lady Elisabeth zavraždil sir Reginald. Proto je nutno s ním promluvit. Ale Ted Brent tvrdí, že ona nebyla vůbec zavražděna a že žije. Prokletý Ted Brent. Budu mu přece jen muset dát výpověď z lomů dříve, než jsem myslil.“

„Promluvte tedy nejdříve s Rokebym,“ kýval Jerome Hogath odevzdaně, „já tomu vůbec nerozumím.“

„Nejdříve promluvím se sirem Reginaldem. Ale nemohu se ho na nic ptát. Mohl by se poplašit a něco provést.“

„Pochopil jsem to,“ pokyvoval Jerome Hogath, drže v ruce nepatrný zbytek doutníku, jenž ho začínal ošklivě pálit do prstů, „jediný sir Reginald a Ochránce mohou podat jakési vysvětlení…“

„Zdá se,“ odpověděl T. B. Corn, „Ochránce však bude ochotnější.“

A vyhledal sira Reginalda.

Sir Reginald vypadal pokaždé tak, jako by se vůbec ničím nezabýval. Nejvýš snad svými myšlenkami. T. B. Corn a Jerome Hogath ho našli v salóně, procházejícího se sem tam a prohlížejícího zdi.

„Dobrý den,“ řekl T. B. Corn, „jak se máte, sire Reginalde?“

„Čekám, až moji hosté odjedou,“ odpověděl stařec s tichým smíchem.

„Patrně se vám ulehčí,“ hádal T. B. Corn.

Stařec pokrčil hubenými rameny a pokračoval ve své procházce. Chtěl-li s ním T. B. Corn mluvit, byl nucen chodit za ním.

„Chtěl jsem vám říci, sire Reginalde, abyste byl na sebe zpropadeně pozorný.“

Okna byla otevřena. Sir Reginald poznamenal, že se nemůže nachladit a že jeho občasný kašel je jenom důsledkem zanedbaného kataru průdušek a že je to celkem neškodné.

„Pokládáte-li mě za lékaře,“ řekl na to T. B. Corn, „pak se patrně nepamatujete, jak jsem se vám představil. Jsem T. B. Corn ze Scotland Yardu. Zapomíná-li lady Joyceová moje jméno, nemusel byste alespoň vy zapomínat na moje zaměstnání. Lidé ze Scotland Yardu jsou pravidelně voláni jen k nemocím způsobeným nožem nebo revolverem. A já bych byl nerad, kdybych k vám přišel za podobných okolností.“

„Ke mně?“ otázal se sir Reginald a zastavil se.

„K vám,“ kývl T. B. Corn, jenž do něj div nevrazil.

„Varujete mě tedy před Archiem Joycem. Dobrá. Děkuji vám.“

Tentokrát popošel stařec a T. B. Corn zůstal stát.

„Před Archiem Joycem?“

„Před kým jiným? Křičel dosti zřetelně právě před chvílí, že mě zabije, jestliže se Cathe něco přihodí.“

„Nepřihodí se jí nic,“ zavrtěl T. B. Corn hlavou, „ledaže jí vyschne nádržka se slzami.“

„Chtěl jste mě snad varovat ještě před někým, pane Corne?“

„Ale kdež,“ mávl T. B. rukou, „jedině před Archiem Joycem. Radím vám důtklivě, abyste nevycházel ze svého pokoje. Nejvýš jsem vás chtěl ještě upozornit na dva darebáky, z nichž jeden je ještě na svobodě.“

„Bez starosti,“ odpověděl stařec a přestal si jich všímat.

T. B. Corn tedy vyšel ven a Jerome Hogath ho poslušně následoval. Přede dveřmi konečně zahodil zbyteček svého doutníku.

„Nebudete přece věřit tomu,“ otázal se, „že by syn sira Francise chtěl propíchnout svého skoro-tchána?“

„Já Archieho Joyce dobře neznám,“ odpověděl T. B. Corn opatrně, „ale je to dosti prudký mladík a zadruhé psychologicky chápu, že sir Reginald něco takového zasluhuje. Není pochyby, že je Archie Joyce pátý člověk, který jeví o něco podobného zájem.“

„Nesmysl,“ řekl J. Hogath s nechutí, „museli by se pořádně pohádat.“

„To se může stát, Hogathe. Rodina sira Francise odjede a Cathe budou chtít vzít s sebou, alespoň Archie. Budou se o ni tahat…“

„Pojďme pryč,“ navrhl Jerome Hogath, „každý odpovídá sám za sebe.“

Sestoupili před zámek a T. B. Corn prohlásil, že se vrátí na Readrom.

„Jděte opatrně k letohrádku, Hogathe. Cestou můžete potkat Lona Garalda. Řekněte mu, aby dal ruce vzhůru, a neposlechne-li do půl vteřiny, můžete ho zchromit. Bezpochyby má u sebe revolver. Nepotkáte-li ho, počkejte u letohrádku. Jinde nebude. Musíme ho dostat a je konečně jedno, zdali ho za měsíc pověsí, nebo zdali mu pomůžete do pekla hned. Raději to, než něco jiného, poněvadž jinak byste mohl ležet vy, rozumíte?“

„Dokonale,“ řekl Jerome Hogath a otočil se, „nebudu ležet. Mám ještě život před sebou.“

„Za sebou ho máte více, hochu,“ pravil T. B. Corn a potřásl hlavou.

21

T. B. Corn se tedy vrátil na Readrom v poledním horku a přijal rád sklenici whisky se sodou, již mu plukovník nabízel.

„Letošní srpen se vydařil,“ pravil ovívaje se kapesníkem, „po polích je výheň. V lomech pálí hodně slunce, co?“

„Utěšeně,“ kýval plukovník spokojeně, „letos nebyl ani jeden den tak horký. Jdete se pokochat pohledem na Teda Brenta?“

„Kochám se pohledem sám na sebe, protože se podobám uvařenému štěněti. Chci v chládku vaší kanceláře projednat něco jiného. Zavolejte mi laskavě číslo 113.“

„Josepha Rokebyho?“ otázal se plukovník a zatahal navoskované kníry.

„Ano.“

„Hyde,“ otočil se plukovník, „že prosím pana Rokebyho.“

„Jaká to zdvořilost,“ zabručel T. B. Corn a zhluboka se napil.

Hyde však se vrátil sám a vyřizoval, že mají počkat. Joseph Rokeby nemá okamžitě čas, ale přijde za deset minut. T. B. Corn zakroutil hlavou.

„Joseph Rokeby hraje kulečník?“ otázal se.

„Ale ne,“ mávl plukovník rukou, „v cele, do níž jste ho doporučil zavřít, není kulečník. Musím vás však upozornit, že s Josephem Rokebym je nutno jednat o poznání mírněji. Jsou pro to vážné důvody.“

„Jaké?“

„Právě mi bylo doporučeno sdělení, jímž se mu promíjí zbytek trestu pro jeho řádné chování. Joseph Rokeby se patrně převléká a připravuje se na cestu. Nemám právo ho zdržovat ani minutu.“

„To je mrzuté,“ přiznal se T. B. Corn.

„Nemějte strach. Vyhoví vám a promluví s vámi.“

„To je mrzuté z jiného důvodu,“ řekl T. B. Corn tvrdošíjně, „ani si to nedovedete představit.“

„Podal jsem roční klasifikaci spravedlivě, inspektore. Jsem přísný chlap, ale snažím se vždy jednat spravedlivě. Číslo 113 jsem doporučil k milosti s dobrým svědomím.“

„Že máte smysl pro spravedlnost, to poznám, podívám-li se na váš karabáč na stěně a vzpomenu-li si na Ochránce.

Avšak každý spravedlivý může být uveden v omyl. Kdybyste byl věděl, že číslo 113 patrně pomohl Lonu Garaldovi na svobodu, byl byste možná jednal jinak.“

„To si srovnejte vy,“ řekl plukovník mrzutě, „sežeňte si důkazy a obžalujte ho. Uvidím ho zde podruhé s otevřenou náručí a budu ho napříště bedlivě zkoumat, než podepíšu klasifikační listinu.“

„A vyhrožuje smrtí siru Reginaldovi.“

Plukovník Rennel se zabýval svým knírem a díval se po inspektorovi rozpačitě, avšak dál o tom mluvit nemohli, poněvadž Joseph Rokeby zaklepal na dveře kanceláře a vešel, poprvé za dlouhou dobu bez čestného doprovodu dozorce.

„Někdo chce se mnou mluvit…“ pravil a rozhlédl se.

Měl zastřený hlas, jako by si už dávno odvykl mluvit. Pětiletý pobyt v lomech zostřil a prohloubil rysy jeho tváře. Měl silné obočí a tenké rty, na čele řadu rovnoběžných vrásek, vlnovitě prohnutých nad kořenem orlího nosu. Joseph Rokeby se tvářil, jako by mu svět byl více než lhostejný a jako by jím pohrdal. Ošumělý myslivecký oblek, byl plný záhybů, vzniklých dlouhým ležením v readromském skladišti. Nicméně stál Rokeby tak, jako by měl na sobě bezvadný frak. Jestliže kdy hrbil zde záda, nyní je důkladně narovnal. Svoboda z něj opět učinila člověka.

„Jsem T. B. Corn ze Scotland Yardu,“ pravil inspektor, aniž by se hnul ze svého místa, „posaďte se a odpovězte mi laskavě na několik otázek.“

„Mohu stát,“ odpověděl Joseph Rokeby, „čeho se týkají vaše otázky?“

„Záležitosti lady Elisabeth,“ řekl T. B. Corn klidně.

„Záležitost lady Elisabeth leží za námi, pane. Nebudeme o ní hovořit. Nechcete-li mi nic jiného, než to…“

„To a věci s tím související. Snad byste si chtěl pohovořit alespoň o své dceři, jestliže již nechcete mluvit o její matce?“

Joseph Rokeby stáhl obočí.

„Nemám dceru,“ odpověděl chladně.

„Míním Cathe Reynoldsovou“, řekl T. B. Corn vlídně, „nemusíte se tomu vyhýbat. Nyní, když sir Reginald je mrtev…“

„Sir Reginald je mrtev?“

T. B. Corn přikývl tak přesvědčivě, že by ho nikdo nemohl podezřívat ze lži.

„Je mrtev. Lon Garald ho propíchl.“

„Lon Garald? Ten, který unikl z Readromu?“

„Ten.“

Joseph Rokeby mlčel. Jestliže se T. B. Corn dovedl znamenitě přetvařovat, dovedl to i on. Joseph Rokeby nevěděl nic o posledních událostech, poněvadž ráno nebyl v lomech. Kdyby věděl, nevěřil by.

„Je-li sir Reginald mrtev,“ odpověděl po chvíli, „pak vám to mohu říci. Cathe je má dcera.“

„Vidíte,“ řekl T. B. Corn a oddechl si.

Joseph Rokeby věřil Brentově zprávě o smrti sira Reginalda jen částečně. Jakékoli sdělení T. B. Cornovo nemohl brát rovněž jinak než s rezervou. Ale jelikož to uslyšel ze dvou míst, vyjasnil trochu čelo.

„Jsem rád, že je mrtev,“ pravil lehčeji.

„Jste rád?“ otázal se plukovník, jenž jejich rozmluvě pozorně naslouchal, „neměl jste ho v lásce, co? Tisíc hromů, Rokeby. Zavraždil-li jste jeho manželku…“

T. B. Corn na něj pohlédl a plukovník se odmlčel. Joseph Rokeby se usmál úsměvem, který se na jeho tváři neobjevil po celých pět let, a hnul hlavou.

„Nezavraždil jsem lady Elisabeth, pánové. Zdá se vám to podivné.“

A rozesmál se.

T. B. Corn pochopil, že je na místě, aby se tvářil udiveně, a plukovník Rennel se duchapřítomně připojil. T. B. Corn se patrně nechtěl přiznat, že něco podobného slyšel z Brentových úst. Plukovník dokonce překvapeně vykřikl.

Joseph Rokeby byl oklamán. Přestal se smát a potřásal hlavou.

„Je-li sir Reynolds mrtev, může to ven,“ řekl, „ne snad proto, že bych vyžadoval satisfakci. Na tom mi nezáleží. Lady Elisabeth zavraždil sir Reginald a myslete si o tom, co chcete. Reginald Reynolds je prokletý chlap.“

„Jděte,“ pravil T. B. Corn, „nevěříme vám.“

„Nevěřte,“ odvětil Joseph Rokeby pohrdlivě.

„Byl byste schopen se přiznat k vraždě a přijmout šest let nucené práce, kdybyste byl nevinen?“

„Udělal byste to také, kdybyste měl k tomu důvody.“

„A podplatit Lee Garymoora, aby proti vám svědčil? Jaký nesmysl!“

Joseph Rokeby přistoupil ke stolu, opřel se o jeho desku oběma rukama a podíval se pevně do inspektorových očí.

„Lee Garymoore byl podplacen Reginaldem Reynoldsem. Já jsem k tomu dal pouze souhlas.“

Dostali se k věci, o níž T. B. Corn opravdu ničeho nevěděl a na niž byl v důsledku toho velmi zvědav. Nedal však nic najevo. Naopak se tvářil, že to plně chápe. Chápal to však jen zpola a potřeboval vysvětlení od Rokeby ho.

„Cathe,“ pravil, „je velmi nešťastna. Neví dosud, jakou oběť jste pro ni podstoupil. Její ženich…“

„Jakže? Má ženicha? Dobrý chlapík?“

„Znamenitý. Budete s ním spokojen.“

A T. B. Corn mu vylíčil charakter Archieho Joyce, nezmíniv se ani slovem o názorech lady Joyceové a podobných věcech. V očích Josepha Rokebyho se rozsvěcovalo. Nakonec tvrdý muž jako by zjihl a děkoval T. B. Cornovi za zprávy hlasem, v němž se poprvé od jeho příchodu objevilo trochu citu.

„Podívám se na Holborn,“ pravil potom, „musím Cathe vidět. Je hezká, říkáte? Bezpochyby po matce. Veselá? Byl jsem kdysi také hodně veselý. Nebudu se vtírat do její blízkosti. Nevěřila by možná, že jsem nevinen a konečně. …“

Joseph Rokeby mávl rukou.

„Pro mě už štěstí nepokvete. V nejlepším případě mohu mít jen jakýsi klid. V Readromu bylo dost klidu a byl jsem tu spokojen…“

„My s vámi rovněž, Rokeby,“ řekl plukovník uznale, „ale přece jenom se zdá, že klid mimo Readrom má větší cenu.“

„Jak se to vezme,“ odvětil Joseph Rokeby a díval se do země.

„Cathe vám ovšem těžko uvěří,“ podotkl T. B. Corn, „je nepravděpodobné…“

„Ale vždyť nechci, aby mi uvěřila. Sepíši to a uschovám. Po mé smrti ať si to přečte. Mrtvým se obyčejně věří. A je to tak jednoduché, že to snadno pochopí.“

„Nemusí se každému zdát pochopitelným to, co se zdá jasným vám, Rokeby,“ pravil T. B. Corn, vrtě nedůvěřivě hlavou.

A Joseph Rokeby se nachytal na jeho malou lest.

„Není konečně příčiny, proč bych vám to neřekl,“ pokrčil rameny, „posoudíte sám, je-li to pochopitelné nebo nikoli. Mohl byste vyčítat paní z Holbornu, že se zamilovala do obyčejného myslivce?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl T. B. Corn bez zvláštního zájmu, „ačkoli vás upozorňuji, že v těchto věcech se příliš nevyznám. Slýchám však často, že něco podobného se někdy přihodí.“

„A zejména, má-li mladá žena za manžela mrzutého, nevlídného a vyžilého starce, pane, a setká-li se náhodou s mužem, který je schopen pro ni všecko obětovat. Tím mužem jsem byl já, rozumíte?“

„Tuším to,“ kývl T. B. Corn.

„Objevil jsem kdysi náhodou tajnou skrýš v lesním letohrádku. Nějaký romantický koutek lásky ze starých dob. Abych vám to vysvětlil…“

„To klidně přeskočte,“ přerušil ho T. B. Corn, „objevili jsme sami cestu, kterou Lon Garald unikl.“

Joseph Rokeby se zarazil, ale snažil se, aby se rychle vzpamatoval.

„Patrně se na ni dostal pouhou náhodou,“ řekl, přejížděje rukou čelo, „myslel jsem si hned, že utekl tudy. Žádný se mě na to neptal a já sám. …“

„Ano,“ řekl T. B. Corn nevinně, „jen dále, Rokeby.“

„Prozkoumal jsem to všecko na svých pochůzkách lesem. Můžete si představit moje překvapení, když jsem se jednoho dne podíval dírou do lomů a viděl jsem řadu trestanců. Bylo mou povinností to oznámit, ale neučinil jsem to, poněvadž už tehdy se po mně Elisabeth dívala pohledy, které mě činily nejšťastnějším člověkem na zemi. Pak…“

„Ano, pak,“ řekl T. B. Corn, „mohl bych vyprávět nyní spoustu věcí za vás až do doby, kdy lady Elisabeth byla zavražděna.“

„Nevěděl jsem zprvu, že byla zavražděna,“ pravil Joseph Rokeby, „prostě zmizela. Reginald Reynolds nás vystopoval, protože jsme nebyli dost opatrní. Jednou otevřel tajný vchod a. …“

„Ano,“ řekl T. B. Corn, „pokračujte.“

„Odstranil ji, když Cathe dospěla tak, že již nepotřebovala matčiny péče. Byl jsem hlupák, že jsem ho tehdy nezabil.

Po celé dva roky od narození naší dcery nám vůbec nepřekážel a já blázen doufal, že se s tím smířil. Umluvili jsme s Elisabeth, že musíme se vším skoncovat. Rozvod, rozumíte, nebo něco takového. Pak Elisabeth zmizela. Reginald Reynolds mi oznámil, že odcestovala. „Cathe,“ pravil, „za nic nemůže a já jsem ji považoval po celý rok za své dítě. Adoptuji ji, jestliže přestanete dělat mému domu hanbu. Její matka to uznala. Uznejte to také vy, Rokeby.“

„Uznal jste to?“ zeptal se T. B. Corn mírně.

„Jen ďábel by to neuznal, jestliže to uznala Elisabeth,“ odpověděl Joseph Rokeby zatínaje pěsti. „Byl jsem slepě důvěřivý a předpokládal jsem, že Elisabeth obětovala mě pro štěstí svého dítěte. A zatím v té době již odpočívala na dně Černé tůně. Prokletý stařec se začal mstít. A jak se přitom tvářil, kdybyste ho byl tehdy viděl! Tak, že mi ho bylo líto. Řekněte sám, nezabil byste ho?“

„Eh. …“ řekl T. B., „nechme vaše tehdejší pocity stranou. To není ještě všecko. Pokračujte.“ „Zůstal jsem v jeho službách, abych byl Cathe nablízku. Ale oddaloval mě od ní stále více. ‚Já jsem nyní jejím otcem, Rokeby,‘ říkal se smutným obličejem, ‚ušetřte ji ošklivých stránek života. Cathe je hodné dítě a dá mi dosti práce vysvětlovat jí, proč zde není její matka.‘ Říkal, že ji Elisabeth občas navštěvuje, rozumíte? A já zatracený blázen, jsem klopil hlavu a navrhoval jsem, že odejdu. Vymlouval mi to a já jsem poslechl. Zahrnoval Cathe přepychem, rozmazloval ji a vychovával ji tak, aby nemohla postrádat bohatství. Přičítal jsem to tomu, že ji má rád, ale pak jsem se dozvěděl, co tím myslel. Jednoho večera…“

Joseph Rokeby se díval do okna, byl bledý a jeho pěsti, jimiž se opíral o stůl, byly pevně sevřeny. T. B. Corn mlčel, čekaje.

„Jednoho večera přišel ke mně do myslivny. Bylo to v zimě a pamatuji se docela dobře, jak shrnoval límec kožichu a setřásal sníh. Nabídl jsem mu čaj a on ho klidně přijal. Pak mi bez lítosti oznámil, že Elisabeth je mrtva. Vyskočil jsem…“

„Vidím vás dobře, jak jste vyskočil,“ pravil T. B. klidně, „myslel jste patrně, že právě zemřela?“

„Ano, ovšem. Jak jste prozíravý. Ale řekl mi, že zemřela, když byly Cathe dva roky a že zemřela jeho rukou. Nemohl jsem tomu uvěřit, a když mě o tom ujistil……“

„Strhl jste pušku se zdi…“

„Nedošlo k tomu. Měl revolver. Ale přišly ještě horší věci. Ptal se mě, jak mnoho mi záleží na blahu mé dcery. Nemusel jsem mu odpovídat, protože se to rozumělo samo sebou. A pak mi klidně vysvětlil plán své pomsty.“

„Tisíc hromů,“ vrčel plukovník ve svém koutě.

„Pravil, že trpí řadu let, a ptal se mě, zdali uznávám, že i já jsem povinen trpět za to, že jsem zničil jeho štěstí. Poslouchal jsem ho s vyvalenýma očima. Řekl, že se rozhodl udat mě pro vraždu své ženy a že má spolehlivého svědka, který to viděl jako malý hoch. Domníval jsem se, že zešílel, ale poznal jsem, že zešílelo pouze jeho srdce a jeho mozek zůstal chladný. Prohlásil, že mu na ničem nezáleží, a i kdybych nesouhlasil, že se dá klidně pověsit, podaří-li se mi dokázat, že vraždil on. Ale upozorňoval mě, že jeho svědek zničí spíše mě. ‚Nečiňte zbytečných obtíží, Rokeby,‘ pravil, ‚poněvadž jinak okamžitě vyhodím vaši dceru na mráz.‘ ‚Vyhoďte ji,‘ řekl jsem, ‚vezmu ji k sobě a učiníme tomu konec jednou provždy. Zítra ráno oznámím u policejního soudu, že jste zabil svou ženu.‘ Ale on se jen usmíval a popisoval mi, jak se Cathe plouží sněhem. Cathe, která byla zhýčkaná a zvyklá přepychu a která mohla mít smrt jenom z pouhé hrůzy. ‚Neboť,‘ tvrdil, ‚nebudete mít čas se jí ujmout. Budete ji muset nechat cizím lidem. Cathe je choulostivá, vždyť víte, Rokeby. Já už jsem vás udal. Zítra pro vás přijdou.‘

„Dál Rokeby,“ pravil T. B. Corn klidně.

„Přišli pro mě opravdu,“ řekl Joseph Rokeby, „ale to už jsme s tím byli hotovi. Slíbil jsem, že se přiznám, protože mi bylo všecko lhostejné mimo Cathe. A kromě toho on se mi slavnostně zavázal, že Cathe zdědí jeho jmění a že se nikdy nic nedozví. Pak jsem byl odsouzen.“

„Nenapadla vás nikdy ve vězení myšlenka,“ řekl T. B. Corn lhostejně, „že byste se mu mohl někdy pomstít?“

„Napadlo mi,“ odpověděl Joseph Rokeby náhle zamyšlen, „že je dost velký darebák, aby mě nějakým způsobem oklamal. Přišel jsem na to, že by bylo lépe, kdyby byl mrtev.“

„Kdyby náhle zemřel, aby neměl čas sestavit závěť v neprospěch Cathe?“

„Nějak tak. Naštěstí, jak pravíte, Lon Garald na svém útěku si patrně chtěl pomoci k penězům nebo šatstvu a zabil ho.“

„Snad,“ řekl T. B. Corn vyhýbavě, „vy chcete jít nyní do zámku, Rokeby?“

„Chtěl bych.“

„Nechoďte tam, mohu-li vám radit. Vyrušíte svou dceru. Je ještě úplně zdrcena smrtí svého domnělého otce. Cathe je děvče s velmi citlivou duší.“

„Myslíte?“ zeptal se Rokeby s pohledem do neurčitá. „Ano. Ostatně máte velké štěstí, Rokeby. Nepamatujete se, že jste nechal v pokojíku za zdí letohrádku výhrůžku smrti siru Reginaldovi? Kdybyste byl venku v době, kdy sir Reginald byl zavražděn…“

„Nebyl jsem venku, jak víte,“ řekl Joseph Rokeby a zkřivil rty, „a kdybych byl venku. …“

„Kdybyste byl venku?“

„Byl bych promluvil s Reginaldem Reynoldsem. Byl bych ho požádal, aby připsal své jmění okamžitě mé dceři, jestliže toho dosud neučinil. Nebyl bych tak důvěřivý jako tehdy. A pakliže by mi nevyhověl…“

„Dejte si pozor na to, co mluvíte, Rokeby.“

„Ne. Vím co mluvím. Zabil bych ho jako psa a Cathe by dostala, co jí patří.“

T. B. Corn o tom nepochyboval. Nedal na sobě znát, že je v rozpacích, a byly to důkladné rozpaky.

„Můžete jít,“ řekl, „zdrželi jsme vás už dost.“

„Čekám stejně na vyřízení formalit.“

T. B. Corna napadla pošetilá myšlenka, že by bylo na místě vyřízení formalit zdržet. Podíval se po plukovníkovi. Ale pak uvážil, že je to nesmysl. Jednou se propuštění musí vyřídit stejně a sir Reginald se dočká Rokebyho návštěvy tak jako tak.

„Jděte, Rokeby,“ opakoval, „a kdybyste šel přece na Holborn, dejte si pozor.“

„Pozor, nač?“

„Na sebe. Jděte.“

„Jděte,“ houkl plukovník.

Rokeby šel. Jeho tvář byla opět taková, s jakou sem vešel. T. B. Corn naslouchal velmi pozorně jeho krokům, vzdalujícím se po chodbě. Pak vstal a nasadil si klobouk.

„Udělejte mi něco kvůli, plukovníku,“ pravil, „pošlete člověka, který umí rychle běhat, na Holborn. Upozorněte jako mimochodem sira Reginalda, že ho navštíví Joseph Rokeby ještě dnes. Že jsem doporučil Josephu Rokebymu, aby se neukvapil a že doporučuji totéž siru Reginaldovi. Zpropadená historie!“

„Myslil jsem,“ řekl plukovník, „že půjdete na Holborn sám.“

„Šel bych,“ vzdychl T. B. Corn, „kdybych neměl jinou práci a kdybych se chtěl do toho osobně plést, rozumíte. Rozhodněte tento případ spravedlivě, můžete-li. Snadno si představíte, co se asi stane.“

„Eh…“ udělal plukovník, „je to opravdu zpropadená historie. Na kterou verzi vsadíte?“

„Na žádnou,“ odpověděl T. B. Corn, „buď se ti dva skutečně domluví, což by bylo nejlepší, ale což je nejméně pravděpodobné. Nebo zabije Rokeby sira Reginalda. V tom případě vám říkám, že jsem toho mínění, že Rokeby si svůj trest odseděl napřed a že budu po něm pátrat se vzácnou nemotorností. Nebo konečně, poněvadž jsem sira Reginalda varoval, zabije on Rokebyho.“

„A v tom případě?“

„V tom případě pustím na sira Reginalda hrůzu.“

„To bude sebeobrana,“ namítl plukovník, „nic mu neuděláte.“

„O sebeobraně nebudu přemýšlet. Pustím na něj jinou hrůzu.“

Plukovník se zašklebil.

„Ach tak,“ pravil, „řeknete mu, že víte, kdo zavraždil lady Elisabeth.“

„Načež by se mi vysmál.“

„To bych rád viděl,“ zavrčel plukovník, „máte ve mně svědka, který vám potvrdí Rokebyho výpověď, i když by Rokeby byl mrtev. Kromě toho je tu ten Garymoore, na kterého můžete pustit taky hrůzu. Rokeby obětoval pro svou dceru už tolik, že ani po smrti nebude v nebi litovat, když sira Reginalda neudáte. A neudáte ho tehdy, jestliže připíše své jmění Catherine Rokebyové. Je to jasné jako slunce.“

„Není to jasné ani jako tmavá noc, plukovníku,“ řekl T. B. Corn nevesele, „poněvadž jste zapomněl, co o tom říká Ochránce. Ted Brent přece tvrdí, že lady Elisabeth není mrtva.“

„Není mrtva,“ pravil plukovník překvapeně, „opravdu. Na to jsem nevzpomněl. A vy myslíte, že je možno mu to věřit?“

T. B. Corn přisvědčil.

„Musíme ho pustit ven, protože na jeho tajemství začíná velmi záležet.“

Položil ruku na kliku dveří.

„Jdu za Tedem Brentem,“ dodal starostlivě, „a můžete mi věřit, že se mi k němu chce asi tak, jako se mi chtělo do školy, když mě tam poprvé strkali.“

„Na to mám také špatné vzpomínky,“ řekl plukovník, aby ho potěšil.

22

Ochránce pracoval mlčky. Dva dozorci ho neustále hlídali a všichni ostatní považovali jejich práci za málo záviděníhodnou.

Ochránci se nedalo věřit. Vzal-li do ruky nový nástroj, sevřeli dozorci pevněji pušky a byli připraveni uskočit, poněvadž nebylo známo, co si zatím Ochránce vymyslil. Ale Ochránce si nevymyslil nic, protože na útěk nebylo naděje. Přemýšlel o něčem jiném. O tom, zdali T. B. Corn najde patřičnou protihodnotu v tom, v čem mu slíbil být užitečný.

To ovšem znamenalo, že s Holbornem je konec. Nedalo se z toho už nic vyzískat. T. B. Corn má všechno v hrsti a Ted Brent i při velikém štěstí nemohl doufat v nic jiného, než příležitost ke zmizení. Všecka práce a námaha se obrátila vniveč.

T. B. Corn byl opravdu schopen nechat Ochránce v lomech neomezeně dlouho. Mohl to učinit snadno a nikdo na světě se do toho nevmísí. I kdyby tu trčel pět let, nebude za tento podivný přehmat nikdo kárán. Naopak. Scotland Yard se rozesměje od presidenta až do posledního sluhy a nebude k utišení. Asi tak, jak se nyní zajisté smál T. B. Corn. Ted Brent měl o tom tak živou představu, že se mu tmělo před očima a nechal práce. Byl pobídnut, protože dozorci měli rozkaz ho pobízet. A Ted Brent se dal do práce, cítě dlouhý pruh po karabáči na svých zádech.

T. B. Corn však přišel a nesmál se. Tvářil se lhostejně. Ted Brent se neotočil, ale postřehl jeho přítomnost z pozdravu dozorců. T. B. Corn přišel buď jen proto, aby se potěšil škodolibým pohledem nebo snad opravdu proto, aby koupil jeho tajemství. V každém případě nebylo na místě si ho všímat. A T. B. Corn nějakou chvíli stál, mlčel a díval se.

Ted Brent konečně poznal, co je nervóza nejistoty. Byl vzrušen, třebaže na oko klidný, a pot ho zaléval. T. B. Corn nemluvil, a jeden z dozorců uznal za vhodné promluvit sám.

„Pracuje pilně, pane,“ řekl, „nemusíte mít obavy, že bychom ho nechali zahálet. Máme ho neustále na očích. Je nebezpečný, že…“

„V bezpečí,“ přerušil ho T. B. Corn, „věří jen slabí, příteli. Silní ho tvoří.“

„Přece však…“ namítl dozorce, jenž to nepochopil docela jasně.

„Řekněte sám, nemám-li pravdu,“ řekl T. B. Corn na adresu Ochráncovu.

„Možná, že máte,“ otočil se konečně Ted Brent, „ale nechtěl bych, abyste mě zdržoval. Musel jsem nahradit v poledne těch několik minut, které jsem strávil rozmluvou s vámi.“

„Je zde tedy heslem důslednost,“ kývl T. B. Corn, „což je potěšitelné.“

„Pro vás,“ pokrčil Ted Brent rameny a uhodil opět mocně do vrtáku.

„Tentokrát vám však vyjednám přestávku bez ohrožení vašeho odpočinku,“ pravil T. B. Corn mírně, „nechte toho a pojďte si se mnou pohovořit.“

Ted Brent se podíval jakoby pátravě a pak opravdu spustil kladivo na zem. Sestoupil po několika kamenech a zůstal stát, oprašuje si ruce.

„Oč jde?“

„Posaďte se,“ řekl T. B. Corn a ukázal do krajiny pod nimi, „není to rozkošná vyhlídka?“

„Budu mít ještě dost příležitosti potěšit se s ní,“ odpověděl chladně, ale T. B. Corn zavrtěl hlavou.

„Nerozumíme si, Tede. Nemám na mysli tuto vyhlídku. Myslím vyhlídku na vyváznutí z lomů.“

„Ještě rozkošnější,“ pokývl Ted Brent a odmlčeli se.

Ted Brent i T. B. Corn byli bystří muži a jako protivníci hodni jeden druhého. Poněvadž oba přemýšleli stejně správně, došli oba ke stejnému výsledku. Tedu Brentovi opravdu záleželo na tom, aby se dostal ven, kdežto zájem T. B. Cornův mohl být považován za problematický. A Ted Brent tedy povolil.

„Uvažoval jste snad o mém návrhu, inspektore?“ zeptal se.

„Uvažoval,“ přisvědčil T. B. Corn, „stojí za to.“

Ted Brent si oddechl.

„Měl jsem jistý plán,“ pravil, „na němž však nebylo nic tak dalece nečestného a který se stejně neuskutečnil. Nemůžete mě tedy z ničeho vinit. Naopak, mohu vám osvětlit záležitost, jejíž znalost je pro vás velmi důležitá. Podnikl jsem krátce a dobře neškodné dobrodružství…“

„Pozoruji,“ přerušil ho T. B. Corn, „že se z toho chcete vymluvit. Jakási škoda přece jen vznikla. Lon Garald…“

„Neodpovídám za Lona Garalda. Unikl bez mého přičinění.“

„Dobrá. Ale odpovídáte za jeho ukrývání a za číslo 91.“

„Sázím se, že jste číslo 91 vrátil zpět. Na tomto případě není škoda, kterou bych byl způsobil já.“

„Nebo kterou bych byl já nenapravil nebo nepředešel.“

„Nepředešel,“ opakoval Ted Brent posměšně.

„Nezáleží na tom, co si o té věci myslíte, Tede. Já však vím, že kdybyste se byl dostal dnes nebo zítra nerušeně z lomů, byl byste zavraždil nebo dal zavraždit sira Reginalda. Pak byste z Rokebyho a jeho dcery vydíral libovolnou spoustu peněz. V nejlepším případě byste nechal naživu sira Reginalda tak dlouho, dokud by Rokeby nebyl propuštěn a do té doby byste vydíral jeho. Je téměř úžasné, co se tu dá vyzískat. Jeden z nich, Rokeby nebo Reynolds, by musel nakonec zmizet. Obstaral byste to, jak vás znám, s vzácnou ochotou, a mohl byste z toho být pohodlně živ do smrti. Není v tom, jak jste poznamenal, opravdu nic tak dalece nečestného.“

„Jsem rád, že to uznáváte,“ řekl Ted Brent nestoudně, „ale i když to bylo sebe nevinnější, zkazil jste to.“

„Lituji,“ pravil T. B. Corn vlažně.

„Celý vtip byl v tom, abych vypátral, oč tu šlo, rozumíte. Využít něčích záležitostí. To je obchod a nic jiného. Dalo mi to hodně práce a nemusel jste do toho strkat nos. Jednoho dne budete přesvědčen tak jako já, že sir Reginald patří do pekla už dávno.“

„Jsem o tom přesvědčen,“ přisvědčil T. B. Corn rozhodně, „ale vymyká se to mým rukám. Je na světě ještě několik lidí, kteří už dávno patří do pekla, a přece…“

„Myslíte-li při tom na mě,“ přerušil ho Ted Brent s úšklebkem, „pak se rozhlédněte kolem sebe a uvědomte si, že mě už jste do pekla dostal.“

„To je konečně pravda,“ řekl T. B. Corn spokojeně a pohladil si bradu.

„A Rokebyho záležitost máte zcela ve svých rukou. Neříkejte, že nikoli. Tam si nyní můžete dělat, co budete chtít. Můžete to spravedlivě rozsoudit podle svého, bez soudců a bez poroty. Máte je všecky na krátkém řetězu. I Reginalda Reynoldse, i Lee Garymoora, i Josepha Rokebyho. Není v tom rozkoš? Nevím, jak jste zvyklý chápat podobné věci, ale já se rozkoší chvěji a nejde mi přitom jen o peníze. To je pouze příjemný dodatek.“

„Jak tragicky se mýlíte,“ řekl T. B. Corn s jakýmsi patosem, „Joseph Rokeby byl právě propuštěn. Mám to hezky v rukou,“ kýval, „ale zatím si to rozhodnou ti dva mezi sebou sami.“

„Joseph Rokeby byl propuštěn?“ zneklidněl Ted Brent.

„Ano. Právě dnes. Pamatujete se, že jste mu v noci namluvil, že sir Reginald je mrtev?“

Ted Brent neodpověděl.

„A představte si, až se sejdou. Bude to scéna hodná zfilmování. Není vyloučeno, že přitom zakopnou také o Lona Garalda.“

T. B. Corn neřekl, že se do toho pravděpodobně zaplete ještě Jerome Hogath, popřípadě i se dvěma revolvery. Ochránce to zatím nepotřeboval vědět.

„Je to tedy značně k smíchu,“ řekl Ted Brent po chvíli.

„K popukání,“ přisvědčil T. B. Corn.

„A vy jste nic nepodnikl?“

„Podnikl jsem, co se dalo,“ odpověděl T. B. Corn zasmušile, „ale nevystavil bych na to záruční listinu. A přišel jsem za vámi vlastně proto, abychom to skoncovali. Především vezměte na vědomí, že už vás nepustím ke kormidlu…“

„Nepochybuji,“ řekl Ted Brent krátce.

„A protože se toho musíte vzdát, přispějte alespoň k vyjasnění. Oplátkou za to vás dostanu z pasti, do které jste neopatrně vlezl…“

„A jejíž dvířka jste za mnou přivřel.“

„Ano. Nedivte se. Jde mi o lady Elisabeth. Vy tvrdíte, že není mrtva. Řekněte mi upřímně, je-li to lež nebo pravda?“

„Není to lež. Lady Elisabeth je naživu.“

„Kde je?“

„Abyste se neukvapil,“ pokývl Ted Brent, „na tuhle věc je dost času.“

„Myslil jsem, že spolu mluvíme upřímně.“

„Právě.“

T. B. Corn poposedl, utřel pot s čela a posunul klobouk do týla, poněvadž situace ohavně pálilo.

„Joseph Rokeby myslí,“ pravil, „že lady Elisabeth zavraždil sir Reginald.“

„V této věci,“ odpověděl Ochránce „se dobře nevyznám. Ale doufal jsem, že si to vypátrám, a chtěl jsem začít u Lee Garymoora. Není mi jasné, proč vlastně se dal Rokeby zavřít. Když jsem objevil, že lady Elisabeth žije…“

„Lady Elisabeth mě zajímá nejvíc,“ pobízel ho T. B. Corn.

„Rozřešíme to následujícím způsobem,“ pravil Ted Brent. „Řeknu vám, co je s lady Elisabeth, vy mě necháte projít chodbou a pak se dozvíte, kde ji najdete. Platí? Neřeknu vám to zde, ale za obvodem Readromu. Do lomů mě o své újmě nemůžete strčit, a já si dám podruhé pozor, abych sem lezl sám. Kromě toho vás upozorňuji, že Lon Garald na mě čeká v chodbě a že vám ho vydám do rukou. Odbude se to klidně, poněvadž jinak by se to klidně neodbylo. Lon Garald je zvíře, které ví, že mu hodíte smyčku na krk tak jako tak. Má nůž a možná, že si vypůjčil z mých věcí i revolver. Rozvažte to dobře.“

„Platí,“ řekl T. B. Corn, „co je tedy s lady Elisabeth?“

„Sir Reginald ji vězní. Už šestnáct let, jak si snadno vypočtete, a to na takovém místě, že byste ji sám nenašel ani do smrti.“

„Ale jděte,“ pravil T. B. Corn pochybovačně, „je to místo více tajemné, než pokoj za zdí letohrádku?“

„O mnoho tajemnější.“

„A kdybych rozbořil zámek do základů nebo sledoval pečlivě sira Reginalda?“

„Ani potom ji nenajdete,“ odvětil Ted Brent vážně, „lady Elisabeth není vůbec v zámku.“

T. B. Corn přejížděl chvíli struhadlo na bradě.

„Věčná škoda,“ řekl potom, „že tu nemůžete hostovat alespoň měsíc. Měsíc by právě tak stačil k tomu, abych dostal zadostiučinění za výsměchy Jerome Hogatha, které jste vyvolal už mnohokrát svými žerty. Ta věc však pospíchá. Nemohu ztrácet čas pátráním po úkrytu lady Elisabeth. Kdyby nebylo toho, že její mrtvolu nikdy nenašli, ani bych vám to nevěřil. Ale takto…“

Mávl rukou.

„Je rozhodnuto. Vlezete do chodby. Sejdete se patrně s Lonem Garaldem?“

„Velmi pravděpodobně.“

„Dobře,“ T. B. Corn kývl, „převlečete se narychlo do šatů, které tam máte, a vyjdete ven. Budu čekat a zatknu Lona Garalda.“

„Pomohu vám zezadu.“

„Správně. Kdyby vás snad napadlo utéci s Lonem Garaldem po boku, upozorňuji vás, že jsme rovněž dva a že zaujmeme takové stanovisko, abychom mohli vystřílet své zásobníky bez nebezpečí.“

„I kdyby tam nebyl nikdo,“ řekl Ted Brent přesvědčivě, „je to lhostejné. Zatknu popřípadě Lona Garalda sám. Potřebuji se ho zbavit. Čtu v jeho očích něco nepěkného. Nemohu mít kolem sebe lidi jeho druhu.“

„A co se týče vás,“ dodal T. B. Corn, „slibuji vám osmačtyřicet hodin volného jednání.“

„Nebuďte tak velkomyslný. Stačí mi úplně čtyřiadvacet. Proč mě podceňujete?“

„Osmačtyřicet. Od chvíle, kdy se přesvědčím, že jste mě neobelhal. Hotovo.“

T. B. Corn se zdvihl a Ted Brent odkopl lopatu, která mu překážela v cestě.

„Sbohem, hoši,“ pravil, „navždy“.

Pušky klesly a obličeje se prodloužily. Ochránce byl přece jenom chlapík, který si zasloužil svou pověst. A T. B. Corn se netvářil tak, jako by byl zvítězil.

Sešli dolů. Řetěz dozorců se před nimi otevřel. Ted Brent dokonce chladně odstrčil jednoho, který mu stál v cestě. Ve štěrkovně, kde pracovalo víc trestanců, vznikl rozruch. Práce ustala a žádný z dozorců nenadával ani nebil pažbou. Ted Brent zamával pošpiněnou čapkou.

„Sbohem, přátelé,“ vykřikl.

Lidé, kteří tam byli, pochopili správně, komu to patří. Dozorci mlčeli. Několik trestanců volalo pozdrav a mávalo rukama. Vrchní dozorce zaječel povel a jeho muži počali zjednávat pořádek.

Ted Brent kráčel rovnou k díře pod velkým kamenem. T. B. Corn ho následoval, přivolav pokynem dva dozorce. Připojili se a na jeho rozkaz vykázali trestance z prostoru před otvorem.

Ale odchod Ochránce nebohých byl přece pozorován a dojem z něho byl mocný. Ted Brent se ponořil dolení polovinou těla do díry a opíraje se lokty o kraj, usmál se na T. B. Corna.

„Nashledanou, inspektore. Nebyl jsem tu ani celé dva dny.“

„To mám dobře spočteno,“ kývl T. B. Corn, sleduje ho pozorně.

Zmizel. T. B. Corn se obrátil.

„Zůstaňte tu všichni tři,“ pravil a ukázal do otvoru, „a přemýšlejte zatím o nejvhodnějším místě pro tabulku s nápisem Soukromá cesta, průchod zakázán. Jasné?“

„Úplně,“ odpověděl nejchytřejší z nich.

T. B. Corn pak sešel dolů a zamířil do tvrze přesvědčen, že Ted Brent to myslí s Lonem Garaldem vážně a že Jerome Hogath na to úplně stačí, nedojde-li tam on sám včas. Avšak Ted Brent musel vykonat obtížnou cestu podzemím, musel se převléci a smýt vazelínou barvu z obličeje, T. B. Corn mohl jít přímo a bylo tedy pravděpodobné, že přijde dříve.

Ale přesto se zbytečně nezdržoval. Podal plukovníkovi stručné informace a nechal ho, aby se divil podle libosti.

„U brány Svobody stojí tři muži,“ řekl mu, „nemusím vám snad doporučovat, abyste ji nechal co nejdříve zazdít nebo zasypat. A protože se pravděpodobně hned tak neuvidíme, dovolte mi, abych vám poděkoval a podal ruku na rozloučenou.“

„Zde je ruka,“ pravil plukovník, „a mnoho štěstí“.

T. B. Corn pak uvolnil límec košile a rázně vykročil. Stoupal pak mírným vrchem po žluté cestě ve stínu vysokých lesních stromů.

„Hogathe!“ volal, když docházel, ale Hogath mu neodpověděl. Došel tedy ještě blíže a zavolal znovu. Pak zesílil hlas a chvíli naslouchal. Jelikož se Hogath stále ještě neozýval, rozhlížel se a zmocnil se ho neklid.

Vyhledal místo, o němž věděl, že to je oblíbená Hogathova pozorovatelna. Jehličí a mech tam prozrazovaly, že tu nedávno někdo ležel, ale Jerome Hogath jako když se do země propadne. T. B. Corn prošel nejbližší okolí, volal, ale odpovídala mu jen ozvěna. T. B. Corn stál a poslouchal. Stromy se v bezvětří ani nepohnuly a bylo horko, až všecko praskalo.

T. B. Corn pak vystoupil po schodech letohrádku. Kámen byl otevřen a zatarasoval cestu. T. B. Corn ho obešel s revolverem v ruce a posvítil dovnitř elektrickou svítilnou. Nikdo tam nebyl. Brentovy civilní šaty zmizely.

T. B. Corn přivřel kámen. Zřejmě přece jen přišel pozdě a Jerome Hogath s Tedem Brentem a Lonem Garaldem byli již na cestě k zámku. Bylo možno, že se Ted Brent nepřevlékal. T. B. Corn sám uznal, že toho nebylo třeba. Mohl to udělat pohodlněji v zámku. Ted Brent se už nemusel s ničím skrývat.

T. B. Corn kráčel trochu uklidněn, ale přesto rychle, naslouchaje ještě, neděje-li se něco za ním. Ale nedělo se nic. Pak se zastavil, poněvadž si nebyl jist, činí-li dobře, že se od letohrádku vzdaluje. Jak o tom přemítal, spatřil na žluté cestě něco, od čeho se odrazil sluneční paprsek, proniknuvší mezi větvemi borovic. Lesklo se to a oslepovalo jako malé zrcátko. T. B. Corn k tomu došel. Byla to pouta, která měl mít Jerome Hogath v kapse, nebo která měla spíše v této chvíli objímat zápěstí Lona Garalda.

T. B. Corn je strčil do kapsy a hladě bradu, přejížděl zrakem po zemi. Zde se něco přihodilo. Jerome Hogath nebyl tak hloupý, aby ztratil náramky při vytahování kapesníku.

Ale vypadalo to skutečně tak, jako by je ztratil, poněvadž T. B. Corn nenašel známek ničeho jiného, zejména nikoli známek zápasu. Byly tu sice jakési stopy lidských nohou, ale jen takové, které byly zcela pravidelné a jejichž původci se na tomto místě patrně vůbec nezastavili.

T. B. Corn pozorně přešel kus dopředu. Cesta se trochu zahnula a deset yardů odtud našel jinou věc, ležící uprostřed stezky.

Byla to hůl. Obyčejná hůl s kovovým bodcem na jednom konci a s opotřebovaným ohnutým držadlem na druhém. T. B. Corn ji zdvihl a prohlížel. Nebylo na ní stopy úhozu ani ničeho jiného. Tuto hůl zde někdo prostě odhodil nebo ztratil. A jako nemohl lesklá pouta ztratit nikdo jiný než Jerome Hogath, tak nemohl hůl odhodit nikdo jiný než sir Reginald. Byla to jeho hůl a T. B. Corn se na ni upamatoval.

Na zemi našel několik zmatených šlépějí. Jeho bedlivé pozornosti však neušla světlá vodorovná rýha na krajním stromě asi ve výši lidské hlavy. T. B. Corn ji prohlédl a poznal, že pochází od revolverové nebo ručnicové kule, vystřelené z cesty směrem do lesa. A když se shýbl, spatřil za tímto stromem v jehličí širokou stopu, jako by někdo táhl za sebou hrábě. Stopa mířila dovnitř lesa a T. B. Corn ji sledoval. Klikatila se, vyhýbajíc se patrně kmenům stromů.

Pak k tomu došel. Třináct nebo patnáct yardů od kraje lesa ležel na zádech sir Reginald s prostřeleným hrdlem a s obličejem pokrytým černými mravenci.

23

To, co se zde odehrálo, mohl vysvětlit jedině Jerome Hogath a vrah. T. B. Corn začal shánět Jerome Hogatha, mysle na vraha teprve v druhé řadě.

Ale Jerome Hogath nebyl v zámku. Jerome Hogath nebyl ani v myslivně, ani v lese, Jerome Hogath prostě nebyl vůbec. T. B. Cornovi se po něm zastesklo.

„Jak to, že jste ho neviděli,“ řekl v myslivně a v zámku. „Vzpomínejte, nešel-li kolem.“

V myslivně krčili rameny a v zámku odpověděli:

„Tady je shon. Dejte nám pokoj. Máme zrovna čas starat se o vašeho Jerome Hogatha.“

„Jaký shon?“ zeptal se T. B. Corn, který dosud ani nehlesl o mrtvole v lese.

„Takto neodjížděli ze zámku ještě žádní hosté. Mysleli jsme, že se poboří zdi.“

„Kdo dělal rámus?“

„Mladý pan Joyce. Měl jste ho vidět. Chytil svého hostitele za krk…“

„Sira Reginalda?“

„Koho jiného? Smýkl s ním a měli jsme dva co dělat, aby…“

„Kde je sir Reginald?“

„Nevíme.“

„Jak to, že nevíte?“

„Víme málokdy, kde on bývá. Pořád se někde toulá. Nejnepořádnější člověk k jídlu.“

„Rodina sira Francise odjela?“

„Co vás napadá. Lady Joyceová třikrát omdlela. Jsou nahoře. Nemají syna.“

„Nemají syna?“ divil se T. B. Corn, hladě strnisko na bradě.

„Sebral slečnu Cathe a zmizeli.“

T. B. Corn hvízdl.

„Říkáte, že se Archie Joyce trochu pohádal se sirem Reginaldem?“

„Trochu? Byl by ho snad zavraždil.“

„Zavraždil,“ opakoval T. B. Corn zamyšleně, „budiž. Viděli jste snad Daniela Thompsona a jeho asistenta?“

„O koho vy se dnes zajímáte. Rozumí se, že neviděli. Jeden lump už zmizel předevčírem. …“

„Který?“

„Thompson. Brent, nebo jak jste ho tehdy jmenoval. Druhý tu není od rána.“

„Jak vypadal, když jste ho viděl naposled?“

„Který?“

„Dixon. Garald.“

„Děkuji za optání. Vedlo se mu zde slušně.“

„To mu nevyčítejte, příteli. Vy jste to neplatil.“

„Ale naléval jsem mu víno, u sta hromů. Ještě týden, a měl jsem ruku v obvazu. Pil jako ryba. Měl krvavé oči a děsil nás, jen se na nás podíval.“

„Dobře. Lee Garymoore tu nebyl?“

„Myslíte toho, který se nedávno pohádal se sirem Reginaldem? Také div nechytil našeho pána za krk.“

„Vy o tom víte?“ podivil se T. B. Corn.

„Jak bychom o tom nevěděli? Pořádný sluha musí vědět o všem. Když už jste tak zvědavý, měli jsme tu ještě jednu návštěvu.“

„Josepha Rokebyho,“ řekl T. B. Corn s jistotou.

„Nám se nepředstavil. Jakýsi sešlý lesník nebo myslivec. Ale ten chtěl mluvit se slečnou Cathe.“

„Co jste mu řekli?“

„Že slečna Cathe právě zmizela i se svým ženichem a že může mluvit s jejím otcem, chce-li.“

„Co na to odpověděl?“ zeptal se T. B. Corn zvědavě, „mluvit s jejím otcem znamená totiž pro něj monolog, příteli.“

„Pro mě za mě třeba prolog. Ale něco zvláštního to pro něj určitě znamenalo, protože se přímo zděsil.“

„Zděsil se,“ kývl T. B. Corn, „pochopitelně. A co udělal potom?“

„Potom mluvil se sirem Reginaldem.“

„Co mluvil?“ tázal se T. B. Corn, „pořádný sluha musí vědět všecko.“

„V mezích možnosti, rozumí se. Ten člověk se s naším pánem nehádal. Mluvili docela klidně a nekřičeli. Pochytil jsem jen to, že chtěl mermomocí promluvit se slečnou Cathe, a zdálo se, že nechce věřit, že tady není. Ta rozmluva pro něj neznamenala žádný monolit, jak jste pravil, nýbrž poučení, že sir Reginald není otcem slečny Cathe. Náš pán se s tím nijak neskrývá. Hovořili také se sirem Joycem a potom odešel.“

„Chci hovořit také se sirem Francisem,“ řekl T. B. Corn.

„Ale vyhněte se lady Joyceové,“ poradil sluha upřímně, „sira Francise najdete nahoře.“

„Děkuji vám. Jen ještě maličkost, příteli. Dojděte pro sira Reginalda.“

„Nevím přece, kde bych ho našel.“

„Povím vám to. Jděte dolů po cestě k letohrádku a počítejte záhyby. Za čtvrtým záhybem najdete jeho hůl, kterou jsem zabodl na kraji do mechu. Sir Reginald tam leží pár kroků odtud v lese. Uvidíte ho snadno. Vezměte někoho s sebou.“

„Co to povídáte? Leží tam snad – nemocen?“

„Velmi nemocen. Patrně snědl něco nezdravého. Nosítka tu nemáte, co? Pošlete někoho do města pro ohledavače mrtvol.“

T. B. Corn vešel dovnitř, nechávaje za sebou hrůzu a odmítaje otázky s poukazem na to, že svou věc řekl dosti jasně. Nahoře v chodbě potkal sira Francise, bez doutníku, s rozježenými vousy a s lesknoucí se pleší. Sir Francis nesl v jedné ruce láhev octa, ve druhé mokrý ručník a spěchal. T. B. Corn ho zastavil.

„Je to určeno pro lady Joyceovou?“ zeptal se.

„Ovšem,“ odpověděl sir Joyce, „boží dopuštění, pane Corne“.

„Obklad na hlavu?“

Sir Joyce přikývl.

„Moje paní má horečku, pane Corne. Nešťastný Archie…“

„Má-li vaše paní horečku, je jisté, že by si za nic na světě nevzpomněla na moje jméno. Nepůjdu k ní tedy vůbec a promluvím raději s vámi.“

„Jsem hned k službám, pane Corne, jakmile. …“

„Nespěchejte,“ T. B. Corn ho chytil za ruku, „lady Joyceové se uleví i bez vašeho přičinění. Moje záležitost je rozhodně důležitější.“

Sir Francis postavil láhev na okno a strčil mokrý ručník do kapsy.

„Máte pravdu,“ řekl, „naběhal jsem se dnes už dost. Co si přejete?“

„Archie zmizel?“

„Zmizel a unesl Cathe,“ přisvědčil sir Joyce, „po velké hádce se sirem Reginaldem. Neměl to snad dělat, ale já mu to s prominutím schvaluji. Moje paní chtěla, abychom ihned odjeli a Archie úspěšně zaprotestoval. Vidím rád mužnost v jednání.“

„Dobrá. Mluvili prý jste pak s jakýmsi člověkem…“

„Ano. S podivným mužem, jehož chování jsem nedovedl pochopit. Sir Reginald ho přivedl a byli jsme nuceni dosvědčit, že Cathe opravdu utekla s Archiem…“

„Kam utekla?“

„To nevíme. Ujeli v mém voze. Ten muž se na to rovněž ptal. Bylo to zvláštní, pane Corne. Díval se po siru Reginaldovi tak podezřívavě, jako by on byl vinen tímto únosem. Pak řekl, že si to vyšetří a že se Cathe na něco zeptá. Slíbil, že se vrátí a že to pak skoncují jednou provždy. Šla z něj tak podivná hrůza, že to mou paní dorazilo. Já sám…“

„Vy sám jste statečný muž, sire Francisi.“

„Proč myslíte?“

„V manželství, myslím,“ odpověděl T. B. Corn a pozdravil, „promiňte, že jsem vás zdržel“.

„Nevadí. Nevíte, kam jsem dal ten zpropadený ručník? Ach pravda, studí mě v kapse. Promiňte.“

T. B. Corn sešel zase dolů a potkával zděšené obličeje.

„Neptejte se na nic, maličká,“ řekl jakési služce, „a běžte raději pomoci nahoru siru Francisovi. Jeho paní…“

„Jsou tam dvě služky, pane.“

„Dvě je málo na lady Joyceovou. Šli už do lesa?“

„Všichni muži,“ zněla odpověď, „co se stalo siru Reginaldovi?“

„Nepohodl se s někým,“ řekl T. B. Corn pokrčiv rameny, „co já vím? Přišel jsem až potom.“

T. B. Corn byl klidný. Vyšel před zámek, zastavil se, hladě neholenou bradu, a půl minuty uvažoval. Pak se pustil do údolí.

Ves byla tentokrát idylicky tichá, poněvadž pila stála. T. B. Corn došel až k boudě a vlezl dovnitř. Nikdo tam nebyl. Stál nejen ocelový, lesklý kotouč se zlověstnými zuby, ale stála i transmise. Někde za dřevěnou stěnou šplíchala voda uškrceným proudem po lopatkovém kole.

Nezdržel se a boudu opustil. Položil několik otázek lidem, které potkal, ale ti nevěděli nic o Lee Garymoorovi, ani nemohli podat zprávy o muži, podobajícím se Jerome Hogathovi.

T. B. Corn vyšel ze vsi druhou stranou a kráčel k Readromu, maje v úmyslu požádat plukovníka o pomoc. A plukovník byl velmi překvapen, když ho spatřil.

„Myslil jsem, že se loučíte na dlouhou dobu, inspektore,“ pravil.

„Odložil jsem to,“ odvětil T. B., „máte ještě sklenici té výborné whisky?“

Plukovník ovšem měl a posloužil mu.

„Vy jste znal sira Reginalda, plukovníku?“

„Hrome,“ řekl plukovník bystře, „Ted Brent vás podvedl!“

„Dal bych nevím co za to, kdybych to věděl jistě,“ vzdychl T. B. Corn.

„Je mrtev?“

„Reynolds, myslíte? Ano. Úplně.“

„A Ochránce?“

„Zmizel.“

„Znamenitě,“ pravil plukovník a uhodil pěstí na stůl, takže T. B. Cornova whisky poskočila.

„Chci vás požádat o přispění,“ řekl T. B., „máte přece možnost informovat stanice?“

„Mám telegraf.“

„Dobrá. Požádejte je tedy o zadržení následujících lidí…“

„Teda Brenta s popisem.“

„Ano.“

„Lona Garalda s popisem.“

„Ano.“

„Hyde!“ zvolal plukovník, „Hyde! Kde vězíš?“

„Počkejte ještě,“ mávl T. B. Corn rukou, „to není všecko. Mám více vrahů a možná že i více vražd. Obávám se o život Jerome Hogatha.“

„Jak?“

„Čekal před letohrádkem,“ řekl T. B. Corn krátce a plukovník pochopil.

„Dobrá. Hyde! Konečně jsi tu. Jerome Hogath s popisem. Pravděpodobně v silně pasívní situaci, co? Jaký je jeho popis, inspektore?“

Inspektor podal popis a Hyde si dělal tužkou poznámky.

„Podškrtněte to,“ řekl T. B. Corn, „další“.

„Další?“ udivil se plukovník.

„Mladý muž s dívkou. Odcestovali z Holbornu vozem takovým a takovým a budou patrně již dosti daleko. Archibald Joyce a Catherina doposud zvaná Reynoldsová. Najde-li se u mladíka revolver…“

„Vraždil?“ vzkřikl plukovník.

„Snad,“ řekl T. B. neurčitě, „nevím. Mládí mívá své nerozvážné chvíle. Další.“

„Ach,“ pravil plukovník, „Rokeby.“

„Třeba Rokeby. Chtěl jsem ho nechat na konec. Pište…“

„Přijde ještě někdo do toho?“

„Zajisté.“

„Pak je to hotový blázinec. Kdo ještě?“

„Lee Garymoore. Asi pětadvacetiletý muž vyšší postavy. …“

Plukovník, stále kroutě hlavou, přinesl T. B. Cornovi, zmořenému hlukem a událostmi, novou sklenici. T. B. Corn ji vděčně přijal, aniž by se vyrušil z práce.

„Jeden každý z těchto lidí,“ pravil potom, „padá v úvahu jako vrah Reginalda Reynoldse. Kromě Cathe. Oznamte to, prosím, pořádně a připomeňte, že na tom velmi záleží. Zprávy na T. B. Corna do Holbornu.“

„Je to hezký zmatek,“ řekl plukovník a ohlédl se po svém karabáči.

„Prvotřídní. Sbohem. Jdu hledat lady Elisabeth.“

„Lady Elisabeth? Nepokládáte tedy Ochráncovo sdělení za mystifikaci?“

„Pokládám a nepokládám. Rozhodně však nemohu nic opomenout. Jediní dva lidé, kteří by o tom mohli podat zprávu, nechtějí vypovídat. Ani Ted Brent, ani sir Reginald.“

„Každý ovšem z jiného důvodu,“ zamračil se plukovník, hryzaje konečky knírů, „a radím vám, abyste mi půjčil na chvíli Teda Brenta, jakmile ho dopadnete. Zmenším jeho váhu pro příští dopravu do Londýna.“

„Opravdu,“ řekl T. B. Corn zamyšleně, „začínám věřit, že je silnější než já. Doposud mě dostal vždycky. Pokud jde o jeho váhu, myslím, že by ji potřeboval spíše zvětšit kusy železa.“

24

Reginald Reynolds byl zastřelen patrně v okamžiku, kdy se chtěl skrýt před útočníkem za strom. Uskočil tam pravděpodobně z místa, na němž T. B. Corn nalezl jeho hůl. Vrah potom ve snaze zamaskovat alespoň prozatím svůj čin odtáhl svou oběť dále do lesa. Vražda byla spáchána někdy v dopoledních hodinách a smrtonosná zbraň vyslala nejméně dvě rány, spíše však tři. Jednu, po níž stařec uskočil, hledaje záchranu v lese. Druhou, která vyryla do kůry stromu hlubokou rýhu. A třetí, jež projela starcovým hrdlem a byla smrtelná.

Coroner neshledal jiného zranění. T. B. Corn nenašel žádnou z kulí. Prázdné nábojnice byly rovněž hledány marně. Sir Reginald byl zastřelen buď revolverem nebo opakovací karabinou. T. B. Corn hádal na těžší revolver.

Archie jistě měl podobnou zbraň, Ted Brent nebo Lon Garald rovněž. I Lee Garymoore ji mohl mít. Joseph Rokeby ji patrně neměl. Ale Joseph Rokeby byl myslivec, vyznal se ve střílení dokonale a poslední rána byla opravdu mistrovská. Dvě předešlé šly sice mimo, ale jestliže střílel Joseph Rokeby, střílel po šestileté přestávce a z cizího revolveru. Kromě toho sluhové na zámku potvrdili, že mezi zbraněmi jejich pána chybí jeden revolver, který tam byl ještě nedávno a jejž mrtvý sir Reginald u sebe neměl.

T. B. Corn odbyl vyšetřování rychle a počal přemýšlet o osudu lady Elisabeth i o osudu Hogathově. Jerome Hogath se možná stal nějakým způsobem Brentovou obětí. Podlehl snad v boji proti tomuto nebezpečnému protivníku. Bylo to třeba zjistit, a T. B. Corn udělal, co mohl, ačkoliv sám nevěděl, čeho se má chopit nejdříve. Dal podrobně prohledávat okolí letohrádku s obavou, aby nenašli Hogathovo tělo. Zatímco hledali, hledal on v zámku, přemýšlel a hladil si bradu. Lezl od sklepa k půdě, pročichávaje píď za pídí. Jerome Hogatha nenašli a T. B. Corn uvažoval, zdali přece jenom nevešel do chodby ve skále a nenašel tam smrt. Nechal tedy práce v zámku s rozhodl se projít chodbu.

Sešel se s plukovníkem Rennelem, jenž právě přicházel, aby ho navštívil.

„Dal jsem vchod pobořit dynamitem, inspektore,“ pravil, „kámen se rozdrobil a sesul dovnitř. Každý, kdo by napříště chtěl tudy projít, musel by tři dny kopat od rána do noci. Přesto však myslím, že by bylo dobře zazdít to i z druhé strany.“

„Než se tak stane,“ odpověděl T. B. Corn, „podívám se ještě do chodby.“

„Podívám se s vámi,“ řekl plukovník a nakroutil kníry, „jsem na to zvědav. Co tam budete hledat?“

T. B. Corn mu vysvětlil a plukovník bručel kletby.

„Kdybych byl vámi,“ pravil, „zastřelil bych Ochránce při prvním spatření. Je velmi pravděpodobné to, co říkáte.“

Prošli chodbou, prohlížejíce pečlivě každý kout. Došli až ke konci, kde byla zasypána na plukovníkův rozkaz kamením a hlínou v délce pěti, šesti yardů.

„Chtěli byste, abychom to vyházeli?“ zeptal se plukovník.

„Ne,“ T. B. Corn zavrtěl hlavou, „nic bychom nenašli. Stál jsem nahoře a neušlo by mi, kdyby se tu něco dělo. Ostatně Hogath nemohl vlézt tak daleko, leda by se zbláznil. Řekl jsem mu jasně, co má dělat.“

Vrátili se. Po zmizelých nebylo dosud nejmenší stopy a T. B. Corn se dal opět do práce. Stál právě na kterési chodbě, prohlížeje stěny od stropu k podlaze, když ho vyhledala lady Joyceová, doprovázena svým manželem. Sir Francis byl nevyspalý, unavený a měl mdlé oči. Lady Joyceová byla spíše rozzlobena než co jiného.

„Slyšela jsem, že byl sir Reginald zavražděn, pane… pane…“

„Slyšela jste dobře,“ odsekl T. B. Corn a popošel dva kroky.

„Jak se jmenuje ten pán, Francisi? Pomoz mi přece! Jsem tak rozrušena…“

„Pan Corn,“ odpovídal sir Francis chabě.

„Jaká hrůza!“ pravila lady Joyceová, „něco takového jste mohli čekat, necháte-li dva vrahy volně procházet po Holbornu. Modlím se k bohu, že si nevybrali mě…“

„Změnili svůj typ,“ řekl T. B. Corn, „nic jiného vám nemohu říci pro nedostatek času.“

Lady Joyceová se opřela o manželovo unavené rámě, ačkoli mohla klidně stát sama.

„A Archie?“ řekla.

„Nevím, co je s ním.“

„Máte přece povinnost ho najít.“

„Nemám takové povinnosti. Chcete-li ho najít, zjednejte si zase nějakého soukromého detektiva.“

„Pane?“

„Corn,“ odvětil T. B. Corn zdvořile, „hledám-li vašeho syna, hledám ho z jiné příčiny, než abych ho dovedl do vaší náruče.“

„Z které příčiny?“

„Půjčil jsem mu libru. Říkal, že od vás dostává málo peněz.“

Sir Francis se prohnul pod tíží lady Joyceové.

„Jaká hrůza, Francisi! Moje nervy… moje nervy!“

„Drahá Mary…“

„Mlč, Francisi. Nevidíš, že si z nás tropí blázny? Jaký děs! Vrahové a vraždy. Do mého pokoje, Francisi. Omdlévám.“

„Stává se to často poslední dobou,“ řekl sir Francis, jako by se omlouval, „prominete?“

T. B. Corn ochotně kývl.

„Nepřál bych vám,“ pravil, „abyste se jmenoval Corn. Musel byste nosit tabulku se jménem na krku.“

Toho odpoledne, již k večeru, došla do zámku jakási žena nesoucí v ruce dopis, a sháněla se po siru Francisovi. Dopis byl zapečetěn a měl na obálce poznámku: Přísně důvěrné. Za žádných okolností nevydávat lady Joyceové.

Sir Francis vyhledal nejodlehlejší kout a otevřel dopis, rozhlížeje se ustrašeně na všecky strany. Když jej přečetl, začal se poptávat po T. B. Cornovi.

T. B. Corn došel na postupné prohlídce do starého nádvoří, jsa přes všecky řeči Ochráncovy přesvědčen, že lady Elisabeth nemůže být nikde jinde, než v nejbližším okolí Holbornu, je-li tu ovšem vůbec. A staré nádvoří skýtalo nejvíce možností.

Vzal mlčky dopis od sira Francise a přečetl adresu.

„Je to od vašeho syna,“ pravil pak určitě.

„Je, skutečně,“ odpověděl sir Francis, „přečtěte si to laskavě a poraďte mi, co mám dělat.“

T. B. Corn to přečetl a vrátil.

„Učiňte to, oč vás žádá,“ řekl potom, „a prokažte mi malou službu.“

„S největší radostí. Oč jde?“

„O podezření na vašeho syna z vraždy sira Reginalda. Padá tímto dopisem.“

Sir Francis těžce polkl a mlčel.

„Pošlete někoho do tvrze Readromu k plukovníku Rennelovi. Že ho prosím, aby oznámil zrušení pátrání po Archibaldu Joyceovi.“

„Archibald byl v podezření?“ řekl konečně sir Francis.

„Ano“, odvětil T. B. Corn krátce.

„Čertovský kluk. Díky bohu, že to neví jeho matka. Kdo ho podezříval?“

„Já,“ pravil T. B. Corn stručně.

„Ale teď je tomu konec, co? Nu ovšem, je to nesmysl. Ale chápu vás, pane Corne. Má-li sir Reginald na krku nějaké modřiny, mohou pocházet od Archieho, ale jinak… jsem rád, že. …“

„Já také,“ řekl T. B. Corn, „je o jednoho méně. Zbývá jich však ještě dost.“

Archie byl v klášteře Černých sester a Cathe byla s ním, značně potěšena ve svém žalu jeho mužným jednáním.

Archie ji sice vsadil do vozu a vyjel prudkým tempem. Ale když se podíval na zásoby pohonných látek a ohmatal kapsy, naděje na dalekou cestu se zmenšila. Obhlédl tedy okolí a rozhodl se okamžitě.

„Dostaneš se přece do kláštera, Cathe,“ řekl, „jenže za úplně jiných podmínek.“

A zamračil se.

„Tam si budeme diktovat,“ dodal temně a zlověstně, „uvidíš.“

Cathe vzdychla a přivinula se k němu tak, že mohl řídit jen jednou rukou. Jel a jeho prsa se dmula tou měrou, že mu sotva stačil prostor za volantem. Archie šel tvrdým čelem proti nebezpečí. Přímo do jeho středu, jak se mu zdálo, a byl pevně odhodlán v případě nutnosti rozbořit klášter do základů. Prozatím se tam chtěl z nedostatku prostředků ukrýt před mamá a požádat odtud tajně otce o přispění.

Cathe si to sice po cestě rozmýšlela a tázala se Archieho, proč si zrovna vybral klášter.

„Říkal jsi přece, jak hrozné věci se tam dějí, Archie. …“

„Právě proto tam jedeme,“ kývl rozhodně, „jinde by nás nenechali na úvěr. Tam nás budou muset nechat. Ostatně je to jediný příhodný hotel v okolí.“

Archie byl rozzloben na všecko na světě, kromě na Cathe. A když přijel před klášter, tahal za zvonec, jako by hořelo.

„Otevřít,“ volal na bledý obličej, jenž se objevil v okénku vrat, „vezu vám Cathe Reynoldsovou“.

„Vstupte,“ řekla jeptiška pokorně a odsunula závoru dvířek.

Archie vešel dovnitř bez pozdravu a počal vytahovat železné zástrčky vrat ze země.

„Co děláte?“ řekla jeptiška, „stačí snad otevřít malá dvířka“.

„Co vás napadá,“ odsekl Archie, „mám tu automobil“.

„Ale s automobilem sem nemůžete vjet, pane“.

„Proč bych nemohl? Je to dost široké. Jděte pro abatyši. Potřebuji si s ní pohovořit. Zdvihněte trochu sukně, kčertu. Víříte plno prachu.“

Jeptiška, domnívajíc se patrně, že má opravdu co dělat s bláznem, pozdvihla trochu sukně a spěchala přes dvůr aby oznámila podivnou návštěvu. Rozzlobený Archie za ní zahrozil pěstí a otevřel skřípající křídla vrat.

„Vjeď sem, Cathe,“ zavolal, „začíná se to rojit. Mohly by nám přibouchnout před nosem. Zůstaňte tam, dámy, nebo vás budu odstrkovat.“

Šest nebo sedm černě oděných žen vyšlo opravdu zvnitřku na dvůr s překvapenými nebo ustrašenými obličeji. Archie se na ně zlostně zašklebil, zatímco Cathe poslušně vjela do dvora a otočila smělým obloukem.

„Jsme tu,“ řekl potom Archie, „můžete si to zavřít.“

Cathe vystoupila a postavila se k němu. Archie zajisté jednal správně s těmito ženami, které vypadaly na první pohled svatě a nevinně.

„Takhle jste ji nečekaly, co? Pamatujte si, že udělám šílence spíše z vás všech, než vy z ní. Kde je vaše čistá představená? Ať pošle pro policii, nebojí-li se, že ji vezmou hned s sebou. Nebudu mlčet a udám vás všecky, jestliže nám neposkytnete pohostinství.“

Počet černých žen u vchodu vzrostl, Archie vzal Cathe pod paží a vedl ji vpřed, blýskaje očima.

„Zůstaneme tu na oběd a přes noc,“ mluvil dále, „a vůbec tak dlouho, jali bude třeba. A vy ani nemuknete.“

Ženy nemukaly stejně. Jen jakýsi vzruch a zmatek vznikl v jejich skupině a dopředu se posléze protlačila žena vysoké postavy a klidného výrazu v obličeji.

„Jsem představená kláštera. Co si přejete, pane?“

„Abyste ustoupila stranou,“ odsekl Archie, „zde je Cathe Reynoldsová…“

„Cathe Reynoldsová?“

„Ano. A zde,“ uhodil se do prsou, „stojí muž, který ji ochraňuje, rozumíte? Potřebujeme se skrýt na několik dní. Vy nás skryjete, nebo vám to všecko obrátím na ruby a postarám se o to, aby vyšlo najevo vaše ujednání se sirem Reginaldem. Proč se usmíváte, k čertu?“

„Naše ujednání se sirem Reginaldem…“ řekla abatyše mírně.

„Nic mi neříkejte! Je to venku. Celý plán pomsty toho šíleného starce. Kolik vám zaplatil? Doufám, že tolik, abyste nám mohly podat slušnou stravu. Pustíte nás dovnitř nebo ne?“

Abatyše ustoupila stranou, ale pozdvihla ruku.

„Jaké je to hrdinství přemoci ženu, pane?“

„Je vidět, že neznáte moji mamá,“ kývl Archie zlostně, „před tou právě utíkáme, rozumíte? A není-li vám to vhod, proč nepošlete pro policii? Dveře jsou ještě otevřeny. Nuže…“

„Pane…“

„Pošlete,“ dupl Archie, „hned. Zdráháte se? Vidíš, Cathe. Zdráhají se. Vědí, že by je vsadili do vězení všecky, kdybych otevřel ústa.“

„Vyžadujete-li pohostinství, pane, dostane se vám ho,“ řekla abatyše klidně, „třebaže o ně žádáte trochu neobvyklou formou…“

„Nemluvte mi o formě. Jsem na vás ještě příliš mírný.“

„V noci však, pane…“

„V noci se odtud nehnu. Zejména v noci ne. A jak dlouho budeme stát na dvoře? Nejsou tu pro nás židle?“

Zástup žen, tlačících se za svou představenou, se zmateně zamotal, protože Archie postoupil opět krok vpřed. „Jste mi pěkná cháska,“ pokývl hlavou.

„Počkejte ještě,“ řekla abatyše s úsměvem, „nemohu pochopit vaše jednání. Toto je ženský klášter, pane, a muži do něj přicházejí jen výjimečně a to nejvýš na několik minut do hovorny. Chovají se většinou zdvořile, poněvadž jsou mezi šlechtičnami. Víte o tom?“

„Vím,“ kývl Archie rázně.

„Proč se tedy tak cpete dovnitř?“ řekla abatyše a rozpřáhla ruce jako anděl na kostelních obrázcích.

Archie se mračil tím více, čím se ona vlídněji usmívala. „Řekněte mi, paničko,“ pravil ledově, zakládaje ruce v bok, „chcete nás tu nechat nebo nechcete? Mluvte jasně.“ Ruce abatyše sklesly.

„Pane…“

„Odpovězte!“

„Ano,“ řekla abatyše po chvíli váhavě.

„Proto,“ ulehčil si Archie a plivl na dlažbu, „máme žízeň. Řekněte někomu, aby se hnul. Doufám, že tu máte služku, která by mi doběhla s dopisem na Holborn. Nemáte-li, poběží některá černá. A nepoběží-li, poběžíte vy, u sta hromů.“

A podíval se vítězně na Cathe, která z toho přece jenom byla trochu rozpačitá a klopila pod úsměvem představené zrak. Jinak to však Archie vyhrál na celé čáře, poněvadž se snad skutečně bály, že by jim mohl způsobit nepříjemnost. Kráčel za abatyší klenutými chodbami a tloukl podpatky svých sportovních bot do dlaždic, neustále pouštěje hrůzu.

„Tak se s vámi jedná, drahé dámy. Pojď, Cathe, a neboj se. Budu spát přede dveřmi tvého pokoje.“

Abatyše kráčela vpředu se skloněnou hlavou a mlčela na všecky Archieho jízlivosti.

„Papír a inkoust,“ vrčel potom, „máte tu snad něco, čím jste podepisovaly s tím starým šílencem tu ohavnou smlouvu? Tohle je pokoj? Ukažte mi alespoň nějaký s lepší, vyhlídkou, nemáte-li už lépe zařízený. Kde je koupelna? Sem přijde ještě jedna přikrývka. Cathe by se nachladila. Máte tu vlhko jako ve sklepě.“

Abatyše stále pokorně mlčela. Archie řádil, jak dlouho se dalo, ale nakonec přece nebyl spokojen.

„Zdá se mi, Cathe,“ pravil když osaměli, „že jsem jí k smíchu. Aby tak něco připravovaly na noc.“

„Jsi opravdu trochu k smíchu, Archie, když se zlobíš,“ odpověděla Cathe něžně, „ale mně to nevadí. Jsi trochu nezdvořilý a postavil jsi nás do podivného světla…“

„Je to výborné světlo, Cathe. Zahnal jsem je do kouta.“

„Ale ta abatyše nevypadá, jako by měla strach nebo špatné svědomí.“

„To je pravda,“ uznal Archie, „ale nesmíš tomu věřit. Bude-li třeba, naženu jí dostatek hrůzy, buď bez starosti.“

„Ne, Archie,“ zaprosila, „už nebuď hrubý.“

„Nejsem hrubý, Cathe. To jen tak vypadá, rozumíš?

V tom klášterním prostředí. Prostředí je důležitá věc. Kdybych takto mluvil a jednal mezi námořníky, byl bych považován za vzorně jemného plavčíka.“

„Ale zde nejsme mezi námořníky, Archie.“

„Jsme však mezi vrahy,“ řekl temně, „a to je o mnoho horší.“

Abatyše patrně poslouchala za dveřmi. Archie vyskočil, když slyšel její tichý smích. Ale byla už pryč.

„Slyšelas tu ďáblici, Cathe? Jak cynicky se smála.“

„Ne cynicky, Archie. Řekla bych, že vesele.“

„Vesele?“ podivil se, „jsi důvěřivé děvče. Říkám ti, že to byl zlověstný cynismus, tentýž, který zněl chodbami klášterů za inkvizičních dob. Pročpak nepošle pro policii?“

„Tuším proč, Archie. Patrně je jí nás líto. Hlavně tebe. Ona vypadá o mnoho rozumněji než ty.“

A Archie se doopravdy rozzlobil.

25

T. B. Corn myslil toho dne na mnoho věcí najednou, vytvářeje stále nové teorie, které by se na tento případ hodily. Mezi jinými objevil jednu, která ho trochu potěšila. Jerome Hogath se možná pustil do pronásledování proradného Ochránce a jeho asistenta a T. B. Corn začal doufat, že obdrží nějakou zprávu. Ale schýlil se večer a telegraf v Readromu stále mlčel.

Druhého dne zrána stál T. B. Corn uprostřed starého nádvoří a rozhlížel se. Jelikož byl trochu roztržitý, nemohl dost klidně uvážit, s kterou stranou začít. Jeho činnost byla zvědavě sledována vzrušenými sluhy a jeden z nich konečně otevřel dveře a vyšel na nádvoří.

„Je nebezpečno tu prodlévat, pane,“ varoval T. B. Corna, „padají tu kameny“.

„Tak?“ řekl T. B. Corn, „byl už někdo zabit?“

„Nebyl. Ani poraněn. Ale vidíte, co se jich tu válí. Sir Reginald sám na to často upozorňoval.“

„Sir Reginald na to upozorňoval?“ zeptal se T. B. Corn, přejížděje prsty bradu, „pak jsme na pravém místě. Zavřete zase, příteli.“

Sluha zavřel a pronesl k ostatním nějakou poznámku, již T. B. Corn neslyšel. Ale pozoroval je za sklem dveří a kynul jim rukou. Sluha zase otevřel a vystrčil hlavu.

„Vyjděte trochu ven, příteli,“ volal T. B. Corn, „zavřete za sebou. Tak. Otevřete opět. Zavřete. Dost. Počkejte na mě.“

V očích mu zajiskřilo a sluha otevřel nechápavě ústa. T. B. Corn k němu došel a zkoumal litinovou kliku.

„Sem nikdo nechodí, co?“ zeptal se.

„Nikdo. Co by tu pohledával?“

„Vysvětlete mi tedy, proč jsou zámek a veřeje tak ošetřeny, že jdou úplně bezvadně a nehlučně?“

T. B. Corn sáhl do štěrbiny a umazal se od oleje.

„Kdo namazal čepy?“

„Nikdo, pokud víme,“ odpověděli.

„Jeden se seberte,“ pravil „a jděte k plukovníkovi Rennelovi na Readrom. Ať laskavě pošle dva muže s karabinami do kláštera Černých Sester. Najdou tam Josepha Rokebyho. Ať ho přivedou ke mně dobrovolně nebo násilím. Rozumíte?“

„Ano. Dva muže do kláštera. Joseph Rokeby. Spolehněte se, pane.“

T. B. Corn se vrátil doprostřed dvora. Neboť Joseph Rokeby chtěl přece vyhledat Cathe, a poptával-li se, musel vystopovat cestu velkého vozu, jenž byl ve zdejší krajině dosti řídkým zjevem.

T. B. Corn obhlížel dvůr, snaže se upoutat myšlenky pouze na záležitosti lady Elisabeth. Že všeho nejdéle se díval na kulatou věž. Bylo to fantastické, ale bylo to nejpravděpodobnější. Neviděl však, kudy by se do ní dostal. Zavolal sluhy, kteří se tlačili dovnitř dvora.

„Kdo z vás je tu déle, hoši?“

Přihlásil se jeden ze dvou, kteří tu zbyli.

„Znáte tu věž?“

„Ovšemže, pane.“

„Myslím, byl-li jste někdy uvnitř.“

„Nebyl. Stovky let už nikdo nebyl uvnitř.“

„Co je za zdí?“ tázal se T. B. Corn.

„Příkrá skála.“

Tam tedy nebyl rovněž vchod. T. B. Corn přemýšlel, odkud by si mohl prohlédnout věž, aniž by musel obcházet celý zámek. Došel ke schodům, po nichž sledoval svého času Ted Brent sira Reginalda.

„Dá se tudy vystoupit?“

„Těžko. Je to nebezpečné,“ odpověděli.

„Říkal to sir Reginald?“

„Ovšem.“

„Pak se vystoupit po nich musí.“

Hladil si bradu, zatímco sluhové se dívali nechápavě jeden na druhého.

Ted Brent měl dosud vůz v garáži a zavazadla ve svém pokoji. Dokazovalo to jeho kvapný útěk. T. B. Corn nemohl uvěřit, že by všechno opustil jen proto, aby zachránil Lona Garalda. Na Lonu Garaldovi mu patrně pramálo záleželo. Spíše lhal, když mluvil o věznění lady Elisabeth, využívaje faktu, že její mrtvé tělo nebylo nalezeno. Avšak T. B. Corn pohlédl ke dveřím, jejichž veřeje byly pečlivě namazány, a luskl netrpělivě prsty.

„Kdo půjde se mnou, hoši?“

Nabídli se oba, půjde-li on napřed.

„Myslím, že se to neproboří. Sir Reginald tudy možná často kráčel, zatížen ještě potravinami. Půjdeme v jistých vzdálenostech za sebou. Je možné, že tam nahoře budu někoho potřebovat.“

„Hrome,“ řekl starší ze sluhů a položil ruku na čelo.

T. B. Corn se na něj se zájmem podíval.

„Mluvil jste o potravinách?“

„Tak jest.“

„Které sir Reginald tudy nosil?“

„Ano.“

„Proč neřeknete hned, oč se jedná? Přinášel jsem často siru Reginaldovi na noc potraviny do jeho ložnice, a ačkoli nebyl nikdy velký jedlík, jednou nebo dvakrát týdně celá zásoba zmizela.“

„A já,“ řekl druhý sluha, „vám rovněž něco povím. Sir Reginald měl ve svém pokoji podivný otevřený koš. Jednou jsem ho čistil a našel jsem v něm drobky a kousky masa. Dostal jsem svůj díl, že jsem si toho všímal.“

„Výborně, hoši,“ pochválil T. B. Corn, „lezme. Nejbližší hodina z vás učiní hrdiny.“

Položil sám nohu na první schod, opatrně ho zkoušeje. Bylo možné, že povolí pod jeho tíhou, poněvadž zdi se žalostně drolily. Ale vydržel a vydržel i druhý a třetí.

„Jeden z vás mě může následovat,“ zavolal, „a pak druhý. Stále za mnou.“

Ještě však než T. B. Corn došel nahoru na dřevěnou pavláčku, otevřely se pečlivě naolejované dveře a domovník volal:

„Zpráva z Readromu, pane.“

T. B. Corn se otočil.

„Zadrželi nějakého Garymoora, pár mil odtud. Ptají se, co s ním.“

„Vyřiďte,“ řekl T. B. Corn, „ať ho pošlou sem pod pořádným dohledem. Až budu hotov, promluvím s ním.“

Dveře zase zapadly.

„Pokračujme, hoši. Tady nahoře to bude horší. Doporučuji opatrnost. Držte se při zdi.“

Držel se sám při zdi, boje se zatěžkávat kůly, z nichž sestávala podlaha. Hloubka byla přece jenom skoro třicet stop.

Obešel roh. Za ním praskala břevna pod kroky veleopatrných a nadmíru zvědavých sluhů. Stejně jako kdysi Ted Brent, se dostal k hradební zdi. Na její hřeben vedlo něco, co se dalo i nedalo nazvat schody. Kdosi tu nedávno upravoval zvlášť nebezpečná místa. A kromě toho v prachu a písku se zřetelně rýsovaly otisky bot.

T. B. Corn vytáhl kapesník a změřil je na šířku i na délku. Oba průvodci zůstali stát.

„Zeď bude dosti pevná, hoši. Pojďte.“

Poslechli a vyjeveně prohlíželi stopy. T. B. Corn je nechal a začal se škrábat nahoru.

T. B. Corn se pravidelně neprocházel po hradebních zdech a znamenalo to tedy pro něj řadu nových poznatků. Mohutnost hradby byla imponující. Byla široká téměř jako polní cesta, jenže daleko nerovnější. Nahoru, dolů, místy šikmo na tu nebo onu stranu, a turista mohl snadno sjet buď na dláždění dvora nebo do korun stromů, rostoucích na příkré stráni. T. B. Corn měl odtud hezkou vyhlídku, ale nejevil o ni zájem. Lezl opatrně dopředu a stále objevoval otisky bot. Sluhové se drželi za ním, těžce dýchajíce. Cesta byla únavná a T. B. Corn se zastavil, když se zeď v pravém úhlu ohnula napravo.

„Nikdy mě nelákal alpinismus, hoši,“ pravil odpočívaje, „a mám v úctě kamzíky“.

Zuby, jež lemovaly tuto zeď, byly daleko větší, než si kdo mohl představit při pohledu zdola. Z vnitřní strany vedl podle nich úzký ochoz, po němž nyní bylo třeba se dát. T. B. Corn pohlédl opatrně dolů. Dvůr byl plný lidí ze zámku, kteří s hlavami zvrácenými nazad pozorovali výkon tří mužů, a jelikož T. B. Corn viděl mezi nimi i kuchaře ve vysoké bílé čepici, otočil se ke svým průvodcům.

„Spočtěte mi je,“ ukázal do dvora, „zdá se mi, že nikdo nechybí.“

Dívali se dolů, přidržujíce se opatrně nerovného okraje zubu.

„Chybí Jones,“ odpověděli pak, „mýlil jste se.“

„Je-li to ten, kterého jsem poslal na Readrom, pak je zámek prázdný.“

„Je to tak,“ odpověděli překvapeně, „máte pravdu. Kromě sira Francise a jeho manželky…“

„Haló,“ volal T. B. Corn z plných plic, „vy tam dole. Slibte jednomu z vás, že mu budete o všem vypravovat. Někdo musí hlídat v garážích.“

„Proč?“ křičeli zdola.

„Vůz pana Thompsona by se mohl octnout v nebezpečí ukradení. Běžte.“

„Kdo by ho ukradl?“

„Co říkáte?“

„Říkáme, že ho nikdo neodveze.“

„Odveze ho pan Thompson sám. Nepůjde-li někdo okamžitě, přinutíte mě k předčasnému sestupu.“

Dole se chvíli domlouvali, ale konečně se někdo oddělil a odcházel. T. B. Corn už chtěl pokračovat, když do nádvoří vešel muž v uniformě readromského dozorce s karabinou na rameni. Rozhlížel se a lidé ukazovali nahoru k T. B. Cornovi.

„Hledám vás, pane,“ křičel muž, „právě jsme dopadli Josepha Rokebyho.“

„Kde?“

„Na cestě ke klášteru. Chtěl se patrně dostat dovnitř.“

„Byl vám vyřízen můj vzkaz?“

„Jaký vzkaz?“

„Kde máte Rokebyho hledat.“

„Nic takového. Viděli jsme ho náhodou. Co s ním máme dělat?“

T. B. Corn vzdychl a přiložil dlaně k ústům.

„Kde ho máte?“

„Před zámkem.“

„Uveďte ho dovnitř a dbejte, aby neodešel o své vlastní vůli. Potřebuji s ním mluvit.“

„Ano.“

„Rozuměl jste dobře?“

„Co říkáte?“

„Zdali jste dobře rozuměl.“

„Nerozumím.“

„Povídám,“ řval T. B. Corn, „uveďte ho dovnitř. …“

„To přece už vím,“ mával muž rukama.

„Tedy jste mi rozuměl?“

„Ano.“

„Díky bohu,“ řekl T. B. Corn. „Vyplatilo by se, kdyby sem byl zaveden telefon.“

Obcházeli zuby a blížili se k věži. T. B. Corn byl stále přesvědčen, že jde správným směrem. Nacházel neklamné stopy častých návštěv v těchto neobvyklých místech. Dvakrát se shýbl. Jednou, aby zdvihl utržený knoflík, v němž jeden ze sluhu poznal určitě knoflík z kabátu sira Reginalda, podruhé, aby vyšetřil, z jakého kusu nádobí pochází střepina, již spatřil mezi drobným kamením.

Když došel k románskému vchodu do věže, zastavil se. Věděl, že je u cíle. Nahlédl dovnitř. V místech, kam dopadalo denní světlo, viděl dlažbu z velkých kamenů s dvěma stupni, vedoucími k otvoru uprostřed. Sluhové se tlačili za ním a byli patrně velmi zvědavi. T. B. Corn vytáhl svoji lucerničku a sestoupil na první schod.

„Jedná se o vysvobození někoho z té díry,“ pravil, „nelekněte se, kdybyste spatřili člověka v okovech u zdi. Mohli byste udělat dva nešťastné kroky a nikdo vás chytat nebude.“

„Myslili jsme si to hned,“ odpověděl jeden z nich s vyvalenýma očima.

Vešli dovnitř, T. B. Corn se šlehajícím paprskem svítilny před sebou. Ale pak ji zhasl. Zvykli si na šero a rozeznali ohraženou studni uprostřed docela zřetelně.

„Hleďme,“ řekl T. B. Corn a pohladil si bradu, „je to horší, než jsem si myslil.“

Přistoupil k rumpálu a natáhl ruku po provaze. Byl spuštěn patrně až dolů a něčím zatížen, poněvadž T. B. Cornovi se nepodařilo přitáhnout ho k sobě.

„Je to docela pevný provaz. Rozhodně nepochází od provazníků krále Artuše. Neříkal jsem, že vás budu potřebovat, hoši? Chopte se kliky a vytáhněte to spojenými silami nahoru. Vytáhnete draka.“

Ochotně přiskočili a uvolnili smyčku, jíž byla klika zajištěna. Pak se dali do práce, stojíce každý z jedné strany a točili, až zrudli v obličejích.

„Je to těžké?“ otázal se T. B. Corn.

„Není.“

„Nedělejte ze sebe siláky. Myslím, nač byste odhadli váhu? Na váhu člověka?“

„Nikoli,“ odpověděl jeden z nich s hekáním, „je to daleko lehčí.“

„Dobrá. Točte.“

Točili dlouho. T. B. Corn si mezitím všiml, že rumpál je dobře udržován a na provaze neshledal ani jedno přetržené vlákno. Pohlédl dolů. Byla tam černá hloubka a konec chvějícího se lana nebylo ještě vidět.

Pak vytáhli jakýsi okov. Dřevěnou nádobu, sevřenou dvěma železnými pásy.

„Zaklesněte kliku,“ pravil T. B. Corn a povstal.

Okov byl pokryt vlhkým, nazelenalým slizem. T. B. Corn jej přitáhl k sobě. Na dně byly zbytky potravin, shnilých i poměrně čerstvých.

„Dole si představuji učiněný ráj,“ řekl zamyšleně, „jak by se vám tam líbilo na letním bytě, hoši?“

T. B. Corn zapomněl na Lee Garymoore, na Josepha Rokebyho, na Ochránce, Lona Garalda, Jerome Hogatha i všechny ostatní. Přemýšlel jen o nešťastné bytosti tam dole.

„Buďte chvíli zticha a ani se nehýbejte. Zavolám tam.“

Než zavolal, naklonil se přes ohražení a pozorně naslouchal. Nic se neozvalo, a T. B. Corn začal volat.

Jeho hlas hučel jako hrom, odrážeje se od stěn studny.

Čekal půl minuty a zavolal znovu. Opět bez výsledku. Vztyčil se a pohlédl krátce do bledých tváří dvou mužů u kliky.

Natáhl ruku a počítal závity provazu na hřídeli. S druhou rukou na bradě mumlal nějaké číslice.

„Obvod kruhu, kčertu. Měl jsem špatného učitele, že na to musím tak dlouho vzpomínat.“

Byl ještě chvíli zamyšlen a pak ohlásil nepřesný výsledek svého výpočtu.

„Zdá se, že dno je ještě trochu pod zemí, hoši. Nevšimli jste si, kolik provazu bylo navinuto, než jsme začali?“

„Málo,“ odpověděli vzrušeně.

„A tak podle citu,“ T. B. Corn zavrtěl dlaní ve vzduchu, „myslíte, že by provaz spolehlivě udržel v okovu člověka?“

„Udržel. Ale nechcete snad proboha………“

„Jel jsem už mnohokrát zdviží,“ řekl T. B. Corn s pohledem do neurčita, „jenže byla elektrická a měla pohodlnější přístup.“

„Ulomí se hřídel. Jaký nesmysl vás to napadl?“

„Ulomí-li se nebo nikoli, prozkoumáme napřed. Potom by to nebylo nic platné.“

T. B. Corn odhadoval odolnost silných klád, zapuštěných do dláždění a vzepřených křížovými břevny. Prohlížel čepy a zkoušel pevnost kliky. Cloumal s tím, až se mu pošinul klobouk na hlavě.

„Je to v pořádku, hoši. Začneme.“

„Začněte si tedy,“ odpověděli, „my tu vraždu neprovedeme. Co kdybyste spadl?“

„Budu se držet,“ ujistil je T. B. Corn, „vypadá to sice nebezpečně, ale ve skutečnosti je to jen zajímavý výlet. Nestane se mi nic, nebudu-li chtít. A já nebudu chtít.“

Zděšeně protestovali. Ale T. B. Corn mávl rukou.

„Nechcete mi snad poroučet, hoši? Mlčte chvíli, ať vám mohu něco vysvětlit. Jste dva a můžete si to pamatovat. Po každém pátém otočení kliky zastavíte. Jasné? Budete čekat, až houknu. Houknu-li jednou, vytáhnete mě o pět otočení nahoru a zastavíte. Houknu-li dvakrát, spustíte mě opět dolů. Tak se dostanu bezpečně až na dno. Tři houknutí značí pořád nahoru.“

„A není-li sem zdola ničeho slyšet?“

„Budu vám dávat znamení svítilnou. V tom případě jeden držte kliku a druhý se dívejte dolů. Myslím však, že toho nebude třeba.“

T. B. Corn se postavil na okraj studny a pobídl je, aby mu podali okov. Učinili to váhavě.

„Žádné zdráhání, hoši. Čím rychleji to odbudeme, tím dříve to budeme mít za sebou. Po pěti otočkách se nemohu dostat tak daleko, abych se například zadusil. Ostatně se zdá, že tam dole dýchá někdo docela pohodlně.“

„Pohodlně?“

„Ne-li pohodlně, tedy už dlouho. Všecko dopadne dobře, jestliže se budete držet mých předpisů pro dopravu osob v okovu. Bude-li se jednat náhodou o dopravu zavazadel, nemusím vám snad připomínat, abyste mě dole nezapomněli.“

T. B. Corn vlezl do okovu, přidržuje se rukama rumpálu, takže muž u kliky nepocítil prozatím jeho váhy. Druhý spustil zvolna okov nad střed studny a chopil se rovněž kliky.

„Držte,“ řekl T. B. Corn, „pustím se“.

Pouštěl se opatrně, zatímco oni svírali křečovitě rukojeť kliky.

T. B. Corn stál v okovu, přidržoval se jednou rukou provazu a točil se volně i s okovem.

„Dovedete si představit, jaká je pod vámi hloubka?“ tázali se starostlivě.

„Nestrašte mě,“ řekl T. B. Corn, „a začněte. Nejsem žádný mladík, abych chtěl zlomit rekord v závěsu nad propastí.“

Opatrně povolovali. Okov s T. B. Cornem klesl. Pak zmizela jeho hlava. Zastavili, protože napočítali pět otoček.

„Dobře, mládenci,“ řekl T. B. Corn, „ale nebudu na vás přece houkat z této vzdálenosti, protože by to vypadalo, že si na něco hrajeme. Otočte desetkrát a pak čekejte.“ Povolili tedy znovu. Jelikož to šlo dobře, přestali se bát a jejich poslední otočky šly rychle za sebou. Zastavili a napjali sluch. T. B. Corna však bylo slyšet docela zřetelně.

„Teď zase moc pospícháte, zřeštěnci,“ křičel a jeho hlas zněl dutě, „točím se jako vlk.“

„Bude to ještě horší, až bude provaz delší,“ odpověděli.

Spustili o pět otoček a opět zastavili. T. B. Corn volal, zdali mu ještě rozumějí.

„Slabě!“ řvali, „začněte houkat.“

„Motá se mi hlava. Proklínám se, že jsem v mládí odmítl chodit do tanečních. Kdybych se náhodou utočil, a vy jste mě vytáhli s ukroucenou hlavou, upozorněte každého, kdo by sem chtěl lézt, že je tu zatuchlo a zima.“

„Vytáhneme vás!“ křičeli.

„Nedělejte to, hoši. Přerazil bych vás za tu laskavost. Pět!“

Spustili pět a napjali sluch. Hlas T. B. Corna zněl sotva silněji než hlas z telefonního sluchátka.

„Držím se trámů a odpočívám. Zatracené točení. Pět!“

„Nahoru?“

„Dolu, kčertu!“

Pokračovali přesně dle T. B. Cornových znamení. Po chvíli se už musel jeden z nich naklánět nad otvor, protože T. B. Corna bylo sotva slyšet, ačkoli houkal ze všech sil. Z ptačí perspektivy mohli vidět bizarní postavičku v okovu, šlehající úzkou nitkou světla po stěnách. Přes obraz se křížily stíny vyztužovacích trámů.

T. B. Corn houkal stále dvakrát. Bylo ho stále ještě slyšet, ačkoli musel být už značně hluboko. Při pohledu dolů jímala muže závrať. Studna jako by se trychtýřovitě úžila, neboť T. B. Corn dole nepřetržitě svítil a muži nahoře viděli už jen malé světlé kolečko a okov s detektivem jako nezřetelný tmavý bod.

Pak už nebylo slyšet houkání a muži si museli zaclánět oči, aby postřehli mrkání svítilny. Obávali se, že nerozeznají znamení a chvěli se rozrušením a strachem. Když už byli úplně bezradní, provaz povolil. Okov dosedl na dno. Trhnutím se přesvědčili, že se provaz nepřetrhl a naklonili se horečně přes ohražení.

Nebylo nic vidět. Jen slabounké světlo v hrozné hloubce. T. B. Corn tam zřejmě pracoval. Provaz se chvěl.

V té chvíli prolezl románským otvorem ve věži plukovník Rennel.

„Kde je inspektor?“ ptal se, snaže se přivyknout na šero kobky.

„Dole,“ koktali.

„Snad nespadl, tisíc hromů?“

„Ne. Spustil se.“

„U čerta. Pusťte mě, ať se podívám.“

Dívali se s ním.

„Pošle nahoru lady Elisabeth?“

Krčili rameny a vypadali zmateně.

„Štěstí, že jsem přišel. Máte ho vytáhnout, co? Nejste toho schopni, přátelé. Ruce se vám třesou.“

„Třásly by se vám také, kdybyste ho spouštěl.“

„Je to odvaha,“ kývl plukovník a nakrucoval kníry, „kdyby tu aspoň byl pořádný světlomet, u všech čertů.“

„Zdá se, že inspektor dává znamení, abychom ho vytáhli.“

„Znamení? Počkejte ještě. Je-li to znamení, musíme se o tom přesvědčit pořádně.“

Přesvědčovali se minutu, avšak nikdo z nich nemohl s určitostí tvrdit, že by tomu rozuměl.

„Třese provazem,“ upozornil jeden ze sluhů, „podívejte se“.

Plukovník zdvihl hlavu.

„Zdá se. Zkuste zatáhnout.“

Zkusili. Provaz se napnul.

„Je tam?“

„Vypadá to tak. Tíha odpovídá.“

„Táhněte.“

„Dávejte pozor. Zhasne-li světlo a opět ho rozsvítí, řekněte nám.“

Točili klikou a pot se z nich jen řinul.

„Nezastavujte.“

„Znamení…“

„Čerta znamení. Je rád, že stoupá. Řeknu vám, až ho uvidím jasně.“

Plukovník zdvihl ruku po několika minutách. Rozeznal v hloubce jakousi neurčitou postavu nebo spíše její siluetu, jež držela patrně světlo směrem dolů.

„Stůjte,“ poručil, „zdá se, že jste narazili okovem na nějaký trám. Kývá se to ošklivě.“

Čekali. Okov se zvolna točil. Světlo mrkalo.

„Nahoru,“ zavelel plukovník, „nezastavujte, dokud vám neřeknu.“

Okov stoupal. T. B. Corn houkal, ale poněvadž plukovník už mohl poněkud rozeznat pohyby okovu, nebral na nic ohled. A sluhové vytáhli posléze okov úplně vyčerpáni.

T. B. Corn popelavě bledý se křečovitě držel provazu. Byl bez klobouku a sporé vlasy měl v hrozném nepořádku, oči zavřené, a nehýbal ani prstem.

„Už jsem nahoře, proklatci?“

„Jste nahoře,“ pravil plukovník.

„Řekněte mi,“ hučel T. B. Corn otevřev oči, ale stále se nehýbaje, „jak jste mohli zapomenout na předpisy pro dopravu osob okovem? Otloukali jste mě o trámy jako zběsilí. Shodili jste mi klobouk, nemotorové, a byl to ještě docela slušný klobouk. Měl bych tam někoho z vás pro něj poslat.“

„Plukovník nám radil…“

„Kde jaký plukovník?“ řekl T. B. Corn, ačkoliv se díval přímo na něj.

„Zde,“ přihlásil se plukovník, „což mě nevidíte?“

„Jak vás mohu vidět,“ řekl T. B. Corn zlostně, „když se mnou ti zběsilci točili tak, že byste mě mohl soustruhovat. Hlava mi jde kolem jako letecký maják. Čert vás vem. Jestliže jste jim to poradil…“

„Vystupte, inspektore…“

„Počkejte chvíli. Neudělal bych kloudného kroku. Vylezu, až se mi přestanete potácet před očima. Do té doby nevím, na kterou stranu mám šlápnout. Je to úplné delirium.“

Plukovník vystoupil na okraj, zachytil se levou rukou rumpálu a pravou přitáhl okov k sobě.

„Vzpamatuji se nejdříve za čtyřiadvacet hodin,“ řekl T. B. Corn, „už se to zase houpá.“

„Houpám s tím já,“ pravil plukovník, napínaje svaly, „pusťte se. Spolehněte se na mě. Unesu vola.“

„Je-li to tak, mohu se vám rovněž svěřit,“ přivolil T. B. Corn a pustil se.

Silné ruce plukovníka Rennela ho vytáhly a postavily na bezpečnou zem. Potácel se, zatímco sluhové vyjeveně přihlíželi.

„Dnes nebudu obědvat,“ prohlásil chabě, „žaludek se točil se mnou. Držte mě ještě trochu, plukovníku, nebo se vrhnu do té díry po hlavě.“

„Dejte pokoj,“ řekl plukovník, „držím vás.“

„Tohle je zážitek. Přál bych jej z celého srdce lady Joyceové. Na mou duši, že teď sám nevím jak se jmenuju.“

„Točte se chvíli na druhou stranu, inspektore.“

„To bych musel vědět, na kterou stranu jsem se vlastně točil. Vaše rada nestojí za nic. Už je to lepší. Kde jsou ti dva? Děkuji vám, hoši. Jako liftboye vás nemohu doporučit.“

„A našel jste, inspektore?“

„To je na tom to nejlepší,“ odpověděl T. B. Corn, nabývaje barvy, „že jsem tu výpravu podnikl pro nic a za nic. Sir Reginald Reynolds tam sice spouštěl pravidelně potraviny, ale dole není nikdo.“

„Jen hromada potravin.“

„Ne. Jsou zkonzumovány. Po každé byly z jeho košíku, vybrány.“

„Dovolte? Kdo je vybral, když tvrdíte, že tam nikdo není?“

T. B. Corn se zašklebil.

„Řekl jsem, že tam není nikdo, ale neřekl jsem, že je neměl kdo vybrat. Vybraly je krysy. Podívejte se, nemám-li některou v kapse. Je jich tam sta a tisíce.“

„Krysy?“

„Ano,“ kývl T. B. Corn, „krysy. Tučné jako vepři. Reginald Reynolds krmil šestnáct let krysy.“

Plukovník se nezmohl na slovo a T. B. Corn hledal chvějícími se prsty strnisko na bradě.

„Bude to nádherné krysí hnízdo z mého klobouku, co? Čert vás vem, hoši.“

26

T. B. Corn se uklidnil do té míry, že mohl sestoupit do dvora, ačkoli stále tvrdil, že má barevné nitky před očima.

„Před dvaceti lety,“ pravil, „byl bych se dal spouštět třikrát denně pro pouhé osvěžení. Ale dnes…“

Plukovník Rennel dával pozor, aby se jeho svěřenec nedostal příliš blízko ke kraji cesty, zatímco oba sluhové byli téměř tak zničení, jako T. B. Corn sám.

„Myslím, že na vás měla vliv také hrůza z toho, co jste viděl dole, inspektore. Našel jste zajisté lebky a kosti…“

„A hnáty. Máte úžasnou představivost. Takové věci mě však už dávno nedojímají. Viděl jsem již horší věci.“

„A kosti nešťastné lady Elisabeth jsou mezi nimi.“

„Zdá se,“ kývl T. B. Corn, „že mě už můžete pustit, plukovníku. Začínám vidět rovně.“

„Dá se tedy tvrdit, že lady Elisabeth není mezi živými?“

„Dá se to tvrdit směle,“ potvrdil T. B. Corn potřásaje hlavou, „je vyloučeno, aby někdo tam vydržel naživu déle jak čtvrt roku. Sir Reginald byl velmi důvěřivý a zřejmě se radoval, že může svou ženu tak dlouho mučit. Mám-li se upřímně přiznat, nevyšetřoval jsem ještě nic tak romantického. Podzemní chodby, otáčecí kameny, hladomorny a klášter šílenců. Je to k zbláznění nemoderní…“

„Zastaralé,“ kývl plukovník uvážlivě, „ale když to rozvážíme, sir Reginald nebyl také nic moderního.“

„Pravda,“ přisvědčil T. B. Corn, „byla to téměř starožitnost.“

Dostali se na konec zdi, sledováni zvědavými zraky zdola, a T. B. Corn se zastavil, ukazuje rukou do dvora.

„Oni vás za mnou poslali,“ hádal, „ještě jsem se nezeptal, kde jste se tu vlastně vzal.“

„Nesu vám novinku, inspektore,“ řekl plukovník.

„Že máte Rokebyho a Garymoora. To vím. Já mám ještě Archieho a chybí nám tedy jenom…“

„Počkejte. Můžete číst?“

„Zajisté. Mžitky už mě neobtěžují. Ale máte-li na mysli nějakou poučnou povídku. …“

„Velmi poučnou,“ plukovník vytáhl něco z kapsy, „přišel vám telegram.“

T. B. Corn se chopil papíru a rozevřel ho. Telegram rázem rozptýlil jeho obavy o Jerome Hogatha.

„Zatkl jsem Lona Garalda v Petrixu. Vracím se na Holborn. Doufám, že jste našli mrtvolu.

Jerome Hogath.“

„Jak se vám líbí tato povídka?“ zeptal se plukovník a nakrucoval s ďábelským úsměvem kníry.

„Znamenitě. Mezi jiným naznačuje, že sira Reginalda zabil Lon Garald. Ale Hogath se mohl vyjádřit určitěji.“

„Je vidět,“ smál se plukovník, „že jste spokojen i tak.“

„Jsem,“ přiznal se T. B. Corn, „můj podinspektor mi dělal trochu těžkou hlavu.“

Přešli opatrně ochoz a sestoupili po troskách schodů dolů. Blížilo se k nim množství diváků, ale T. B. Corn s plukovníkem jim nezdvořile zmizeli, přirazivše za sebou naolejované dveře. Oba sluhové ovšem byli daleko sdílnější a zůstali na dvoře jako velmi důležité osobnosti.

„Musíte uznat,“ řekl T. B. Corn, „že Ochránce je geniální lotr. Máme všecky, které jsme chtěli mít, jedině jeho ne. Vyklouzl mi tak chytře, že bych spíš pochopil útěk zajíce z rozpáleného pekáče.“

„Budete ho hledat?“

„Budu,“ pravil T. B. Corn pevně, „a najdu ho třeba za sto let. Ochránce je můj životní cíl.“

Především však chtěl T. B. Corn vyřídit ještě jiné věci, a proto navštívil domovníkův byt, kde seděli dva muži, hlídaní dvěma readromskými dozorci. Lee Garymoore s vyjevenýma očima a klidný Joseph Rokeby v ošumělém mysliveckém obleku. T. B. Corn se na ně chvíli pátravě díval.

„Kde jste běhal, Garymoore?“

„Mohu dělat, co chci,“ odpověděl rozčileně mladík, „proč se mnou tak zacházíte?“

„Zacházíme s vámi dobře. Zasloužil byste pořádný výprask. Je zvláštní, že ten, kterému jste nejvíce ublížil, sedí vedle vás. Pročpak mu něco neuděláte za to křivé svědectví, Rokeby?“

„Nabádáte ho k vraždě?“ křičel Lee Garymoore.

„Jeden z vás,“ řekl T. B. Corn klidně, „nepotřebuje nabádání k vraždě. Kdo zabil sira Reginalda?“

Podívali se na sebe a T. B. Corn vrtěl hlavou nad podivnými výrazy jejich obličejů. Oba totiž vyjadřovaly nesmírné ulehčení.

„Reginald Reynolds je mrtev?“ zeptal se konečně Joseph Rokeby.

„Beznadějně mrtev,“ přisvědčil T. B. Corn.

„Pak jsme oba srdečně rádi,“ řekl Joseph Rokeby upřímně, „pravda, Garymoore?“

„Svatá pravda,“ vydechl mladík, „bůh žehnej rukám, které to učinily.“

T. B. Corn hladil bradu a podíval se na plukovníka.

„Ani jeden z nich to nemá na svědomí,“ řekl T. B. Corn s určitostí, „udělal to Lon Garald. Můžete jít, Rokeby.“

Joseph Rokeby povstal.

„Viděl jsem Lona Garalda,“ pravil.

„Ale? Posaďte se ještě. Kde?“

„Viděl jsem ho u letohrádku. Utíkal a jakýsi muž za ním.“

„Jerome Hogath,“ podotkl T. B. Corn.

„Neznám ho. Přicházel jsem shora, od zámku…“

„Přicházel jste shora od zámku?“

„Ano. Po cestě.“

„Počkejte,“ řekl T. B. Corn mávnuv rukou, „musel jste jít kolem místa, kde byl zastřelen sir Reginald.“

„Sir Reginald? Slyšel jsem tři rány.“

„Kde?“

„Blízko mě. Odvykl jsem si rozeznávat přesně směr zvuku. Les a ozvěna skal klamou. Kromě toho pět let mi bily do uší výbuchy při trhání skal. Ale tvrdím, že Lon Garald nemohl Reginalda Reynoldse zavraždit. Ty výstřely jsem slyšel, když onen muž… říkal jste Hogath, tuším… hnal Lona Garalda dolů. Neviděl jsem je sice, ale je jisté, že běželi do údolí k silnici.“

T. B. Corn se ostře podíval do jeho temných očí.

„Mluvíte pravdu, Rokeby. Kryjete Lona Garalda v domnění, že střílel na váš rozkaz a za odměnu tisíc liber?“

„Ne,“ řekl Joseph Rokeby pevně, „nestyděl bych se, kdyby tomu tak bylo. Někdo jiný převzal Garaldovu práci.“

T. B. Corn se zamračil.

„Ted Brent.“ Otočil se k plukovníkovi. „Ted Brent oklamal nejenom mě, nýbrž i Jerome Hogatha, prosťáčka a pesimistu. Lon Garald ho vylákal za sebou a Ted Brent se dal nerušeně k zámku. Potkal náhodou sira Reginalda a hned ho zastřelil. Ubohý Hogath. Jásá nad tím, že Lona Garalda uhnal, a Ochránce ho zatím klidně obětoval. Můžete jít, Rokeby, děkuji vám. Lee Garymoore zůstane.“

„Učiňme to obráceně,“ pravil Joseph Rokeby, „já zůstanu a Lee Garymoore odejde.“

T. B. Corn se podíval do zděšeného obličeje mladíkova a na Josepha Rokebyho.

„Bude se zodpovídat z přečinu křivého svědectví.“

„Nebude,“ Rokeby zavrtěl hlavou, „neboť ho z něj nikdo neviní. Alespoň já ne.“

„Máte pravdu,“ řekl T. B. Corn po chvilce, „můžete jít, Garymoore. A proč vy chcete zůstat?“

„Chci s vámi promluvit soukromě,“ pravil Rokeby.

„Budiž,“ přivolil T. B. Corn.

„Avšak,“ vmísil se plukovník, postoupiv dopředu, „hledal jste přece ještě jednoho vraha, inspektore. Což když zabil sira Reginalda mladý Joyce?“

„Myslíte Archibalda Joyce,“ pokyvoval T. B. Corn, „ten to nebyl. Archie Joyce je schopen vraždit jen ze žárlivosti. Neberte Tedu Brentovi jeho zásluhy.“

Lee Garymoore povstal a poodešel ke dveřím, postrčen rukou Josepha Rokebyho.

„Budu mít pokoj?“ zeptal se.

„Budeš mít pokoj,“ odpověděl Joseph Rokeby místo inspektora, „poněvadž tě policie omluví jako svedeného nezletilce. Jdi.“

„Policie by to neomluvila tak, jak si to představujete, Rokeby,“ pravil T. B. Corn káravě, „omlouvám-li to já, nemíchejte do toho hned celý Scotland Yard.“

„Jdi,“ opakoval Joseph Rokeby a Lee Garymoore ochotně zmizel.

„Utekl ze strachu před prozrazením,“ Joseph Rokeby se obrátil k T. B. Cornovi, „poněvadž ho Ochránce poplašil. Nyní však jsme s ním hotovi a potřebuji promluvit s vámi, inspektore.“

„Mluvte bez obav,“ řekl T. B. Corn.

Joseph Rokeby se však zahleděl na plukovníka a plukovník se tedy poroučel.

„Uvidíme se ještě,“ řekl, podávaje T. B. Cornovi ruku, „ale doufám, že nikoli na věži.“

„Jsem rád, že jste mi to připomenul. Byl bych vám zapomněl poděkovat.“

„Za to, že jste díky mně přišel o klobouk?“

„Koupím si nový,“ utěšil ho T. B. Corn.

Joseph Rokeby klidně čekal. Když za plukovníkem zapadly dveře, posadil se opět na židli a jeho strnulý výraz povolil.

„Chytili mě nahoře u kláštera, ještě než jsem zazvonil u brány,“ řekl, „chtěl jsem se zeptat Cathe, jak se to má s jejím dědictvím. Nyní však vidím lepší příležitost.“

„Ve mně?“ otázal se T. B. Corn, přecházeje volně z místa na místo.

„Ve vás. Vy jistě máte právo prohledat věci po Reginaldu Reynoldsovi? Vezměte mě k tomu s sebou nebo mi sdělte výsledek, jestliže už jste to učinil. Snad tam bude někde závěť nebo něco podobného. Rád bych to věděl.“

„Nic jsem neprohledával,“ odpověděl T. B. Corn, „protože k tomu nebylo důvodů.“

Joseph Rokeby se podíval zamračeně do země.

„Cathe,“ pravil, „to nemůže tak dobře vědět. Snad byste našel nějakou záminku. Vzpomeňte si, co všechno jsem já obětoval.“

„Záminek mám v zásobě spoustu,“ řekl T. B. Corn, „pojďme.“

T. B. Corn vlastně už dávno toužil prohrabat trochu starcovy soukromé listiny, poněvadž doufal, že tam najde mnoho zajímavých věcí.

Zdržela je však lady Joyceová, která procházela chodbami a nahlížela do všech pokojů. Nemohli se jí vyhnout.

„Zbavíme se jí hned,“ řekl T. B. Corn. „Je to nesympatická osoba, Rokeby.“

„Považte si!“ volala už zdálky. „Ta hrůza! Po synovi mi utekl i manžel, pane… pane…“

„Jste tedy osamocena, lady… lady… jak se vlastně jmenujete, u všech čertů?“

„Joyceová,“ odpověděla udiveně, „zapomněl jste moje jméno?“

„Dočista zapomněl, odpusťte. Hloupnu. Někdy mívám takové záchvaty hlouposti. Je to nedostatkem inteligence a pokročilejšího stáří. Každý, kdo si nemůže zapamatovat něčí jméno…“

„Dobře, dobře,“ mávala buclatýma rukama, „poraďte mi raději, co mám dělat? Neviděl jste ho?“

„Sira Francise? Neviděl, lady… Čertovské jméno!“

Lady Joyceová zrudla.

„Nemůžete mi tedy poradit?“

„Mohu, samozřejmě. Dejte po něm pátrat soukromým detektivem.“

„Pane…“

„Musím jít,“ T. B. Corn se otočil, „až budeme hotovi se svou prací, napíši vám své jméno na papírek.“

Nechali lady Joyceovou stát a vešli do místnosti sira Reginalda. Předpokoj byl zařízen ve stylu jakési pracovny a T. B. Corn mínil, že v úvahu padá pouze velký psací stůl.

Všechny zásuvky byly zamčeny. T. B. Corn zastrčil do štěrbiny úzkou pinzetu, sevřel zub zámku a šrouboval. Nakonec to klaplo a roleta vyletěla do výše.

„Hezky soustavně,“ radil, „i když nemůžete všecko potřebovat vy, mohu to potřebovat já.“

Otvírali zásuvky a prohlíželi podrobně každý kout. Nenašli však nic, co by bylo zvlášť zajímavé, až na některá data a poznámky, týkající se přelíčení s Rokebym. T. B. Corn nakonec prohlásil, že důležité listiny sira Reginalda budou někde jinde a skutečně pak objevil ve zdi ložnice malou ohnivzdornou pokladnu, skrytou za záclonkou.

Sehnali klíče, a T. B. Corn pak pokladnu otevřel.

Našli zapečetěnou obálku, několik šperků a určitou částku hotových peněz. T. B. Corn rozlomil bezohledně pečetě, vytáhl nejdříve několik osobních průkazů a pak to, co hledali. Poslední vůli strojem psanou a opatřenou příslušnými podpisy.

Josephu Rokebymu se chvěly ruce, když po ní sahal. Četli.

Rokeby stále více bledl. Závěť existovala ve dvou exemplářích, z nichž jeden byl uložen u londýnského advokáta. Za jasného vědomí a u přítomnosti svědků rozhodoval sir Reginald obšírně o svém jmění. T. B. Corn ukázal prstem na odstavec, který byl zvlášť pozoruhodný:

„… odkazuji svým právoplatným dědicům. Upozorňuji však, že moje manželka Elisabeth Reynoldsová, hon. Fitz of Vestming, Irsko, je dávno mrtva, a Catherina Rokebyová, alias Reynoldsová, není mojí dcerou. Doklady o tom, podepsané samotnou Elisabeth Reynoldsovou, má v opatrování výše zmíněný mr. Absolon Mallet, advokát. Jiných příbuzných nemám, a budiž tedy se jměním naloženo podle uznání pozůstalostního soudu…“

A T. B. Corn se zašklebil, když to přečetl.

„Trochu vám ten dobrý stařík popletl koncept,“ pravil, „byl to podivuhodně rozumný blázen. S tím nemůžete nic dělat, Rokeby. Patrně donutil svou manželku k písemnému doznání vašeho otcovství.“

Joseph Rokeby se díval zamyšleně z okna a jeho čelo bylo zbrázděno spoustou vodorovných vrásek.

„Jsem schopen,“ řekl po chvíli, „vyloupit kancelář toho advokáta. Nebude-li závěti…“

„Nečiňte toho,“ pravil T. B. Corn mírně, „jednak vám neprorokuji úspěch a za druhé byste si nadělal spoustu zbytečných starostí.

Cathe se nepovede zle, provdá-li se za Archieho Joyce. Dejte sem tu listinu. Hodíme ji zpátky a hleďte na to zapomenout. Jelikož pak nemáme na práci nic jiného, pojďme navštívit Archieho a jeho nevěstu do kláštera. Sir Francis je tam jistě a bude mír a klid, dokud se nedostaví lady Joyceová. Avšak,“ dodal hrozivě, „ji si beru na starost já.“

Joseph Rokeby mlčky kývl a teprve před zámkem promluvil.

„Podívám se na svou dceru jen zdálky, inspektore. Nevím, jak by na ni působilo, kdybych ji chtěl obejmout.“

„To si rozmyslíme potom,“ odpověděl T. B. Corn, „kam jdete? Pojďte tudy. Vypůjčíme si Brentův vůz. Alespoň v něčem mi může být užitečný.“

Ale ještě než T. B. Corn vyzkoumal jak spustit Ochráncův motor, upozornil ho Joseph Rokeby, že něco přijíždí. Do vrchu hučel nějaký automobil a T. B. Corn sedě za volantem chvíli naslouchal, než jej spatřil. Pak poznal, že to není vůz sira Francise, nýbrž typický venkovský taxametr. Zastavil před zámkem. Z dvířek vyskočil muž dlouho postrádaný a začal se hádat se šoférem o stavu číslic na počítači. Pak vyprazdňoval se zamračeným obličejem všecky kapsy a T. B. Corn vylezl z Brentova vozu.

„Na malou chvíli náš výlet odložíme, Rokeby,“ pravil, „je tu Jerome Hogath, který vždycky tvrdil, že Teda Brenta nedostanu.“

„To je muž,“ řekl Joseph Rokeby, „který pronásledoval Lona Garalda.“

„Ano, je to muž se silně vyvinutým pesimismem a úspěšný konkurent starořecké Pythie. Je to muž, který pláče tam, kde já jsem připraven se smát, a hledá komiku ve věcech, které já pokládám za smrtelně vážné.

Je to muž, jehož můžete nazvat svědkem mé ostudy a který bude bezpochyby pobaven, až uslyší o mé motající se hlavě ve věži.“

„Pojďme k němu,“ pravil Joseph Rokeby, zacláněje si rukou oči, „právě zaplatil a myslím, že zůstal ještě něco dlužen.“

„Nemohl zůstat dlužen tolik, kolik já jsem zůstal dlužen Ochránci,“ řekl T. B. Corn.

27

„Haló!“ zvolal Jerome Hogath.

T. B. Corn mu podal ruku.

„Je to tedy skončeno,“ řekl Jerome Hogath, „a můžeme se vrátit. Pohřeb sira Reginalda ať si tu obstarají sami. S tím už nemáme co dělat.“

„Jak můžete říci, že je to skončeno,“ pravil T. B. Corn vyčítavě, „nejvýš snad je skončena další etapa boje proti Ochránci. Následuje nová.“

„Ale,“ řekl Jerome Hogath překvapeně, „myslel jsem, že ho máte?“

„Je z lomů pryč, Hogathe.“

Hogath mávl rukou.

„To vím. Ale měl jsem za to…“

Joseph Rokeby stál netečně stranou a čekal, až s tím budou hotovi. Ale T. B. Corn se dal do vykládání co se přihodilo. Jerome Hogath ho přerušoval otázkami a uplynula čtvrthodina.

„Co je s Lonem Garaldem?“ otázal se T. B. Corn nakonec.

„Je v bezpečí,“ odpověděl Jerome Hogath, „ale jde o Teda Brenta. Vy ho nedostanete do smrti. Máte na něj smůlu.“

„Řekněte mi,“ pravil T. B. Corn chladně, „proč jste se nepustil za Ochráncem a proč jste se pustil za Lonem Garaldem? Lon Garald se nám nemůže nikdy tak dlouho vyhýbat jako Ted Brent.“

„Jaký byl rozkaz?“ otázal se Jerome Hogath, „zatknout. Zatknout. Zatýkal jsem tedy a pořádně jsem se přitom proběhl. Neříkám, kdyby byli vylezli z díry oba najednou a pak se rozešli, že bych se neocitl na rozpacích, za kterým dříve. Ale vyšel jenom Lon Garald.“

„Kdežto Ted Brent počkal, až bude čistý vzduch,“ kýval T. B. Corn zlostně, „a pak zastřelil Reginalda Reynoldse na cestě k zámku.“

„Říkám vám už dlouho,“ odvětil Jerome Hogath s nechutí, „že chytáte věc vždycky za nepravý konec, týká-li se to Teda Brenta. Ted Brent nezastřelil sira Reginalda. Sir Reginald tam ležel, když jsem tudy procházel. Ležel na cestě a já ho odtáhl do lesa. Tak je to.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Několik málo minut před jedenáctou. Chvíli potom, co jsme se rozešli. Vypočítejte si to. Jdu dolů po cestě, zatímco vy jste šel k Readromu. Zahnu doleva, doprava a náhle…“

T. B. Corn se mračil.

„Toto romantické dobrodružství mi leze na nervy,“ pravil hladě si zuřivě bradu, „tou dobou Ochránce ještě bušil kladivem do vrtáku.“

„Jistojistě,“ přisvědčil Jerome Hogath lhostejně.

„A nemohl tedy střílet na lesní cestě.“

„Nemohl,“ vrtěl Jerome Hogath ochotně hlavou.

„Pak mi řekněte, co o tom víte, Hogathe. Víte jistě něco, protože se tváříte ohavně.“

„Něco vím,“ pravil Jerome Hogath lehce, „a je třeba jen trochu logiky, abyste na to přišel také. Máte někam cestu, jak pozoruji. Pojedu s vámi a domluvíme se při tom.“

T. B. Corn se zmateně otočil.

„Mám toho příliš mnoho na starosti,“ pravil rozpačitě, „nemohu se dobře soustředit. Jediný Archie Joyce…“

„Archie Joyce? Myslíte na něj jako na vraha? Pusťte to z hlavy. Trefil jste vedle o půl míle.“

„Pojďte sem,“ T. B. Corn se obrátil na sluhu, dívajícího se ze vrat, „řekněte lady Joyceové, aby za námi přišla do kláštera Černých Sester. Ne však dříve, než za hodinu, rozumíte?“

„K službám,“ uklonil se muž ve vratech.

„Co máte s lady Joyceovou?“ otázal se Jerome Hogath.

„Vidíte, že nemám na starosti jen vás. Představuji vám Josepha Rokebyho.“

„Ach,“ řekl Jerome Hogath, „těší mě opravdu. Pojeďme tedy. Haló! Přineste panu Cornovi klobouk, mládenče. Slunce dnes praží pořádně.“

„Nenoste nic,“ osopil se T. B. Corn, „nemám klobouk.“

„Kam se vám poděl?“

„Dal jsem ho vyžehlit,“ odsekl T. B. Corn, „nastupte!“

Vstoupili tedy do Brentova roadsteru a Joseph Rokeby se uvelebil na nouzovém sedadle. T. B. Corn se chopil řízení a kličkoval zamyšleně cestu.

„Nemohu na to přijít, Hogathe,“ řekl, když Jerome Hogath stále mlčel, „stárnu.“

„Je to dost obtížné,“ připustil Jerome Hogath s vážnou tváří, „kdybyste mě byl nepřerušoval, byl bych vám to řekl hned.“

„Připadá mi, že si ze mě tropíte šašky, Hogathe.“

„Chraňbůh,“ ohradil se Jerome Hogath a ponořil se do hlubokého mlčení.

T. B. Corn přemýšlel ještě dlouho, než ho to omrzelo.

„Podle mého soudu,“ pravil pak, „nevraždil ani Rokeby, ani Archie, ani Lon Garald, ani Lee Garymoore, a podle vašeho soudu ani Ted Brent. Reginald Reynolds spáchal sebevraždu.“

„Aha,“ kývl Jerome Hogath, „střílel na sebe z druhé strany cesty.“

„Nežertujte s tak vážnými věcmi, Hogathe. Je to naprosto nevysvětlitelné. Ze všech zúčastněných osob zbýváte jenom vy a já. Nevím opravdu, kdo by ještě padal v úvahu. Náhodný lupič? Řekněte, co jste viděl. Vzdávám se.“

„Obstál jste dobře,“ řekl Jerome Hogath, „ačkoli ne právě výborně. Náhodný lupič je nesmysl. Reginalda Reynoldse jsem zastřelil já.“

T. B. Corn šlápl na brzdu. Jerome Hogatha to mrštilo dopředu.

„Jeďte pořádně,“ pravil nevrle, „čemu se divíte? Sir Reginald patrně tušil, že jeho stavba praská, a šel obhlédnout situaci. Kráčel jsem volně a hvízdal jsem si. Měl jsem přece času dost, ne? A hvízdal jsem si tak, že to nemohlo být slyšet k letohrádku, abyste zas proti tomu něco neměl. Sir Reginald mě dohonil a dali jsme se do řeči. Totiž, on se dal do řeči a chtěl vědět, kam půjdu. Věřte tomu nebo ne, nemohl jsem se ho zbavit.“

„Šel s vámi?“ zeptal se T. B. Corn a hnal vůz do vrchu.

„Nešel. Hned vám povím proč.“

„Zůstal ležet,“ řekl T. B. Corn, „ale vy jste ho přece nezastřelil jen tak, zničeho nic.“

„Podívejte se,“ Jerome Hogath vyhrnul rukáv, „ten šrám pochází od první kulky, která toho památného dne vyletěla z revolveru. A byl to revolver sira Reginalda. Střelil jsem do vzduchu. Uskočil za strom a hodil po mně holí. Já neměl kam uskočit, a proto se nechlubte se svým kolotočem ve věži. Moje situace byla o vlas horší. Poslal mi ještě jednu a jen tak tak, že jsem se uhnul. Divoký západ, povídám. Střelil jsem tedy podruhé, ale stařík se nelekl. Zdvihl revolver a přesvědčil mě, že to myslí vážně. Přestávaly tedy všecky hračky a provrtal jsem mu hrdlo, protože nic jiného z něj za stromem nevyhlíželo. Je vám to jasné?“

„Trochu,“ řekl T. B. Corn, „ale přece muselo něco předcházet, proboha.“

„Předcházelo a bylo to velmi rušné,“ přikývl Hogath klidně, „pohádali jsme se. Poněvadž jsem nechtěl, aby šel se mnou k letohrádku, domyslel si patrně, že se jedná o vchod za kamenem. Řekl mi rovnou, že čekáme asi na Josepha Rokebyho. V té chvíli jsem vyvedl hloupost a přisvědčil jsem, protože jsem byl rád, že se mýlí. A on chtěl vědět, proč Rokeby poleze ven, jestliže má vyjít za půl roku tak jako tak. A řval, že z něj chceme vytáhnout jeho tajemství a že i Ted Brent je zde patrně k vůli tomu, poněvadž Lon Garald je s ním a Lon Garald nemohl uniknout jinudy, než přes ten cizoložný pokoj, a že mu to nemohl poradit nikdo jiný, než Joseph Rokeby. A proč mu to poradil? Aby ho poslal na něj, na Reginalda Reynoldse. Proč byste ho prý jinak varoval? A Joseph Rokeby prý patrně utíká proto, poněvadž chce provést svou pomstu sám. Zkrátka to motal zběsile dohromady a trval na tom, že si to s vrahem nebo s vrahy vyřídí sám. Můžete si myslet, že jsem mu to zprvu rozvážně vymlouval, protože jsem mírná povaha. On však tvrdil, že mě dolů nepustí a vytáhl na mě revolver. Vytáhl jsem pouta a sdělil jsem mu s lítostí, že ho tedy musím na chvíli přivázat ke stromu nebo něco na ten způsob. V nejbližším okamžiku jsem byl rád, že jsem želízka zahodil a vzal do ruky něco příhodnějšího. To ostatní už víte.“

„A potom jste spěchal k letohrádku.“

„Potom jsem spěchal k letohrádku a přišel jsem právě včas. Sotva jsem zalehl do mechu, Lon Garald lezl po schodech dolů. Vstal jsem a on na mě vyvalil oči. Měl je už tak dost vyvalené, rozumíte? Obrátil se a utíkal. Křičím na něj, aby postál, ale nevyhověl mi, darebák. Rozkýval jsem se tedy za ním. Byl bych ho střelil do běhů, ale cesta se tak hanebně kroutí, že se mi neustále schovával. Byl vyděšený a nenapadlo ho, aby skočil do lesa. Potom jsem za ním pustil tři pozdravy…“

„Slyšel jsem je,“ podotkl Joseph Rokeby.

„Lon Garald je slyšel rovněž a nasadil závodní tempo. Honili jsme se vesele. Byly při tom různé zajímavé vložky, jako shození kočího do příkopu, závody s povozem a podobně.

Vysadil jsem také jakéhosi automobilistu, který nemohl dost rychle pochopit, co chci. Nezdržoval jsem se žádným hlášením, rozumí se. A chytil jsem ho na železničních závorách u Pertrixu. Jel zrovna nákladní vlak a Lon Garald doufal, že přeběhne ještě včas. Neviděl jsem v životě tak dlouhé věci, jako byl ten vlak. Kdybych byl zůstal za ním, byl bych si sedl na mez a plakal. Naštěstí se Lon Garald zdržel přelézáním závor a nedoběhl. Dostal jednu do stehna a byl konec.“

„A zatím Ted Brent utekl klidně druhou stranou,“ řekl T. B. Corn bez nejmenšího projevu uznání.

„Ted Brent neutekl žádnou stranou,“ vzdychl J. Hogath netrpělivě, „proč po něm pořád toužíte? Nedostanete ho do smrti.“

„Dostanu ho,“ řekl T. B. Corn pevně a uhodil rukou do volantu.

„Buďte tak laskav a nechte mě domluvit. Ted Brent je mrtev. Lon Garald mu vrazil kudlu pod žebra.“

T. B. Corn se zděsil

„Neblázněte, Hogathe. Jak to víte? Přece jste neříkal, že…“

„Neříkal jsem jednu věc. Když Lon Garald vylezl z letohrádku, svíral v ruce krvavý nůž a byl potřísněn čerstvou krví. Vzácnou krví, protože to byla krev Teda Brenta.“

„Teda Brenta? Nesmysl.“

„Přece se k tomu sám přiznal,“ Jerome Hogath se nevrle pohnul, „nemůžete mě pokládat za tak hloupého, abych se po tom nezeptal. Ochránce se spouštěl dolů dírou v lomech…“

„Před mými zraky…“

„To nevím. Zkrátka se spouštěl a padl rovnou na Garaldův nůž. Lon Garald nebyl vyděšen svým útěkem nebo zajetím nebo čímkoli podobným. Byl vyděšen tím, že zabil Ochránce nebohých. To je zvláštní, co?“

„Zvláštní je,“ odpověděl T. B. Corn, „že jsme byli v chodbě a nenašli jsme Brentovo tělo.“

„Musí ležet přímo pod dírou u lomů,“ řekl Jerome Hogath.

„Leží-li tam, pak je zasypán kamením. Plukovník Rennel dal pobořit vchod.“

„V tom případě se nedivte, že jste ho nenašli,“ ukončil Jerome Hogath.

T. B. Corn by byl v zamyšlení přejel klášter. Joseph Rokeby ho sám upozornil, aby zastavil.

„Vylezte, Hogathe, a zatahejte za zvonec. Bojím se, Rokeby, že vám příliš nepomohu. Mám hlavu zamotanou.“

Jerome Hogath kráčel k vratům s výrazem spokojeného člověka. Než však zazvonil, otevřelo se křídlo vrat a Archie Joyce vylezl ven.

„To není mamá,“ otočil se dozadu.

Sir Francis Joyce stál po boku Cathe Rokebyové a otáčel doutník v ústech.

„Myslel jsem, že jste přivezli mama,“ křičel Archie, „a nevím, mám-li být zklamán nebo potěšen, že tu není. Stojíme v jedné frontě proti ní.“

„Připojíme se k vám,“ řekl Jerome Hogath, „a dej Bůh, abychom na to stačili.“

„Jsem záloha,“ podotkl sir Francis, „stojím vzadu.“

„Postupte ještě dále dozadu,“ pravil konečně T. B. Corn, „lady Joyceová přijde za hodinu.“

Joseph Rokeby stál a nehýbal se, zraky upřeny na svou dceru. Cathe od něj nemohla odtrhnout oči, a vztahovala ruku po Archiem. Postupně si toho všimli ostatní a odmlčeli se, dívajíce se na ně. Až T. B. Corn vylezl zvolna od volantu a podivně se usmál.

„To je váš otec, slečno Cathe,“ řekl.

Cathe otevřela ústa k výkřiku, jenž nezazněl. Joseph Rokeby sklopil hlavu.

„Obejměte ho,“ pravil T. B. Corn, „ručím za to, že si toho zaslouží, ačkoli nejednal dosti rozumně.“

„Obejmi ho, Cathe,“ řekl kdosi za nimi.

Stála tam abatyše kláštera ve svém černém hávu a s mírným úsměvem v bledé tváři.

Joseph Rokeby vzhlédl. Vzhlédl a zapotácel se. T. B. Corn ho chytil pod ramenem.

„Co děláte?“ zabručel.

A Jerome Hogath si pohladil bradu posunkem, dokonale napodobujícím T. B. Corna.

„Tohle vypadá,“ řekl rozvážně, „jako by tato dáma byla lady Elisabeth. Je velkou hloupostí podnikat zábavné cesty v okovu a nerozhlédnout se pořádně kolem, nemyslíte?“

„Ano,“ odpověděl T. B. Corn zlostně, „ale je ještě větší hloupostí nenamlátit člověku, který se chová tak jako vy.“

Sir Francis upustil doutník, jejž Archie, ve snaze zachytit Cathe, rozšlápl na padrť. Žádný se nehýbal, jen oči T. B. Corna se kroutily a Jerome Hogath se na něj díval s mírnou výčitkou.

28

Přišla lady Joyceová, byla poražena, ale byla naděje, že se po čase usmíří docela. Odešel T. B. Corn s Hogathem, aby dali vyházet sesuté kamení a dostali se k Brentově mrtvole. Objímali se Rokeby s lady Elisabeth, a s Cathe, přičemž sir Francis přihlížel spokojeně, lady Joyceová trochu vlažně a Archie lačně. Ukázalo se, že jmění Reginaldů bude náležet podle znění závěti lady Elisabeth, ale lady Elisabeth se ho předem vzdala ve prospěch své dcery, tvrdíc, že si ho nezaslouží. Ukázala se však také jiná, méně příjemná věc, že totiž plukovník Rennel obětoval spousty dynamitu a podzemní chodbu dal pobořit téměř do poloviny.

„Je mi líto,“ omlouval se, „ale odklízet to by dalo mnoho práce. Utěšte se tím, že Ochráncův hrob je tak důkladný, že se z něj nevyhrabe ani k poslednímu soudu.“

„Mrzí mě hlavně,“ odpověděl T. B. Corn nesmiřitelně, „že má nasypanou mohylu jako hrdina.“

„On byl hrdina,“ poznamenal Jerome Hogath, „jenže takový, jaké lidi vašeho druhu neuznávají.“

A poněvadž byli zvědavi, jak se vlastně lady Elisabeth ocitla v úloze abatyše Černých Sester, spěchali, aby si to dali vyložit.

Lady Elisabeth skutečně spustil Reginald Reynolds do věže. Svázal ji na nohou i na rukou a kolem krku jí pověsil nůž tak, aby na něj mohla dosáhnout. Když ji spustil na dno, přetnul provaz a zavěsil jiný pro dopravu potravin. Nešťastná žena, osvobodivší se pomocí nože z pout, projevila zoufalou a vynalézavou snahu dostat se nahoru. Použila provazu, který ležel dole, přehazujíc ho po paměti přes trámy, svazujíc ho a opět uvolňujíc, a šplhala tmou do výšky plné dva dny bez vážnějšího úspěchu. Ke konci druhého dne sjel okov s potravinami a zůstal dole ležet. Lady Elisabeth se snažila zachytit lano, a když se jí to podařilo, přitáhla je k sobě a šplhala po něm, tři dny a noci. Po prvním spuštění potravin Reginald Reynolds nevytáhl lano. Nedalo se dnes určit, proč. Zřejmě vytáhl prázdný koš a spustil plný. Tím se dopustil tedy chyby, neboť provaz visel až na dno. I když snad potom uvážil možnost, že jeho vězeň by se mohl pomocí provazu osvobodit, byl oklamán krysami, které jeho potravu ochotně spotřebovaly. Lady Elisabeth naproti tomu byla přesvědčena, že Reginald Reynolds ji pokládal za mrtvou, jelikož se domýšlela, že jeho košík zůstával netknut. O tom ovšem uvažovala až mnohem později. Unikla z nádvoří polozasypaným vchodem a pološílená hrůzou nalezla útulek v klášteře a upadla do těžké nemoci. Její strach byl tak velký, že se dlouho nemohla odhodlat vyjít na světlo. Pak teprve se opatrně informovala a bylo jí nápadné, že její dcera se pořád ještě nazývá Cathe Reynoldsovou. Sir Reginald přišel do kláštera, aby vyjednal doživotní uvěznění své dcery a to byl jeden z důvodů, pro něž se lady Elisabeth rozhodla v klášteře zůstat. Na její prosbu byl oklamán. Bylo mu slíbeno vše, oč žádal, ačkoli špatná pověst kláštera nebyla už dlouho ničím jiným, než právě pověstí. Tvrdil, že Cathe zůstane před světem jeho dcerou, aby zmizí-li někdy, nepadlo na něj podezření. A lady Elisabeth počala doufat, že by se mohlo tedy jmění Reynoldsů přece jenom ocitnout v rukou Cathe. Sir Reginald stanovil pro dívčin vstup do kláštera věk osmnácti let. Rok co rok pak navštěvoval Černé Sestry, aby jim připomenul vzájemné ujednání. Když se v pozdější době stala lady Elisabeth abatyší, jednala s ním v její funkci jedna ze sester, zatímco lady Elisabeth naslouchala každému jejich slovu. A tak vlastně pracovali s Josephem Rokeby nevědomky společně proti rafinované pomstě šíleného starce.

„Moje vina je veliká,“ řekla nakonec T. B. Cornovi, „mám na svědomí celé životní neštěstí Reginalda Reynoldse a mohu se pokládat i za jakousi zlodějku jeho jmění. Ale i on byl vinen dalšími událostmi a tím, jak to skončilo. Považuji to za řízení osudu, jemuž se nevyhnou mnohdy ani povahy statečnější, než jsem já.“

„Pravda,“ přisvědčil T. B. Corn, mysle na sebe a na Teda Brenta.

„A proto,“ dodala, „my dva odjedeme někam daleko, abychom nestáli na očích Cathe a těm ostatním. Myslím, že byl-li Reginald Reynolds nešťasten, učinili jsme dostatečné pokání.“

„Jistě,“ přisvědčil T. B. Corn, „Josephu Rokebymu postačí šest let v Readromu a vám zkušenost ve věži. Zdali pak jste se také tak ohavně točila, když vás spouštěl? Pokud jde o mě, volil bych raději šest let v lomech než ještě jednu jízdu v okovu.“

A přirozeně zanedlouho nastoupili s Jerome Hogathem v Brentově voze cestu do Londýna, rozloučivše se srdečně se všemi kromě lady Joyceové, která se zrovna náhodou někam ztratila. T. B. Corn přitáhl Archieho k sobě a pravil mu tajemně:

„Neříkejte vaší matce, jak se jmenuji, kdyby se po tom náhodou ptala. Nechci, aby mohla říkat takové věty, jako: T. B. Corn je nezdvořák a nevzdělanec nebo podobně. Bude lépe, když si to poplete a bude na mne vzpomínat jako na Jerome Hogatha. To je člověk, který to snáze unese.“

„Poslužte si,“ odpověděl Jerome Hogath, jemuž neušlo ani slovo, „od vás jsem toho unesl už mnohem více. Tohle mě nezneklidňuje.“

Když pak zmizel Readrom i Holborn za jejich zády, měl T. B. Corn nevědomky tytéž ulehčující pocity, jako kdysi Lon Garald, odvážený v tomtéž voze Ochráncem.

„Je těžko říci,“ oddechl si, „zdali náš případ byl úspěšný nebo ne, Hogathe. Ale jelikož jsme přeci jenom dostali Teda~Brenta…“

Ale Hogath mávl opovržlivě rukou.

„Nemluvte. Nedostal jste nikoho. Dostal ho Lon Garald. Ted Brent vám zahnul rovnou do nebe.“

„Do pekla,“ opravil ho T. B. Corn vážně a pohladil si husté strnisko, „na tom však nezáleží. Není návratu odtud ani odtud.“