Helena Dvořáková

Oklamaná Kleopatra

1

Výzkumný ústav okrasných rostlin a obilnin ležel na předměstí Prahy, patnáct minut chůze od konečné stanice městské dopravy. Byl to úctyhodný stánek vědy, za který se nemuselo hlavní město stydět. Uprostřed hektarové zahrady stála čtyřpatrová administrativní budova a k ní se přimykaly laboratoře, garáže, dílny, závodní kuchyně a sklady. Všechny objekty měly stejné fasády: světle šedý břizolit s nadměrným množstvím slídy, kolem oken hnědý lem a zeleně natřené okapy.

Chloubou ústavu byl prostorný skleník. Téměř polovinu jeho plochy zabírala vstupní hala, ve které vegetovaly tropické rostliny. Mezi vzrostlými palmami, fíkovníky, datlovníky a citroníky stály lehké stolky a křesílka z bambusu, v oválném bazénku se v průzračné vodě pohupovaly tenké stonky leknínů a kolem nich líně proplouvali červení karásci. Podlahu haly pokrývala benátská dlažba, stěny zdobil do výše jednoho metru slivenecký mramor. Nad ním se už lesklo jen sklo.

Bylo čtvrt na pět, úterý, osmého března. Venku se proháněl ostrý ledový vítr, ale v hale bylo příjemné teplo, skoro až horko.

V rohu haly, pod vysokým fíkusem, seděli ředitel ústavu doktor Charvát a Sylva Zlámalová.

„Já se domníval, že sháníte zaměstnání, paní Sylvo,“ pravil Charvát a přejel prsty po špičkách štíhlých listů fíkusu, které nehybně splývaly z dlouhé větve až k desce stolu.

„Velice intenzívně,“ odpověděla Zlámalová.

„Pak nechápu, nad čím váháte. Nezdá se vám moje nabídka výhodná?“

Zlámalová se neznatelně pohnula. Prozradilo to tiché zapraskání křesílka. Seděla v něm nehnutě jako egyptská sfinga, vzpřímená, s hlavou hrdě vztyčenou. Rukou přidržovala na kolenou tesilovou sukni a současně tiskla kolena k sobě.

„Bojím se nastoupit na její místo,“ řekla a provinile sklopila oči. „Zaměstnanci ústavu budou říkat, že jsem ji vyštvala.“

Zvenčí zalétl do haly vzdálený výbuch smíchu. Charvát trhl hlavou tím směrem, na vteřinku se zamračil, ale vzápětí se vlídně usmál. „Jiný důvod nemáte?“

„Vám se zdá malicherný?“

„Zcela zanedbatelný a kromě toho bezdůvodný. Slečnu Žákovou jsem už informoval.“

„Ona souhlasila?“ zeptala se překvapeně.

„To není důležité, paní Sylvo. Rozhodující je, že prvního odchází ze sekretariátu. V každém případě!“ prohlásil hlasem člověka navyklého přikazovat a prosazovat svoje názory.

Doktoru Charvátovi bylo padesát pět let, ale rozhodně na ně nevypadal. Měl husté prošedivělé vlasy, rysy tváře ostré, energickou bradu. Pár světle modrých očí hleděl na svět jakoby nesměle, ale jejich pohled při soustředění byl přísný a tvrdý. Na své oblečení si příliš nepotrpěl, jako ostatně většina starých mládenců.

Zlámalová pochopila, že je vše dávno rozhodnuto, a tak přikývla. „Budu se snažit Veroniku plně nahradit.“

„Jsem o tom přesvědčen. A děkuji vám.“

Tázavě k němu vzhlédla. „Zač?“

„Že jste mne pochopila a nezatratila naše přátelství.“

„Nic konkrétního jste mi neprozradil.“

„Máte na mysli ten časopis a Karlovu výroční zprávu?“

Přikývla.

„Nechtějte to vědět. Existují určité společenské zákony, které nelze pominout. Nedotknutelnost rodiny do nich také počítám.“

„Nazval jste manžela papouškem,“ připomněla mu.

„Lituji, že jsem se před vámi nechal unést hněvem.“

„Hodně vás Karel zklamal?“

Vzal ji za ruku a políbil ji. „Netrapte mne, Sylvo, a nevyzvídejte. Jednou vám všechno řeknu.“

„Až se rozhodnu?“

„Mohu to považovat za naději?“

Neodpověděla.

„Můžete se na mne se vším obrátit,“ řekl tichým hlasem. „Ve všem, Sylvo, rozumíte?“

„Rozumím, Čestmíre…“

Venku se ozvalo halekání a hrubý mužský hlas se pokoušel zajódlovat. Charvát šlehl pohledem k oknu a vstal. „Omluvte mne, prosím…“

Přikývla.

Charvát šel rychlým krokem do protějšího rohu, kde byl na stolku telefonní přístroj. Zvedl sluchátko a stroze přikázal: „Přepněte mi do haly státní linku!“

Stalo se tak okamžitě a Charvát vytočil sedmimístné číslo. „Charvát,“ zavrčel dopáleně. „Třikrát jsem vás varoval, inženýre, ale jak je vidět, bezvýsledně. Následky si přičtěte sám. Zase vám řvou v laboratoři jako paviáni!“ Aniž čekal na odpověď, zavěsil a vrátil se k Zlámalové.

„Je MDŽ,“ podotkla Zlámalová s úsměvem.

„V laboratoři mají MDŽ každý týden. Zodpovědná místa mohou zastávat pouze zodpovědní vedoucí a tím inženýr Kučera rozhodně není,“ odpověděl břitce, ale ihned potlačil hněv, a jako by se nic nestalo, zeptal se: „Myslíte, že Veronika byla poslední?“

Pokrčila rameny. „Přála bych si to.“

„Já též, třebaže…“

Zakryla mu dlaní ústa. „Já vím, Čestmíre.“ Zlámalová oslavila o vánocích jedenačtyřicáté narozeniny, ale patřila k ženám, kterým věk neubírá na kráse. Pečlivě pečovala o svůj zevnějšek, pilně využívala služeb kadeřníka a kosmetických závodů. Byla vysoká, už ne tak štíhlá jako před desíti lety, ale těch pár kilo navíc její postavu jen mírně zaoblilo.

Charvát ji vyvedl ze skleníku. Vzduchem poletovaly sněhové vločky, nikdo by podle počasí nehádal, že je začátek března. Obloha byla tmavá, plná těžkých mraků. V několika kancelářích v administrativní budově se už svítilo, zářila i široká okna laboratoře. Za nimi bylo veselo, ven pronikal bezstarostný smích omladiny a cinkot skleniček. Charvát jim však už pozornost nevěnoval.

„Půjdu zase zahradou,“ zašeptala Zlámalová.

Přikývl a na rozloučenou jí políbil ruku. Díval se za ní, dokud mu nezmizela v zátočině široké cesty za záhonem zelených jehličin. Potom se pomalu vracel do haly. Co by za to dal, kdyby mu oznámila, že požádala o rozvod. Celý život se ženám vyhýbal, byl přesvědčen, že by ho odváděly od práce. Teď však toužil po někom, kdo by na něho doma čekal, s kým by se mohl podělit o své starosti a něhou zaplašit přicházející stáří, které pro něho představovalo opuštěnost a samotu.

Pověsil sako na ramínko a oblékl si nazelenalý pracovní plášť. Zkontroloval na vlhkoměru vlhkost vzduchu, pootočil kolečkem termostatu, neboť se mu zdálo, že se venku příliš ochladilo, a zapnul vyhřívací tělísko v dlouhém akváriu, kde se leskly stříbřité skaláry, velké jako dlaň.

Z haly vedly další dveře do dvou menších skleníků. V levém skleníku — jak se říkalo skleníku nalevo od dlouhé chodby — se šlechtily a křížily rostliny. Tady měly své pokusné záhonky výzkumné skupiny ústavu. Druhý skleník — pravý — byl o něco menší a ředitel Charvát v něm pěstoval kaktusy. Byla to úctyhodná sbírka, od malinkých kaktusů velikosti hrášku až po dvoumetrové obry s ostny dlouhými pět centimetrů. Ve skleníku byl úzkostlivý pořádek. Zemina mezi kaktusy byla pečlivě uhrabaná, ulička uprostřed skleníku čisté zametená. Nikde se nepovalovalo žádné nářadí; na ně byl vyhrazen kout hned vedle dveří na zahradu, zakrytý závěsem.

Sem teď ředitel vstoupil. Tady bylo jeho království a bez jeho souhlasu sem nesměl nikdo ani nahlédnout. Ošetřoval tu své pichlavé miláčky, z nichž každý byl kouskem jeho života, připomínal mu zámořské krajiny, nevlídná skaliska, prérie.

Vzal s poličky květináč s filodendronem a bezradně zůstal stát uprostřed uličky. Uvažoval, kam by filodendron umístil, aby příliš nepřekážel. Konečně našel příhodné místo v blízkosti okna, vedle vysokého kaktusu.

V hale se ozvaly šoupavé kroky a ve dveřích stanul doktor Šojer. Charvát se prudce napřímil a nepřátelsky si ho změřil.

„Jdu za tebou velice nerad,“ řekl Šojer místo pozdravu. „Ale nemám jinou možnost.“

„Dám příkaz hlídačům, aby tě nepouštěli do ústavu.“

„Ústav patří státu a ne tobě!“ vybafl na něj Šojer.

„Ale já za něj zodpovídám! Co chceš?“

Stáli proti sobě jako dva kohouti na zápasišti.

„Dohodl jsem se s ředitelem Agrotechny, že od vás koupí zařízení mé bývalé laboratoře,“ řekl Šojer. „Souhlasíš?“

„Ne!“

„Tak nám prodej alespoň přístroje.“

„Ani zkumavku!“

Šojerovi se nahrnula krev do hlavy. Zhluboka dýchal a svíral pěsti. Svým zjevem připomínal rozzlobeného pantátu z Hané. Hlavu měl úplně holou, jen nad ušima se mu ježily chomáčky prošedivělých vlasů, jindy dobrácké oči teď sršely zlobou a baňatý nos pod nimi zrudl rozčilením. Co chybělo jeho malé postavě na výšce, to mu nahrazovala tloušťka.

„Prosím tě, Čestmíre…“ vysoukal ze sebe a bylo na něm vidět, s jakým odporem a sebezapřením prosbu vyslovil.

Charváta však neobměkčil. „Šest let jsi mi otravoval život. Šest let jsi mi dělal samé naschvály, intrikařil, zesměšňoval mne před zaměstnanci ústavu. Teď se naše úlohy vyměnily. Nemíním se ti mstít, jenom tě v ústavu už nechci! Prosím!“ Ukázal na dveře a prošel kolem Šojera do haly a zamířil do spojovací chodby. „Alespoň mi ty přístroje půjč,“ znovu naléhavě zaprosil Šojer.

„Jen na půl roku, než si opatřím svoje. Ty je přece nepotřebuješ.“

Charvát rázně otevřel dveře do chodby. Byl to spíš zasklený tunel než chodba, který spojoval administrativní budovu s halou.

„Mám práci,“ řekl břitce.

Šojer se však neměl k odchodu. „Dovol tedy, abysme si mohli provádět v ústavu analýzy.“

Charvát zaťukal prstem na dveře. „Čekám!“

Šojer stiskl čelisti tak silně, až mu to způsobilo bolest.

„Hergot, já musím na něčem pracovat!“ rozkřikl se. „Copak to nemůžeš pochopit?“

Charvát neodpověděl, hleděl přes Šojerovu hlavu na otevřené dveře. Šojer pochopil, že je zbytečné naléhat.

„Na každého jednou dojde!“ řekl prudce a otočil se ke dveřím.

„Ještě není všem dnům konec!“

„Jakmile zjistím, že podnikáš kroky k návratu do ústavu nebo se pokoušíš získat vybavení laboratoře, zničím tě. Mám proti tobě dost důkazů, abych tě dostal před soud.“

Šojer si odplivl. „Ty nejsi vědec, ale lotr!“

Charvát ho nemilosrdně vystrčil do chodby a přirazil za ním dveře. Šojer se vydal potemnělou chodbou do administrativní budovy. Šel rychle, trhal ramenem a podrážděně gestikuloval.

Ředitel ho pozoroval, dokud mu nezmizel z očí. Potom zamkl dveře. Unaveně se vracel do pravého skleníku. Hádka ho rozrušila. Sedl si na obrubník. Nazval mne lotrem, pomyslel si dotčeně. Proč? Že se nechci zbavit drahých přístrojů? Polovička jich byla dovezena ze zahraničí. Čekal jsem na ně pět let, než prezídium uvolnilo devizy. Co pro to udělal on? Nic. Sedl si do zařízené laboratoře a začal na mne nasazovat. Dělal ze mne hlupáka, obcházel mne a podváděl. Nezaslouží si žádné ohledy.

Z úvah ho vyrušilo tiché cvaknutí kliky. Prudce vstal a nahlédl do haly. U dveří stál vědecký tajemník ústavu doktor Zlámal, manžel Sylvy Zlámalové.

„Máš chvilku čas, Čestmíre?“ zeptal se váhavě.

„Nepočkalo by to do zítřka?“

„Chtěl bych mít jasno.“

„Ty ho nemáš?“

„Jsme přece přátelé, spolužáci z univerzity…“

„Jsme především vědci, Karle,“ přerušil ho Charvát. „Alespoň já se mezi ně počítám.“

Zlámal odstoupil od dveří a přešel do středu haly. Jeho vysoká atletická postava, výrazný snědý obličej s černou bradkou a knírem nedovolovaly nikomu odhadnout skutečný věk. Brýle s nenápadnou obroučkou, husté, na skráních mírně prokvetlé vlasy, bezvadný oblek a světlé semišové střevíce se zlatou přezkou — na první pohled typ úspěšného muže.

„Promluvme si jako dva kulturní lidé. Uznávám, že jsem se měl s tebou poradit před sepsáním své vědecké práce, ale ty musíš současně uznat, že zasahuješ do mých soukromých věcí,“ řekl Zlámal a bedlivě sledoval výraz ředitelovy tváře.

„Chceš oddělit neoddělitelné.“

„Mám to chápat tak, že mi nepomůžeš?“

„Jak?“

„Mlčením. O článku víš jen ty. Nikdo v něm nebude hledat souvislost s mou výroční zprávou a disertační prací.“

Charvát se mu díval přímo do očí. Léta pracovali vedle sebe, společně se radovali z úspěchů, rmoutili se nad nezdary. A najednou, během několika hodin, vyrostla mezi nimi vysoká zeď a pohřbila v základech dlouholeté přátelství, úctu a důvěru.

„Opravdu to nejde, Karle,“ řekl pevně Charvát. „Myslím na to nepřetržitě od naší poslední roztržky. Je mi to velice nepříjemné, ale mlčet nemohu. Pochop to.“

„Když to dokážeš, nebudu ti dělat potíže s Veronikou.“

„Nebudeš mi dělat potíže ty ani Žáková,“ odsekl. „To si zařídím.“

Betonová zeď mezi nimi povyrostla o několik metrů.

Zlámal se rozhodl vynést svůj nejtěžší trumf. „V tom případě odejdu z ústavu.“

„Zbývá ti snad něco jiného?“

Zlámal se cítil zaskočen. Vytřeštil oči.

„Cože? Ty mne vyhazuješ z ústavu? Mne, který ti léta vyřizuje veškerou administrativu, hádá se s lidmi, bojuje na prezídiu o mzdové fondy, náklady a investice? Jen proto, aby ty ses mohl věnovat řízení ústavu a své vědecké práci? To je tedy tvoje odměna za mou snahu?“

„Vím, že mi tady budeš chybět. Ale je to jen tvoje vina, Karle.“

„To je tvoje poslední slovo?“

„Poslední slovo řekne vědecká rada. Já se podřídím jejímu rozhodnutí.“

„Rozmysli si to dobře, Čestmíre. Já dobrovolně z ústavu neodejdu. Budu se bránit a vyvolám skandál, který ti zláme vaz.“

„Spojíš se s Šojerem?“

„Spojím se s manželkou! Nemysli si, že jsem slepý!“

„Je mi tě líto.“

Dotčený a rozzlobený Zlámal se otočil na podpatku a rychle vyšel z chodby.

Charvát se vracel do svého skleníku. Toužebně si přál klid. Mezi dveřmi však zkoprněl. Půda kolem kaktusu byla vyhrabaná a rozházená po okolí.

Dvěma dlouhými kroky přistoupil ke kaktusu a začal přihrnovat zem k obnaženým kořenům.

Profesor Šedivý odrážel v hlubokém předklonu nápory větru, který kolem něho roztáčel těžké vločky sněhu, vrhal mu je do obličeje a zalepoval mu skla brýlí. Prošel okolo bývalého velkostatku, posledního stavení vesnice, kterou v minulém desetiletí pohltila rozpínající se Praha. Za stavením se táhla mezi poli cesta, lemovaná stožáry veřejného osvětlení, na nichž polovina světel nesvítila. Cesta končila u brány Výzkumného ústavu okrasných rostlin a obilnin.

Sotva se šedesátiletý univerzitní profesor přiblížil k plotu, vyřítil se z vrátnice černý vlčák a se zuřivým štěkotem se opřel předními tlapami o branku. Do tmy zeleně světélkovaly psí oči a v mihotavém světle lampy se zlověstně leskly bílé tesáky.

„Ale, ale, Arko,“ pokáral ho profesor a máchl kloboukem, aby shodil nalepený sníh. „Ty vyvádíš, jako bys mne neznal.“

Arko smířlivě zavrtěl ocasem, ale štěkat nepřestal. Z vrátnice se vykolébal hlídač Havránek. Okřikl psa, ten zmlkl a poslušně se posadil. Dlouhou oháňkou rozhrnoval sněhovou břečku.

„Á pan profesor!“ zívl Havránek a odemkl branku. „Koukám, že jste si dneska pozval pomocníka, co?“

„On je v ústavu inženýr Valenta?“ podivil se profesor, protože měl se svým asistentem jinou dohodu.

„Valenta ne,“ odpověděl Havránek a ukázal na jediné zářící okno v administrativní budově. „Pan doktor Zlámal. Přišel chvíli před vámi. S kufrem. Nějak kolem devátý. Budete experimentýrovat?“

„Kolega Zlámal se zabývá jinou problematikou,“ vysvětlil Šedivý. „Mým oborem je fyziologie rostlin vzrostlých, kdežto doktor Zlámal se věnuje zkoumání půdních bakterií, jejich životu, rozmnožování a ničení. Až o nich budeme všechno znát, získáme možnost regulovat v půdě jejich výskyt.“

Devětašedesátiletý hlídač, původním povoláním štukatér, v tom neviděl žádnou výhodu, pro něj půdní baktérie znamenaly stejné zlo jako bacily, a proto mezi nimi nedělal žádný rozdíl.

„Neviděl jste někde ve škarpě ležet našeho zahradníka?“ zeptal se ve snaze zabránit profesorovi v dalším výkladu.

Profesor se zarazil. „Pan Čumrda se opět opil?“ „Táhne to od včerejška. Ráno ho přivezli esenbáci rovnou ze záchytky a v poledne říkala stará Jedličková, že už je zase pod vobraz bóží.“

Tím uvítací ceremoniál skončil. Hlídač zalezl do přetopené vrátnice a Arko doprovodil profesora až ke dveřím administrativní budovy, vzdálené asi sto metrů od vrátnice. Profesor odemkl vysoké dvoukřídlové dveře, pohladil psa po mokré hlavě a vstoupil do prostorného vestibulu. Zamkl za sebou a vešel do spojovací chodby.

Laboratoř profesora Šedivého ležela mezi oběma menšími skleníky. Jednou stěnou sousedila s levým skleníkem a protější s chodbou, spojující halu s administrativní budovou. Připomínala spíš řídicí velín elektrárny než pracovnu botanika. Podél celé jedné stěny se táhl dlouhý panel se zabudovanými počítači, obrazovkami osciloskopu, miliampérmetry a dalšími měřicími přístroji. Každá jednotka měla svůj účel, byla umístěna na nejvýhodnějším místě a všechny přístroje byly propojeny důmyslným systémem na zapisovací zařízení. Bylo to mistrovské dílo profesorova asistenta inženýra Valenty. Neobvyklé spojení biologa a inženýra elektrotechniky v jedné osobě si vynutil nový vědní obor — fyziologie rostlin. Pod oknem stál profesorův stůl a vedle něho na nízkém stolku tři akvária. Na dně jednoho naráželo na sebe několik ráčků, v druhém plavaly žabky, pulci a mloci. Třetí akvárium patřilo malým želvičkám.

Profesor vstoupil do laboratoře. Na stole ležel blok se vzkazem:

Kleopatra je zapojena, provedl jsem ověřovací zkoušky, reakce normální. Na P 28 jsem vyměnil tyristor, platí nově přecejchovaná stupnice. Třetí zesilovač je třeba déle žhavit. Kdybyste něco potřeboval, jsem doma. Valenta.

Kleopatra měla daleko do egyptské krásky. Byl to jeden z profesorových filodendronů v levém skleníku, na kterých prováděl pokusy a které si pro snadnější orientaci pojmenoval. Vedle vzrostlejšího Herodesa tu vyrůstal rozmáchlý Napoleon ve společenství Césara a královského mušketýra Porthose.

Profesor odložil blok, přistoupil k panelu s přístroji a sklopil páčku jednoho vypínače. Nad štítkem „ŽHAVENÍ“ se rozsvítila červená kontrolka. Svlékl se, s puntičkářskou přesností si pověsil kabát i klobouk na věšák u dveří, urovnal záhyby, oblékl si bílý plášť a vrátil se k měřicí aparatuře. Zastavil se před tikajícím přístrojem, v němž hodinový strojek posouval registrační pás papíru a hrot jehly citlivého miliampérmetru na něj kreslil přímku. Opatrně vyjmul z přístroje váleček s navinutým pásem a pomalu ho začal odvíjet. Modrá čára stále sledovala okraj papíru. Až najednou v jednom místě prudce vybočila, zakreslila rozeklaný vrchol horského štítu a pak začala táhle klesat do původní polohy.

„To je nesvědomitost!“ vykřikl profesor rozčileně. „Výslovně jsem žádal, aby Kleopatru během dne nikdo nerušil!“

Zlostně utrhl z válečku registrační pás a v celé délce ho rozvinul na ovládací pult. Sklonil se nad ním a zamračeně prohlížel výchylku. Vzal ze stolu pravítko a změřil její velikost.

„Ta intenzita a ten tvar…“ mumlal pro sebe a nechápavě kroutil hlavou. Znovu přiložil k výchylce pravítko.

Podíval se na hodinky. Bylo půl desáté. Nadzdvihl si brýle a přitáhl si registrační pás až k očím, aby viděl na drobnou stupnici, natištěnou při okraji pásu. Tam, kde křivka vystřelila do středu pásu, odečetl údaj 17.51 hodin. Přivřel oči a počítal, kolik času uběhlo od vyrušení Kleopatry ze spánku. Došel k závěru, že za tři a půl hodiny se mohla dokonale uklidnit. Vše tomu nasvědčovalo. Kleopatra pokojně spala, dokazovala to i přímka na registračním pásu.

Vrátil se k zesilovači a pohnul jezdcem. Jindy se ručičky měřicích přístrojů okamžitě rozkmitaly, teď se ani nezachvěly. Zajel s jezdcem do nejkrajnější polohy, ale ručičky zůstaly nehybně viset na začátcích stupnic.

„Dneska se proti mně všechno spiklo,“ zanaříkal a drobnými kroky se nervózně rozběhl po laboratoři. Váhavě se zastavil před telefonním přístrojem. Má v takovém nečase a pokročilé době vytáhnout svého asistenta z bytu? uvažoval. Možná že už spí… Ale ne, určitě ho pochopí. Je přece také vědec. Zdvihl sluchátko a čekal. Nikdo se neozval. Po třetím pokusu si vzpomněl, že v noci v ústavní ústředně nikdo není. Musí buď do ředitelny, ale od ní neměl klíče, nebo na vrátnici. Když sahal po zimníku, uvědomil si, že stačí zavolat domácím telefonem na vrátnici a požádat Havránka, aby vyřídil vzkaz Valentovi.

V družstevní garsonce inženýra Valenty svítila jen malá lampička na nočním stolku a vrhala dlouhé stíny po vytapetovaných stěnách.

Pětatřicetiletý inženýr ležel na válendě a objímal půvabnou Veroniku Žákovou, sekretářku ředitele ústavu. Ležela vedle něho nahá, dlouhé štíhlé nohy se ve své nahotě zdály ještě delší a štíhlejší. Opřel se o loket a hrál si s jejími vlasy. Zamyšleně natáčel kaštanový pramínek na prst, roztáčel ho a zase navíjel.

„Nač myslíš?“ zeptala se tiše.

„Rovnám si všechno v hlavě,“ usmál se a políbil ji na ústa.

Chodili spolu teprve čtyři měsíce, třebaže v ústavu pracovali řadu let. Denně se potkávali na chodbě, vídali se na schůzích, vyměňovali si zdvořilé úsměvy. Až jednou, začátkem listopadu, společně přešlapovali na zastávce tramvaje a čekali, až montéři opraví poruchu v rozvodné síti. Valenta tenkrát zavolal taxík a odvezl ji domů, příští den koupil lístky do kina…

Veronika se obrátila na bok a natáhla ruku ke stolku, na němž ležela mísa s obloženými chlebíčky.

„S doktorem všechno skončilo,“ řekla znenadání. „Doufám, že mi věříš.“

„Co bylo, bylo. Slíbili jsme si přece, že nebudeme žárlit na minulost druhého,“ odpověděl a prstem objížděl křivku jejích úst. „Proč se k tomu pořád vracíš?“

Posadila se a povytáhla cíp přikrývky k prsům. „Já bych se k tomu nevracela, kdybys ty nebyl tak divný.“

Zasmál se. „Copak jsi mi dala málo námětů k přemýšlení? Tvůj dnešní výstup s ředitelem…“

„Na něm není nic k přemýšlení,“ přerušila ho. „Až by se Charvát o nás dověděl, stejně by mě ze sekretariátu vyrazil. Znáš přece jeho předpotopní názory.“

„Kdo mu to mohl vyžvanit?“ uvažoval nahlas Valenta.

„Jedině ona. Chtěla se mi pomstít.“ V očích jí blýsklo. „Je to zmije! Zlá semetrika!“

V předsíni zadrnčel telefon.

„Neber to,“ zaprosila. „Určitě to bude profesor…“

„Musím, Veroničko. Asi nemůže něco najít.“

Valenta vklouzl do pantoflí a šel k telefonu. „Valenta!“ představil se.

„Mám pro vás kšeft, pane inženýre,“ zaskřípal ve sluchátku Havránkův hlas. „Profesor vám vzkazuje, abyste přijel do ústavu. Něco se potentočkovalo na těch vašich inštrumentech.“

„Za půl hodinky jsem tam,“ odpověděl inženýr a zavěsil. „Mělas pravdu, byl to profesor.“

„To ti nemůže dát pokoj ani v noci?“ zlobila se Veronika.

„Za hodinku jsem zpátky,“ chlácholil ji a sáhl po košili. „Vyměním jen vadný potenciometr a to je práce na pět minut. Potom můžeme oslavovat tvůj svátek třeba až do rána.“

Inženýr Valenta vstoupil do skleníkové haly a překvapeně se zastavil na prahu. V proutěném křesílku seděl bledý a třesoucí se profesor Šedivý a doktor Zlámal mu podával sklenici vody.

„Co se stalo panu profesorovi?“ zeptal se Valenta znepokojeně.

Zlámal ukázal na dveře levého skleníku. „Na nic nesahejte. Bezpečnost jsem už volal.“

Valenta váhavě zamířil ke skleníku. V uličce mezi betonovými obrubníky ležel ředitel ústavu doktor Charvát. Na temeni hlavy se šklebila hluboká zakrvácená rána.

2

Kapitán Vávra z kriminální ústředny VB seděl v témže křesílku jako před hodinou profesor Šedivý. Oči měl zavřené, ruce v kapsách, nohy jen v ponožkách pohodlně natažené dopředu. Těžký vlhký vzduch ve skleníku ho dusil, únavou se mu klížily oči. Nejraději by otevřel velké skleněné dveře do zahrady a vyhnal ven tu protivné nasládlou vůni tropů. Chtěl se o to pokusit, ale doktor Zlámal zděšeně zalomil rukama a vysvětlil mu, že většina vzácných exemplářů by příliv chladného vzduchu nepřežila. Tak se odevzdaně podřídil, zíval a lapal po dechu.

Vávrovi bylo padesát let. Měl statnou postavu, černé vlasy ostříhané na ježka (což byl v současné módě dlouhých vlasů a bíbrů ojedinělý zjev), mírně odstávající uši, skobovitý nos a silný zápasnický krk. Na sobě měl hnědý oblek, žlutou košili a nenápadnou vázanku se šikmými pruhy.

V obou sklenících pilně pracovala operativní skupina.

Z levého skleníku vyšel hubený, dva metry vysoký doktor Křížovský. Překročil natažené kapitánovy nohy a s žuchnutím dosedl na volné křesílko po jeho levici. Mrkl na vyzuté polobotky a pátravým pohledem ulpěl na Vávrově tváři.

„Zlobí tě nohy?“

„Jak jsi na to přišel?“

„Že bys chodil poslední dobou nejraději bos.“

„Až budeš třicet hodin ve službě, jako dneska já, tak si taky rád pohovíš,“ řekl Vávra a vklouzl do polobotek. Nohy mu skutečně dělaly starosti. Špatně se mu chodilo do schodů, v kopci musel odpočívat. K večeru je necítil a všechny boty ho tlačily. Doufal však, že se to časem spraví.

Pohodil hlavou ke skleníku. „Jak jste daleko?“

„Za chvilku končí,“ odpověděl lékař.

„A ty?“

Křížovský položil na stolek zakrvácenou tyč, zabalenou v igelitové fólii. „Proražená temenní část lebky dvěma údery tupého předmětu. Každý byl sám o sobě smrtelný. Smrt nastala okamžitě, tak mezi pátou a šestou odpolední.“

Vávra ukázal na tyč. „Vražedný nástroj?“

„S největší pravděpodobností. Chlapci ho našli pohozený v záhonu asi dva metry od mrtvoly. Tvar rány odpovídá, údery byly vedeny zezadu, v laboratoři zjistíme, jestli souhlasí i krev.“

„Jsou na tyči nějaké otisky?“

„Ani jeden. Vrah měl zřejmě rukavice a ještě před použitím otřel tyč hadrem.“

Vávra se podíval na hodinky. „Teď je půlnoc, to znamená, že má před námi šesti až sedmihodinový náskok. Co si o tom myslíš?“

„Řekl bych, že měl strach. K usmrcení stačil jeden úder vedený poloviční intenzitou, ale on do obou úderů vložil obrovskou sílu.“

„Tedy muž?“

„Předpokládám. A řekl bych, že pořádný dlouhán. Ředitel měří sto sedmdesát centimetrů a oba údery byly vedeny shora.“

„Bereš Charváta s sebou?“

Křížovský přikývl.

„Číhneš se na něj? Potřeboval bych co nejdřív vědět, jestli ta tyč je opravdu vražedný nástroj. A trošku přesnější čas.“

Křížovský zabručel, že ještě nezažil, aby Vávra nepotřeboval něco co nejdřív, a současně kývl na dva muže v bílých pláštích.

Za chvíli odnášeli mrtvého ředitele na nosítkách. Vávra vstal, a když ho míjel smutný průvod, odhrnul cíp prostěradla. Dívala se na něj popelavá tvář se stopami zaschlé krve, tvář, z níž ani smrt nevyhladila známky přísnosti a nesmlouvavosti. Zakryl mrtvému obličej a hledal očima svého spolupracovníka poručíka Daňka.

Ten se objevil v ústí chodby. Byl přesným opakem svého nadřízeného. Světlé vlasy mu sahaly přes límec, hubený, uši přitažené k lebce, špičatý nos a dlouhý tenký krk. Oblékal se, jak ho napadlo, tentokráte to byly modré džíny, oranžový svetr a zelená bunda.

„Kde je doktor Zlámal?“ zeptal se ho kapitán.

„Šel s klukama do ředitelny, aby si ověřili klíče, které jsme našli v plášti zavražděného,“ hbitě referoval o dvacet let mladší poručík.

„A profesor Šedivý?“

„Sedí s inženýrem Valentou v laboratoři. Je úplně groggy. Musel to být pro něj šok. Ve tmě zakopl o mrtvolu a padl na ni.“

„Proč si ve skleníku nerozsvítil?“

„Aby nevzbudil Kleopatru,“ poťouchle odpověděl Daněk.

Vávrovi vylétlo obočí do výšky. „Kdo je to?“

„Kytka.“

„Jaká kytka?“

„Filodendron. Má tři vykousané listy, každý trčí na jinou stranu, a jmenuje se Kleopatra. Nesmí se u ní kašlat, hlasitě hovořit, samozřejmě ani svítit — to všechno ji rozčiluje a ruší — a pak je zakázáno zabít v její blízkosti i komára. Až k ní půjdeš, dávej bacha, abys nešlápl na mravence. To Klea taky nesnáší a plaší se.“

Vávra si významně poklepal ukazováčkem na hodinky, čímž chtěl naznačit, že půlnoc je ten nejnevhodnější čas na legrácky.

„Já mluvím vážně, Václave,“ bránil se Daněk. „Není to obyčejná kytka, ale vzácný pokusný exemplář. Ona dokonce mluví.“

Kapitán šlehl nedůvěřivým pohledem po Daňkovi a dlouze si povzdechl. „Tak povídej, chci podrobnosti.“

„Podívej, Václave, přijel jsem jen o hodinu dřív než ty a nejsem Einstein, abych za tu chvíli pochopil, co ti dva — mám na mysli profesora Šedivého a inženýra Valentu — zkoumají. Promluv si s profesorem sám, snad by už mohl vypovídat.“

Oba přešli do profesorovy pracovny.

Šedivý seděl u stolu, nepřítomným pohledem civěl na zeď před sebou a ruce s vystouplými žilkami na hřbetě se mu viditelně chvěly.

Vávra tázavým pohledem utkvěl na zamyšleném Valentovi. Ten však pokrčil rameny, a tak si kapitán přinesl židli a posadil se proti Šedivému.

„Rád bych vám položil několik otázek, pane profesore,“ řekl tiše a zkoumavě mu hleděl do tváře. „Ale jestli se necítíte dobře…“

Šedivý sklouzl očima na kapitána, ale tomu se zdálo, že otázku vůbec nevnímal.

Několik sekund seděli proti sobě mlčky. Profesor se těžko soustřeďoval, jeho hlas zněl hluše a cize, hovořil, jako by se pokoušel o nekrolog: „Byl to velký vědec, čestný člověk. Znali jsme se dvacet let a za tu dobu nepadlo mezi námi křivé slovo. Je to strašné, surové, nepochopitelné… proti všem zákonům přírody.“

Daněk natočil sklenici vody a postavil ji na stůl. Šedivý po ní vztáhl ruku, ale než ji donesl k ústům, polil desku stolu a zmáčel si košili.

„Komu překážel? Komu mohl překážet člověk, který dává lidstvu poznat nepoznané, odhaluje tajemství přírody, umožňuje mu vniknout do říše rostlin, pochopit jejich život, zákony, podrobit si je a přinutit, aby sloužily ku prospěchu všech?“

Znovu se napil, zuby mu lehce cinkly o sklo, ale oči, teď už jasné a přítomné, se s naléhavostí upřely do Vávrových.

„Našli se lidé, bohužel i odborníci, kteří podceňovali jeho pokusy na kaktusech. Pochybovat o něčem, pánové, znamená blížit se k poznání. Medicína i farmacie se vrací k přírodě. Rostliny v sobě skrývají medikamenty, stromy nás zásobují kyslíkem, který naše civilizace ničí, voda obsahuje minerály a vzácné stopové prvky…“

Kapitán byl jako na trní. Čas utíkal a náskok vraha se zvyšoval. Začínal už pochybovat, že se od profesora dozví něco konkrétního. Ředitel ústavu byl zřejmě jeho přítel a Šedivý se s otřesnou skutečností hned tak nevypořádá. Chystal se vstát, ale profesorova ruka ho zadržela.

„Zdržuji vás, viďte? Měl jste mne přerušit.“

„Naše práce je závod s časem,“ řekl Vávra omluvně.

„Rozumím. Ptejte se, prosím.“

„Mohl byste nám popsat, jak jste objevil doktora Charváta?“ požádal ho Vávra a mrkl na Daňka, aby si dělal poznámky. K jeho údivu vylíčil Šedivý svůj příchod do ústavu a nalezení Charvátova těla velmi přesně. Nezapomněl na žádný detail.

„Takže vlčák volně pobíhal v zahradě?“

„Jistě.“

„Kam za vámi běžel?“

„Až ke dveřím hlavní budovy. Šel by určitě se mnou do laboratoře, ale dovnitř jsem ho nepustil. Rušil by mi pokusy.“

„Je ostrý?“

„Řekl bych, že ano. Pracovníky ústavu zná a nikdy žádnému neublížil. Jednou však přelezl plot zahrady zloděj a Arko ho zle pokousal.“

Vávra se zeptal, jestli si profesor cestou do laboratoře nevšiml něčeho neobvyklého.

„Všechno bylo jako jindy,“ odpověděl Šedivý po chvilce přemýšlení. „Klíče od administrativní budovy a od laboratoře jsem si vyzvedl na vrátnici, každé dveře jsem odemykal… ne, nic zvláštního jsem nepozoroval.“

„Až na tu poruchu,“ připomněl Valenta.

Šedivý mávl rukou. „To byla běžná záležitost.“

„O jakou poruchu se jednalo?“

„Na měřicí aparatuře. Proto jsem požádal kolegu Valentu, aby přijel odstranit závadu.“

„Jednalo se jen o maličkost: vadný potenciometr,“ vysvětlil Valenta.

Šedivý objasnil systém ústavní telefonní ústředny a tím i důvod, proč netelefonoval Valentovi přímo, ale nechal zatelefonovat hlídače.

„V kolik hodin jste telefonoval?“

„Asi deset minut po příchodu do ústavu. Pan Havránek vám řekne přesný čas.“

To Vávra už věděl, že profesor přišel do ústavu ve čtvrt na deset. „Kdy jste vešel do haly?“

„Asi po čtvrt hodině. Založil jsem do zapisovacího přístroje nový pás a doplnil náplň barviva. Netrvalo to déle než patnáct minut. Vzal jsem si baterku a chystal jsem se odečíst ve skleníku relativní vlhkost a teplotu…“ Profesor se mírně naklonil a na okamžik přivřel oči. „Prošel jsem halou a vstoupil do levého skleníku, kde mám rostliny. Po několika krocích jsem zakopl a… padl na kolegu Charváta … baterka mi vypadla z ruky… bylo to strašné.“

S odporem se ohlédl k věšáku, kde visel jeho bílý plášť s krvavými skvrnami na klopě a na rukávu.

„Proč jste si v hale a ve skleníku nerozsvítil?“ podivil se Vávra.

„Nechtěl jsem rušit Kleopatru ze spánku,“ odpověděl Šedivý se samozřejmostí, která vyvolala na Daňkových rtech škodolibý úsměv.

„Pan profesor zkoumá spánek rostlin a jejich podvědomí,“ vmísil se do výslechu inženýr Valenta.

Vávra se v botanice vůbec nevyznal, s obtížemi rozeznal brambořík od azalky, věděl pouze, že když se květina nezalévá, tak uschne.

„Spánek rostlin a jejich podvědomí,“ opakoval po Valentovi Daněk a švejkovsky pokyvoval hlavou.

„Vy nevíte, že rostliny spějí?“ podivil se profesor a ukázal na zapisovací přístroj. Pod ochranným sklem kreslila jehla na váleček s navinutým registračním pásem kostrbatou čáru. „Teď je ruší vaši lidé. Kleopatra to nelibě nese a stěžuje si na ně.“

Daněk se přihlouple usmíval. „Ano, stěžuje si. Je mi to jasný. A proč by si taky nestěžovala, že? Má to za jedny peníze.“

Vávra mu šlápl na nohu. Pozdě. Šedivý pochopil, že ho Daněk nebere vážně.

„Vy jste se ptali,“ řekl odměřeně. „Jestli nejste schopni pochopit princip našich pokusů, tak se jim, prosím, nevysmívejte.“

Daněk se naježil a Vávra se snažil zachránit situaci. Nebylo to snadné, poručík se nešetrně dotkl nejcitlivějšího místa.

„Rádi se přiučíme, pane profesore,“ přesvědčoval kapitán profesora a tím si ho usmířil.

Profesor přistoupil k registračnímu pásu a ukázal hrotem tužky na kostrbatou čáru. „Každý vrcholek představuje pohyb vašeho pracovníka nebo hlasitě pronesené slovo. Rostlina na ně reaguje mírným podrážděním. V noci, kdy je ve skleníku absolutní klid, záznam vypadá takto.“

Sáhl do stolu, chviličku hledal mezi svitky a pak jeden rozložil. Podél okraje pásu se táhla rovná přímka, jako by ji někdo narýsoval podle dlouhého pravítka. V jednom místě se přímka rozvlnila a začala v pravidelných intervalech vystřelovat ke středu registračního pásu.

„Tady se probudila,“ řekl profesor a ukázal na začátek vlnovky.

„Co znamenají ty další výchylky?“

„To jsme je učili počítat,“ odpověděl profesor s úplnou samozřejmostí.

„Cože?“ vyjekl Daněk.

„Asi nevíte, že rostliny mají vynikající paměť, že?“ zarazil se profesor nad takovou neinformovaností. „Vidíte, donedávna to bylo výsadou živých tvorů. Dnes to už neplatí.“

Vávra s vážnou tváří přikyvoval, jako by to bylo samo sebou, ale profesora neoklamal.

„Jste kuřák?“ zeptal se profesor Daňka.

Poručík přikývl a vytáhl z kapsičky krabičku Olympii v domnění, že profesor dostal chuť na cigaretu.

„Já nekouřím,“ řekl odmítavě Šedivý. „Chtěl jsem jen vědět, máte-li u sebe zápalky.“

„Zapalovač.“

„Víte, který filodendron se jmenuje Kleopatra?“

„Vedle ní ležela mrtvola ředitele Charváta.“

„Ano. Teď vám jednoduchým pokusem předvedeme, že rostlina nejen vnímá, co se děje v jejím okolí, a sympatizuje s člověkem, ale že dovede číst i jeho myšlenky. Vejdete do levého skleníku a zapalovač ponecháte v kapse. Snažte se myslet na něco jiného, třeba na nějaký humorný případ. A pak se soustřeďte na myšlenku, že přiblížíte plamínek zapalovače k listu Kleopatry. Jen na to myslete, zapalovač ponechte v kapse, příliš by Kleopatru vyděsil.“

Vávra pošilhával po hodinách. Spěchal, pro další pokusy teď neměl pochopení.

„Předvedete nám to někdy jindy, pane profesore. Vraťme se k té tragické události. Dejme tomu, že jste měl vážný důvod vstoupit do skleníku po tmě. Co jste dělal po objevení mrtvého ředitele?“

Šedivý zašeptal: „Rozsvítil jsem a spatřil tu hrůzu. Vůbec jsem nebyl schopen uvažovat, nevěděl jsem, co mám dělat. Utekl jsem ze skleníku do haly a tam mě napadlo zavolat kolegu Zlámala. Vzpomněl jsem si, že pan Havránek mluvil o jeho přítomnosti v ústavu.“ Dál souhlasilo všechno s tím, co už slyšeli od doktora Zlámala. Profesor mu zatelefonoval, Zlámal seběhl do haly a z ředitelny, od níž měl jako Charvátův zástupce klíč, zavolal Bezpečnost.

„Kdy jste přijel do ústavu vy, pane inženýre?“ obrátil se Vávra na Valentu.

„Kolem čtvrt na jedenáct.“

Kapitán si zapsal údaj. „Kde jste se zdržoval do našeho příjezdu?“

„Tady, v laboratoři. Vlastně, nejdřív v hale, kde jsem pomáhal doktoru Zlámalovi ošetřovat pana profesora. Vařil jsem čaj a přinesl mu ze stolku prášky na zvýšený krevní tlak. Pak jsme ho odvedli sem a vzápětí jste přijeli vy.“

Vávra se podíval na profesora a ten souhlasně přikývl. „Byl jste tady i přes den?“ obrátil se Vávra znovu na Valentu.

„Ano. Připravoval jsem panu profesorovi měřicí aparaturu a zapojoval Kleopatru na noční pokusy.“

„Kdy jste odcházel z ústavu?“

„Kolem půl šesté. Přesný čas najdete ve vrátnici na píchačce.“

„Až do půl šesté jste byl v této místnosti?“

„Do dvou hodin. Zapojil jsem Kleopatru a odešel do dílny v suterénu administrativní budovy.“

„Z dílny jste neslyšel nic? Žádné hlasy, hádku, křik?“

„Soustružil jsem duralové podložky a svařoval držák na snímače. Zvlášť svářečka dělá velký hluk.“

„Ale před odchodem domů jste se zde převlékl, ne?“ Valenta se pousmál a zavrtěl hlavou. „Ne. Šaty si nechávám v dílně a tam se i převlékám, abych tady nerušil Kleopatru.“

Vávra pohlédl tázavě na profesora.

„Předpokladem úspěšných pokusů je absolutní klid zkoumané rostliny mnoho hodin před experimentem,“ vysvětloval profesor. Ukázal na kulatý otvor ve stěně, oddělující laboratoř od levého skleníku. Otvorem procházel svazek barevných vodičů. „Máme ověřeno, že rostliny reagují na všechno, co se děje i v této místnosti.“ „A ředitel mohl Kleopatru rušit?“

„Kolega Charvát věděl o nočních pokusech. Nikdy by do levého skleníku nevstoupil! Nijak si to neumím vysvětlit.“ Profesor bezradně rozhodil rukama. „Musel k tomu mít velice vážný důvod.“

Vávra byl rád, když se Valenta nabídl, že odveze Šedivého domů. Měl k dispozici pouze dva vozy a tušil, že je bude potřebovat. Daněk doprovodil profesora a jeho asistenta do vestibulu a Vávra se vrátil do skleníku.

Rozhlédl se kolem sebe. Všude byla samá zeleň. Propletence kmínků a různě tvarovaných listů, z nichž každý se dral ke světlu, utlačoval a odstrkoval svého souseda. Mezi tím vším se kroutily a vinuly dlouhé liány, hladké jako těla užovek, prolézaly po obtěžkaných větvích, vynořovaly se ze spleti a hned v ní zase mizely, aby znovu vystavily listy blahodárným slunečním paprskům na vhodnějším místě, lépe položeném, co nejvýše… Tam nahoře byl život, dole, v přítmí a zápachu tlejícího listí na ně čekala záhuba.

Vávra profesorovým pokusům příliš nevěřil. Spánek rostlin! Ctění myšlenek! Jakýsi způsob jejich vyjadřování! Dokonce snad písemný záznam, jak si všiml čar na registračním papíru. Bylo to příliš neskutečné, příliš vzdálené od každodenního praktického života. Nedávno četl článek o americkém farmáři, který uspíšil zrání meruněk hudbou. Hudba má prý vliv i na pěstování jahod, a dokonce zvyšuje dojivost krav. On zastával jiný názor: když se dá kravám pořádně nažrat a jahody se pěstují ve vyhnojeném záhonku, má to jistě větší účinek, než kdyby jim od rána do večera hrála celá filharmonie.

Přesto se však zastavil u citroníku, zatahal ho za list a nahlas se zeptal: „Bdíš nebo spíš?“

Citroník si nechal odpověď pro sebe, avšak z ústí chodby se ozvalo zakašlání. Přešlapoval tam hlídač Havránek a vůbec se mu do haly nechtělo. Kromě toho přišel bez vlčáka, toho kriminalisté zamkli do vrátnice, protože na ně cenil tesáky a hřbet se mu zlostí ježil jako kartáč na šaty.

„Tak co mi řeknete, pane Havránku?“ uvítal ho Vávra sice medovým hlasem, ale hlídačovým uším příliš přátelsky nezněl. Popotáhl, utřel si rukávem kožíšku nos a s nevinným výrazem v obličeji se zeptal: „O co by jako mělo kráčet, pane kapitáne?“

„Jak to, že nevíte, kdo vám zůstává přes noc v ústavu?“ zahřímal Vávra. „K vašim povinnostem patří projít po odchodu posledního zaměstnance všechny místnosti a zkontrolovat, jestli někde nezůstal zapnutý vařič!“

„To… to já vždycky dělám…“

„Nelžete! Musel byste vidět v hale ředitelův kabát a najít jeho mrtvolu!“

Havránek vtáhl hlavu mezi ramena a mlčel. Spoléhal se na své šediny, ale brzy pochopil, že se v kapitánovi zmýlil.

„Vy se spoléháte na toho černého hafana! V šest zamknete branku, zalezete do vrátnice a myslíte si, že ten vlčák za vás prošmejdí i kanceláře. Sedněte si!“

Hlídač si neochotně sedl na kraj křesílka. Kdyby tady byl Arko, tak bys, chlape, takhle neřval, pomyslel si. On je alergickej na nevlídný podívání, natož aby si na mě někdo otvíral hubu.

Vrátil se Daněk, přinesl z vrátnice knihu návštěv a svazek kontrolních lístků do píchacích hodin. Posadil se vedle kapitána a položil na stůl blok. Podíval se na hodinky — bylo dvacet minut po půlnoci.

„Kdo odešel včera z ústavu poslední?“ zeptal se.

„Vránová, soudruhu kapitáne,“ odpověděl hlídač a ulehčeně si oddychl. Konečně se začalo mluvit o někom jiném. „Vránová z účtárny. Nadělávala si nějakej vejšlap v pracovní době.“

Daněk našel její kartu s časovým údajem. Odešla minutu po sedmé.

„A kdy jste pustil psa?“

„Hned jak jsem za ní zamkl branku.“

„To znamená, že od sedmé hodiny nikdo nemohl přijít ani odejít, aniž byste ho viděl?“

„V žádným případě!“

Vávra ho sjel zkoumavým pohledem od vojenské ušanky po teplé Filcové vysoké boty. „Opravdu?“

„Nikdo kromě Čumrdy,“ rychle se opravil hlídač. „On bydlí v tom nízkým domku v zahradě a má klíč od malý branky do zahrady. Ale ještě není doma. Nejspíš ho zase přivezou rovnou ze záchytky.“

„To tak pije?“

„Jako duha. Včera ráno ho dotáhli dva od vás přímo k direktorovi.“

„Copak provedl?“

„To nevím, ale pro legraci ho sem nevezli.“

Vávra kývl na Daňka a ten odešel, aby si ověřil hlídačův údaj.

„Pracovní doba v ústavu je od půl osmé do půl páté,“ pokračoval Vávra a rozložil před sebou sedm kontrolních lístků.

„Inženýr Valenta odcházel po půl šesté. Proč tak pozdě?“

Havránek mávl rukou. „Fušoval v dílně.“

„Dělal si tam snad něco pro sebe?“

„Jó, to kdybych já věděl. Mně nikdo nic neřekne. A i kdyby, když to dovede, tak proč ne? Koho tam máte dalšího, ať nám to ubejvá!“

Vávra poposedl. Hlídačův tón ho dráždil a jeho žoviálnost ho urážela. Během jeho služby byl spáchán v jeho objektu, který měl střežit, brutální zločin a on se chová, jako by se ho to netýkalo.

„Coufal, Pašek, Krátká, Šťastná a Brázdová,“ pokračoval mrazivě kapitán. „Píchali pět minut po šesté. Jindy odcházejí jako zedníci.“

„To je parta z laborky. Včera bylo MDŽ, jestli vám to nedošlo.“ Zazubil se a začal si nacpávat čibuk.

„A co má být?“

„Oslavovalo se, ne? Ženský dostaly tulipány, otevřely se lahvinky a tradá, držte si klobouky, jede se s kopce.“

„Doktor Zlámal taky oslavoval? Opouštěl ústav ve čtvrt na sedm.“

„Kdepak! Doktor je abstinent. Ale on vždycky odchází domů mezi posledními.“

Vávra se nadechl a polkl naprázdno. Udeřil dlaní do desky stolku a titěrný výrobek na tenkých bambusových nožičkách uskočil stranou.

„Jak se tedy dostal večer do ústavu, když ve čtvrt na sedm odešel domů?“ Kapitánův hlas narazil plnou silou na stěny, vyplnil celý prostor a dopadl na hlídačovu hlavu. „Nebo tady chodí jeho duch?“

Havránek úlekem upustil čibuk a zakoktal: „On se zase vrátil…“

„Kdy?“

„V devět. Chvíli před profesorem.“

„A co inženýr Kučera a doktor Šojer?“ zahřměl Vávra. „Odcházeli přece společně s doktorem Zlámalem!“

„Ten… oni… Šojer už není našim zaměstnancem…“

Vávra praštil pěstí do knihy návštěv. „Tak proč není zapsaný v knize návštěv? Ale inženýr Kučera přece pracuje v ústavu! Postarám se o to, abyste tu dneska sloužil naposled!“

Havránek se vyděsil. Ale čím úporněji se hájil, tím víc prozrazoval, jak službu odbývá.

„Tak jak to bylo s inženýrem Kučerou? Na píchačce má napsanou na včerejšek dovolenou!“

„Proto taky nepíchal. Přišel do ústavu kolem pátý. Proletěl vrátnicí, vůbec nic mi neřekl a pelášil do laboratoře. On tam šéfuje, víte?“

„A doktor Šojer?“

„To vám řeknu na chlup. Bylo akorát půl pátý.“

„Co tu chtěl, když už není zaměstnancem ústavu?“ Havránek se opatrně rozhlédl a ztišil hlas. „Šojer tady dřív pracoval, ale direktor ho nedávno vyhodil i se skupinou. K agrárníkům, nebo jak se ten spolek jmenuje. To je velkej spor, ale já jsem vám nic neřekl. Nechci mít v ústavu oplejtačky.“

„Šel za ředitelem?“

„Na to můžete vzít jed.“

Kapitán vyhnal hlídače z haly. Rozčilovalo ho jeho lajdáctví a pohodlnost. Do ústavu přicházeli lidé, kteří tu už dávno nepracovali, nikdo je neevidoval, kdokoliv mohl přijít a odejít a kdo ví, kolik lidí má klíč od branky v zahradě a jestli se ta branka na noc vůbec zamyká. A on má v téhle džungli hledat pachatele.

Do haly se vrátil Daněk.

„Zahradník Čumrda je na záchytce,“ hlásil hned ve dveřích. „Chytil jsem kluky, co ho odtamtud včera ráno vezli do ústavu. On je to pěkný ptáček. Když nemá na pivo, prodává po hospodách cibulky a semínka vzácných kytiček.“

„Ukradených v ústavu, co?“

„Pochopitelně. Starýho Čumrdu zná pomalu každý zahrádkář ve Středočeském kraji.“

„Ředitel ústavu o tom věděl?“

„Kluci tvrdí, že mu to řekli. Požádal je, aby si to mohl vyřídit s Čumrdou sám. Potom je ujistil, že se postará o jeho léčení.“ Daněk se ohlédl za sebe. Za zády mu doznívaly šouravé kroky odcházejícího Havránka. „Cos mu udělal? Vypadá nějak zmokle,“ uculil se Daněk a vyčkávavě se zahleděl na Vávru.

Kapitán mávl rukou. „Flákač je to, a ne hlídač! Pojď se podívat do dílny, kde pracoval inženýr Valenta.“ Ven vyšli dveřmi pravého skleníku, odkud vedla úzká pěšina, po pravé straně lemovaná řadou vzrostlých tújí a končící na malém parkovišti, kde stály dva nákladní vozy. Za nimi byl vchod do administrativní budovy, v níž se kromě kanceláří nacházel sklad, kotelna a dvě dílny.

Daněk otevřel dveře jedné z dílen. Na malém prostoru stála nástrojářská frézka a soustruh, pod okny byl dlouhý pracovní stůl a závěsné skříňky s nářadím. Suterén byl zapuštěn do okolního terénu, takže zamřížovaná okna byla těsně pod stropem.

Vávra zapnul soustruh. Běžel poměrně tiše, ale ani tak nebylo možné, aby zvuky zvenčí dolehly do dílny. Zato elektrická svářečka, stojící v rohu vedle svářecího stolku, hučela velmi silně, že ani nebylo slyšet vlastního slova.

Profesor Šedivý bydlel na opačném konci Prahy, než byl ústav. Seděl vedle inženýra Valenty a zamyšleně pozoroval velké sněhové vločky, řítící se v dlouhých čarách proti vozu. Některé před předním sklem prudce vzlétly, jiné se na něm rozplácly a pomalu tály. Valenta zpomalil. Zchátralé embéčko mělo značně ojeté pneumatiky. Kolem dveří do kabiny profukoval studený vzduch. Náhodná silniční kontrola, spojená s technickou prohlídkou, by tuto starou zrezivělou rachotinu na místě vyřadila z provozu.

„Říkáte, že Čumrda nebyl celý den v práci?“ zeptal se znenadání profesor.

„Já ho neviděl. Slyšel jsem, že od včerejška oslavuje,“ odpověděl Valenta a opatrně přibrzdil před zatáčkou.

„Nepracovali ve sklenících údržbáři?“

„Pokud vím, tak ne. Přemýšlíte o té výchylce u Kleopatry?“

„Vy také, pane kolego?“ ožil profesor.

„Od chvíle, co jste mi ukázal registrační pás.“

„Dovedete si vysvětlit, proč kolega Charvát vstoupil do našeho skleníku?“

„Je to pro mě záhada. Muselo se tam něco dít.“

„Ano. Muselo to být něco velice závažného. Vždyť i při inspekcích ředitel vyhledal jednoho z nás, aby se ujistil, že nám nezmaří pokusy.“

Osek mezi dvěma křižovatkami projeli mlčky.

„Tomu kapitánovi jsem neřekl pravdu, pane profesore,“ řekl Valenta, sotva se před nimi otevřela liduprázdná ulice. „Byl jsem odpoledne v hale. Asi minutu či dvě.“

Profesor se na něj překvapeně podíval. „Vy jste hovořil s ředitelem?“

Valenta zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Zaslechl jsem ze skleníku křik. Domníval jsem se, že je to opilý Čumrda a že ruší Kleopatru. Proto jsem vypnul soustruh a šel jsem se tam podívat. Ale byl to doktor Šojer.“

„Šojer?“

„Hádali se. On a ředitel. Šojer nazval ředitele lotrem.“

„Ale to jste měl ohlásit, pane kolego,“ vytkl mu znepokojený profesor. „Právě teď není ohleduplnost na místě.“

„Ono těch návštěv bylo víc, pane profesore…“

„Neříkejte! Kdo ještě?“

„Paní Zlámalová. Zahlídl jsem ji docela náhodou. Cestou do skleníku se ohlížela na všechny strany. Zřejmě si nepřála, aby ji někdo viděl.“

„Viděl ji přece hlídač.“

„Neviděl. Přišla zahradou a do skleníku vstoupila zadem. Ředitel tam na ni čekal. Za hodinu potom odešla stejnou cestou. Doprovázel ji Charvát a při loučení jí políbil ruku.“

„Vy myslíte…“ zhrozil se profesor vyslovit své podezření nahlas.

„Rozhodně se k paní Zlámalové choval víc než zdvořile. Ale to říkám jen vám, pane profesore, nechci, aby se v ústavu šířily jakékoliv pomluvy.“

Profesor s ním souhlasil. Valentova zpráva ho však vyvedla z míry a on nevěděl, co si má teď o všem myslet. Charvát a milenka? Dokonce vdaná žena a externí pracovnice ústavu? Nesmysl! Charvát by přece neporušil své zásady.

„Zmínil jste se o několika návštěvách,“ podotkl, ještě konsternován nečekaným Valentovým sdělením.

„Viděl jsem doktora Zlámala. Odcházel od ředitele silně rozrušený a také se o něm nevyjadřoval moc pěkně. Potom jsem zaslechl inženýra Kučeru a zahradníka Čumrdu. Přece jsem nemohl před kriminálkou všechny obvinit.“

Profesor mlčky uvažoval. Několikrát pokývl hlavou a obrátil svou tvář k Valentovi. „Jednal jste správně. Žádný z nich by se nedopustil tak ohavného činu. Kolegu Charváta musel zavraždit někdo neznámý, nějaký psychopat, ale rozhodně to nebyl nikdo z ústavu.“

„Jsem téhož názoru. Ředitel sice nebyl u některých pracovníků příliš oblíben, ale že by ho někdo zabil? To se mi zdá nepravděpodobné.“

„Věda se bez rozdílných názorů neobejde,“ souhlasil profesor a neklidně se zavrtěl na sedadle. „Víte, co mě zaráží, pane kolego? Tvar a velikost výchylky.“

„Já vás chápu, pane profesore. Výchylka připomíná uhynutí živé buňky…“

„Také jste si toho všiml? Kdyby se jednalo o rostlinu, s níž jsme dosud neexperimentovali, řekl bych, že má abnormální, nám dosud neznámou citlivost vůči vnějšímu okolí. Ale Kleopatra? Provedli jsme s ní desítky pokusů a víme zcela bezpečně, že na hluk ve svém okolí téměř nereaguje.“

Rozhovor uvázl na mrtvém bodě. Zbytek cesty jim uběhl mlčky. Valenta se chystal zabočit do ulice a zastavit před domkem, kde profesor bydlel, vtom však ho Šedivý chytil za paži a pln vzrušení řekl: „Musíme se vrátit do ústavu, pane kolego! Co když její abnormální vzrušení vyvolala ředitelova smrt…“

Poručík Daněk položil před kapitána plánek skleníků. Bylo snadné se v něm rychle orientovat. Křížek v uličce levého skleníku vedle Kleopatry označoval místo, kde bylo nalezeno tělo ředitele Charváta, kolečka podél stěny znázorňovala řadu květináčů s pokusnými rostlinami. Vedle se nacházela laboratoř profesora Šedivého, chodba a pravý skleník s ředitelovými kaktusy. Z pravého skleníku bylo možno vyjít do malého parčíku s lavičkami, který byl oddělen tújemi od prudce klesajícího svahu, využitého pro alpínum.

„To znamená, že do skleníků se může vstoupit buď spojovací chodbou z administrativní budovy, nebo třemi dveřmi zvenčí,“ uvažoval nahlas kapitán.

„Když jsme s klukama přijeli, byly všechny dveře zamčené. Vchod do administrativní budovy nám otvíral doktor Zlámal,“ připomněl Daněk.

„To nám moc nepomůže, všude jsou patentní zámky, ke kterým ti kdekoli vyfrézují na počkání libovolný počet klíčů.“

„Z toho můžeme usuzovat, že pachatelem je někdo z ústavu.“

„O tom jsem přesvědčen od začátku. Cizí by si na ředitele počkal někde na polní cestě mezi ústavem a konečnou autobusu. Po setmění tam nepotkáš živáčka, a že Charvát chodil domů nejdřív po desáté, to tu věděl každý. Ředitele znali v okolí stejně dobře jako Čumrdu. Zvlášť zahrádkáři. Jezdil na jejich schůze a pořádal pro ně přednášky.“

Vávra odsunul plánek a přitáhl si blok s pečlivě sestavenou tabulkou odchodů posledních zaměstnanců z ústavu:

„Podle Křížovského zemřel Charvát mezi sedmnáctou a osmnáctou hodinou,“ pokračoval Vávra. „V té době bylo v ústavu jedenáct lidí plus hlídač Havránek.“

„Čumrda seděl v hospodě.“

„To není směrodatné. Nezapomínej, že měl klíče od branky do zahrady. Mohl sem kdykoli přijít a zase nepozorovaně odejít. Kdy ho odvezli na záchytku?“

„V osm. Pral se s hostinským, protože už mu nechtěl dát pivo.“

„A kde byl mezi pátou a šestou hodinou?“

„On tvrdí, že v hospodě, ale výčepní ani číšník nemohou potvrdit, že z lokálu neodešel. Včera tam bylo rušno. Sál měly pronajatý dva podniky.“

Z úvah je vyrušil člen operativní skupiny.

„Něco jsme objevili ve skleníku, kde se našla mrtvola, soudruhu kapitáne.“

Nad záhonem v levém skleníku se skláněl podporučík Morkes a odléval otisk podrážky, vytlačený do kyprého humusu.

„Sandály, pánská desítka, podrážka se vzorem pilek,“ vysvětloval starší podporučík a palcem ukázal nad hlavu na poličku s tulipány. „Jeden chybí.“

Vávra vystoupil na betonový obrubník, aby lépe viděl na poličku. Jeden květináč s tulipánem skutečně chyběl. Ten, kdo ho odnesl, se to snažil zamaskovat zvětšením mezer mezi zbývajícími květináči. Dokazoval to prach na poličce. Vávra natáhl ruku ke květináčům. Snadno na ně dosáhl, aniž by musel šlápnout do záhonku.

„Byl to nějaký pindík,“ poznamenal Daněk.

„S nohou hromotluka,“ řekl podporučík jízlivě. „Určitě je o hlavu vyšší než kapitán a váží dobrých osmdesát kilo.“

Vávra seskočil do uličky. „Komu patří ty květináče?“

„Promovanému biologovi Ladislavu Šrámkovi. Sháníme jeho adresu,“ odpověděl podporučík Morkes.

„Až ji zjistíte, zajeďte pro něj.“

Podporučík přikývl a opatrně podebral prsty sádrový odlitek. Jemným štětečkem ho zbavoval černé zeminy.

Vávra s Daňkem se vrátili do haly. Strážmistr, který s doktorem Zlámalem klíče nalezené v kapse zavražděného ověřoval v zámku ředitelny, jim přicházel vstříc.

„Klíče jsou od ředitelova stolu, dvou skříní, trezoru, od dveří sekretariátu. Ale jsou tu ještě dva a ty se nikam nehodí. Myslíme, že jsou od Charvátova bytu,“ ohlásil. „A zjistili jsme, že v ředitelně někdo něco hledal. Všechno je tam zpřeházené.“

Vávrova šedá volha vyjela. Měla přivézt ředitelovu sekretářku Veroniku Žákovou.

Doktor Zlámal stál uprostřed ředitelny a lhostejným pohledem pozoroval práci členů výjezdovky. Viditelně se nudil a ani se to nesnažil skrývat.

„Kdo má klíče od ředitelny, pane doktore?“ zeptal se ho Vávra.

„Ředitelna se nezamyká. Od sekretariátu má klíč jen ředitel a já, třetí klíč je ve vrátnici. Hlídač ho smí vydat jen sekretářce Žákové.“

„A klíče od ředitelova stolu a trezoru?“

„Výhradně doktor Charvát. Duplikát od trezoru je uložen na prezídiu a od stolu neexistuje.“

Vávra otevřel špičkou boty dveře velkého trezoru. Na první pohled bylo zřejmé, že někdo trezor prohledával a měl naspěch. Stejný obrázek skýtaly zásuvky stolu a kupa časopisů na konferenčním stolku.

„Když jste nás volal, tak jste si toho nepořádku nevšiml?“

„Telefonoval jsem ze sekretariátu. Do ředitelny jsem vůbec nevstoupil,“ řekl Zlámal klidně.

Vávra přešel do sekretariátu a zvedl sluchátko na stole Veroniky Žákové. Okamžitě mu naskočil pražský vyzváněcí tón.

Zlámal se nad projevem této nedůvěry nijak nepozastavil. Přešel ho bez povšimnutí.

„Nemáte tušení, kdo tady řádil?“

Zlámal pokrčil rameny.

„Co tu hledal, asi taky nevíte, že?“

„To je těžké, soudruhu kapitáne.“ Zlámal máchnutím ruky ukázal na stohy navrstvených časopisů, tiskopisů, oběžníků, knih a dalších písemností. „V naší práci se neobejdeme bez zahraniční dokumentace, cizí i domácí literatury, denně dostáváme časopisy z celého světa…“

Buď opravdu nic nevíš, nebo se ti nechce s pravdou ven, pomyslel si Vávra a začal z jiného konce. „O jaký spor se jednalo mezi doktorem Šojerem a ředitelem?“

„To je delší historie…“

„Rád si ji poslechnu,“ odrazil Vávra jeho neochotu vypovídat. Kapitán vešel do Zlámalovy pracovny, která byla přímo proti dveřím do sekretariátu. Vládl v ní týž nepořádek jako v ředitelně, ale Zlámal tvrdil, že je to normální, on by určitě poznal, kdyby mu někdo přendal knihu z jedné kupy papírů na druhou. Vávra mu nevěřil, zlomyslně si přál, aby Zlámal pár měsíců pracoval u nich a musel denně zamykat všechny listiny do skříní a na stole si směl nechat jen čistý kalendář.

Zlámal usadil Vávru do jediného křesílka, z něhož předtím odnesl objemný kufr a položil ho za skříň.

„Chystáte se na cestu?“

„Do čistírny,“ zabručel Zlámal a kufr zastrčil až do rohu, aby nebyl na očích. Posadil se za stůl. Položil před sebe brýle, posunul psací podložku do pravého rohu stolu a řekl: „Doktor Šojer v našem ústavu pracoval osmnáct let. Nastupovali jsme spolu a po půl roce za námi přišel i doktor Charvát. Tehdy tu stály pouze dva dřevěné pavilóny a patřily univerzitě. O zahradu se dělila botanická zahrada se šlechtitelskou stanicí a ústavem okrasných křovin. Mým oborem jsou půdní bakterie, doktor Šojer se zaměřil na okrasné keře a doktor Charvát se věnoval kaktusům.“

„To už byl ředitelem?“

„Ale kdež! Ústav ještě neexistoval. Teprve po pěti letech se rozhodlo o jeho stavbě a za další dva roky byl ředitelem jmenován profesor Skořepa. Ústav řídil šest let a dva roky před odchodem do důchodu zemřel na infarkt. Doktor Charvát nastoupil po něm.“

„Byl jediným kandidátem?“

Zlámal se rozpačité pousmál. „Je to důležité?“

„Tedy i vy,“ pochopil Vávra.

„A doktor Šojer. Tím, že volba nepadla na mne, jsem se necítil nijak dotčen, chci po obhájení vědecké práce a získání doktorátu přírodních věd odejít přednášet na univerzitu.“

„Doktor Šojer nesl jmenování Charváta ředitelem hůř?“

„U něho byla jiná situace. S Charvátem si nerozuměli už za působení ředitele Skořepy. Po nástupu Charváta do funkce ředitele se jejich vztahy ještě vyhrotily. Šojer se stal jeho podřízeným.“

„Rozumím. V čem spočívala podstata sporu?“

„V pojetí práce. Charvát trval na základním výzkumu, to znamená, aby ústav řešil výhledové problémy, dlouhodobé, a jejich realizací se měly zabývat výhradně resortní ústavy. Šojer měl opačný názor a prosazoval ho i proti rozhodnutí ředitele. Například vysazoval různé okrasné keře v parcích a ve volné přírodě, ačkoliv s tím ředitel nesouhlasil.“

Vávra nechápal, proč to Charvátovi vadilo, ale to teď nebylo důležité. „Doktor Charvát mu to trpěl?“

„Na tuhle otázku nelze jednoznačně odpovědět. Určité kroky podnikal. Jednou nedal celé jeho skupině čtvrtletní odměny. Ale to byste musel znát doktora Šojera. Je to paličák a k prosazování svých plánů neváhal použít i postranních uliček.“

„Například?“

„Podpory vlivných pracovníků. Které město či sídliště by nechtělo mít úhledné parkové plochy s novými druhy křovin? Za Šojera se postavili představitelé města a funkcionáři, na Šojerovu radu obešli ředitele, jednali s jeho nadřízenými a ti to pak řediteli nařídili.“

Vávra si dovedl živě představit, jak se asi ti dva měli v lásce. Že by to byl motiv? uvažoval. Nějaké zákulisní boje, žabomyší války, no prosím, ty jsou všude, ale vražda? „Slyšel jsem, že ředitel vypověděl Šojerovu skupinu z ústavu. Co mi k tomu řeknete?“

Zlámalovi se o tom mluvit nechtělo, ale když Vávra trpělivě čekal a dlouhé mlčení začalo přerůstat v napětí, pokračoval:

„Charvát provedl reorganizaci ústavu, při níž byl z ústavu vyčleněn obor okrasných křovin a byl převeden pod Agrotechnu. Nesouhlasil jsem s tím, byl jsem zásadně proti. Doktor Šojer má sice některé stinné stránky, ale je odborník a jeho odchod je pro ústav citelná ztráta.“

Teď bylo Vávrovi všechno jasné. Charvát se zbavil Šojera administrativní cestou.

„Jak na to Šojer reagoval?“

„Píše odvolání, stížnosti a bojuje.“

„S úspěchem?“

„Reorganizaci schválilo prezídium a to svoje rozhodnutí nezmění. Šojer to pochopil a pokoušel se ředitele obměkčit.“

„Dařilo se mu to?“

„Pokud je mi známo, Charvát s ním odmítal hovořit. Víc nevím. Mám-li být upřímný, úzkostlivě se vyhýbám jakékoliv zmínce o tomto sporu. Pochopte mne, stal jsem se vlastně hromosvodem mezi dvěma svými přáteli. Oba si dělají nárok na můj souhlas se svým názorem a to je prakticky nemožné.“

„Včera odpoledne byl Šojer v ústavu. Šel za ředitelem?“

„Zřejmě. Z ústavu jsme odcházeli sice společně, ale já jsem se ho na nic nevyptával. Podle jeho rozčilení soudím, že s ředitelem hovořil a opět neuspěl.“

Kapitán si zapsal údaje do notýsku. Šojer tedy musel mluvit s Charvátem v době mezi půl pátou, kdy přišel do ústavu, a čtvrt na sedm, kdy odcházel.

Zlámal náhle pochopil, kam směřují kapitánovy otázky a zeptal se vzrušeně, s otevřenou nedůvěřivostí: „Proboha, snad Šojera nepodezíráte?“

„Podezřelý je každý, kdo se zdržoval v ústavu mezi sedmnáctou a osmnáctou hodinou,“ odpověděl Vávra, a aby Zlámal pochopil, že i on patří do okruhu podezřelých, zeptal se: „Kdy jste byl včera naposledy ve skleníku?“

„No dovolte!“

„Ptám se každého, nemohu udělat u vás výjimku, pane doktore.“

Zlámal se tvářil dotčeně a odpověděl na půl úst: „Ráno v osm hodin jsem si odebral v levém skleníku vzorky půdy a kolem páté odpoledne mi ředitel podepsal dva výkazy. Mluvil jsem s ním v hale a nebylo to víc než deset minut.“

„Viděl vás někdo?“

„To nemohu vědět. Cestou jsem nikoho nepotkal, ale když jsem procházel vestibulem, slyšel jsem z dílny hučet soustruh. Stačí?“

„Pane doktore, jsem unavený jako vy a také bych raději ležel v posteli,“ zavrčel Vávra. „Konám jen svou povinnost, a tak mi ji neztěžujte.“

Zlámal vyhladil rysy ve tváři a začal se tvářit nezaujatě. „Promiňte,“ řekl omluvně, „všichni jsme nervózní a podráždění.“

Vávra mávl rukou na znamení, že není z marcipánu, a zalistoval v notýsku. Stále ještě nevěděl nic o inženýru Kučerovi. Zeptal se Zlámala.

„Pravda je, že Kučera měl včera dovolenou. Ale když jsme se Šojerem odcházeli domů, připojil se k nám. Proč přijel do ústavu a co tady dělal — to nevím.“

„Jak se choval? Tvářil se klidně?“

„Byl velice rozrušený. Pochopte, nemluvili jsme mezi sebou, každý se obíral svými problémy a záležitostmi.“ Vávra vstal.

„Vydržíte ještě nějakou chvíli nespat?“ zeptal se.

„Nemám na spánek ani pomyšlení.“

Vávra vyšel na chodbu. V potemnělém okolí svítila jen každá třetí žárovka. I tady se šetřilo elektrickou energií. V duchu hodnotil Zlámala. Co si má o něm myslet? Vypadá jako zosobnění talentovaného a úspěšného vědce. Mohl by nastoupit na Charvátovo místo. Počítá s tím? V mezipatře se Vávra zastavil a otevřel zápisník. Hledal v něm odpověď na otázku, proč Zlámal odešel ve čtvrt na sedm z ústavu, když se zase v devět vrátil? Odpověď na svou otázku našel na předposlední stránce: šel se domů navečeřet. Kapitán zaklapl notýsek. Proč ne? řekl si. Něco přece musel jíst. Ale co ten kufr s věcmi do čistírny? I to je možné, sám přece také nosí v kufru prádlo na mandl. Seběhl po schodech a vrátil se spojovací chodbou do haly. Ve dveřích se překvapeně zastavil. V jeho křesílku seděla Zlámalová a klidně si prohlížela karty zaměstnanců a úřední knihy.

„Vy jste sekretářka ředitele?“ zeptal se trochu podrážděně.

„Vypadám na třiadvacet?“ zasmála se a vstala. Měla na sobě jasně fialový kalhotový kostým, vlasy vyčesané do bohaté koruny na temeni hlavy, bílý šátek uvázaný s umnou nedbalostí kolem štíhlého krku, na nohou jednoduché černé střevíce. Přistoupila k Vávrovi a nenuceně mu podala ruku. „Jsem Zlámalová. Sylva Zlámalová a vědecký tajemník ústavu je můj manžel.“

„To jsem pochopil. Co tady děláte?“

„Nesu manželovi něco k snědku,“ odpověděla a otevřela kabelku, aby Vávra viděl sáček. „Dietní. Kvůli žlučníku.“

„Teď? V půl jedné v noci?“

„Proč ne? Bydlíme kousek od ústavu.“

Vávra si uvědomil, že dal Havránkovi příkaz, aby nikoho nevpouštěl dovnitř. „Jak jste se sem dostala?“

„Vrátnicí. Hlídač mě zná.“

„Vy pracujete v ústavu?“

„Zatím jako externistka. Od prvního nastupuji do trvalého pracovního poměru. Už máte ředitelova vraha?“

„Odkud víte, co se tady stalo?“

Usmála se. „Jsem jasnovidka.“

„Já mluvím vážně, paní Zlámalová!“

Sáhla do kabelky, vytáhla krabičku cigaret a jednu si zapálila. Dlouze vydechla kouř.

„Z okna naší ložnice je vidět na ústav. V administrativní budově se svítí, na parkovišti stojí policejní vozy, zahlédla jsem sanitku…“ Ukázala na Charvátovo sako a zakrvácený zelený plášť. „Je snadné domyslet si ostatní.“

„Někoho podezíráte?“

„Hodně zaměstnanců si oddychne. Mnozí ho neměli příliš v lásce.“

„Vy také?“

„Já patřím, či patřila jsem, k jeho příznivcům. Výborně se s ním spolupracovalo. Mám ráda přesnost, seriózní jednání a dodržování slibů. Doktor Charvát měl tytéž zásady.“

Ve spojovací chodbě se ozvaly spěšné kroky. Do haly vběhl rozčilený doktor Zlámal, kterého pronásledovali Morkes a Daněk. Zlámal prudce zabočil doprava a zmizel v levém skleníku.

„To je celý můj muž,“ poznamenala Zlámalová a shovívavě se usmála. „Jedná-li se o ústav nebo vědu, přehlédne i vlastní manželku. Smím tady na něho počkat? Od oběda neměl v ústech.“

„Myslel jsem, že doma večeřel. Vyslovil se tak.“ Zarazila se a zaváhala. „Je to možné,“ pokrčila rameny. „Byla jsem odpoledne u přítelkyně a zdržela jsem se. Ale žlučníkáři musí jíst pravidelně — málo, ale často.“

Z levého skleníku se ozvaly vzrušené hlasy. Vávra nastavil tím směrem ucho, a protože ničemu nerozuměl, šel se tam podívat. Zlámal stál nad záhonkem, z něhož podporučík odléval otisk podrážky, a lomil rukama.

„Zničili jste mi všechny kultury baktérií,“ naříkal. „Proč jste alespoň nenechali zem, jak zůstala?“

„Nechtěli jsme po sobě nechat nepořádek,“ bránil se podporučík, který po vyjmutí sádrového odlitku pečlivě uhrabal záhon hrabičkami.

Vávra mlčel, nebylo co dodat. Škoda se dá napáchat i z dobré vůle.

Zlámalová vstala a pomalým krokem, jakoby z dlouhé chvíle, se začala procházet halou. Nahlédla do spojovací chodby. Nikde se nic nehýbalo, byl prázdný i skleník s kaktusy. Pomalu se přiblížila ke dveřím levého skleníku. Její manžel a Vávra balancovali na obrubníku a počítali tulipány na poličce. Daněk s podporučíkem jim stáli za zády.

Ještě jednou se rozhlédla po hale. Najednou si všimla, že za dřevěným květináčem něco bílého vykukuje. Tiše přeběhla k vysoké palmě, bleskurychle sáhla za květináč a vytáhla časopis. Přelétla pozorným pohledem titulní stránku, na níž byla fotografie bílé orchideje, a vrátila časopis na místo. Shýbla se, zajela prsty do škvíry pod sousedním květináčem, ale tam nic nenašla. Otřela si špinavé prsty do kapesníku a vrátila se ke stolku. Když z levého skleníku vyšel Zlámal, seděla už poklidně v křesílku.

„Co tady děláš?“ osopil se na ni nevlídně.

„Měla jsem o tebe strach, drahý,“ protáhla mazlivě a obrátila k němu laskavou tvář. „A také jsem zjistila, že nám někdo vzal ze sklepa kufr a z bytu tvé nejlepší košile. Myslela jsem, že když je tady policie, mohl by se někdo z nich poohlédnout po tom zloději.“

„Jdi domů!“ zasyčel Zlámal.

Sáhla na stůl pro Zlámalovu kontrolní kartu. „Co jsi strčil hlídači, aby mi tvrdil, že ses od rána nehnul z ústavu? Byl to rum, či slivovice?“

„Špehuješ mě?“

„A nemám k tomu snad důvod?“

„Všechno skončilo.“

Výsměšně se ušklíbla. „Nepustila tě pod peřinu? Nebo už tam měla mladšího?“

Zaťal pěsti a stiskl čelisti. „Jdi domů a přestaň mi dělat ostudu!“

Zasmála se, jako by slyšela lichotku. „To se ti povedlo! Já ti dělám ostudu? Já tobě?“ Odhodila na stůl kontrolní kartu a prudce zaútočila. „Kdes byl od šesti do devíti?“

„Říkám ti, že všechno skončilo!“

„Takže tě vyhodila i s kufrem?“ naléhala. „Musím mít jistotu!“

„Nebuď trapná.“

„Vyhodila tě nebo ne?“

„Přestaň mne vyslýchat a jdi domů!“ Bojácně střelil očima ke dveřím levého skleníku, odkud zaznívaly tiché hlasy. „Doma si všechno vysvětlíme.“

„V posteli?“ řekla jízlivě a tváří se jí kmitl výraz ošklivosti.

„Jsi vulgární.“

Opět se zadíval k levému skleníku. Chvějícími se prsty si rozepnul límeček u košile.

Zkoumavě ho pozorovala. „Jsi nervózní.“

„Z tebe,“ odsekl.

„Mohu pro tebe něco udělat?“

„Co nejrychleji odejít.“

Položila na stůl sáček s dvěma krajíci proloženými dietním salámem a zaklapla kabelku. „Jak chceš. Ale blikání baterky v tvé kanceláři a v ředitelně mohl kromě mne zahlédnout ještě někdo jiný.“

Zbledl.

„Zase jsi seděla s kukátkem na očích?“ utrhl se na ni.

„Neřekl bys, kolik zajímavých věcí jsem viděla!“ Každým slovem ho dráždila a přiváděla ho k zuřivosti.

Uchopil ji za předloktí a vší silou ho stiskl. Sykla bolestí a do očí jí vhrkly slzy. Necouvla však ani o krok a ani se nesnažila vytrhnout paži ze sevření.

„Promiň,“ řekl unaveně a pustil ji. „Jsem přetažený.“

„Spíš máš strach, aby se ten kapitán nedověděl o dvou hádkách, které jsi měl s ředitelem, ne?“

Strnul a překvapením pootevřel ústa. „Kdo ti to řekl?“

„Tys nás včera nesledoval? Nebo jsi přišel do své skrýše pozdě?“

„Co ti řekl?“

„Všechno.“

„To není odpověď!“

„Byl jsi u toho, a pokud vím, paměť máš dobrou.“ Ve dveřích levého skleníku se objevila Vávrova hlava. Zlámalová okamžitě nasadila starostlivý výraz a vemlouvavě drmolila: „Nezapomeň si uvařit po jídle čaj a jez pomalu. Víš, co ti řekli na klinice: každé sousto před polknutím dokonale rozkousat.“

Popošla k Vávrovi a podala mu ruku. „Děkuji vám za ochotu, soudruhu kapitáne. Neusnula bych obavami o manžela. Na shledanou.“

„Doprovodím tě,“ řekl s rozpačitým úsměvem Zlámal a pohledem se domáhal Vávrova souhlasu.

„V žádném případě,“ energicky odmítla jeho nabídku. „Nejsi oblečený, ještě by ses venku nachladil. Pa.“ Koketně mu zamávala a zmizela ve spojovací chodbě. Zlámal se za ní díval s vynuceným úsměvem, který znenáhla přecházel ve škleb.

„Vaše paní má o vás strach,“ prohodil Vávra.

„Ano, ano… jsme bezdětní a tím více na sobě závislí,“ řekl pomalu a náhle dodal: „Budu ve své pracovně.“

Zamířil k východu.

„Vaše svačina, pane doktore!“ zavolal na něj kapitán a podával mu sáček.

Zlámal po něm vztáhl ruku. Třebaže se snažil, aby si kapitán nevšiml, jak se mu chvěje ruka, konečky prstů se mu silně třásly. Vzal si sáček a rychle odešel.

Vávra zvedl sluchátko a vytočil číslo vrátnice. Ozval se mladý příslušník VB.

„Říkal jsem vám, abyste do ústavu nikoho nepouštěli!“

„Já vím, soudruhu kapitáne,“ ozvalo se ze sluchátka.

„Vy to víte, ale paní Zlámalovou jste sem pustili!“

„Koho?“

„Ženu, co na sobě měla fialový kostým, asi tak kolem čtyřicítky.“

Hlas příslušníka zmlkl.

„Jste tam?“ křikl podrážděně Vávra.

„Ano. Ale tudy žádná žena neprošla. Musel bych ji vidět, protože mám klíč od hlavní brány v kapse.“

Vávra zavěsil a vyběhl za Zlámalovou před budovu. Všude bylo ticho, nikde ani živáčka. Došel na širokou asfaltovou cestu vedoucí k vrátnici. Nikoho neviděl. Kolem dokola se rozkládala zahrada. Rozběhl se a zastavil se v místech, kam ještě dopadaly paprsky výbojky z budovy. Najednou zaslechl čvachtání kroků a tiché neslušné klení. Snažil se přimhouřenýma očima proniknout tmu, ale nic neviděl.

„Kdo je tam?“ zavolal ostře.

„Nechoď sem!“ uslyšel ze tmy a najednou se na pokraji světla objevil Daněk. Klel a nadával, otíral si blátem obalené ruce do šustící stanný a hledal vypadlou baterku. Vávra ji uviděl, ležela vedle lesknoucí se mělké kaluže. Zvedl ji a rozsvítil.

„Co tu děláš?“ podivil se.

„Někdo se schovával v houští. Běžel jsem za ním a spadl jsem do nějakého příkopu. Mám boty plné vody.“

Vávra sklopil baterku a kužel žlutého světla se dotkl Daňkových bot. Hnědé polobotky se ztrácely pod vrstvou mazlavého a páchnoucího bahna. Kapitán se rozběhl po cestě vysypané jemnou šotolinou, která vedla zahradou a končila u široké brány. Z cesty vystřelovaly do stran jako šípy úzké pěšinky. Po jedné z nich se Vávra vydal. Končila u malé branky. Vzal za kliku. Dvířka byla zamčená. Posvítil si na zem mezi záhony a hledal stopy dámských střevíců. Nespatřil ani jedinou. Zato si všiml sešlapaného pruhu stařiny vedle pěšinky. Zaměstnanci, aby si neušpinili boty, chodili trávou, místo po rozbředlé pěšince.

Zhasl baterku a vracel se k Daňkovi. Poručík stál u trsu trávy a otíral si o něj polobotku.

„Měla by to být Zlámalová,“ řekl Vávra.

„To nevím. Nestačil jsem si na ni posvítit. Ale vyzná se tu jako doma. Nic bych za to nedal, že o tom smradlavém kanálu věděla a schválně mě do něj navedla,“ bručel Daněk a čichl si k ruce. „Smrdí to jak močůvka s rozmačkaným romadúrem.“

„To znamená, že Zlámalová možná má klíč od branky,“ uvažoval Vávra.

„Hlídač i Zlámal tvrdí, že klíče má jen zahradník Čumrda. Přiznala se ti, že byla včera v poledne u ředitele?“

„Neptal jsem se jí na to.“

„Přinesla z prezídia služební cestovní pasy.“

„A jeden chybí!“ hádal Vávra s nadějí.

„Střela vedle, soudruhu náčelníku. Všechny leží v trezoru. Počet i jména souhlasí se seznamem, který vystavila pracovnice na prezídiu.“

Vávra si najednou uvědomil, že cestovní pasy úzce souvisejí s nějakou cestou do zahraničí. „Někdo z ústavu odjíždí do zahraničí?“

„Desetičlenná výprava na kongres biologů do Vídně.“

„Máš jejich seznam?“

„Kromě Čumrdy jsou mezi nimi všichni naši podezřelí: Šojer, Zlámal, Kučera, Zlámalová, Valenta, Šedivý a další, o kterých zatím nic nevíme.“

„To nám byl čert dlužen!“

Daněk si znovu přičichl k rukám. Zakřenil se a toužebně řekl: „Zatím je mým jediným přáním kýbl vody a mýdlo, abych se zbavil toho libého pachu.“ Vykročil k administrativní budově, následován Vávrou. „Jo, sáhni si do mé levé náprsní kapsy, Václave.“ Vávra vytáhl složený list papíru. „Co je to?“

„Žádost sekretářky ředitele Veroniky Žákové o rozvázání pracovního poměru ke konci měsíce.“

„Co je na tom divného?“

„Dvě věci. Předně na té žádosti chybí žadatelčin podpis a za druhé je žádost psaná na ředitelově soukromém psacím stroji.“

„Kde jste ji našli?“

„V zásuvce ředitelova stolu. V deskách s nápisem VYŘÍDIT.“

Když vešli do vestibulu, objevili v boční chodbě dva sprchovací kouty a umývárnu se čtyřmi umyvadly. Daněk se bez rozpaků vyzul a hodil ponožky do umyvadla.

Promovaný biolog Šrámek seděl na obrubníku v levém skleníku, civěl před sebe nepřítomným pohledem a mumlal: „Čtyři roky práce v trapu… stovky pokusů byly k ničemu…“

„Vzalo ho to hezky,“ poznamenal tiše Daněk k Vávrovi.

Kapitán se posadil proti zdrcenému Šrámkovi a položil mu ruku na rameno. „Byla to vzácná odrůda?“

Třicetiletý biolog k němu zvedl roztrpčené a smutné oči. „Světová rarita, pánové! Botanický tulipán vícekvětý,“ pronesl tiše. „Holanďani by za něj platili zlatem. Byl vhodný k rychlení, snadno se křížil, nepodléhal nákazám, každá cibulka zaručovala vyšlechtěné barvy…“

Vávrovi bylo biologa líto. Seděl na obrubníku jako hromádka neštěstí, v nervózních dlaních drtil hrudky černé země. Vlasy v barvě šimla trčely v pramenech do stran, tenký kořen nosu mu svíraly titěrné brejličky, pod okrajem kostkovaného saka se dralo ven pruhované pyžamo.

„Kdo myslíte, že ho ukradl?“ zeptal se Daněk.

Šrámek k němu obrátil napůl nechápavý, napůl dotčený pohled. „To je otázka!“ řekl udiveně. „Agenti. Žádal jsem ředitele, aby neukazoval tulipán zahraničním delegacím. Neposlechl mě a tady je výsledek. Za tu nedbalost by ho měli odvolat z funkce.“

„Už se stalo. Je mrtvý.“

Pokývl hlavou, jako že je to tak správné, ale vzápětí vyskočil a zakoktal se: „Kdo… kdo že je mrtvý?“

„Doktor Charvát,“ odpověděl Vávra a ukázal na křídou zakreslený obrys ležícího těla v uličce. „Tady byl zavražděn.“

„Vy myslíte…“

Vávra pokrčil rameny.

„Proboha, tak dělejte něco!“ vykřikl Šrámek. „Zavolejte na letiště, celnice…“

„Ano, jistě. Ale to byste nám ten tulipán musel popsat.“

Šrámek se znovu usadil na obrubník, přimhouřil oči a zaníceně recitoval: „Byl nádherný a vznešený. Král mezi tulipány. Za ranního rozbřesku při východu slunce se jeho květy třpytily jako něžné mořské perly. Krůpěje rosy v jeho kalichu zářily a vrhaly blesky jako nejdražší diamanty…“

Vávra hlasitě zakašlal.

Šrámek na něho upřel modré oči, upřímné, až dětsky průzračné, a zeptal se: „Máte to zapsané?“

„Pane Šrámku,“ usmál se Vávra dobrácky, „podle toho popisu tulipán nenajdeme. Víte, co je popis?“

„Ovšem. Ale můj tulipán se nedá popsat obyčejnými slovy. Je to unikát, drahokam,“ namítl netrpělivě. „Měl jednu cibulku a z té rašil vějířek šesti nádherných květů, chráněných čtyřmi mečovitými listy, které se vzpínaly nad jejich kalichy jako Eiffelovy věže…“

„Barva květů, pane Šrámku,“ přerušil ho kapitán odevzdaně.

„Nelze jednoznačně definovat. Stovky odstínů od temně fialové až po zářící purpur.“

Jako spása se ve dveřích objevil podporučík Morkes. Vávra na něj zavolal a obrátil se k biologovi. „Soudruh podporučík vás doprovodí do prvního patra, pane Šrámku. Sedí tam takový dlouhán, je to taky zahrádkář, takže si budete rozumět. Tomu tulipán nakreslíte a on sepíše protokol. Stručný a jasný! Bez Eiffelovek a zářících diamantů. Barva, velikost, vůně a dost!“ Šrámek kývl na souhlas a zamyšleně řekl: „S vůní si nejsem jist. Ráno měl takovou zvláštní, nedefinovatelnou, téměř neznatelnou. Byla to vůně vzduchu po dešti…“

„Napíšete do protokolu, že nevoní. Ani ráno, ani večer.“

Šrámek odešel v doprovodu podporučíka.

„Mohl by to být motiv, co říkáš, Václave?“

„Zahradnická špionáž?“ zapochyboval Vávra.

„Proč ne? Někde jsem četl, že každá nová odrůda tulipánu představuje pro pěstitele balík peněz. A botanické tulipány prý jsou nejdražší. U nich platí, že čím jsou mrňavější, tím jsou dražší.“

Z věže blízkého kostela zazněly čtyři údery a po něm ještě jeden hlubší a sytější. Byla jedna hodina po půlnoci. Technici skončili a chystali se k odjezdu, dva kapitánovi spolupracovníci hledali v okolí skleníků stopy šlápot s pilkovým vzorem.

Vávra došel k profesorovým fílodendronům. „Co myslíš, Josefe, spějí, nebo nás pozorují?“

„Připadám si tady jako ve cvokárně,“ zašklebil se Daněk.

„Možná že my jim také připadáme divní,“ pohodil Vávra hlavou směrem k filodendronům. „Ty dveře byly zamčené?“ ukázal na zasklené dveře vedoucí ze skleníku do zahrady.

„Na jeden západ a klíč byl zevnitř. Chceš slyšet mou teorii?“

Vávra mlčky přikývl.

„Zloděj přišel do skleníku chodbou z administrativní budovy…“

„Proč zrovna tudy?“ přerušil ho Vávra hned v úvodu.

„Protože dveře z levého skleníku do zahrady a hlavní dveře z haly do zahrady byly zamčené a klíče trčely zevnitř v zámku. Držím se tvé teorie, že kdokoliv z ústavu si mohl pořídit od klíčů duplikáty. Mohl tedy otevřít jen ty zámky, v nichž nebyl klíč. To jsou dveře do administrativní budovy a lítačky ve spojovací chodbě.“

„A dveře do pravého skleníku,“ podotkl Vávra. „V jejich zámku také nebyl klíč.“

„Ale pracoval tam Charvát!“

„Dejme tomu. Pokračuj.“

„Zloděj prošel halou, vlezl do levého skleníku a štrachal tady. Ředitel ho zaslechl a šel se sem podívat.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč se sem šel podívat? Mohl si přece myslet, že je to inženýr Valenta. Jistě slyšel hučet v dílně soustruh.“ Daněk se na vteřinku zamyslel. „Možná že dělal rámus, co já vím? Mohl zakopnout, bouchnout dveřmi…“

„Dobrá, tak dál. Charvát sem vešel.“

„Zloděj se schoval za křídlo dveří, a když ředitel prošel kolem něho, ve strachu před prozrazením uchopil železnou tyč a praštil ho po hlavě. Podívej se!“ ukázal na křídou vyznačený obrys těla. „Vzdálenost i poloha těla odpovídají.“

Vávra se tvářil kysele. „Tak předně, Josefe, víme, že vrah otřel tyč, aby na ní nezůstaly otisky prstů. Na to by neměl čas, kdyby ho Charvát vyplašil. Za druhé, kdyby byl tak opatrný, jak ty předpokládáš, nepřehlédl by tu šlápotu v záhonu. A za třetí — měl tulipán, co tedy s ním hledal v ředitelně?“

„V ředitelně mohl hledat někdo úplně jiný.“

„Nesmysl!“

„Proč? Klíče od ředitelny jsou dva. Jeden má doktor Zlámal.“ Daněk přestal, jako když utne, a začal se ošívat. „No jo, jenže klíče od ředitelova stolu a od trezoru měl jen Charvát…“

„Toho se musíme držet, Josefe. Hned ráno zjistíš, jestli si včera někdo na prezídiu nevypůjčil duplikát klíčů od trezoru. Jestli ne, tak vrah vzal mrtvému řediteli klíče, prohledal ředitelnu a vstrčil mu je zase zpět do kapsy pláště.“

„To by musel mít nervy jako špagáty,“ zapochyboval Daněk. „Ty bys to dokázal?“

„Nevím. Ještě jsem nikoho nevraždil.“

V hale přešlapoval hlídač Havránek a trpělivě čekal, až si ho kapitán všimne. Žmoulal v ruce čepici a točil s ní jako s volantem.

„Neříkejte to na mě, soudruhu kapitáne,“ zaprosil kajícně. „Vyrazili by nás s Lojzou z ústavu. Já jsem vdovec a Lojza Kapusta, to je druhej hlídač, taky. Co bysme pak celej den dělali doma? My si dáme ode dneška pozor, neproklouzne nám ani myš, opravdu.“ „Kolik je vám let?“ zeptal se smířlivě Vávra.

„V prosinci budu mít na hřbetě sedmej křížek. To víte, pořád to tady běhalo jako na drátkách, nikdá žádnej průšvih, až najednou takovej malér. Soudruhu kapitáne, prosím vás…“

Vávra kapituloval. „No dobrá,“ zabručel.

Hlídač oživl. Nasadil si čepici, otřepal se jako pes, když vyleze z vody, a v očích se mu rozsvítily jiskřičky.

„Já jsem si ještě na něco vzpomněl,“ ztišil hlas do důvěrného šepotu. „Ale byl bych moc rád, kdyby to zůstalo jen mezi náma. To víte, vy odejdete, ale já…“

„Vyšetřujeme vraždu, která se stala během vaší služby,“ řekl mu Vávra vyčítavě.

„Ale já o tom mordu nic nevím! Na mou duši,“ zaúpěl Havránek a na důkaz své pravdomluvnosti upřel oči do Vávrova přísného pohledu.

„Poslyšte, kolik hodin vlastně hlídáte?“

Havránek se teď tvářil rozladěně. „Já věděl, že na to přijdete. Hernajs! Proč zrovna já musím mít takovej pech!“

„Máte se střídat po dvanácti hodinách! Jak to, že jste nastupoval včera v šest ráno a jste ještě ve službě?“

„To bylo výjimečně. Vzal jsem druhou dvanáctku za Lojzu, protože mu přijel vnuk z vojny. Ale od rána už zase pojedeme normálně. Hamáčková ze zvláštního oddělení o tom čenži ví.“

„Tak co jste mi chtěl povědět?“

Havránek se obezřetně rozhlédl, ustoupil o dva kroky, aby viděl i za skleněné lítačky, a pak zašeptal Vávrovi do ucha: „Dneska, vlastně už včera, tady byl od samýho rána hotovej blázinec. Okolo devátý odcházel doktor Zlámal. Už dlouho jsem ho neviděl tak dopálenýho. Proletěl vrátnicí, praštil za sebou dveřma a hupky do telefonní budky, co stojí před ústavem. To je divný, co?“

„Co je na tom divného?“

„Telefonovat mohl přece z kanceláře, nebo z vrátnice, ne? Každej z ústavu ví, jakej je tenhle automat žrout na peníze. Spolkne vám pět kaček, než to v něm vůbec pípne, a další pětikorunu musíte obětovat, abyste se domluvil. Ale to on doktor asi nechtěl, aby se vědělo, komu telefonuje. Kudláčková z naší ústředny je moc zvědavá, řekne ,přepínám‘, a zatím klidně poslouchá a potom roznáší drby. Proto taky direktor má svou vlastní linku. Ale já jí jednou…“

Vávra si nahlas povzdychl a hlídač se dovtípil. „Já to beru moc ze široka, že jo?“

„Zatím jste mi vůbec nic neřekl.“

„Jo, tak on ten doktor Zlámal, když to odtelefonoval, uháněl k autobusu. Vtom mi na stole zazvonil telefon. Direktor se ptal, jestli doktor Zlámal nešel ven. Povídám, že zrovna teď, a direktor zaklel. A pěkně od plic, to jsem cejtil i na tu dálku. Prvně v životě jsem ho slyšel zaklít. Za chvilku volal znovu. Zase sháněl Zlámala. Když ode mě slyšel, že se ještě nevrátil, nařídil mi, abych ho za ním poslal hned, jak se objeví. Potom praštil telefonem. To taky nikdá předtím neudělal. Pak koukám a vidím jít direktora do zahrady. Sedl si tam na lavičku a byl jen tak v sáčku. Venku to fičelo, Arko byl nalepenej na radiátoru a on si seděl na lavičce jako v létě. Nedalo mi to, natáhl jsem si kožíšek a šel jsem za ním. Byl zelenej jak sedma a moc divně dejchal. Chvíli rychle, pak zas pomalu, ruku si držel na srdíčku, kravatu měl povolenou. Aby to tak byl infarkt, hrklo ve mně. Vůbec mě neslyšel, nevěděl, že stojím vedle něj. Pořád se díval někam dolů do zahrady. Sáhl jsem mu na rameno a trochu jsem s ním zahejbal. Kouknul se na mě tak smutně a nedirektorsky, jako Arko, když něco provede a je mu to pak líto. Vždyť tady nastydnete, soudruhu direktore, povídám mu, jděte do tepla. A víte, co on na to? Zas měl na jazyku toho Zlámala. Šel jsem zpátky do vrátnice, ale pořád jsem direktora hlídal. Seděl tam ještě čtvrt hodiny, a pak se vrátil do hlavní budovy. Celý dopoledne jsem vartoval doktora Zlámala. Dal si na čas. Přišel až v poledne a mračil se jako čert. Povídám mu, že ho od rána shání direktor. Čekal jsem, že v něm hrkne, ale on se jen usmál a řekl, že prej je to dobře. A šel si do závodky na oběd.“ Havránek se odmlčel, aby zjistil, jaký dojem na kapitána měla jeho zpráva. Když z Vávrovy tváře vyčetl zvýšený zájem, kmitl se mu kolem rtů krátký spokojený úsměv.

„Tak dál! Co bylo dál?“

„Co by bylo? Direktor mi vynadal, že jsem mu hned neoznámil Zlámalův příchod, a vyhnal mě za ním do kantýny. Doktor zrovna páral španělskýho ptáčka a řekl mi doslova: Vyřiďte soudruhu řediteli, že ho navštívím, až se naobědvám a vypiji si kávu. Jářku, pane doktore, povídám zase já, direktor vypadá moc namíchaně. Ale on ani nemuk a dál porcoval toho španěláka. Nechal jsem ho být a šel jsem direktorovi zatelefonovat. Trošku jsem to zabalil, řekl jsem, že doktor už dojídá. Čekal jsem kravál, jenže ředitel na to nic. Zkrátka zavěsil. Tak tohle bude ošklivý, myslel jsem si, a vyrazil na obhlídku. Kouknu nahoru, direktor stál u okna a hlídal dveře kantýny. Půl hodiny tam Zlámal debužíroval a celou tu dobu se direktor nehnul od okna. Lidičky, ten mu pak dával kapky!“

„Počkejte! Kdo komu?“

„No přece direktor Zlámalovi! Jo, to jsem vám neřekl. Když se postavíte k popelnicím, slyšíte z ředitelny každý slovo.“

„Co jste slyšel?“

„Direktor mu nadával, že je podvodník, hochštapler, že mu dělá ostudu a že on prej mlčet nebude a v ústavu ho taky držet nemíní.“

Vávra si ho podezíravě prohlížel. „Tohle všechno jste slyšel? Nevymýšlíte si pohádky?“

„V pohádce by se sotva mluvilo o Veronice Žákový,“ urazil se Havránek. „Přece poznám direktorův hlas.“

„Mluvili o Veronice Žákové?“

„Někdo asi direktorovi píchnul, že je Zlámal s Veronikou pečenej vařenej. Na to byl direktor háklivější než na chlast. Jednou načapal Mojžíše a Douškovou v zahradě za kompostem a oba letěli na hodinu z ústavu.“

„Doktor Zlámal a ředitelova sekretářka?“ podivil se Vávra.

„O tom si tady štěbetají i vrabci na střeše. Chodí k ní do kvartýru, tak to asi nebude jen láska platonická.“

Před administrativní budovou zastavilo auto a hned nato zaklapaly ve vestibulu dámské podpatky.

„Řeč o vlku a vlčice za humny,“ sykl hlídač a skryl se za kapitána. „To je Veronika.“

Žáková vešla do haly jako generál. Letmo pohlédla do stran a namířila si to rovnou k Vávrovi. Havránka ignorovala. Měla na sobě krátký kožíšek a tmavomodrou sukni, široký pásek s masívní kovovou přezkou zdůrazňoval štíhlý pas, vysoké černé kozačky měkce lnuly k lýtkům. Černě havraní vlasy jí splývaly v dlouhých vlnitých pramenech téměř do poloviny zad, kabelka světlé holubicí šedi jí visela přes levé rameno.

„Jmenuji se Žáková,“ představila se a podala Vávrovi ruku.

„Promiňte, že jsme vás probudili uprostřed noci,“ řekl Vávra omluvně. Napřímil se a mírně se usmál. Dívčin svěží vzhled v něm probudil muže a on si ji s neskrývaným zájmem prohlížel.

„Nespala jsem. Právě jsem se vrátila z návštěvy.“

„Potřebujeme od vás nějaké informace.“

„Vím,“ přikývla.

„Co víte?“ zeptal se a hleděl na její ústa, na odvážnou, jemnou linii horního rtu a myslel si, že je opravdu pěkná, začínal chápat doktora Zlámala, že mu popletla hlavu, ale o to méně mohl v tom případě pochopit její lásku k němu.

„Vím, že byl zavražděn doktor Charvát.“

„Kdo vám to řekl?“

„Telefonoval mi inženýr Valenta. Byla jsem u něj, když mu pan Havránek vyřizoval vzkaz od profesora Šedivého. On vám to neřekl?“

Havránek těkal očima z jednoho na druhého a pak vybafl: „Nejsem jasnovidec, slečinko!“

„To se divím, vy přece víte i to, co se nestalo,“ řekla posměvačně a obrátila se k němu zády.

Havránek cosi zahučel a začal se šourat ke dveřím.

„Vy se nemáte příliš v lásce, co?“ usmál se Vávra, když hlídač zmizel v chodbě.

„Nikdo ho tady nemá rád. Ani ředitel Charvát ho nesnášel, nepotrpěl si na donašeče.“

„Půjdeme do ředitelny, prosím, slečno Žáková,“ řekl zdvořile a ustoupil stranou, aby ji nechal projít kolem sebe.

Veronika se mlčky otočila a vešla do spojovací chodby. Vávra, který šel dva kroky za ní, ať chtěl či nechtěl, musel se na ni dívat. Nehoupala se v bocích, jak to dělávají některé ženy, když na sobě cítí mužův pohled, šla vzpřímeně a lehce našlapovala. Napadlo ho, jestli se všichni muži v její přítomnosti cítí tak nanicovatě jako on.

Vystoupili do prvního patra administrativní budovy. Otevřela se před nimi dlouhá chodba. Vávra prodloužil krok, dostihl ji a šel po její levici.

„Mohla byste mi prozradit, proč vám telefonoval inženýr Valenta?“

„Upozornil mne, že se zdrží v ústavu a také proč. My se totiž budeme brát,“ odpověděla s náznakem úsměvu.

To byla novina! S doktorem Zlámalem chodila a Valentu si bude brát? Jaká vlastně ta Veronika je? myslel si v duchu. Vyměnila starého za mladého, nebo se do Valenty opravdu zamilovala?

Když vešli do sekretariátu, Veronika rychle nakoukla do ředitelny a na prahu zůstala zaraženě stát.

„Je tady nepořádek, nebo je to normální?“ zeptal se a zkoumavě jí hleděl do tváře.

Oči jí přebíhaly po rozházených časopisech a písemnostech.

„To udělal ten vrah?“

„Pravděpodobně,“ připustil a neuniklo mu, že Veronika se pohledem neustále vrací na roh ředitelova stolu. „Něco chybí?“

„Ne. Vlastně nevím…“

„Proto jsme vás zavolali, slečno. Potřebujeme zjistit, jestli se odtud něco neztratilo, a když ano, tak co.“

„To jen tak nepoznám. V trezoru jsou smlouvy, peníze na drobné výdaje, tajné materiály…“

„Ale o důležitých písemnostech si vedete evidenci, že?“

„Samozřejmě.“ Svlékla si kožíšek, pověsila ho na ramínko a oblékla si pracovní plášť. „Jestli mám provést kontrolu důkladně, tak je to práce na dvě hodiny…“

„Moc byste nám pomohla.“

Sáhla po konvičce. „Dáte si kávu?“

„Když mi nabídnete…“ usmál se na ni a natáhl ruku po konvičce. „Dojdu pro vodu.“

Sotva se za kapitánem zavřely dveře, vyskočila a vběhla do ředitelny. Začala spěšně přehrabovat kopu časopisů na Charvátově stole. Najednou sebou škubla, zdálo se jí, že na chodbě vrzly dveře. Rychle se vrátila do sekretariátu. U ředitelova stolu stál doktor Zlámal.

„Byl jsem za tebou, Veroniko,“ řekl vyčítavě. „Chtěl jsem s tebou strávit příjemný večer a zůstat u tebe nadobro. Kde jsi byla?“

„U… u přítelkyně,“ zakoktala.

„Nelži!“ zvýšil hlas. „Sousedka mi všechno řekla! Chodí k tobě, spí u tebe! Kdo je to?“

„Nekřič! Ten kapitán se každou chvíli vrátí! Šel jen pro vodu,“ sykla.

„Kašlu na něj! Mám tě rád!“ Přiskočil k ní, objal ji kolem pasu a strhl ji k sobě. „Já bez tebe nemohu žít, Veroniko! Rozvedu se!“

Cloumala sebou, vzepřela se oběma rukama o jeho hruď a uskočila. „Blázníš?“

Kapitán ve dveřích zakašlal. Zrudla až po kořínky vlasů. Vrhla zlostný pohled na Zlámala, ten se na Vávru přihlouple usmál, a tak tu na krátký okamžik stáli mlčky, až se Zlámal pohnul ke dveřím. „Promiňte… potřeboval jsem… na shledanou…“ řekl překotně a rychle odešel.

„Tady je ta voda,“ promluvil do ticha kapitán a tvářil se jakoby nic.

„Je mi to trapné,“ hlesla Veronika a zůstala před ním stát se sklopenýma očima.

Vávra postavil konvičku na vařič. „Hezké ženy mívají podobné problémy.“

„To už je pryč! Nechci o tom mluvit!“ ohradila se vzdorovitě.

Pokrčil rameny a usmál se. „To vy jste začala.“

„Vyzvídal, kde jsem byla včera večer.“

„Řekla jste mu to?“

Našla ztracenou rovnováhu, zase byla břitká jako nůž a v očích jí plály zlostné ohníčky. „To je moje záležitost! Moje a Valentova. Vám jsem to řekla jen proto, abyste věděl, kde jsme trávili večer. Předpokládala jsem, že vás tento fakt bude zajímat.“

„Rozumím a děkuju za upřímnost. Když už jste tu otázku nakousla, tak ji hned dokončíme.“ Vávra vytáhl z kapsy zápisník a nalistoval první čistou stránku. Nadepsal ji Veronika Žáková a úředním hlasem se zeptal: „Kdy jste přišla do bytu inženýra Valenty?“

„On pro mne přijel. Počkejte, kolik mohlo být hodin…“ vzpomínala nahlas. „Sedm nebo pár minut před sedmou.“

„A kdy telefonoval pan Havránek?“

„Před desátou. Rozladilo mě to. Těšila jsem se na ten večer a profesor mi ho zkazil. Věděla jsem, že nezůstane jen u výměny vadného potenciometru, ale že se Petr zdrží v laboratoři mnohem déle. Za hodinu mi opravdu telefonoval a řekl mi, co se v ústavu stalo a že neví, kdy se vrátí. Šla jsem raději domů. Vy jste zvonili asi čtvrt hodiny po mém příchodu domů.“

Vávra si dopsal poznámky. V místnosti zavoněla káva.

Míchal lžičkou horkou tekutinu a přemýšlel.

„Jste v ústavu spokojená?“

„Velice. Je to moje první místo. Přišla jsem do ústavu rovnou ze školy. Práce sekretářky je docela zajímavá.“

„A taky hodně náročná, ne?“

„To ano. Musíte nosit v hlavě polovinu ředitelových starostí. Já na to mám dva diáře,“ rozpovídala se. „Do jednoho si píšu ředitelovy schůze, porady, jednání a návštěvy a do druhého termíny, kdy se mají odeslat různá hlášení, tabulky, výkazy a podobně. A občas si taky zašéfuji. Třeba ředitele někam narychlo odvolají a já vím, že ten den bude probíhat nějaké jednání, a tak tam za něho musím poslat náhradu.“

„A když pošlete na jednání někoho nepravého?“

„Asi by mi ředitel vyhuboval, ale rozhodně míň, než kdybych na to zapomněla úplně. Ještě se mi to nestalo.“

„Takže byl ředitel s vámi spokojen, že?“

„Neměl důvod k nespokojenosti,“ řekla s jistotou. „Rozuměli jsme si, i když — jako každý člověk — měl svoje mouchy. Ale ke mně byl vždycky slušný.“

Žáková netušila, že tenhle zdánlivě bezvýznamný rozhovor u šálku kávy je jen předehrou dalšího jednání. Vávra sáhl do náprsní kapsy a mlčky jí podal list s výpovědí.

A teď pokračuj ve chvalozpěvu, lištičko v rouše beránčím, řekl si pro sebe a bedlivě ji pozoroval.

Mnoho z její tváře nevyčetl. Ušklíbla se a vrátila mu list se slovy: „Ten papír vidím prvně. A taky bych ho nikdy nepodepsala!“

„Víc mi k tomu neřeknete?“

„Myslela jsem, že vyšetřujete vraždu, a ne extrémní výstřelky starého mládence,“ řekla uštěpačně.

„Ten starý mládenec byl zavražděn, slečno Žáková!“ Přitáhla si kabelku a vyndala z ní cigarety. Vávra jí nabídl ze své krabičky, ale odmítla. Vstala a několikrát přešla po místnosti od okna ke dveřím. Jasně mu tím dávala najevo, že se rozmýšlí, má-li mu odpovědět, či ne. Vávra trpělivě čekal.

„Nechci, abyste si myslel, že mě chtěl vyrazit pro neschopnost nebo lajdáctví. Všechno, co jsem vám řekla, je pravda. S doktorem Charvátem jsme si rozuměli, choval se ke mně slušně a s mou prací byl spokojen. Můžete si přečíst moje komplexní hodnocení, jsou na kádrovém oddělení.“

Vávra ukázal na list. „Pak ale ta výpověď postrádá logiku.“

„Řekla jsem vám, že ředitel měl svoje vrtochy.“

„Co kdybychom to zkrátili, slečno Žáková?“ usmál se Vávra a dodal: „Vím, že se kvůli vám včera doktor Zlámal pohádal s ředitelem.“

Zastavila se a nevěřícně se na něj dívala.

„Přestaňme si hrát na schovávanou,“ řekl s výčitkou a ukázal na jednoduché dveře mezi sekretariátem a ředitelnou. „Hádali se tak hlasitě, že je bylo slyšet ven. A vy že byste přes tyhle jednoduché dveře nic neslyšela?“

„Nevím o žádné hádce. Ředitel nikdy nekřičí.“

Kdo tedy lže? uvažoval kapitán. Ona, nebo Havránek? Jaký by měl důvod ke lži starý hlídač? A Žáková? Ledaže by nebyla během hádky v sekretariátu…

„Kde jste byla včera kolem poledne?“

„Na prezídiu. Od desíti jsme tam měli školení. Vrátila jsem se ve dvě hodiny, zapsala do knihy poštu a pospíchala do závodní kuchyně na oběd.“

To byl nový údaj. Podle Havránka došlo k hádce mezi Zlámalem a Charvátem kolem poledne. Jestli byla Žáková na školení, nemohla je slyšet. Musí si to ověřit. „Když jste se vrátila ze školení, mluvila jste ještě s ředitelem?“

Zavrtěla hlavou. „V ředitelně nebyl. Zřejmě odešel do skleníku.“

„A doktor Zlámal?“

„S nikým jsem nemluvila. Jenom s Paškem, který chtěl, abych si s nimi v laboratoři připila, ale to jsem odmítla.“

Pašek… Pašek… vzpomínal Vávra. Aha! Parta z laboratoře, která odcházela z ústavu v 18.05, připomněl mu mozek, vycvičený na jména a čísla.

Veronika se posadila proti kapitánovi. Pochopila, že jí nedá pokoj dřív, dokud mu všechno neřekne. „Je to nechutné,“ řekla úvodem.

„Většinou vyšetřujeme nechutné věci,“ poznamenal kapitán věcně a o málo vřelejším tónem dodal: „Zaručuji vám diskrétnost.“

Ledabyle mávla rukou. „Všechno jsem Petrovi řekla. Nechci, aby se snad jednou postavilo mezi nás něco, o čem by neměl tušení.“

„Přesto se od nás inženýr Valenta a paní Zlámalová nedoví ani slovo.“

„Kašlu na madam Zlámalovou! Záleží mi na ní jako na loňském sněhu.“

„Věděla o vašem… vztahu?“

„Jestli hned z počátku, to nevím, ale teď určitě. Kdo jiný by o tom informoval ředitele než ona?“

„Povězte mi, o čem s vámi ráno ředitel hovořil?“ Poposedla, zaškaredila se. Vůbec se jí nelíbilo, že se má svěřovat cizímu člověku a ještě k tomu příslušníkovi Bezpečnosti.

„Řekl, že se dozvěděl o vztahu mezi mnou a doktorem Zlámalem. Doporučil mi, abych odešla z ústavu, že mi zprostředkuje totéž místo u svého přítele v Hostivaři. To je vše.“

„Odmítla jste?“

„Dal mi den na rozmyšlenou, ale jak je vidět, byl přesvědčen, že budu souhlasit.“

Milostný románek mezi doktorem Zlámalem a sekretářkou byl jako vystřižený z červené knihovny. On, elegantní muž, neskrblící komplimenty, ona, naivní dívenka, těšící se zájmu vědeckého pracovníka. Všechno začalo před rokem. Doktor Zlámal připravoval vynálezy ústavu k patentování a je nutno říci, že problematiku složitého patentního řízení ovládal znamenitě. Často se na něj obraceli i pracovníci Úřadu pro vynálezy a objevy a jeho oponentní posudky většinou rozhodovaly o udělení patentu. Jednoho dne požádal Žákovou o přepisování patentních přihlášek a Veronika souhlasila. Charvát ji na Zlámalovo přání uvolňoval k různým jednáním a patentním řízením. Někdy se taková řízení konala až na Slovensku a protáhla se na několik dní. Navštívili kolibu, popili dobré vínko…

„Řekla jste o tom doktoru Zlámalovi?“

„Jakmile jsem vyšla z ředitelny. Velice se ho to dotklo a okamžitě šel za ředitelem. Ale nekřičeli a venku je nemohlo být slyšet. Mluvili tak tiše, že jsem je neslyšela ani já… a snažila jsem se o to. Jednalo se přece o mne.“

„To bylo ráno?“

„Ano. Kolem půl deváté.“

V pytli ozubených koleček, ke kterému Vávra s oblibou přirovnával souhrn posbíraných informací, zapadla do sebe první dvě kolečka. Doktor Zlámal se tedy před devátou hodinou pohádal s ředitelem a rozčilený odešel z ústavu. Potvrdil to hlídač Havránek. Kam šel a komu telefonoval, to si musí teprve zjistit. Udělal si u hlídačovy výpovědi otazník a připsal poznámku: telefon!

Zkoumavě hleděl na sličnou sekretářku a odhadoval, čemu z jejích slov může věřit a co si vymyslela. Charvát na ni už nic neprozradí, mohla směle popustit uzdu své fantazii. Mnohem víc ho však začínal zajímat doktor Zlámal. Proč ho ředitel celé dopoledne tak intenzívně sháněl, když s ním ráno mluvil? Na prezídium to trvá autobusem půl hodiny, uvažoval, Žákové začínalo školení až v deset. To znamená, že v době, kdy doktor Charvát telefonoval Havránkovi, musela být ještě v ústavu. Zeptal se jí na to a neuniklo mu, že sebou trhla a nervózně, několikrát rychle za sebou, oklepala popel z cigarety.

„Ano, sháněl doktora Zlámala, ale až za chvíli. Nejdříve si odnesl tu výroční zprávu.“

„Jakou zprávu?“

Sňala z háčku pod věšákem klíček a odemkla plechovou skříň, naplněnou výročními zprávami. Shromažďovaly výsledky mnohaleté práce vědeckých skupin ústavu. Všechny byly pečlivě vyrovnané, svázané v tvrdých černých deskách, každá přihrádka měla svoje číslo a rok.

„Kterou z nich si odnesl?“

„To nevím. Požádal o klíč od skříně, otevřel ji, jednu zprávu vytáhl a zavřel se s ní v ředitelně.“

Měla by se najít v ředitelně, ale tam není, pomyslel si Vávra a přejel očima černé hřbety desek. Nic by za to nedal, že je někdo záměrně vyrovnal.

„Máte jejich seznam?“

„Mám. Ale podle něho nic nepoznáte, protože ve skříni jsou uloženy i duplikáty, a ty se neevidují,“ pochopila jeho záměr. „Kromě toho, většina zpráv má více autorů, protože výzkumné úkoly jednotlivých skupin se prolínají.“

Tohle si potřeboval kapitán ujasnit, i když nevěděl, k čemu mu to bude dobré. Ale z praxe věděl, že mnohdy na první pohled naprosto nesouvisející maličkosti se stávají klíčem k rozřešení případu.

Zlámal seděl ve své pracovně a vytrvale civěl do jednoho místa v rohu místnosti. Na pracovním stole svítila jen malá lampička. V budově bylo tíživé, skličující ticho. Sáhl po cigaretě a plamínek zapalovače, který při škrtnutí dlouze vyšlehl, ozářil na okamžik roh kufru za skříní. Měl v něm teplákovou soupravu, pyžamo, košile a spodní prádlo. Zatvářil se znechuceně a pohlédl na hodinky. Představoval si, že v tuto dobu budou spát vedle sebe, držet se za ruce, tisknout se k sobě… Proč mu to vlastně udělala? Domníval se, že ho opravdu miluje. V poslední době byla sice jakási divná, ale že by ho podváděla? S kým? Je to alespoň člověk na jeho úrovni?

Na chodbě klaply dveře a Zlámal rychle vyběhl z kanceláře.

„Soudruhu kapitáne!“

Vávra se zastavil.

„Chci vám vysvětlit tu trapnou scénu, které jste byl svědkem,“ řekl polohlasně a uhnul očima. „Já a slečna Žáková…“

„Není třeba,“ přerušil ho Vávra. „Raději mi vysvětlete jiné scény, které se včera odehrály mezi vámi a ředitelem.“

Zarazil se. „Nerozumím.“

„Copak vy jste se včera nepohádali?“

„O žádné hádce nevím.“

Došli k malému výklenku ve zdi s reliéfem obtížně definovatelného výjevu (jak by řekl biolog Šrámek), pod nímž stály dvě kamenné lavice. Sedávalo se na nich jen v parném létě, kámen byl věčně ledový a jeho chlad v krátké době pohltil všechno teplo lidského těla. Vávra se přesto posadil, potřeboval ulevit unaveným lýtkům, v nichž ho co chvíli chytaly křeče.

Doktor Zlámal vytáhl z kapsy složený kapesník, vytřepal ho, natřikrát přeložil a s odmítavou tváří ho položil na lavičku. Teprve pak se na ni posadil.

„Ty hádky byly dvě, pane doktore. Ráno v půl deváté a po obědě.“

„Doktor Charvát neměl právo nutit slečnu Žákovou, aby odešla z ústavu. Není to jeho soukromý podnik, aby propouštěl zaměstnance, jak se mu zlíbí,“ odsekl Zlámal úsečně a obrátil se zamračenou tváří k Vávrovi. „On velice často a s oblibou zasahoval do soukromých záležitostí pracovníků ústavu.“

„Na čem jste se dohodli?“

„Ráno na ničem. Trval na svém, a proto jsem mu oznámil, že se slečnou Žákovou odejdu z ústavu i já.“

„Souhlasil?“

„Moje pohrůžka ho zaskočila. Co by si beze mne počal? Já mu de facto řídím celý ústav. Vyřizuji všechny problémy a záležitosti ústavu. Radil mi, abych se neunáhlil, že si celou záležitost znovu probereme v klidu.“

„Takže ředitel ustoupil?“

Sebevědomě se usmál. „Nemohlo to jinak dopadnout.“

„Co mi povíte k té druhé hádce? Než k ní došlo, odešel jste na tři hodiny z ústavu.“

Naježil se. Vysunul bradu a sotva slyšitelně řekl: „Vy jste mne sledovali?“

„Ne, ale přesto víme, že jste měl k obědu španělského ptáčka s rýží a potom ještě svého oblíbeného turka.“

„To je neuvěřitelné, co všechno lidi zajímá!“

„Jistě. Mě však zajímá příčina druhé hádky,“ přitakal trochu netrpělivě Vávra.

„Ředitel si dal nesmyslné podmínky. Umanul si, že alespoň přeloží slečnu Žákovou na naše detašované pracoviště do Chuchle. Rozzlobilo mne to a hlasitě jsem mu řekl svůj názor.“

Vávra rázně vstal.

„Tak se oblečte, půjdete s námi!“

Zlámal zůstal sedět. Oběma rukama stiskl sedátko lavičky, ale ihned ucukl. „Kam?“ vyštěkl.

„Na krajskou správu SNB. Tam se každé vaše slovo zaprotokoluje a vás přejde chuť si vymýšlet. Hlasitě hovořil ředitel. Dokonce tak hlasitě, že ho bylo slyšet až dolů před závodní jídelnu. A vás, pane doktore, vás nazval podvodníkem a hochštaplerem!“

Zlámala Vávrovo obvinění vymrštilo z lavičky. Viditelně ztratil klid. „Jakým právem mne urážíte?“ „Jsou to slova doktora Charváta.“

„Hrubián a hulvát!“ ulevil si. „Jakmile nevěděl kudy kam, začal křičet.“

„To není odpověď.“

„Začal mi domlouvat kvůli slečně Žákové jako otec nezdárnému synovi. Když jsem se ohradil, začal na mne křičet.“

Vávra mu příliš nevěřil a nikterak to neskrýval. „Jsem přesvědčen, že jste mi neřekl všechno. Ale budiž! Ředitel hledal po vašem odchodu z ústavu nějakou výroční zprávu. Nevíte jakou?“

„Jak to mohu vědět, když jsem tu nebyl?“

„Kdybyste si náhodou vzpomněl, nezapomeňte mi to říct.“

Doktor Šojer stál v hale u jezírka, díval se do vody a trpělivě čekal. Vzdal se zbytečné námahy, že by příslušník, stojící mu za zády, prozradil, proč ho vytáhli v noci z postele.

„Pan doktor Šojer?“

Otočil se a přikývl.

„Já jsem kapitán Vávra. Vyšetřuji vraždu.“

„Máte obdivuhodný smysl pro humor po půlnoci,“ poznamenal nevrle Šojer a chystal se zívnout.

„Doktor Charvát byl zavražděn.“

K zívnutí už nedošlo, Šojer jen pootevřel ústa a prudce zamrkal tukem zalitýma očima.

„Ne!“ vyhekl.

„Byl zavražděn v době, kdy jste byl v ústavu.“

„Ještě lepší. A vy si samozřejmě myslíte, že jsem ho zamordoval já, co?“

„Zjistili jsme, že jste se neměli příliš v lásce.“

Šojer se ironicky zasmál. „V lásce? Vážený pane, my jsme se přímo nenáviděli! Ale to neznamená, že bysme se hned vraždili. Můžu se na to posadit?“

Dopadl do bambusového křesílka dřív, než kapitán přikývl. Proutěné vázání varovně zapraskalo.

„Povězte mi něco o vašem sporu s ředitelem,“ vyzval ho Vávra a nalistoval v notýsku čistou stránku.

„Slovo spor má v sobě cosi vznešeného. Z něho se mohou zrodit ušlechtilé myšlenky, odplavují se při něm povrchní a škodlivé názory a zůstává čistá a ryzí podstata, fortelný grunt, na kterém je možno stavět,“ zapolemizoval si Šojer. „Nic podobného mezi mnou a ředitelem neexistovalo. Od Charváta to byla obyčejná sprosťárna. Vadil jsem mu, a tak si vymyslel reorganizaci ústavu a mě s celou skupinou vyhodil za bránu. Nebo jste se dověděl něco jiného?“

„V podstatě ne. Jen jedné věci nerozumím: nesnášeli jste se s ředitelem, a přesto chcete v ústavu pracovat dál. Vždyť vy byste měl být vlastně rád, že jste se dostal pod Agrotechnu.“

„Na první pohled to tak vypadá. Ve skutečnosti přeřazení k Agrotechně znamená likvidaci celé mé skupiny. To je totéž, jako kdyby vás a vaše spolupracovníky převedli například k armádě. Nesměl byste do kriminalistického ústavu, zakázali by vám přístup do laboratoří a ponechali by vám jen mozek kriminalisty. Co byste s ním dokázal? Nic. Já jsem na tom dneska stejně. Všechny naše přístroje zůstaly v ústavu a ostatním oddělením Charvát zakázal s námi spolupracovat. Agrotechna mi koupila bednu zkumavek, což se rovná ve srovnání s vaší prací asi tak kolekci zvětšovacích lup.“

Vávra začínal chápat. Charvátův postup vůči Šojerově skupině by se dal nazvat likvidací protivníka v rukavičkách. Ale ony ty vztahy nebudou tak jednoduché, pomyslil si, podle Zlámalových slov měl na nich podíl i doktor Šojer.

„O čempak jste včera hovořil s ředitelem?“

„Pochopil jsem, že pokud bude ředitelem Charvát, budou pro mě dveře ústavu zavřené. Proto jsem po něm chtěl zapůjčit alespoň na půl roku přístroje, než si seženu jiné.“

„Vyhověl vám?“

Otráveně mávl rukou. „Vysmál se mi. Dokazoval mi, jaká jsem teď nula. Vyřízená kapitola. Když se vypovídal, ukázal mi dveře.“

„Křičeli jste na sebe?“

„Já určitě. Řekl jsem mu, že není vědec, ale lotr.“

„Silná slova,“ poznamenal Vávra.

„Taky mě kvůli nim vyhodil. A dost nešetrně, vystrčil mě na chodbu a zabouchl za mnou dveře.“

Krátkou rekonstrukci u zasklených dveří do spojovací chodby předvedl Šojer se zrudlou tváří. Vzpomínka na odpolední střetnutí s Charvátem mu vehnala krev do obličeje.

„V kolik to bylo hodin?“

Šojer bezradně krčil rameny.

„Do ústavu jste přišel o půl páté a odcházel jste ve čtvrt na sedm,“ pomáhal mu Vávra.

„Tak pozdě?“ podivil se Šojer.

„Vzpomínejte, pane doktore,“ naléhal kapitán. „Chybí vám celá hodina a zrovna ta nejdůležitější. Kam jste šel z vestibulu?“

„Ven.“

„Kam — ven?“

„Snad domů… já opravdu nevím. Pochopte mou situaci, soudruhu kapitáne. Z ústavu nedostanu jedinou sazeničku, nemám ani čtvereční metr záhonu, žádný přístroj. Na krku mi visí jako balvan osm lidí, kteří mají rozpracované studie a nemohou je dokončit. Za půl roku je to nicnedělání otráví, rozutečou se mi a já budu muset začínat od piky. V mých letech to už není maličkost.“

Co s tebou? uvažoval Vávra. Šojer žil jen svými problémy, co se jich nedotýkalo přímo, to vypouštěl z hlavy.

„Ředitel Charvát je mrtev,“ připomněl mu.

„To už vím. Proč mi to opakujete?“

„Abyste si uvědomil, že nastoupí nový ředitel a že se s ním možná dohodnete.“

Šojer se zarazil. Bylo na něm vidět, jak unavený mozek přemílá s obtížemi nový poznatek. Po chvíli se kulatým obličejem mihl spokojený záblesk.

„To je pravda,“ přikývl. „S Karlem se snadno domluvím.“

„S Karlem?“

„Se Zlámalem. Určitě ho budou jmenovat ředitelem.“

„Jiný kandidát nepřichází v úvahu?“

Zavrtěl hlavou.

„A vy?“

Zasmál se. „Můj funus požehnalo prezídium, mrtvoly se zpravidla nekřísí.“

„Doufám, že jste už vybředl z beznaděje a můžeme tedy pokračovat. Z haly jste vyšel ven…“

„Sedl jsem si na lavičku a zapálil si cigaretu,“ vskočil mu Šojer do řeči. „Teď si vzpomínám. Na lavičku před skleníkem nad alpínem.“

Vyšli spolu před skleník. Lavička tam skutečně stála a Šojer se na ni posadil. Bylo odtud vidět na pravý skleník a okny do spojovací chodby.

„Za chvilku se objevil mezi tújemi Čumrda,“ pokračoval Šojer. „Přišel si ke mně zapálit cigaretu, ale byl tak opilý, že na mě padl a málem mě shodil z lavičky.“

Ve stejné době tedy byl v ústavu i zahradník, poznamenal si Vávra a připsal k jeho jménu tři vykřičníky.

„Dobrá. Vy jste mu připálil a kam on potom šel?“

„Za ředitelem. Mluvil s ním mezi dveřmi do pravého skleníku nebo skrz okno. Já za šera špatně vidím. Jen jsem ho slyšel a mráz mi běhal po zádech z té debaty. Nevím, co to do Čumrdy vjelo. Říkal Charvátovi věci, které by střízlivý nikdy nevyslovil.“

„Pamatujete si je?“

„Samé hlouposti. Jeho názory na ředitelovo řízení ústavu a nejhorší na tom bylo, že do toho zamotal i mě, čímž jen přilil olej do ohně.“

Vávra se rozhlédl kolem sebe. Ze svahu sbíhalo k cestě do laboratoře alpínum, které bylo nahoře ohraničené úzkou pěšinkou lemovanou řadou tújí.

„Kam šel Čumrda potom?“

„Ztratil se jako duch.“

Přes vrátnici nešel, tudíž se musel vrátit stejnou cestou, kudy přišel — zahradou. Bylo to snadno proveditelné, stačilo obejít skleník. Klíč od zahradní branky měly tedy dvě osoby. Čumrda a Zlámalová. Kdo ještě? Zeptal se na to Šojera.

„Určitě ředitel, a pokud si pamatuji, jednou se na poradě řešilo odcházení zaměstnanců z ústavu během pracovní doby a při prošetřování se zjistilo, že velká většina pracovníků si zhotovila klíč právě od téhle branky.“

Tím Šojer jen potvrdil Vávrovu domněnku. Skrytá branka do zahrady mohla lákat mnohého zaměstnance ústavu. Zkracovala cestu. Dalo se tudy přijít nepozorovaně do objektu a zase z něho pohodlně odejít. Stejnou cestu mohl použít i vrah, řekl si kapitán. A hlídačův pes? Spal ve vrátnici, protože Havránek ho pustil ven až v devatenáct hodin. Věděl to vrah? Vůbec o tom nepochyboval, což ho znovu ujistilo, že pachatel je zaměstnancem ústavu.

Ohlédl se za sebe směrem k administrativní budově. Za parkovištěm se černal tmavý otvor do chodby v suterénu. „Neviděl jste inženýra Valentu?“

„Ne!“

„Pracoval prý v dílně.“

„To je možné,“ přitakal Šojer. „Nějaký stroj tam hučel a uvnitř se svítilo.“

„Svářečku jste neslyšel?“

„Ta mě odtud vyhnala. Nesnáším ten ječivý zvuk. Vstal jsem a šel jsem se projít po zahradě.“

„Po zahradě? To jste mi neřekl.“

Šojer rozhodil provinile ruce. „Já si teprve teď ujasňuju, co jsem v té době dělal. Věděl jsem, že mám před vrátnicí vůz a že jsem ve stavu, kdy se nemohu posadit za volant. Proto jsem se pokoušel uklidnit se.“ Na jiné podrobnosti si už nevzpomínal. Věděl, že chodil po zahradě sem a tam, ale jak dlouho, to nevěděl. Najednou se ocitl na nádvoří, z administrativní budovy vycházel právě doktor Zlámal a od laboratoří inženýr Kučera. Společně prošli vrátnicí, ale jestli se vůbec pozdravili, to mu uniklo z paměti.

Teprve za hodnou chvíli si vzpomněl, že když seděl na lavičce, zahlédl inženýra Kučeru přicházet k pravému skleníku.

„Šel za ředitelem?“

„Zřejmě, protože ho volal a klepal na okenní tabulky.“

„Mluvili spolu?“

„To nevím. Kučera zašel za roh skleníku, asi ho obešel a díval se do haly. Ale to se domýšlím, tuším, že jsem ještě jednou či dvakrát zaslechl klepání na sklo.“

„Víc už jste inženýra Kučeru neviděl?“

„Když se vracel,“ řekl Šojer a ukázal na řadu tújí. „Šel po téhle cestičce.“

„Jak dlouho se zdržel u skleníku?“

„Chviličku. Snad dvě nebo tři minuty, ale mohlo to být i o něco déle. Na hodinky jsem se nedíval.“

Další osoba, která se v inkriminované době pohybovala v blízkosti oběti. Proč vlastně přijel Kučera do ústavu, když měl dovolenou? Zlámal to nevěděl. Ví to Šojer? Také ne. Vávra si vzpomněl na Zlámalova slova, že byl Kučera vzrušený…

„Všichni jsme byli vzrušeni,“ odpověděl Šojer. „Doktor Zlámal taky?“

„Mně se to alespoň zdálo. Jinak by byl za mnou přišel a zeptal se, jak jsem u ředitele pochodil. Jsme spolužáci a přátelé.“

„Zlámal měl s Charvátem také neshody?“

„Raději se zeptejte, s kým se ředitel v ústavu snášel. Já vím jen o profesoru Šedivém a snad o jeho asistentovi Valentovi. Jinak otravoval práci kdekomu, špicloval a neštítil se ani platit si donašeče. Samozřejmě že ne ze svého, ale formou mimořádných odměn.“

Šojerovi zčervenaly ušní lalůčky rozčilením. Nenávist k Charvátovi z něho čišela na dálku. Jestlipak by dovedl uchopit železnou tyč, napřáhnout a udeřit? odhadoval kapitán. Ve vzteku, v afektu — jistě.

„Podle vás nebude ředitelova smrt žádnou ztrátou pro ústav, že?“

„Ostav si oddychne, v tom máte pravdu,“ odpověděl Šojer upřímně. „Ale to neznamená, že Charvátovi smrt přeju nebo že s vražděním souhlasím. Jedině příroda má právo nad životem, protože ho sama stvořila. Ale nikdo jiný!“

Na příjezdové cestě k ústavu zazářily dva reflektory a rychle se blížily k vrátnici.

Na prostranství před administrativní budovou vjela šedá volha. Vyskočil z ní biolog Šrámek a utíkal k levému skleníku. Byl jen v pyžamu a v beranici, pod kabátem ukrýval botanický tulipán vícekvětý.

Vzácná odrůda botanického tulipánu byla na světě. Měla ho na nočním stolku laborantka Jindřiška Krátká, roztomilá dívenka s bledým obličejem a světlými vlasy rusalek.

„Laboranti vypili tři láhve vína a tulipán, který Krátká dostala k MDŽ od závodního výboru, shodili při tancování a támhleten trouba jí přinesl jiný,“ vysvětloval Daněk Vávrovi a pohodil hlavou k mladíkovi, ustrašeně se krčícímu v rohu haly ve společnosti zívajícího strážmistra.

„Jmenuje se Pašek,“ dodal.

Pátrání proběhlo podle úvodní kapitoly kriminalistické učebnice: stopa v záhonku, další stopy v blátě za skleníkem. Prohlídka vyasfaltovaného dvora a dlaždiček ve vestibulu, okolí vrátnice a branky do zahrady. Skončila neúspěšně. Pachatel byl tedy ještě buď v ústavu, nebo se přezul. Sandály s podrážkou se vzorem pilek se válely pod věšákem v laboratoři, na krémovém linoleu z PVC se černala skvrna (sem spadl květináč s tulipánem) a v popelnici našli mezi úlomky květináče zubožené zbytky darované květiny.

„Kdo je nadřízeným těch laborantů?“ zeptal se Vávra.

„Inženýr Kučera.“

„Pošli pro něho vůz!“

„Už se stalo, ale Kučera v té vraždě nejede.“

„Podle čeho tak soudíš?“

„Vytáhli jsme z postele některé lidi z jeho party a ti tvrdí, že inženýr došel ke dveřím pravého skleníku, zaklepal na ně a zavolal: Soudruhu řediteli! Pak obešel skleník, zase zaklepal na tabulku a zavolal, zašel za roh, opět zavolal a zaklepal…“

„Budeš klepat a volat ještě dlouho?“ přerušil ho Vávra netrpělivě.

„Skončil jsem. Volal a klepal celkem sedmkrát.“

„No a co?“

„Kdyby přišel Kučera Charváta zavraždit, přece by na sebe neupozorňoval klepáním a voláním, ne? Víš, jaký je to kravál, když mlátíš do oken?“ Daněk na důkaz svých slov zaklepal na okenní tabulku. Křaplavý zvuk proletěl celým areálem.

Logické to bylo, to Vávra uznával, ale na vyškrtnutí ze seznamu podezřelých to nestačilo.

„Mohou ti laboranti odpřisáhnout, že jim Kučera ani na chvíli nezmizel z očí?“ zeptal se kapitán a hned si na otázku sám odpověděl: „Nemohou, protože od laboratoře není za skleník vidět. S tím rámusem okolo skleníků to mohla být kamufláž, a co se týče svědectví jeho omladiny, nemá cenu zlámané grešle. Jestli se přiznali, že vypili tři láhve vína, určitě jich bylo víc.“

Šťastný Šrámek vrátil tulipán vícekvětý na jeho místo na poličce. Asistoval mu doktor Zlámal, kterého vylákal z pracovny příjezd šedé volhy.

Do haly se vrátil i doktor Šojer, na něhož se v nastalém zmatku zapomnělo. Doktor domů nespěchal. Hledal příhodný okamžik, aby si mohl nerušeně promluvit se Zlámalem. Umožnil mu to Šrámek, kterého z prožitého napětí rozbolelo břicho a který vyběhl svižným tempem ze skleníku.

Šojer se nenápadně ohlédl po Paskovu strážci. Seděl v křesílku vedle zkrušeného laboranta a tiše si pohvizdoval. Vstal tedy a pomalu se šoural k levému skleníku. Došel až ke dveřím, a když ho žádný hlas nezadržel, vklouzl dovnitř. Zlámal se právě skláněl nad záhonkem a uhraboval prsty nerovná místa.

„Ten kapitán se mě ptal, jestli jsi byl včera při odchodu z ústavu rozrušený,“ zašeptal Šojer.

Zlámal se narovnal. „Cos mu řekl?“

„Že jsme byli rozrušeni všichni.“

„Já byl klidný!“

„Nebyl a on si to snadno zjistí. Nemá význam zapírat snadno vysvětlitelné věci. Charvát přece šel na nervy mnoha lidem, ne?“

„To jsi mu také řekl?“

„Pochopitelně. Je to pravda, může si ji u kohokoliv ověřit.“

Zlámal se zamyslel a pokýval souhlasně hlavou. „Také jsem mu řekl, že Čestmír byl hulvát a hrubián. Byl by dokázal svou neústupností a paličatostí dohnat člověka i k násilnostem.“

„Tohle si taky myslím. Ale o násilnostech raději nemluv,“ řekl opatrně Šojer. „Hlavně si pamatuj každou větu, kterou jsi jim řekl. Charvát měl desítky nepřátel a každý z nich si mohl pořídit klíč od branky do zahrady. Pamatuješ se, jak loni Charvát řádil, když u ní načapal účetní Semerádovou? Tohle jsem kapitánovi taky řekl a toho se musíme držet.“

Zlámal dál zamyšleně pokyvoval hlavou. „Ví, že jsem včera ráno odešel na tři hodiny z ústavu. Musel jsem mu říct, kde jsem byl. O tobě jsem nemluvil.“

„V pořádku. Ani já jsem se o naší dopolední rozmluvě nezmínil.“

„Byla to naše soukromá záležitost…“

„Správně, Karle. Záležitost čistě nás dvou.“

„Tys už někam volal?“

„Neboj se. Jen informativně jsem hovořil se zástupcem děkana. Chtěl jsem ti rychle pomoci.“

„Tys mu prozradil, že se jedná o mne?“ zhrozil se Zlámal.

Šojer mu chlácholivě položil ruku na rameno. „Neděs se pořád, Karle. Musíš se chovat klidně, suverénně. Jenom jsem sondoval možnosti na jejich katedře. Jisté řešení by tam bylo.“

„Teď už to nepřichází v úvahu.“

„Taky si myslím.“

„Takže na naši rozmluvu zapomeneme?“

„Žádná se nekonala,“ řekl Šojer a povzbudivě se na něj usmál. „Zase bude dobře, Karle, uvidíš. Chce to několik dnů vydržet a nenechat se vyprovokovat. Charváta mohly zavraždit desítky lidí a kriminálka k tomu během vyšetřování dojde.“

Zlámal si teprve teď uvědomil, že ho Šojer každou větou uklidňuje a snaží se mu dodat odvahy. „Proboha, snad se nedomníváš…“ vydechl.

Šojer si položil ukazováček na ústa. „Nic mi nevysvětluj. Není třeba se ospravedlňovat. Jsme přátelé, na mě se můžeš plně spolehnout.“

Ve dveřích se objevil Paškův strážce. Zle se mračil a nemilosrdně je vyhnal do haly.

Vávra vyšel před skleník a sedl si na lavičku. Rozbolela ho hlava a potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu. Na jazyku stále cítil nasládlou a mdlou vůni tropů. Byla mu protivná. A ty nohy! Proklaté nohy! Cítil, jak se mu okraj bot zařezává do masa pod kotníkem. Rozvázal tkaničky a tlak trošku polevil. Musím si zařídit, aby mě zbavili nočních služeb, řekl si. Pokaždé má smůlu, jako dnes. Jiní proklimbají noc na pohovce, ale on musí do terénu. Čtyřiadvacet hodin ve službě je moc. Není už žádný mladík. To přece musí náčelník uznat. Daněk to vydrží a ještě dokáže jet ze služby rovnou na rande.

Tak oni včera oslavovali Mezinárodní den žen. Pousmál se. Vzpomněl si, když se jako kluk učil přání k Svátku matek, jak se dříve říkalo tomuto dni. Vystřihovali papírová srdíčka, kreslili na ně tulipány a pan učitel jim ve škole na tabuli napsal několik přání a on si vždycky vybral to nejkratší, protože se muselo napsat krasopisem a ten on k smrti nenáviděl. Škrabal jako kocour. Ale zato malování bylo jeho láskou. Jediný ze třídy uměl nakreslit „neplacatý“ tulipán, jak prohlašoval pan učitel. „Je to v tobě, synu,“ říkával. „Dar od pánaboha. Pečuj o něj. Bude z tebe kumštýř. Jen nesmíš zlajdačit.“ A jednou ráno nepřišel učitel do školy. V noci ho sebralo gestapo. Tím dnem skončila i Vávrova umělecká kariéra. Novému učiteli bylo jedno, jak děti malují, jen když byly tiše. Škoda, povzdychl si. Dneska bych možná byl uznávaný malíř. Zatím je na konci své pracovní dráhy a v listopadu půjde do penze. Co po něm zůstane? Stoh nezáviděníhodných protokolů, které nikdy nikdo nebude číst, sloupec jmen lidí, kteří se dostali do rozporu se zákonem, stůl, židle… Dají mu hodinky, major přečte projev, který už všichni znají nazpaměť, vyprovodí ho před budovu a za měsíc po něm ani pes neštěkne. Zbydou mu jen vzpomínky a bolavé nohy.

Vzduchem znovu začaly poletovat sněhové vločky. Vávra vstal a vrátil se do haly. Všechny její kouty byly obsazeny. V jednom seděl doktor Šojer, v druhém Zlámal, ve třetím Pašek se svým strážcem a poslední si zabral Daněk.

„Mluvili spolu v levém skleníku,“ informoval Vávru Paškův strážce o rozmluvě Zlámala a Šojera. „Nechtěli říci, o čem spolu hovořili, a tak jsem jim nedovolil odejít.“

„O čem asi bychom mohli hovořit?“ zavrčel Šojer. „Rozhodně ne o křížení tulipánů.“

„Odhalili jste vraha?“ usmál se Vávra.

„Přeceňujete nás. Charvát měl tolik nepřátel, že pokvetou listopadky, než získáte jejich seznam.“

„Teď vy zase podceňujete nás,“ podotkl kapitán a oba propustil. Šojerovi nabídl, že ho nechá odvézt domů, ale ten prohlásil, že mu za půl hodiny jede první autobus. Zlámal jako zástupce ředitele musel zůstat v ústavu. Šojer se odebral do vestibulu, Zlámal do ředitelny.

Vávra přinesl do středu haly dřevěnou sedačku. Už se chystal pobídnout Paška, aby se na ni posadil, když si všiml, že Daněk prohlíží pod světlem Charvátův zelený plášť. Přistoupil k němu. „Co se ti na něm nezdá?“

„On měl Čumrda skutečně světlá okénka,“ řekl poručík zamyšleně.

„Jak to?“

Daněk mu podal plášť a ukázal na několik tmavých skvrn. „Co cítíš?“

Vávra si přičichl. „Hnůj nebo močůvku,“ odpověděl bez váhání. „Co má být?“

„Čumrda tvrdí, že viděl ředitele, jak sedí v ručním kolečku.“

Vávra se na něj vyčítavě podíval. „Od kdy pátráme každý na vlastní pěst?“

„Já jsem to považoval za výplod Čumrdovy fantazie,“ bránil se poručík. „V tom kolečku se totiž vozí hnůj. Ty bys věřil, že by si ředitel ústavu vybral k odpočinku kolečko na hnůj?“

Ano, odporovalo to logice. Dvakrát si předali Charvátův plášť, dvakrát si čichli k podezřelým skvrnám a vždy se stejným výsledkem: nenapodobitelná vůně kravského hnoje.

„Kde měl v tom kolečku sedět?“ zeptal se Vávra.

Daněk ho odvedl do pravého skleníku a ukázal na závěs u dveří. „Za tou plentou. Čumrda tvrdí, že si jen odskočil od piva, vylil si řediteli srdce a zase se vrátil k půllitru.“

„Takže on s Charvátem mluvil?“

„Prý přes sklo. Jenže ředitel mu neodpovídal.“

„Jak ho ale mohl Čumrda vidět, když ředitel byl schovaný za závěsem?“

„Říkám ti, že lékař ze záchytky mě varoval, abych na Čumrdově výpovědi nestavěl. Podle něho byl zahradník ve stavu, kdy si nemohl pamatovat ani to, co dělal před desíti minutami. I když mně se chvílemi zdál docela při smyslech.“

Vrátili se do haly. Vávra se pohledem zastavil na prázdném křesílku, v němž před chvílí seděl doktor Šojer. Ten přece Čumrdu viděl a potvrdil jeho slova! uvědomil si.

„Nemluvil Čumrda o doktoru Šojerovi?“

„Jo. Odvolával se na něho. Doktor prý seděl na lavičce a Čumrda si od něho připaloval.“

To byla také pravda. Byl vůbec Čumrda v té době opilý, jak všichni tvrdí? Opít se přece mohl později. A úmyslně. I ten incident v hospodě mohl vyvolat záměrně, aby ho odvezli na záchytnou stanici a odebrali mu tam krev.

„O čem mluvil s ředitelem?“

„To jsem z něho nevypáčil.“

„Ředitel ho chtěl poslat na protialkoholické léčení,“ podotkl kapitán.

„Nepadlo o něm ani slovo. Ale Čumrda netvrdí, že viděl ředitele celého, jako například ty teď vidíš mě. Zpod té plenty prý čouhaly jen konce kalhot, boty, šosy pláště a rukojeti kolečka. Podle toho zřejmě usoudil, že je to ředitel a že sedí v kolečku.“

Vávra si představil ruční kolečko a v něm sedícího člověka. Nohy se skutečně dají v korbě kolečka skrčit jen obtížně. Jeho podezření k Čumrdovi zesílilo. Příliš si toho pamatoval, a právě jen to, co se mu hodilo: s ředitelem hovořil přes okno, do skleníku nevstoupil, a tudíž ho nemohl zavraždit. Za závěsem nikdo nemusel být, to si mohl Čumrda vymyslet. Ale ty skvrny na plášti… A vůbec — taková absurdita! Ředitel v kolečku na hnůj!

Podal Daňkovi ředitelův plášť. „Seškrab z kolečka zbytky těch voňavých pokladů a pošli je i s pláštěm do laboratoře.“

Daněk přikývl a zamířil ke dveřím. V polovině cesty se zastavil a vrátil se ke kapitánovi. „Nechtěl jsem dělat paniku a chtěl jsem si to nejdřív oťuknout sám. Ale abys mi zase nevyčetl, že hraju levou, povím ti to. Čumrda řekl ještě jednu zajímavou větu: ,Ta coura se s ním zase odpoledne čubčila ve skleníku a kořen na ně vejral mezi dráty.‘ Přeloženo do češtiny by to mohlo znamenat, že Charváta ve skleníku navštívila Zlámalová a Zlámal je pozoroval z profesorovy laboratoře otvorem, kterým má Valenta protažený kabely od kytiček.“

Pašek seděl před kapitánem jako hromádka neštěstí. Alkohol z něho vyprchal a s ním se vytratila i kuráž, zbyla jen třeštící hlava, žízeň a strach z následků. Co se týkalo jeho postavy, měl pravdu podporučík Morkes: výška dva metry, váha kolem osmdesáti kilogramů a boty abnormální velikosti. Jindy si Pašek vlasy onduloval, zato teď mu visely zplihle v neupravených pramenech a rozlézaly se po límci bundy.

Z levého skleníku vyšli Daněk a biolog Šrámek. Pašek vtáhl hlavu mezi ramena. Šrámka už opustila zlost, byl rád, že je jeho miláček opět v bezpečí.

„Botanickému tulipánu se nic nestalo,“ řekl Vávrovi.

„To rád slyším,“ odpověděl Vávra.

„Chci tím říct, že nevznikla žádná škoda.“

Vávra pochopil. Ještě před dvěma hodinami žádal Šrámek pro zloděje tulipánu málem trest smrti, teď mu odpustil.

„Dobrý zbytek noci, pane Šrámku, a děkujeme za spolupráci,“ řekl Vávra v domnění, že mu jasněji nemohl dát najevo, aby šel domů.

Šrámek se k odchodu neměl.

„Je pravda, že k trestnímu stíhání zloděje se musí podat žaloba?“

„Bývá to zvykem.“

„Já na Paška žalobu nepodám.“

Vávra neměl náladu vysvětlovat, že tulipán je majetkem ústavu a že tím pádem jen ústav je oprávněn uplatňovat proti Paškovi postih. Proto přikývl, přátelsky se usmál a doprovodil ho ke dveřím.

Daněk se zatím pohodlně rozvalil v křesílku a položil si blok na kolena. „Pan Šrámek je váš přítel?“

Pašek zavrtěl hlavou. „Máme vedle sebe záhonky.“

„Tak k tomu vloupání!“ zahájil Vávra výslech.

„Já jsem se do skleníku nevloupal!“ prudce se ohradil Pašek. „Bylo otevřeno. Jinak bych se vrátil.“

„Upozorňuji vás, že vše, co od téhle chvíle řeknete, může být u soudu použito proti vám,“ upozornil ho kapitán.

Pašek vytřeštil oči a plačtivě zaúpěl: „Opravdu nebylo zamčeno.“

„Tak pokračujte!“

Paškovi vyschlo v ústech. Namáhavě polkl, až mu ohryzek zprudka poskočil. Daněk mu přinesl sklenku vody a odměnou mu byl Paškův vděčný pohled. Vávra se zamračil. Neměl rád slušné delikventy. Za chvilku je začal litovat a vždycky mu zkazili zbytek dne. Paška by byl nejraději po několika pohlavcích poslal domů. Kdyby ale šlo jen o botanický tulipán…

„Vybral jsem tulipán, který nejvíc kvetl,“ přiznával Pašek, „vyrovnal jsem mezery mezi květináči, a když už jsem chtěl odejít, zaslechl jsem ředitele.“

„Schoval jste se za dveře, a jakmile ředitel vstoupil do skleníku, zvedl jste tyč a udeřil ho do hlavy,“ obvinil ho Daněk.

„Ne! Ne! Já ho přece vůbec neviděl! Já slyšel jen skřípat kolečko!“

„Jaké kolečko?“

„Ruční kolečko. Ředitel v něm vozí zem.“

„Odkud jste slyšel to vrzání?“

„Tady z haly.“

„Jak jste poznal, že to kolečko vezl ředitel, když jste ho neviděl?“

„Nikdo by si nedovolil vypůjčit ředitelovo kolečko. Charvát byl na své nářadí úplně alergický.“

„Co bylo dál?“

„Potom se ozvaly rány z chodby. Jako by někdo bouchal na dveře. Byl jsem tak vyděšený, že jsem se bál pohnout. Stál jsem uprostřed skleníku s tulipánem v ruce a čekal, že se ve dveřích objeví ředitel a zařve na mě, co tam dělám. Ale ty rány mě zachránily. Ředitel se vrátil a já vyběhl ze skleníku.“

Vávra s Daňkem se na sebe podívali.

„Kudy jste vyběhl?“

„Stejnou cestou. Z levého skleníku rovnou do zahrady.“

„Vy dokážete prostrčit ruku okenní tabulkou, aniž byste rozbil sklo?“

„Já vám nerozumím.“

„Když jsme sem přišli, tak ty dveře byly zamčené na dva západy a klíč trčel v zámku zevnitř!“ utrhl se na něj Daněk. „Buď jste kouzelník, nebo nám lžete!“

„Já za sebou nezamykal,“ dušoval se Pašek. „Proč bych vám lhal?“ Bezmocně rozhodil ruce a svraštil obličej do plačtivé grimasy. „Těch dveří jsem se ani nedotkl. Bál jsem se, aby nezaskřípaly v pantech a nepřivolaly ředitele. Jenom jsem se jimi protáhl, a teprve když jsem byl venku, přivřel jsem je nohou.“

V celém areálu byla jen dvě ruční kolečka. Jedno stálo v hale a druhé bylo opřeno za závěsem v pravém skleníku.

Odvedli Paška do levého skleníku a Daněk postupně přejel po hale s oběma kolečky. Laborant bezpečně poznal ředitelovo kolečko. Pronikavě skřípalo a žadonilo o kapku oleje.

„Dejme tomu, že za vámi někdo zamknul,“ připustil kapitán, protože tady ta možnost byla. Otočit klíčem mohl sám ředitel.

„Kudy jste se vracel do své laboratoře?“

„Zadem. Oběhl jsem celou administrativní budovu, kůlny…“

„Proč ta oklika?“

„Protože se kolem skleníků pořád někdo motal.“

„Kdo?“

Pašek viděl doktora Šojera, který seděl na lavičce před skleníkem a kouřil, slyšel Čumrdu, jak hovoří s ředitelem.

„Slyšel jste, co mu říkal?“ zeptal se Vávra.

„Že by byl doktor Šojer lepší ředitel, že Šojera mají všichni v ústavu rádi, ale jeho že nemá rád nikdo.“

„Je to i váš názor?“

Pašek přikývl. „Šojer je formát. K němu můžete přijít s čímkoliv a nikdy vás nevyhodí. Když je to v jeho moci, vždycky pomůže. Ale s Charvátem se dalo mluvit jen v úterý od osmi do devíti a musel jste se objednat předem. Jako u zubaře. Taky se čekalo na audienci měsíc a to už vaše záležitost přestala být aktuální.“

Od Paška se ještě dověděli, že v době, kdy Šojer seděl na lavičce a kouřil, procházel se Zlámal po vestibulu v administrativní budově a také kouřil.

Tak tohle nepřiznal, vida, pomyslel si Vávra. Proč asi? Ani od Paška se nedozvěděl, proč do ústavu přijel inženýr Kučera.

„Odcházel domů rozčilený,“ připomněl mu Vávra.

„To kvůli nám,“ přiznal se Pašek. „Moc nám za to rozšoupnutí s MDŽ vynadal. Prý na nás není spolehnutí, a že se podle toho v budoucnu zařídí. To nás všechny dost sebralo, protože Kučera je bezvadnej chlap a v hlavě mu to zapaluje. Nedávno vymyslel přístroj na rychlý rozbor půdy — je to světová rarita. Jiný by chodil s nosem vzhůru, ale Kučera ne. Dokonce polovičku odměny rozdělil mezi nás, třebaže jsme mu jen přicmrndávali.“

Pašek odcházel se svěšenou hlavou. Svět se mu zdál černý a nepřátelský, měl na sebe zlost.

„Trouba,“ zabručel za ním Vávra a nalistoval si stránku, kde měl vypsané rozhodující časy mezi sedmnáctou a osmnáctou hodinou. „Doktor Šojer viděl zahradníka a inženýra Kučeru, zahradník Čumrda zase Šojera,“ přemýšlel nahlas a spojil obě jména svorkou. „Protože Pašek také viděl Šojera a slyšel Čumrdu, musel se pohybovat ve skleníku ve stejné době jako oni, a navíc nám k nim přibyl ještě doktor Zlámal.“ Paškovo jméno vepsal mezi Zlámalovo a Šojerovo a podtrhl ho. U inženýra Kučery udělal další otazník, už třetí.

Vávra a doktor Zlámal stáli proti sobě jako dva kohouti. Na jedné straně stolu zamračený Vávra, na druhé rozkohoutěný Zlámal.

„Proč jste mi neřekl, že jste zůstal po vašem rozhovoru s ředitelem ve vestibulu?“ hřímal Vávra.

„Neptal jste se mne!“ odsekl Zlámal.

„Tak mi to vysvětlete teď!“

Zlámal si štíhlými prsty projel bradku a uhladil si knír. Když sahal do kapsičky pro hřeben, Vávra nepřátelsky zavrčel: „Mně je jedno, jste-li učesaný či ne.“

Zlámal zrudl. „Řešili jsme náročné vědecké téma. Mám ve zvyku si vzápětí srovnat v hlavě myšlenky, seřadit si je a to nejraději sám a při cigaretě…“

Vávra nabral dech a jeho hlas zněl burácivě a každým slovem nabýval intenzity. „Před hodinou jste mi tvrdil, že jste nesl řediteli k podpisu dva výkazy, a teď zase, že jste vedli vědeckou diskusi! Tak co platí?“

Zlámal stiskl čelisti a zarytě mlčel. S chutí by byl chytil Vávru za límec a vyhodil ho za dveře. Co se o mne pořád stará, protiva jeden, ulevil si alespoň v duchu.

„Jste podezřelý z vraždy, pane doktore,“ upozornil ho Vávra. „Uvědomte si to!“

Zlámal pochopil, že se dostal na tenký led a že se musí co nejrychleji vrátit ke břehu. „Cožpak můj odchod z ústavu bylo slabé téma k diskusi?“ nadhodil.

„Konečně. Takže jste se zase hádali. Včera už potřetí.“

„Nehádali jsme se, ale diskutovali,“ opravil ho nabubřele Zlámal.

„K jakému závěru jste došli?“

„Přemluvil mne, abych neodcházel z ústavu.“

„Slečna Žáková také zůstává?“

„Byla to moje podmínka. Už jsem vám to říkal.“

„Takže to vlastně byla vaše výhra. Zahnal jste ředitele do úzkých a on neměl jiné východisko než couvnout. Mám pravdu?“

„Věděl jsem to od začátku. Znám své kvality a vím, kam až mohu dojít.“

Sakra, to jsou ale silná slova, myslel si s podivem kapitán. Člověk, který se dokáže takhle ocenit, by měl zosobňovat zázrak dvacátého století. Pozorně se na něj zahleděl. Viděl samolibou tvář a studené, číhavé oči.

To jsem tě usadil, co, ty čmuchale? šklebil se v duchu Zlámal.

Souboj nevyřčených myšlenek pokračoval.

Pěkně mě houpeš, doktůrku, myslel si zase Vávra a vzpomínal na jeho předcházející výpovědi. Odporovaly si. On se s tebou, kamaráde, ředitel vůbec nebavil. Buď tě vyrazil z haly rovnou, nebo ti nejdřív vynadal a pak tě vyrazil. Kdyby couvl, jak se mi snažíš namluvit, odešel bys do své pracovny a nemašíroval ve vestibulu. Ty ses tam uklidňoval!

„Můžete mi prozradit, jak dlouho jste si ve vestibulu řadil myšlenky?“

Zlámal pokrčil rameny. „Pět deset minut. Pak jsem odešel do své pracovny.“

„Mohu si zahrát na čtenáře myšlenek?“ zeptal se s úsměvem kapitán.

„Poslužte si. Zřejmě se domníváte, že jsem vám neřekl pravdu.“

„Skóroval jste.“

„Smím vědět, proč si to myslíte?“

Vávra přešel ke dveřím a vzal za kliku. Od Žákové se dověděl, že mají v ústavu plný stav zaměstnanců, a jestliže přesto chtěl Charvát přijmout dalšího pracovníka do řádného pracovního poměru, musel jiného propustit. Nabízelo se řešení. „Víte, že měl ředitel za slečnu Žákovou už náhradu?“

Zlámal pobaveně mávl rukou. „Nějakou husičku, která opustila školní lavice. Charvát míval občas podobné spasitelské nápady. Přijmout neschopného pracovníka, kterého nikde nechtěli, a začít ho v ústavu vychovávat.“

„Měl byste si dávat pozor na jazyk,“ řekl a varovně na něj zahrozil. „Kdyby se vaše paní dozvěděla, že o ní hovoříte jako o neschopné husičce, určitě by se zlobila.“

Zlámalovi klesla spodní sanice a odhalila řadu zlatých korunek.

Máme to jedna jedna, pane doktore, pomyslel si Vávra se zadostiučiněním. S tou tvou nepostradatelností to asi nebude tak slavné, jak se mi snažíš namluvit, když ředitel přijímá tvou paní, aniž by se s tebou předem domluvil. Nebo že by se chtěla Zlámalová rozvést?

Vávra pomalu scházel po schodišti, obloženém mramorem. Bylo pusté, chladné a nepřátelské. Alespoň se mu takové zdálo. Byl přesvědčen, že po něm denně stoupal vrah, kterého on má vypátrat a usvědčit.

Motiv! Najít motiv vraždy a bude mít vyhráno. Proč musel Charvát zemřít a komu jeho smrt prospěla? Komu vadil? To je zásadní otázka. Koho ohrožoval, že dotyčný musel kvůli své záchraně sáhnout po vražedném nástroji? A čím ho asi Charvát ohrožoval?

Vešel do vestibulu. Uprostřed se zastavil. Najednou byl nesvůj, něco ho znepokojovalo. Obrátil se a střetl se s pozornýma Šojerovýma očima.

„Vy jste nejel domů?“ zeptal se překvapeně. „Vyháníte mě?“

„Ve vestibulu nám nepřekážíte.“

„Dobře se tady přemýšlí.“

Vávra si k němu přisedl. „Došel jste k nějakému závěru?“

„Ředitele zavraždila osoba, která nepracuje v ústavu. Mám důkazy. Chcete je slyšet?“

„Nepohrdáme ničí pomocí, je-li míněna upřímně.“

„Jdete mi na nervy s tím věčným podezíráním,“ zabručel nerudně Šojer.

„Je to nemoc z povolání. Ale já si vás rád poslechnu.“ Šojer se zaujetím rozvedl svou teorii. Rozestavěl na šachovnici všechny podezřelé, vypočítal, kdy koho s kým viděl nebo kdo koho slyšel, a vystavil tak každému stoprocentní alibi.

„Dal jste si s tím práci,“ řekl uznale Vávra, když Šojer skončil.

„Jsou tam trhliny?“

„Jedna.“

„A to?“

„Že taháte figurkami podle svého přání. A to se v kriminalistice ani ve vědě nesmí.“

Šojer nadzdvihl obočí. „Přání?“

„Jistě. Přejete si, aby vaši kolegové vypadli ze hry, my zabalili fidlátka a začali hledat pachatele v bludišti města. Já vás chápu. Kriminálku nikdo příliš nemiluje a vražda dobrému jménu ústavu na cti nepřidá. Domníváte se, že by bylo lepší, kdyby se jednalo o cizí osobu a vyšetřování skončilo verdiktem: pachatel neznámý. To je ale omyl, pane doktore. V celém ústavu by se zahnízdila vzájemná nedůvěra a strach. Ředitele zavraždil zaměstnanec ústavu a vy to víte stejně jako já. Dokonce bych řekl, že víte mnohem víc nežli my, protože znáte dokonale vztahy mezi vašimi spolupracovníky, k nimž se my musíme pracně prodírat. Nevím, co vás vede k ohledům vůči vrahovi, před chvílí jste ho sám odsoudil.“

„Proč mě bezdůvodně podezíráte?“

„Bezdůvodně? Když jste seděl na lavičce, musel jste vidět doktora Zlámala, jak kouří a přechází po vestibulu. Proč jste mi to neřekl?“

„Pochopte, byl jsem rozrušen!“ vybafl Šojer. „Nedíval jsem se tam. Říkal jsem vám přece, že jsem myslel na své problémy.“

Vávra vstal.

„Ještě se divíte, proč jsem tak podezíravý?“

Šojer se za ním rozmrzele díval, dokud nezmizel ve spojovací chodbě. Předpokládal, že ho přesvědčí, ale výsledek se rovnal nule.

Pohlédl na hodinky. Zbytečně si nechal ujet autobus.

Kučera byl muž ve středních letech. Měl menší postavu s výrazným bříškem a masitou bradu, ukrývající se v tučném podbradku. Na kulaté hlavě mu svítila pleš, kterou se snažil zakrýt řídkými vlasy, česanými od levého spánku po celé délce pleše.

Zprávu o Charvátově smrti přijal s překvapeným hvízdnutím, ale nijak ho nezkrušila.

„Ano, měl jsem včera dovolenou,“ vysvětloval Vávrovi. „Ale odpoledne mi telefonoval ředitel Charvát a oznámil mi, že se mám dnes dopoledne zúčastnit jednání s hygienikem. V Chuchli, kde máme také zahradu, se do studní dostala močůvka a teď se hledá viník. Znáte to, ne?“ Vávra přikývl a Kučera pokračoval: „Souhlasil jsem, ale pak se mi to rozleželo v hlavě a řekl jsem si, že bych měl znát ředitelův názor pro případ, kdyby nám chtěli dát pokutu. Znáte to, ne? Po prohrané bitvě se hledá obětní beránek. Tak jsem se za ním rozjel do ústavu.“

„Zastihl jste ho?“

„Ne. Nebyl ani v ředitelně, ani ve skleníku. Obešel jsem celý skleník, klepal na okenní tabulky a díval se dovnitř.“

„Neschoval se před vámi?“

„Proč by to dělal?“ zasmál se Kučera. „Jsem členem ústavní rady, velice dobře spolu vycházíme.“

Čumrdu jen zahlédl, Paška spatřil až v laboratoři, Šojera na lavičce si nevšiml.

„Dveře do skleníku byly zamčené?“

Přikývl. „I do vestibulu.“

„U levého skleníku také?“

„Jistě.“

„Nemýlíte se? Je to velice důležité.“

„Určitě. Kdyby nebyly zamčené, vlezl bych dovnitř a neběhal okolo skleníku.“

Další rozpor, konstatoval Vávra. Pašek tvrdil, že nechal dveře levého skleníku otevřené. Jak to, že po několika minutách byly zamčené? Čas! Potřeboval by znát jediný přesný čas, kterého by se mohl chytit.

„Čas vám řeknu naprosto přesně,“ podotkl ochotně Kučera a vytáhl z kapsy list papíru. Propisovačku si vypůjčil od kapitána. „Náhodou jsem se každou chvíli díval na hodinky, abych nezmeškal příjezd vlaku. Čekali jsme totiž manželčiny rodiče a já jsem pro ně jel vozem na hlavní nádraží. To bych od ženy dostal! Znáte to, ne?“ zasmál se a začal počítat. „Z laboratoře jsem odcházel před půl šestou a u skleníku jsem se zdržel chviličku,“ ohlásil Vávrovi výsledek.

Kapitán si Kučerův údaj zapsal a nečekaně se zeptal: „A copak vás tak rozrušilo?“

„Mě — a kdy?“ divil se Kučera.

„Doktor Šojer i doktor Zlámal tvrdí, že jste včera odcházel z ústavu velice rozrušený.“

Dobrosrdečný výraz se z inženýrova obličeje rázem vytratil. „Ať se páni doktoři starají o sebe! Mají dost svých starostí! Oba!“

„Neříkejte,“ zahrál si kapitán na udiveného. „Já myslel, že ústav je oáza klidu, míru a pohody.“

„Musela by být kolem poušť a tady by nesměli žít lidé.“

„Třeba vás rozčilili laboranti.“

„O tom nic nevím.“

„Oslavovali MDŽ a popíjeli tu víno.“

Mávl nad tím rozšafně rukou. „Všude se včera oslavovalo a pilo. Znáte to, ne? Ředitel o tom věděl a mlčky to trpěl. Samozřejmě že jsem laborantům vynadal, nerad vidím v práci alkohol.“

Vávra ho informoval o krádeži botanického tulipánu. Nečekal, že inženýra ta zpráva tak zaskočí. Kučera zbledl a nervózně si drápal záděrku na palci.

„Na prezídiu to vědí?“ zeptal se opatrně.

„Zatím jsme to nikomu nehlásili.“

„Co s Paškem uděláte?“

„Přenecháme to vedení ústavu.“

Kučera si oddychl.

„Spadl vám kámen ze srdce?“

„Copak jste neslyšel tu ránu? Pašek je jinak přičinlivý a svědomitý pracovník. Potrestání si zaslouží, ale nesmí mu zničit život, jak by to udělalo prezídium.“ Do tváře se mu opět vloudil dobrosrdečný výraz. „Víte, soudruhu kapitáne, než jsem nastoupil do ústavu, učil jsem na průmyslovce. S mladými je potíž a občas spadnou do nějakého maléru. Třídní je z toho potom musí vysekat. A vedoucí je něco jako třídní.“

Kučera už domů nejel, ale odebral se rovnou do své kanceláře.

Kapitán vyhledal Daňka. Poručík seděl v hale pod rozvětveným fíkusem a prohlížel plánek ústavu. Na stole měl rozložené kontrolní karty a vypisovali z nich do bloku vyražené časové údaje.

„Tady je klíč,“ prohlásil vážně a poklepal prstem na blok. „V časech. Kdo kdy vešel do ústavu, kdy z něho odešel a v kolik hodin mluvil s ředitelem.“

„Copak se z výpovědí dá zjistit, kdo viděl naposled ředitele živého? Pašek slyšel skřípot kolečka, ale Charváta neviděl. Čumrda mluvil k závěsu a taky ředitele neviděl. Samé dohady. S časovými údaji je to totéž. Zlámal se procházel ve vestibulu, Šojer seděl na lavičce. Valenta soustružil v dílně, zatímco Kučera obíhal skleníky. Všichni se pohybovali na ploše velké jako volejbalové hřiště, a to v rozmezí několika minut.“

„Co když má Kučera pravdu a ředitel v té době už ve skleníku nebyl?“

Vávra si přitáhl křesílko a posadil se. Rozvázal si tkaničky u bot. Ani si neuvědomil, že už to provádí zcela mechanicky. „Kudy by odešel? Ve vestibulu byl Zlámal, u dveří pravého skleníku Čumrda a v levém skleníku kradl Pašek tulipán.“

„Tak už byl mrtvý.“

„Nefantazíruj, Josefe! Pašek by o něj musel zakopnout. Charvát přece ležel v uličce.“ Vávra sebral rozložené kontrolní karty, složil je do vějíře a začal se jimi ovívat. „Proč by ředitel nemohl být schovaný v pravém skleníku za závěsem? Tahle variace se mi zdá nejlogičtější. Rozhovory se Šojerem i Zlámalem ho rozrušily a slova, která mu řekl Čumrda, ho jistě šokovala. Tudíž zaslechl inženýra Kučeru a schoval se. Měl všech plné zuby a chtěl být sám.“

„A sedl si do kolečka od hnoje. Taková blbost!“ poznamenal ironicky Daněk. „Tomu přece sám nevěříš.“

Daněk měl pravdu, kapitán nenašel jediné přijatelné vysvětlení, proč se Charvát posadil do kolečka. A že v něm skutečně seděl, to potvrdil podporučík Morkes, který našel v korbě obtisk látky z jeho pláště.

„Já bych pořádně zmáčknul Paška,“ radil poručík. „Té jeho pohádce o pískání kolečka nevěřím. Proč nechceš připustit možnost, že ředitel Paška překvapil při kradení tulipánu a ten ve strachu před následky zdvihl trubku a udeřil? Měl dost vypito a v opici se natropí spousty hloupostí.“

„A kdo by za ním otočil klíčem?“

„On sám. Ze skleníku odešel vestibulem nebo pravým skleníkem. Kde máš psáno, že neměl klíč od hlavních dveří nebo od ředitelova skleníku?“

Vávra mu připomněl doktora Zlámala ve vestibulu a Čumrdu u dveří pravého skleníku. Kromě toho by musel Pašek potkat inženýra Kučeru, což se nestalo.

„Hledejme motiv vraždy,“ řekl Vávra. „Dokud ho nebudeme znát, nehneme se z místa.“

Daněk nebyl spokojen. Pašek mu byl od prvního pohledu nesympatický. Snad to bylo trochu klackovským chováním, které bylo vlastní i jemu samému, a jak je známo, souhlasné póly se odpuzují.

„Tak ho pustíme k vodě?“ zabručel nespokojeně.

„Proč k vodě? Veďme ho v patrnosti, ale podezřelých je víc. Každý z nich měl důvod se Charváta zbavit. Položme si otázku: komu jeho smrt prospěla? Hledejme odpověď. Zlámal má vyřešené své milostné pletky se Žákovou a současně mu spadla do klína ředitelská židle. A to zatím přehlížím vztah jeho manželky k řediteli. Vražda ze žárlivosti se mi zdá u pětapadesátiletého člověka, který se sám nevěry dopustil, nepravděpodobná. Žáková má po problémech s výpovědí. Šojer se může vrátit se svou skupinou do ústavu. Čumrda nemusí na protialkoholické léčení. Zaměříme-li se na inženýra Valentu a Kučeru, možná že i oni přivítali ředitelovu smrt s ulehčením.“

„Musel to být monarcha, kterého nemohl nikdo v ústavu ani cítit.“

„Seš si tím monarchou tak jist?“

„Všichni to říkají.“

„Všichni postižení! Podle mne ředitel, který netrpí milostné pletky mezi zaměstnanci, nemusí být diktátor. Tady by mohl být ukryt motiv. V Charvátově povaze. Někomu mohlo jít o krk, a proto vraždil. Ale nepředbíhejme událostem. Našla se ta výroční zpráva, kterou si ředitel vzal?“

Daněk mávl beznadějně rukou. „Je to hledání jehly v kupce sena. Jestli ji ředitel vrátil do skříně v době, kdy Žáková seděla na školení, je pro nás ztracená. Já tomu začínám věřit, protože v Charvátově bytě se taky nenašla.“

Proč by ji musel založit do skříně právě ředitel? pomyslel si Vávra. Tihle mladí jsou se vším hned hotovi. Nač si pracně zjišťovat, zda byl sekretariát v nepřítomnosti Žákové zamčený nebo volně přístupný všem zaměstnancům? Pašek poslední slyšel ředitele — přesněji řečeno slyšel pískání jeho kolečka — a tudíž je vrah. Daňkovy ukvapené uzávěry ho zlobily, ale pamatoval si, že v jeho letech nebyl jiný.

„Jak bys nazval člověka, který má rád děvčata?“

Daňka kapitánova otázka udivila. „Koho?“

„Muže, který nesmí vidět sukni, aby se za ní hned nerozběhl.“

„Těch názvů je spousta,“ odpověděl Daněk a začal nahlas odříkávat: „Sukničkář, holkař, záletník, děvkař… no a potom i nějaká ta hrubší slova…“

„Co třeba hochštapler?“

Daněk se zamyslel a po chvilce zavrtěl hlavou: „Tak se říká spíš podvodníkům a neseriózním lidem. Proč se ptáš?“

Vávra mu už nestačil odpovědět, protože podporučík Morkes přivedl Žákovou. Byla klidnější a vyrovnaná, jen v očích se jí usadila únava.

„Nic evidovaného se neztratilo, soudruhu kapitáne,“ ohlásil Morkes. „Co se týče listin a spisů — to se nedá zjistit.“

„Ale někdo přinesl z prezídia služební cestovní pasy,“ doplnila ho Žáková.

„Paní Zlámalová.“

„Cože?“ vydechla překvapeně. „Kdy?“

„Když jste byla na školení,“ řekl Daněk a zálibně okukoval Žákovou. Netajil se tím, že se mu líbí. Veronika ho však přehlížela. Dívala se na Vávru a čekala vysvětlení.

„Je na tom něco neobvyklého?“ zeptal se kapitán.

Ušklíbla se a pohodila hlavou. „Vždycky jsem pasy nosila já! A také jsem za ně zodpovídala. Jak to, že tam poslal tu kozu?“ Zarazila se a okamžitě se opravila: „Promiňte, chtěla jsem říct soudružku Zlámalovou.“

„Zřejmě ji ředitel před nástupem zaškoloval.“

Byl to přesně mířený direkt. Trhla sebou a prsty se opřela o kraj stolu. „Ona sem nastupuje?“

„Vy to nevíte?“

Zavrtěla hlavou.

„Co tu bude dělat? Kromě angličtiny, němčiny a pochlebování řediteli nic neumí.“ Z každého jejího slova čišel výsměch a ona ho ani před kapitánem neskrývala. „Možná, že bude vítat delegace. Strašně ráda se ukazuje v dlouhých šatech s hlubokým dekoltem.“

„To snad každá žena, ne?“ usmál se Vávra.

„Některá neztrácí půvab ani v pytli,“ odsekla břitce.

Vávra si představil situaci, v níž by se tenhle něžný andílek a Zlámalová dostali do ringu. Určitě by je rozhodčí nemusel napomínat pro pasivitu. Sáhl do kapsy a vytáhl krabičku s cigaretami. Nabídl Žákové. Zavrtěla hlavou.

„Já nesmím a vy byste měl také přestat,“ řekla a ukázala na jeho povolené tkaničky. „Jinak za dva roky nevylezete ani do prvního patra.“

Vávra se zamračil a chystal se ji odkázat do příslušných mezí, ale Veronika jako by to neviděla.

„Mně můžete věřit. Pocházím z doktorské rodiny. Dědeček byl primář na interně, matka rovná na ortopedii přelámané kosti a otec celý život vyřezává kuřákům ucpané cévy.“

Chuť na cigaretu ho rázem přešla. Měl po náladě. Celou dobu si s ní hrál jako kočka s myší a teď mu to vrátila i s úroky.

Ze zahrady se ozval ostrý hvizd píšťalky a dupot několika párů nohou. Daněk vyběhl před skleník a za ním spěchal Vávra, který tiše proklínal rozvázané tkaničky.

Ve tmě se začaly rýsovat tři postavy: dva příslušníci a v jejich rukou škubající se Zlámalová.

„Zahlédl jsem ji v zahradě,“ řekl udýchaný mladý strážmistr. „Když jsem ji vyzval, aby zůstala stát, dala se na útěk.“

Vávra se otočil na mračící se Zlámalovou. „Co nám k tomu řeknete?“

„Nic,“ odsekla. „Nemohla jsem usnout, tak jsem se oblékla a znovu přišla za manželem. Mám o něj strach. Je přepracovaný a lékař ho varoval před stresovými situacemi. Bojím se, že dostane žlučníkový záchvat. Je to snad trestné?“

Vávra se podíval na strážmistra a posuňkem hlavy ho poslal zpět na zahradu.

Zlámalová sáhla do kapsy a položila před Vávru klíč.

„Od branky na zahradě?“

Přikývla. „Před měsícem mi ho dal ředitel, abych nemusela obcházet celý ústav.“

„Před dvěma hodinami jste také odešla brankou v zahradě?“ zeptal se Daněk, „utíkal jsem za vámi a zapadl přitom do pěkného bahniště.“

„Ublížil jste si?“ zeptala se ustaraně. „To by mě moc mrzelo.“

Šlehl po ní pohledem a vybafl: „Volal jsem na vás! Vyzýval jsem vás, abyste se zastavila.“

„Byla bych vás ráda poslechla, ale nemohla jsem.“

„Proč?“

„Vzal byste mi klíč od branky a já bych se už do ústavu nedostala.“

Vávra ukázal na židli. S vděčným pohledem se posadila. „Děkuji vám. Jsem unavená.“

Kapitánovy prsty mechanicky zajely do kapsičky, v níž nosil cigarety. Jednu vytáhl a zasunul ji mezi rty. Několikrát z ní potáhl, jako by byla zapálená, ale pak ji otráveně zasunul za ucho. „Máte možnost doplnit svou výpověď, paní Zlámalová,“ řekl a pohodlně se opřel do křesílka. „Pan Čumrda například tvrdí, že jste byla včera navečer v ústavu.“

Hněvivě jí blýsklo v očích. „Pan Čumrda byl včera v takovém stavu, že nemůže tvrdit vůbec nic! Vycházela jsem ze samoobsluhy na konečné, když se on vypotácel — či lépe řečeno vypadl z hostince. Málem mne porazil a přitom zablábolil: Libuško, pojď na frťana. Já se jmenuji Sylva.“

„Takže jste byla v ústavu jen v poledne?“

Zavrtěla hlavou. Rozhlédla se po hale a ztišila hlas: „Ještě jednou odpoledne. Ve čtyři hodiny. Pozval mě k sobě ředitel.“

„Mně jste tvrdila, že jste včera mluvila s ředitelem jen jednou,“ upozornil ji Daněk. „A to ve dvanáct hodin, když jste přinesla z prezídia cestovní pasy.“

„Mně jste zase řekla, že jste byla odpoledne u přítelkyně,“ připomněl jí Vávra.

„Nepopírám to,“ usmála se. „Všechno jsem stačila. Nebo o tom pochybujete?“

„Je to důležité?“

„Nerada mluvím do větru.“

„Obsah vašeho rozhovoru s ředitelem si pozorně a rád poslechnu!“

Cigareta opustila své místo za kapitánovým uchem a přestěhovala se opět mezi rty. Vávra cvakl zapalovačem a blaženě vyfoukl kouř. Přivřel oči a znovu popotáhl. Jak báječně mu cigareta chutnala! Jako by byla v jeho životě poslední. Měla by být! Když ne poslední, tak předposlední. Věděl to. Ale jak přestat? Což kdyby denně vykouřil o jednu dvě cigarety méně? Najednou si uvědomil, že Zlámalová cosi vypráví a on ji vůbec nevnímá…

„… a prosil mne, abych za ním hned přišla do skleníku. Položila jsem sluchátko, oblékla se a šla do ústavu. Ředitel mě čekal tady v hale. Seděl v křesílku a cítil se velmi unavený. Informoval mě o manželově úmyslu odejít z ústavu a žádal mě o pomoc. Chápala jsem ho. Manžel byl jeho pravou rukou a obětavějšího a svědomitějšího zástupce by jen těžko našel…“

„Jak si ředitel představoval vaši pomoc?“ přerušil ji kapitán.

„Měla jsem manželovi jeho záměr rozmluvit. Jinak mi nabídl od příštího měsíce trvalé zaměstnání.“

„Přijala jste?“

„Ráda. Do zaměstnání to budu mít jen pět minut.“

„To místo měla být protislužba za vaši pomoc?“

„Nevím. Možné to je, protože si ředitel manžela velice vážil.“

Daněk těkal očima střídavě na Zlámalovou a Vávru.

Měl v hlavě zmatek, ale kapitán na tom nebyl o nic lépe. Že by přece jen Zlámal zatlačil ředitele do kouta, a ten couvl? uvažoval Vávra. Nějak se mu to nezdálo, alespoň dosavadní vyšetřování mluvilo proti tomu. Potřeboval by se Zlámala zeptat, jestli Charvát upustil od propuštění Žákové z ústavu, a nechtěl se na to ptát Zlámalové, protože nevěděl, co je jí známo o manželově nevěře.

„Kam jste měla nastoupit?“ zeptal se opatrně.

„Do sekretariátu,“ odpověděla bez rozmýšlení,

„Ke slečně Žákové?“

„Místo slečny Žákové. Ta k jednatřicátému odchází.“

Měl co dělat, aby před ní skryl spokojený úsměv. Jeho dedukce byla tedy správná: Zlámalová měla vystřídat Žákovou.

„Slečna Žáková však nemíní odejít,“ řekl a dychtivě čekal, co Zlámalová odpoví.

Zasmála se zlým smíchem. „Co slečna Žáková míní či nemíní, není důležité. Kdyby byl ředitel naživu, odešla by na vlastní žádost a sama by ho požádala o uvolnění. Vinni jsou oba, ale Žáková je svobodná a to bylo pro doktora Charváta rozhodující. Měla si pro své dobrodružství najít muže bez závazků.“

„Vy víte…“ hlesl ohromeně Vávra a upíral na ni zmatený pohled, plný nedůvěry a překvapení.

Smutně se pousmála, otevřela kabelku a vytáhla z ní krabičku cigaret. Vávra jí zapálil. Nabídla mu. Odmítl, protože si v duchu představil otce Veroniky Žákové, jak stojí u operačního stolu, na obličeji sterilní roušku a v ruce skalpel…

„Žena vycítí manželovo odcizení ve skutečnosti ještě dřív, než se dopustí skutečné nevěry.“

Teď potřeboval mít jasno. „Váš manžel ví, že vy…“

„Neumím se přetvařovat a předstírat, že je všechno v pořádku. Jsem však přesvědčena, že milostný románek skončil, a proto čekám. Je mi jednačtyřicet let, na rozvod je pozdě, nedokázala bych žít sama. Věřím, že časem zapomene a že spolu prožijeme spokojené stáří.“

„Víte o tom, že se slečna Žáková bude vdávat?“

„Dovolila bych si vás poopravit,“ vyrazila ostře. „Ona se musí vdávat a já jí to ze srdce přeji. Ale můj manžel není otcem toho dítěte. Proto také my nemáme děti.“ Vstala a zatlačila hořící nedopalek do hlíny v květináči. „Mohu jít za manželem? Přinesla jsem mu prášky.“

„Je ve své pracovně,“ přikývl Vávra. „Dovedeme vás k němu.“

Nic nenamítala. Otevřela kabelku, aby kapitán viděl krabičku s léky. „Mějte s ním trpělivost,“ řekla prosebně. „Je schopný a významný vědec, ale v praktickém životě se někdy chová jako malé dítě.“

Vávra ji doprovodil k ústí spojovací chodby.

„Záleží vám na něm, tedy ho máte stále ráda?“ zeptal se tiše.

Pokrčila rameny. „Nevím. Možná že už je to jen zvyk, ale přesto ho nechci ztratit. Bojím se samoty ve stáří.“

Kapitán se chystal přivolat strážmistra a požádat ho, aby po odevzdání léků posadil Zlámalovou do auta, odvezl ji domů a nehnul se od vchodu, dokud neuvidí světlo v bytě. Vtom však zaslechl zvenčí rozčilený Morkesův hlas, hned nato bouchly ve vestibulu dveře a noční ticho protrhlo několik spěšných kroků. Do spojovací chodby vběhl jako mladík profesor Šedivý. Na hlavě měl šikmo posazený klobouk, rozepnutý kabát mu vlál podél těla a vypadal, že se každým okamžikem odpoutá od svého majitele. Za ním klusal podporučík Morkes a snažil se Šedivému zastoupit cestu. Profesor ho však odstrkoval či obíhal, vůbec nedbal na jeho slova, že do haly nikdo nesmí. Za oběma postupoval inženýr Valenta.

Profesor energicky rozrazil dveře laboratoře a vešel dovnitř. Morkes pohlédl na Vávru, za nímž stál i Daněk, bezradně rozhodil ruce a hledal očima Valentu. Ten využil Morkesovy gestikulace a vklouzl za profesorem. Podporučík tlumeně zaklel a vrhl se za nimi.

V hale zaklapaly podpatky, a než se stačil Vávra otočit, proběhla kolem něho Žáková a zmizela v laboratoři.

Také na hlavním schodišti se ozvalo dupání. Biolog Šrámek bral schody po třech, za ním spěchal doktor Zlámal a jako poslední se valil ze schodů doktor Šojer.

Pod oknem se kmitl stín a do vestibulu vběhl udýchaný inženýr Kučera a zařadil se za funícího Šojera.

Spojovací chodbou se rozlehl kapitánův hlas, ale nikdo ho nebral na vědomí, všichni pokračovali v běhu a zmizeli v profesorově pracovně.

„Teď už toho mám akorát dost,“ zavrčel Vávra a rozběhl se ke dveřím laboratoře.

Prudce je otevřel. Obraz, který se mu naskytl, zabrzdil další jeho kroky. Šedivý stál uprostřed místnosti, ostatní se mačkali kolem něho a vřele mu tiskli pravici. Profesor se ukláněl, zářil a děkoval se jako dirigent po úspěšném koncertu, ukazuje na rozpačitého Valentu.

Kapitán v tom zmatku hledal Morkese. Uviděl ho v rohu, kde stál sám a v pravidelných intervalech rozhazoval rukama, jako by se snažil v nejbližším okamžiku vzlétnout. Vávra ho přivolal.

„Co je to tu za blázinec?“ vybafl na něho. „K čemu vás tady máme? Pro legraci?“

„Soudruhu kapitáne, to nešlo zvládnout,“ řekl provinile Morkes.

„Valenta přivezl profesora, mysleli jsme, že jste pro něj poslal, připletl se k tomu Šrámek, a hned se začal zajímat, co se stalo. Profesor vykřikoval, že nějaká Kleopatra promluvila, Šrámek začal utíkat k administrativní budově, jako když do něj střelí — nevěděli jsme, koho chytat dřív.“

Šedivý se vymanil z obležení přátel a předstoupil před Vávru. „Už víte, v kolik hodin zemřel doktor Charvát?“

Vávra se rozhlédl po ostatních. Dívali se na něho pohledem vítězů. Připadal si jako začínající šachista, který se nějakým nedopatřením dostal mezi velmistry a neuměl vyřešit ani tu nejlehčí úlohu. Měl sto chutí vyprovodit celou sešlost za bránu, ale pak si to rozmyslel. Co by tím získal?

„Mezi pátou a šestou,“ odpověděl neochotně.

Úsměvy ve tvářích se rozšířily, doktor Šojer se dokonce neomaleně zasmál.

„Přesněji,“ žádal Šedivý a z celého jeho postoje vyzařovala nedočkavost a netrpělivost.

Co to se mnou hrají? říkal si Vávra a usilovně se snažil z jejich tváří pochopit příčinu té skoro slavnostní situace. Zdálo se, že jsou pyšní. Ale proč? Teď už by nechybělo nic jiného, než aby mu oznámili jméno vraha a podali mu kartičku s jeho adresou, pomyslel si a současně si přiznal, že by byl docela rád. Prostředí ústavu mu nevyhovovalo. Chovalo se k němu nepřátelsky, nechápal, ho a tím mu ani lidé v něm nepřipadali jako ostatní. Ani ta vražda se sem nehodila.

„To zjistí expertíza,“ řekl a čekal na reakci. Šedivý se zasmál a Vávrovi se zdálo, že uštěpačně. „Nic nezjistí, protože to nedokáže! Já vám to povím na minutu přesně. Kolega Charvát zemřel v sedmnáct hodin padesát jedna minut!“

Vávra při vyšetřování zažil leccos. Setkal se s psychopaty, se simulanty a jednou i s věštkyní, která mu odpovídala na otázky dřív, než je mohl vyslovit. Ale profesor byl přece normální, duševně zdravý člověk. Nebo nebyl?

„Jak jste na to přišel?“

„Řekla mi to Kleopatra.“

Šojer se pobaveně zasmál a Zlámalová se protlačila k manželovi. Postavila se tak, aby neviděl Žákovou. Vávra pohlédl na Valentu, domníval se, že ze všech přítomných je on ten nejnormálnější člověk. Inženýr se opíral o bok skříně a klidně kouřil. Žáková stála v opačném rohu místnosti.

Proč ti dva nejsou u sebe a nedrží se za ruce, pomyslel si kapitán.

Šedivý natáhl ruku k Valentovi. Ten mu podal ruličku registračního pásu.

„Tady je svědecká výpověď Kleopatry,“ řekl. „Celý průběh vraždy sledovala. Od té doby vrah do skleníku nevstoupil. Až se tak stane, Kleopatra nám to oznámí.“

Vávra klouzal očima z jednoho na druhého. Jejich radost a nadšení bylo upřímné. Profesorův úspěch, i když on sám stále nechápal, čeho se týká, považovali za úspěch všech, najednou byli jako jedna rodina, svorná a semknutá rodina. Teď drží při sobě a brání se vetřelci. Samozřejmě že tím vetřelcem je on se svými spolupracovníky.

„Profesorův objev znamená převrat v medicíně,“ nechal se slyšet Zlámal.

„Rovněž v soudním lékařství,“ podpořil ho Šojer.

„Může rostlina svědčit u soudu?“ zeptal se Šrámek a tvářil se přitom úplně vážně.

Všechny oči se upřely na kapitána. Daněk už měl na jazyku jízlivou poznámku, že by byl soudce jistě radostí bez sebe, kdyby mu na stůl položili květináč s Kleopatrou, ale včas zahlédl varovný pohled Vávrův. Kapitán ničemu z toho, co tu dosud slyšel a viděl, nerozuměl a jeho mozek, navyklý na přísnou logiku faktů a důkazů, odmítal abstraktní údaje. Ale přece nemohou být všichni blázni, říkal si. Jestli se tady někdo chová nenormálně, jsem to asi já. Hledám pachatele v prostředí, které neznám. Dokud mu neporozumím, nehnu se z místa. Kleopatra je součástí téhle množiny, ohraničené drátěným plotem, a proto ji nesmím přehlížet ani se jí vysmívat.

Naladil obličej do vlídného úsměvu a vyzval přítomné, aby přešli do haly, kde je dostatek místa i křesílek k sezení. Po pohodlné židli nejvíce toužil sám. Setsakramentské nohy! Už aby bylo léto a mohl nosit pohodlné a rozšlápnuté sandály.

Profesorova laboratoř se začala vyprazdňovat. Žáková čekala, až odejde doktor Zlámal, a pak přiskočila k Valentovi. Přitiskla se k němu a položila si hlavu na jeho hruď.

„Já jsem tak šťastná, že jsem zase u tebe,“ zašeptala a vjela mu rukou pod bundu. Objala ho kolem pasu a přitiskla se k němu úžeji.

„Proč jsi nezůstala u mě? Tam by tě nehledali.“

„Bála jsem se tam sama.“

„Přece ses mohla zamknout.“

„Měla jsem strach o tebe. Najednou to na mě padlo, vzpomněla jsem si, že jsi taky pil a potom sis sedl za volant.“

Mávl rukou. „Ta sklenička vína ze mne dávno vyprchala. Na co se tě ptali?“

„Na všechno,“ odpověděla a najednou se zarazila. „Řekla jsem tomu kapitánovi, že se budeme brát. Nezlobíš se?“

Zasmál se. „Zítra toho bude stejně plný ústav.“

Vzal ji za ruku a zamířil ke dveřím. Žáková ale zůstala stát a tiše se zeptala: „Víš, že někdo ukradl v ředitelně ten zahraniční časopis?“

Zamyslel se. „Třeba ho ředitel odnesl.“

„Neodnesl,“ tvrdila s určitostí. „Když jsem odcházela domů, ležel časopis na jeho stole.“

„Co tomu říkal ten kapitán?“

„Neřekla jsem mu o tom.“

„Proč ne?“ podivil se. „Třeba by jim to pomohlo.“

„Ale já vím, kdo časopis odnesl.“

„Kdo?“

Stoupla si na špičky a zašeptala mu do ucha: „Vrah.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Ty také víš, kdo ředitele zabil, viď?“

„Já?“ zděsil se. „Veroniko, miláčku, tak závažné podezření nevyslovuj nahlas. Mohla bys někomu strašně ublížit.“

„Vždyť to říkám jen tobě,“ naléhala. „Tys přišel na to, proč včera ředitel tolik řádil a sháněl doktora Zlámala. Poznala jsem to na tobě, když sis prohlížel ten časopis. U jedné stránky ses zarazil. Co tam bylo?“ Vzal ji za obě ruce a přitáhl ji k sobě.

„Drahoušku, tenhle ústav je náš druhý domov. Trávíme v něm třetinu dne. Je to něco jako loď a my jsme jejími námořníky. Kolem nás je moře. A doktor Zlámal je jedním z nás, rozumíš mi?“

„Někdo zabil člověka,“ řekla umíněně.

„Nebyl to nikdo z nás, věř mi! Vím to bezpečně.“

„Jak to můžeš tvrdit?“

„Poznal bych to na registračním pásu. Prosím tě, věř mi!“

Pohodila vzdorně hlavou. „Kdo tedy sebral v ředitelně ten časopis, když ne Zlámal?“

Pohladil ji a prsty jí něžně obemkl šíji. „Vypůjčit si, uklidit nebo vzít časopis je jedna věc, Veroniko, a vražda ředitele druhá. Nemůžeš to přece spojovat. Nerozkmotři se se Zlámalem. Budeme ho možná ještě oba potřebovat. Rozejděte se v dobrém a zůstaňte přátelé.“

Usmála se na něj. „Jsi nejlepší člověk na světě, Jirko.“

Políbil ji na ústa. Objala ho a přitiskla se k němu celým tělem.

Chodbou zadunělo Valentovo jméno. Profesor Šedivý volal svého asistenta.

Odstoupili od sebe.

„Půjdu domů,“ řekla tiše. „Chce se mi strašně spát.“

„Odvezu tě.“

Zavrtěla hlavou. „Oni mě odvezou, slíbili mi to.“

Hala se proměnila v přednáškový sál. Všechna křesílka byla obsazena, domů odjela jen Veronika Žáková. V rohu seděli Zlámalovi. Ona ho neustále nutila polknout dvě červené tabletky, on je zarputile odmítal. Profesor Šedivý stál u stěny s ukazovátkem v ruce a ťukal jeho koncem po pětimetrovém registračním pásu. Při celém jeho spodním okraji se táhla tenká modrá přímka, která v jednom místě prudce vybočila, aby se po čtyřech centimetrech ukázněně vrátila do své původní dráhy.

Profesor skončil s popisem křivky a tázavě pohlédl na Vávru. Ten stál vedle Daňka, tvářil se rozpačitě, i když soustředěně poslouchal. Z profesorova výkladu pochopil zatím pramálo: v levém skleníku stojí filodendron, Kleopatra, od ní vedou dva kabely do profesorovy laboratoře (proč, to ale nevěděl) a tam nějakým záhadným způsobem „něco“ hýbe ručičkou zapisovače a ta zakresluje na registrační pás čáru. To „něco“ zůstávalo záhadou.

Rozuměl principu zapisovacího přístroje: hodinový strojek otáčel válečkem s navinutým registračním pásem a čísla vyražená při jeho kraji odpovídala současnému času. Zkontroloval si to se svými hodinkami, rozcházel se o půl minuty, což nehrálo žádnou roli.

„Zde je ten kritický okamžik,“ pokračoval Šedivý a koncem ukazovátka objel výchylku. „Nedošlo k žádnému boji, který by rostlinu postupně rozrušoval. To dokazuje tenhle strmý sráz,“ pravil a ukázal na úsek křivky, který téměř v kolmici vystřelil od základní čáry. „Kolega Charvát netrpěl. Zemřel okamžitě. Klinická a biologická smrt nastaly současně. Prosím! Zde je důkaz.“ Šedivý poklepal na vrchol zakresleného horského masívu a sjel po jeho táhlém svahu k pokračující přímce při okraji pásu.

Vávra se nenápadně rozhlédl po ostatních. Přikyvovali a tvářili se vážně. Zatracená Kleopatra! zasakroval v duchu. Zbytečně mě zdržuje, hraje si se mnou jako kočka s myší a okrádá mě o čas. Musím zasáhnout. Ale jak?

Pomohl mu Daněk. S mladickou nerozvážností prohlásil, že mu to připadá jako povídání Alenky z říše divů.

Přítomní si mezi sebou vyměnili pohoršlivé pohledy.

Profesor se však neurazil. Vlídným hlasem, jakým mluví učitel s méně chápavým žákem, se zeptal: „Čemu nerozumíte, příteli?“

„Raději se zeptejte, čemu jsem rozuměl, a budeme hned hotovi. Nebudu vás napínat. Rozumím jen tomu, že hrot výchylky směřuje k číslu padesát jedna a před ním je sedmnáctka, což převedeno do normální mluvy by mělo znamenat čas za devět minut šest hodin večer.“

„Výborně!“ zvolal povzbudivě profesor. „A to je přesný čas, kdy byla spáchána vražda!“

„To tvrdíte vy!“

„Ne. To tvrdí Kleopatra.“ Profesor zvýšil hlas, poručíkova tvrdošíjnost ho začínala dráždit. „Polekala se a promluvila.“

„Podejte mi o tom jediný důkaz!“

Šedivý zlostně poklepal na výchylku na registračním pásu.

„Cožpak ho nevidíte?“

„Vidím hrb, který mohl vzniknout poskočením ozubeného kolečka přes zub v převodech přístroje, nebo nějakým jiným zadrhnutím. Nic víc.“

„Vy nechcete nic vědět, mladíku!“ rozčilil se profesor. „Tady jste v jiném světě, a chcete-li poznat jeho zákony, musíte se mu přizpůsobit, rozumíte?“ Rozmáchl se a ukázal na rostliny.

„Ony žijí! Sice se nedovedou pohybovat, ale mají cit, sdílejí nálady a soužení svého pána — přítele, milují a strachují se o něho. To je jejich řeč!“ opět poklepal na registrační pás.

Daňka však nepřesvědčil. Vávra přemýšlel, nemá-li zasáhnout, zdálo se mu, že už to není jen výměna názorů, ale ostrá konfrontace. Pak si řekl, že je sem vlastně profesor pozval, tak ať je přesvědčí, a mlčel. Šedivý znovu trpělivě opakoval svůj výklad a nepohoršoval se, když mu Daněk častým přerušováním a poznámkami kouskoval přednášku. Vávrovi se však podařilo „rozšifrovat“ mluvu Kleopatry: čára při okraji znamená, že ve skleníku je klid a rostliny spí. Zvlněná čára — něco se děje, někdo například vstoupil do skleníku, rostlinu sice probudil, ale nevystrašil (jak je možné strašit a budit kytky ze spánku, jeho mozek odmítal chápat), výchylka — rostlina se vyděsila a zděšení vyjádřila výchylkou. Pochopil i profesorův rozbor výchylky: zděšení — křivka prudce stoupá, uklidnění — křivka pozvolna klesá, opětovné usnutí rostliny zaznamená čára kreslená při dolním okraji registračního pásu. Ale je to pravda? Je to skutečně tak? Odkud by vycházely impulsy?

Chápal, proč slunečnice obracejí květ za sluncem, proč při nedostatku vláhy vadnou jinak svěží listy, proč třeba pampeliška na noc uzavírá květ… ano, tady je logika. Ale nějaké pocity rostlin?

„Říkal jste, že klinická a biologická smrt nastaly současně,“ řekl profesorovi. „Mohl byste mi to blíže vysvětlit?“

Šedivý ukázal na hrot výchylky. „Zjistit hranici mezi klinickou a biologickou smrtí bývá někdy obtížné i pro lékaře. Rostlina to však bezpečně dokáže. Při klinické smrti signalizuje silné vzrušení a projeví ho zvýšenou výchylkou. Biologická smrt ji vyděsí na nejvyšší míru a křivka vystřelí do nejhořejšího bodu. Až tento poznatek bude umět využít medicína, zvýší se počet zachráněných lidských životů.“

Z tvaru výchylky profesor usoudil, že vrah udeřil tak silně a nečekaně, že doktor Charvát okamžitě skonal. Jinak by výchylka měla hroty dva, jeden nižší a druhý, který by odpovídal zakreslenému. Tvrdil dokonce, že vrah ihned odešel ze skleníku, o čemž svědčí pozvolna klesající čára, blížící se k dolnímu okraji registračního pásu.

Na nechápavý Vávrův pohled profesor odpověděl: „Kdyby vrah zůstal ve skleníku, Kleopatra by měla strach o svůj život a potom by zakreslená čára vypadala takto,“ poznamenal profesor a nakreslil na okraj papíru výchylku připomínající dlouhé rozeklané pohoří. „Čára by neklesala, ale pokračovala by ve stejné výši, dokud by se vrah nevzdálil z její blízkosti.“

„Pan profesor tím chce říci, že vrah dosud do levého skleníku nevstoupil,“ vysvětlil Vávrovi inženýr Valenta. Touto poznámkou se mu podařilo zamlžit všechno, co se už oběma kriminalistům zdálo být jasné.

„Čili — dochází na má slova,“ prohlásil doktor Šojer. „Vrahem není pracovník ústavu. Zbytečně tady maříte čas.“

Zlámal vstal a přešel k profesorovi. Odkašlal si a rozhlédl se po ostatních.

„Vážení kolegové,“ řekl slavnostně, „stali jsme se svědky strašného experimentu, dovoluji si prohlásit, že ojedinělého a prvního pokusu na světě: u rostliny, která byla napojena na zapisovací přístroj, byl usmrcen člověk. Dosavadní pokusy se prováděly na drobných živočiších nebo živých buňkách. Jak by rostlina reagovala na náhlou smrt člověka, jinak naprosto zdravého a silného, o tom byly dosud jen dohady…“

„Zachovala se úplně stejně jako při uhynutí živé buňky,“ vskočil mu do řeči profesor a připíchl pod registrační pás další pásy. Na všech byly shodné výchylky, odpovídaly si velikostí i tvarem. „Prosím, tady jsou nezvratné důkazy!“

Kriminalisté mlčeli.

Zlámal souhlasně přikývl a obrátil se k pozorným posluchačům. „Jménem ústavu vás žádám, abyste zachovali o zápisu Kleopatry naprostou mlčenlivost. To se týká i vás, soudruzi.“ Poslední věta patřila oběma kriminalistům. „Prohlašuji tuto poradu za přísně tajnou. Registrační pás uložím do trezoru v ředitelně.“ Několik párů rukou zatleskalo a Zlámal vyzval přítomné, aby se pokojně rozešli do svých domovů.

Zlámalův protektorský a současně nadnesený tón Vávru dohřál. Kdo tu vlastně vyšetřuje vraždu? Doktor Zlámal? Postavil se mezi dveře, aby nikdo nemohl odejít, a ostře řekl: „Cením si vaší práce, i když všemu nerozumím. Ale to neznamená, že budete mařit…“ Šojer vstal a dokolébal se k němu. Vzal ho přátelsky kolem ramen a bodře mu domlouval: „Nepodceňujte profesorova slova, kapitáne, a chyťte příležitost pevně za pačesy. Jste první kriminalista na světě, který má možnost usvědčit vraha pomocí rostliny. My vám rádi pomůžeme. Najděte toho gaunera, postavte ho před Kleopatru a ta se postará o to ostatní. Budete slavný jako Backster.“

„Jako kdo?“ zeptal se podrážděně Vávra.

„Cleve Backster. Americký policista, který učil specialisty zacházet s detektorem lži.“

Vávra namáhavě polkl a hledal očima Daňka. Ten zatím civěl na registrační pásy a tiše hovořil s Valentou. V hale nastalo trapné ticho. Všichni čekali na kapitánovu odpověď, ale on nevěděl, co k tomu říci. Tito lidé se z čista jasna před jeho očima ocitli v jiném světě, vnesl je tam obyčejný pruh papíru s modrým klikyhákem a jemu se zdálo, že ten kus papíru má pro ně větší cenu než ředitelova smrt. Je možné, že by měl pro ně takový význam?

„Ředitelova smrt — to je oběť na oltář vědy,“ řekl tiše biolog Šrámek.

Vávra se vzpamatoval. „Stala se tady vražda a jeden z vás už není mezi vámi,“ zvolal hlasitě a obrátil se ke Šrámkovi.

„Ředitel se neobětoval pro vědu, pane Šrámku! Byl surově zabit!“

Vávrova slova zapůsobila. Z několika tváří vyprchalo nadšení, profesor Šedivý sklonil hlavu.

V rohu stála Zlámalová, unavená, ale hlas se jí ani nezachvěl, když promluvila: „Domnívám se, kolegové, že by si soudruzi z Bezpečnosti rádi něco poslechli o našich pokusech. Fyziologie rostlin je tak mladá věda, že ji neznají ani mnozí odborníci.“

Vávra chtěl návrh zamítnout, čas utíkal jako voda a on dosud nepokročil ani o krůček. Kleopatru nebral a nechtěl brát vážně. Československý právní řád uznává jen fakta a jednoznačné důkazy. Vrah musel být chycen za límec a usvědčen důkazy. Fakta musí být jasná a nekompromisně označovat viníka. Ale svědectví rostliny? K smíchu!

„Václave, víš, že by na tom mohlo něco být?“ zašeptal mu do ucha Daněk. „Nebo si myslíš, že jsou všichni podvodníci?“

Tohle si kapitán rozhodně nemyslel. Nevzpírej se, našeptával mu vnitřní hlas. Nech si to pořádně vysvětlit, dozvíš se něco nového a budeš o to bohatší. Stejně nevíš, co je to fyziologie rostlin. Nech toho a neotravuj, odehnal svůj hlas Vávra a pohlédl na hodinky. Za chvíli začne svítat. Vzpomeň si, jak jsi se před lety vsadil, že celníkův knírač ti nenajde v autě balíček heroinu, znovu na něj zaútočil hlas. Sázku jsi prohrál, kamaráde. Vyčmuchal ti ho v krabičce mezi zapalovacími svíčkami. Co jestli ta Kleopatra… stačilo by ti, kdybys chytil vítr… slaboučkou stopu…

„Velice rád,“ řekl Vávra a smířlivě se usmál.

Přednáška pokračovala. Nikdo z přítomných neodešel, známky únavy zmizely z dychtivých tváří.

„Původ fyziologie rostlin je velice zajímavý, neboť vznikl čirou náhodou,“ prohlásil profesor a tázavě pohlédl na Vávru. „Doufám, pánové, že jako kriminalistům je vám znám princip detektoru lži.“

„U nás se nikdy nepoužíval, a pokud vím, lze ho oklamat,“ odpověděl mu Vávra.

„Člověk ho dokáže oklamat silou vůle a intelektu. Rostlina ne,“ zdůraznil profesor a kývl na Valentu.

Valenta vstal a přinesl z laboratoře malou kovovou krychličku. Opatrně ji položil před kapitána na čtvereček černého sametu. Vávra si uvědomil, že stejnou krychličku má upevněnou na svém listě Kleopatra.

„To je miniaturní snímač,“ vysvětlil Valenta a lehce přejel bříškem ukazováčku po lesklém kovu. „Je obdobou detektoru lži. Princip je stejný a je založen na elektromagnetických vlastnostech lidské pokožky. Vyslýchanému se upevní na prst dvě elektrody a k jedné z nich se přivede slabý stejnosměrný proud. Protože je pokožka vodivá, prochází proud.“

Vávra si matně vzpomínal, že na nějakém školení už něco podobného slyšel. Ale bylo to tak dávno, někdy v padesátých letech, kdy v Americe hovořili o detektoru lži jako o vynálezu století. Tvrdilo se, že znamená převrat v kriminalistice a konec špiónů, ale pak všechno utichlo. Zřejmě se detektor neosvědčil tak, jak se předpokládalo.

„Velikost proudu, který protéká mezi oběma elektrodami, je závislá na elektrickém odporu těla vyslýchaného. Kladou se mu otázky. Vzruší-li ho některá, elektrický odpor jeho těla se sníží a podle Ohmova zákona se zvýší množství protékajícího proudu. Změnu ukáže ručička miliampérmetru nebo zaznamená jehla zapisovače.“ Valenta se vrátil na své místo v rohu haly a profesor pokračoval dál: „V roce 1966 americký policista Cleve Backster, jak o něm hovořil kolega Šojer, upevnil z dlouhé chvíle elektrody snímače na list dračince. Původně chtěl zjistit, jak dlouho trvá, než se voda po zálivce dostane do nejhořejšího listu. Při pohledu na zapisovací jehlu však strnul. Záchvěvy zaznamenané na pásce se velice podobaly křivce objevující se u člověka podrobeného krátkému citovému náporu. Zmatený Backster ponořil list dračince do šálku s kávou. Jehla nereagovala. Proto si usmyslel, že se k listu přiblíží s hořící zápalkou. Ale dříve než cokoliv podnikl, přesně v okamžiku, kdy ho myšlenka napadla, začala jehla divoce kmitat.“

Pokus, který jim chtěl profesor už jednou předvést, uvědomil si Vávra a pohlédl na Daňka. Ten se hlásil o slovo.

„Rád bych to zkusil,“ požádal profesora.

Profesor si vyžádal deset minut na přípravu pokusu, protože doktor Zlámal kategoricky trval na tom, aby Kleopatra ničím nebyla rušena, ani odpojena od zapisovacího přístroje.

Vávra využil přestávky a nahnul se k Daňkovi. „O čem jste mluvili s Valentou?“

„Vysvětloval mi ty křivky.“

„Jsi z toho moudrý?“

„To ti řeknu až po tom pokusu. Já se pokusím tu kytku oblafnout.“

„Jak?“

„Budu myslet na něco úplně jiného. Jestli je v tom nějaký podfuk, provalí se to.“

Vávra si tím nebyl jist, ale přikývl.

„Víš, co mě taky napadlo?“ pokračoval Daněk tiše. „Jestli se na nás nedomluvili.“

„V čem? A proč?“

„Kde je psáno, že na ten registrační pás řečnila zrovna Kleopatra? Vždyť ten pás může být bůhvíjak starý.“ Mezitím Valenta přinášel z levého skleníku dračinec. Vzrostlá dekorativní rostlina se širokými tmavozelenými listy musela být dost těžká, neboť inženýr byl rudý námahou. Na pomoc mu přispěchal inženýr Kučera. Oba zmizeli v tmavé spojovací chodbě. „Taky tě vyslýchali?“ zašeptal Kučera a nohou přitáhl nízký stolek.

Valenta kývl. Květináč s dračincem společně postavili na stolek.

„K čemu je dobrá ta šaškárna?“

Valenta pokrčil rameny. „Když si to přejí, proč jim kazit radost?“

„Tušíš, kdo mu to udělal?“

Valenta mlčky zavrtěl hlavou.

„Z dílny je na skleník dobře vidět,“ útočil na něj Kučera.

„To máš sice pravdu, ale musíš si vylézt na ponk a nesmíš přitom pracovat na soustruhu.“

„Když se svařuje, je v dílně plno čoudu a větrat se dá jen ventilačkou u stropu. Třeba jsi ji otvíral a někoho zahlédl, ne?“

Valenta si otřel ruce do pláště a postavil se proti Kučerovi. „Koho na příklad?“

„Třeba mě. Jak zvolna kráčím ke skleníku, beru za kliku dveří a pomalu ho pak obcházím.“

Valenta mu nerozuměl.

„Nešel jsem pomalu, ale letěl jako čert, protože ti moji pitomci se včera ožrali, starý je při tom natrapíroval a nevěděl nic moudřejšího než mi zavolat do bytu, abych si pro ně přišel. Jako by je nemohl vyhnat sám a nekazit mně dovolenou,“ vysvětloval Kučera.

„Proč jsi jim to takhle neřekl? S oběma se dá docela rozumně mluvit. Zvlášť s tím kapitánem.“

„Aby to vyžvanil Zlámalovi?“

Ani tentokrát mu Valenta nerozuměl.

„Budou se v ústavu hejbat škatule, ne? Při té příležitosti se na kdekoho vytahují všelijaké klepy. Strašně nerad bych dal Zlámalovi do ruky nějaký trumf proti sobě. Stačí mi ten malér s Paškem. Se Šrámkem jsem se dohodl, napíše prohlášení, že botanický tulipán neutrpěl žádnou škodu, a s Paškem to vyřídím škrtnutím čtvrtletních prémií a ústní důtkou.“

Konečně Valenta pochopil. Díval se na Kučeru nešťastně a lítostivě řekl: „Ale já už jsem jim řekl, že jsem byl zalezlý v dílně a nikoho jsem neviděl.“

„Taky sis mohl dodatečně vzpomenout, ne?“

„A když mi nebudou věřit?“

„Řeknu, že jsem tě zahlédl v okně dílny.“

Valenta váhal.

„Když nepostavíme proti doktorům v ústavu silnou opozici, budou s námi mávat, jak se jim zlíbí,“ naléhal Kučera.

Ve dveřích se objevil nedočkavý profesor. „Máte nějaké problémy, pane kolego?“

„Už jsem hotov, pane profesore,“ rychle odpověděl Valenta a vytáhl z kapsy krabičku s novým snímačem.

„Já za tím kapitánem zajdu,“ zašeptal Kučerovi do ucha. „Viděl jsem tě, když jsem před odchodem domů zavíral ventilačku. Stačí?“

Kučera se na něj vděčně podíval a stiskl mu ruku. „Nezůstanu ti to dlužný, Petře.“

Valenta ledabyle máchl rukou a zapíchl do kořenáče kovový držák. Nasadil na něj objímku, vysunul ji do úrovně jednoho listu a upevnil do ní snímač. Vatou otřel obě strany listu a zasunul ho do spáry ve snímači. Klekl si na zem a vytáhl z kapsy silné zvětšovací sklo. Díval se pozorně do spáry ve snímači a opatrně otáčel hlavou šroubu. K povrchu listu se vysouvaly dvě slabé elektrody, až se ho dotkly. Inženýr vstal a podal Kučerovi dva tenké kabely. „Drž je, dokud na tebe nezavolám. Ať nevytrhnu snímač z listu.“

Valenta zmizel v laboratoři. Zasunul konce kabelů do zdířek ve svorkovnici a sklopil páčku malého vypínače. Na panelu se rozsvítily tři zelené kontrolky a ručička miliampérmetru se lehce zachvěla.

Pokus byl připraven.

Daněk vešel do potemnělé spojovací chodby. Chtěl si v nejbližších dnech vytapetovat garsonku a teď záměrně po paměti počítal plochy stěn a dělil je šíří tapety.

Dračinec ho přijal lhostejně a nevšímavě. Dovolil mu, aby přistoupil co nejblíž, dotkl se listů a obešel ho kolem dokola. Poručíkovy plány na úpravu garsoniéry ho nezajímaly. Netýkaly se ho.

Vávra, který stál vedle profesora před zapisovacím přístrojem, se usmíval. Jehla stála na místě, mírně se chvěla, ale stále kreslila přímku u okraje registračního pásu.

Jenže myšlenka je neodbytná, nedá se zapudit, najednou je tady, a zcela ovládne lidské myšlení, ať člověk chce či nechce. Zapalovač v Daňkové kapse ještě nepřitáhl jeho prsty, ale myšlenka už mu projela mozkem. Zapisovací jehla v laboratoři vystřelila do středu registračního pásu.

Nebylo pochyb, dračinec četl jeho myšlenky.

Daněk se vrátil do haly. Nikdo se mu neposmíval, pro všechny přítomné byl úspěšný pokus samozřejmostí.

„Věřili byste, že rostliny dovedou rozeznávat i minerály?“ zeptal se profesor, který nadšením oživl a vypadal v tu chvíli o deset let mladší.

Kapitán kapituloval. Pokrčil rameny a trpělivě čekal, až Valenta přinese z levého skleníku jiný filodendron.

„To je César,“ představil ho profesor. „Na něm jsme prováděli krutější pokusy. Položili jsme vedle něho krevel a současně jsme na vteřinu zavedli do květináče proud o vyšším napětí. Něco na způsob elektrických šoků. César okamžitě zareagoval výchylkou, neboť výboj mezi kořeny je velice citlivý. Pokus jsme provedli desetkrát ve stejném pořadí: krevel a elektrický výboj. Později stačilo jen položit poblíž Césara krevel a on ihned projevil vzrušení.“

Valenta mezitím připevnil snímač k listu filodendronu a připojil ho k zapisovacímu přístroji.

Profesor podal kapitánovi krabici s různými minerály. Měly podobný tvar i velikost. Mineralogie ho nikdy nezajímala, ale křemen, rulu, žulu, pískovec a čedič poznal. Krevel pouze tušil mezi ostatními minerály.

„Prosím,“ vyzval ho profesor a ukázal na květináč. „Položte k Césarovi libovolný minerál a on vám řekne, je-li to krevel. A vy, pane poručíku, jděte s kolegou Valentou do laboratoře.“

Kapitán počkal, až Daněk zmizí ve spojovací chodbě. Pak zavřel oči, sáhl do krabice a položil jeden oblázek do květináče. Nad vchodem se rozsvítilo zelené světlo.

„César nejeví vzrušení, nebyl to krevel,“ vysvětlil profesor a vybídl Vávru, aby pokračoval.

Při osmém pokusu se objevilo červené světlo. Profesor vzal minerál a podal ho Vávrovi. „Daruji vám ho. Snadno si zjistíte, že je to krevel.“

Vávra si připadal jako účastník kouzelnického semináře. Měl v hlavě příšerný zmatek. Rychle za sebou položil do květináče zbylé minerály. Ale teď už se rozsvítilo jen zelené světlo. Sáhl tedy znovu po krevelu. Červená! Rozum mu nad tím zůstal stát. Vzal krabici a její obsah sesypal do květináče. Zase červená. Vyndal z něj krevel, žárovka blikala zeleně. Filodendron se uklidnil.

„César se nikdy nezmýlil. Reaguje jen na krevel,“ usmál se Šedivý a proti svému zvyku požádal o cigaretu. „Je to jakási obdoba Pavlovova reflexu. Pes začne vylučovat sliny, když zazní zvonek, protože ten zvuk spojuje s potravou. César se vzruší, když se objeví krevel, protože ho spojuje s výbojem. Banální záležitost, žádný světový objev.“

Do rozhovoru se vmísil doktor Zlámal. „Byl jsem přítomen pokusu, kdy obyčejná okurka…“

„Zadržte, kolego!“ přerušil ho profesor. „Můžeme demonstrovat. Pane kolego!“ zavolal do chodby a čekal, až se ve dveřích objeví unavený Valenta. „Mohl byste zapojit xeónovou výbojku?“

Valenta beze slova přikývl, zmizel v ústí chodby a za chvíli se vrátil s výbojkou.

„Pšenice, nebo pryskyřník?“ zeptal se zasvěceně.

„Fazole,“ rozhodl profesor.

Během několika minut byl připraven další pokus, který měl demonstrovat abnormální paměť rostlin a jejich smysl pro přesnost.

„Připravit! Teď!“ zavelel Šedivý a před pnoucí se fazolí začala blikat v pravidelném tempu xeónová výbojka. Každé zablesknutí znamenalo výchylku, kterou zapisovací jehla zakreslila na registrační pás.

„Stačí!“ prohlásil profesor a výbojka zhasla. „Račte mě následovat.“

S Vávrou a Daňkem přišel do profesorovy laboratoře ještě i biolog Šrámek. Oba kriminalisté nechápavě hleděli na kmitající jehlu.

„Vždyť výbojka už nesvítí,“ namítl Vávra.

„Zcela správné,“ souhlasil profesor. „Ale fazole vnímá setrvačností záblesky dál a reaguje na ně s takovou přesností, jakou by docílil jen elektronický chronometr. Rovnocenné výsledky jsme získali u okurky, květáku, pryskyřníků a pšenice.“ Profesor se na chvilku odmlčel. „Zdá se vám být život rostlin hodně nepochopitelný?“

„Vzbuzuje to nedůvěru…“

„Ano. Bohužel, často slýcháváme podobnou odpověď. Koho zajímají rostliny jinak než jako bytová dekorace? Ještě tak řezané květy, kupované u příležitosti různých svátků. Ale i tady květiny pozvolna ztrácejí na ceně jako symbol lásky a úcty. Stávají se z nás moderní barbaři, milý kapitáne. Jak daleko jsme v tomto směru za Japonci! Viděl jste někdy, jak dokonale jsou využity jejich miniaturní zahrádky? A jejich svátky jara? U nás je to jen Flora Olomouc, tu a tam nějaká výstava květin a keřů, a to je vše. Kdo ví, že rostlina má cit, že vnímá? Nikdo. A odkud by to také měli lidé vědět? Princip neutronové bomby či vesmírné rakety znají pomalu i školáci. O ceně barelu ropy si vykládají hospodyňky u řezníka. Ale o rostlinách se v rozhlasu ani v televizi nemluví. Nejsou zdrojem energie, nedá se z nich válcovat plech ani stavět levné domy. Mnoho lidí by neváhalo zrušit ústav jako zbytečný, lidstvu neprospěšný. S rostlinami je to jako v té pohádce Sůl nad zlato. Zatím je jich všude dost, lidé si je mohou natrhat na stráních, v zahradách. Až jednou zmizí z povrchu naší planety, odejde s nimi i krása a život. Udusíme se ve výparech civilizace. Taková je pravda, nepřikrášlená a varující.“

Vávry se hluboce dotkla profesorova vášnivá slova. Vážil si všech, kteří vložili svá srdce do dlaní, aby vytvořili pro lidstvo třeba jen malý můsteček, po němž by za pár let kráčeli jiní a se stejným zanícením v práci pokračovali v jejich díle.

„V mnohém vám dávám za pravdu, pane profesore“, řekl Vávra. „Ale stále nechápu přímou souvislost vašeho výzkumu se smrtí doktora Charváta.“

„V hale se připravuje další pokus, který vám na tuto otázku sám odpoví,“ pousmál se profesor a vyšel na chodbu. Vávra se vydal za ním.

Ve dveřích na něj čekal Valenta.

„Na něco jsem zapomněl,“ špitl a horlivě mu začal vyprávět, že si vzpomíná, jak při zavírání ventilačky zahlédl inženýra Kučeru přicházet ke skleníkům.

Společně vešli pak do haly. Na stolku stál další filodendron, kterému profesor dal jméno Herodes. Na listu se leskl snímač a po zemi se táhly dva kabely do profesorovy laboratoře. Vedle květináče vřela na plynovém vařiči voda a nad ním byla zavěšena zvláštní kolébka. Připomínala jednoduchou dětskou houpačku, prkno, podepřené uprostřed. Jeden její konec přidržoval elektromagnet a druhý — přesně nad středem hrnce — trčel volně ve vzduchu.

„Předvedeme vám reakci rostliny na uhynutí živé buňky,“ oznámil profesor a vylovil z akvária malého ráčka. Položil ho na volný konec houpačky, odstoupil od stolku a stiskl na stěně tlačítko.

To bylo znamení pro inženýra Valentu do laboratoře, který zapnul přívod proudu do elektromagnetu. Západka zaskočila, kolébka se zhoupla a ráček spadl do vařící vody.

Vávra se otřásl. Nad vchodem se rozsvítila červená žárovka a krátce nato vstoupil Valenta. V ruce držel registrační pás. Podal ho profesorovi a ten ho připíchl pod pásy na stěně. Byla na něm táž výchylka jako na ostatních: ostrý štít horského masívu s jednou stěnou kolmou a druhou pomalu se svažující.

„Takhle reaguje rostlina na uhynutí živé buňky,“ prohlásil profesor a ukázal na výchylku. „Může to být měňavka, larva, mšice, brouk, ráček nebo člověk.“

Teprve teď Vávra pochopil, proč všechny výchylky na registračních pásech byly naprosto shodné. Rostliny nedělaly rozdílu mezi různou formou vyspělosti živočichů. Znaly jen jediné kritérium: život či smrt. Smrt se jim jevila jako něco děsivého, šokovala je. Mrtvá moucha byla pro ně stejně šokující jako mrtvý člověk.

Vávra pohlédl na Daňka, který zamyšleně žvýkal zápalku a jazykem ji přehazoval z jednoho koutku úst do druhého. I jemu začínalo být jasno: Kleopatru vyděsila smrt doktora Charváta.

„Ukážeme vám poslední pokus, podle něhož poznáte, až se vrah přiblíží ke Kleopatře,“ řekl Šedivý a znovu pokynul Valentovi. „Nejsem autorem tohoto experimentu, převzal jsem ho od Backstera. Dokazuje schopnost rostliny poznat člověka, který jí ublížil nebo vyděsil.“

Valenta postavil vedle Herodesa mladý filodendron.

„Prosím čtyři dobrovolníky, soudruzi z Bezpečnosti doplní jejich počet na šest. Nemáte námitky?“ zeptal se Šedivý kapitána.

Vávra zavrtěl hlavou. Přál si jediné, aby totiž pokusy už skončily, oni zapečetili skleník a mohli co nejrychleji odjet domů. Velmi toužil po posteli. Čtyři hodiny nerušeného spánku, pak sprcha a silná černá káva. Čtyři hodiny ležet ve vodorovné poloze a bez bot.

Čtyři dobrovolníci se shlukli kolem profesora. Byl mezi nimi Šrámek, Zlámal, Šojer a Kučera. Šedivý je odvedl do rohu haly ke kapitánovi, Zlámalové dovolil zůstat na místě.

„Určete jednoho muže, který po vašem odchodu do laboratoře vytáhne filodendron z květináče, rozřeže ho na kousky a pošlape,“ požádal Vávru profesor a ukázal na nic netušící mladý filodendron vedle Herodesa.

Vávra bez váhání vybral Daňka.

„Proč právě já?“ vyjekl poručík zděšeně. „Ještě teď mám z toho ráčka žaludek jako na vodě.“

„Nezdržuj!“ zavrčel kapitán, vzal od profesora zahradnický nůž a vložil mu ho do ruky.

Všichni kromě rozpačitého Daňka odešli do laboratoře a obklopili zapisovací přístroj. Jehla se neznatelně kývala a kreslila jemnou vlnovku. Profesor stiskl tlačítko a v hale bliklo červené světlo. To byl povel pro Daňka.

Poručík vzdychl a přistoupil k filodendronu. „Je mi to líto, kamaráde, ale vojna není kojná, starej by mě vynadal. Tak odpusť,“ pronesl šeptem a vytáhl filodendron z květináče, lámal mu listy, rozřezával je na kousky a drtil je podpatkem.

V laboratoři se jehla zapisovače odpoutala od okraje registračního pásu a směřovala vzhůru.

„Herodes projevuje strach o svůj život,“ vysvětloval profesor a napjatě pozoroval hrot jehly. Ten se posléze ustálil asi tak uprostřed registračního pásu. Když se Daněk vrátil do laboratoře k ostatním, klesl hrot jehly do původní polohy.

„Strach pominul, Herodes se uklidnil,“ ukázal profesor na registrační pás. „Teď provedeme druhou část pokusu. Jeden za druhým půjdete do haly, obejdete stolek s filodendronem a vrátíte se sem.“

První šel Vávra, doktor Zlámal ho následoval, potom doktor Šojer a inženýr Kučera. Všechny přivítal Herodes jen jemným zachvěním, bez nějakého vzrušení. Jakmile se však v hale objevil Daněk, jehla zapisovače prudce vzlétla.

„Poznal vašeho kolegu a domníval se, že ho přichází zahubit. Proto ten strach,“ řekl důrazně Šedivý. „Kleopatra je stále zapojena a vraha kolegy Charváta si bude pamatovat řadu dní. Oznámí nám to výchylkou, jakmile vstoupí vrah do levého skleníku. Já bych si velice přál, aby to byla právě ona, která ho usvědčí, neboť tyhle skleníky, naši moderní laboratoř a vzácné cizokrajné exempláře — to všechno prosadil a nechal postavit právě ředitel Charvát.“

3

Veronika přišla do práce v sedm hodin, ale doktor Zlámal a doktor Šojer byli po probdělé noci ještě časnější. Nervózně přecházeli po ředitelně a chováním připomínali koňské handlíře.

„Pokud vím, chtěl jsi jít přednášet na univerzitu,“ připomněl Šojer Zlámalovi jeho toužebný sen.

„Změnila se situace,“ odrazil útok Zlámal.

„Navrhněme tedy prezídiu rozdělení ústavu. Na základní a praktický výzkum.“

Zlámal prohlédl Šojerův manévr a sladce se usmál: „Náš ústav přece žádný praktický výzkum neprovádí.“

Šojerovi se nahrnula krev do hlavy. „Doufám je ti jasné, že se se svou skupinou vrátím do ústavu!“

„Nehodlám nic měnit na rozhodnutí prezídia!“ řekl důrazně Zlámal. „Pro dobrou vůli a naše dlouholeté přátelství jsem ochoten ti zapůjčit na půl roku zařízení tvé bývalé laboratoře a zrušit zákaz spolupráce s ostatními skupinami.“

Zlámal se snažil o rychlé zakončení nepříjemného rozhovoru a současně usedl za ředitelův stůl. Dal tím Šojerovi jasně najevo, kdo je tady odedneška pánem a že v žádném případě nebude v ústavu zaměstnávat tak silného konkurenta.

„Včera jsi mluvil jinak!“

„Včera Charvát ještě žil!“

„A to jsem ti byl dobrý, co? Abych si za tebe pálil prsty, sháněl tlačenky na obvodních výborech, aby tě Charvát nevyhodil z ústavu!“ rozkřikl se Šojer.

Zlámal prudce vstal, opřel se dlaněmi o desku stolu a varovně zasyčel: „Važ slova! Z ústavu jsem chtěl odejít já!“

„Před dokončením disertační práce? To vykládej starýmu Havránkovi.“

Zlámal se k němu otočil zády. „Už nezdržuj, mám práci!“

„To je tvé poslední slovo?“

Odpověď nepřišla.

Šojer přiskočil k věšáku a vztekle si narazil klobouk na hlavu. „Chtěl jsem se s tebou dohodnout jako s přítelem. Odmítáš. Půjdu na to tedy jinak!“ Chytil za kliku, prudce trhl dveřmi a zabouchl je za sebou.

Zlámal se za ním zamračeně díval. Znal praktiky při obsazování ředitelských míst. Většinou byl jmenován zástupce odcházejícího ředitele nebo pracovník s nejvyšší vědeckou hodností. Tu měl v ústavu profesor Šedivý, ale ten by řídící funkci nepřijal, musel by se rozloučit se svými pokusy — a pak — už byl prakticky v důchodu. V úvahu přicházel jen on a doktor Šojer.

Věděl, že Šojer by se nerozpakoval ani vteřinu. Rozšířil by svou skupinu a postupně by vytlačil základní výzkum — to znamená i jeho — do Akademie věd a tam by byla příliš silná konkurence, po níž netoužil. Ne! Šojera se za každou cenu musí zbavit! řekl si. Nedat mu možnost intrikařit. Nedělá to pro sebe, je teď na něm, aby ochránil ústav.

Vešel do sekretariátu. Veronika se na něj přívětivě usmála. Ignoroval ji a neodpověděl ani na pozdrav. Vyšel na chodbu a vstoupil do své pracovny. Ze zásuvky stolu vytáhl tenké desky s fakturami a vrátil se s nimi do ředitelny.

Veronika přišla za ním.

„Moc se na mě zlobíš?“ řekla krotce.

„Příště se obtěžujte zaklepat!“ vyzval ji studeně.

„A ejhle,“ zasmála se. „My už si i vykáme?“

„Mezi námi je konec! Definitivní konec!“

„A včera ses chtěl rozvádět. Zapřeš mi to jako Šojerovi?“

Se Zlámalem lomcoval vztek a jen stěží se ovládal. „Chceš mě vydírat? Honit mě po soudech pro nedodržení manželského slibu? To sis spletla letopočet!“

Smutně, až lítostivě se usmála. „Neboj se. Nebudu ti dělat žádné potíže. Ničeho z toho, co bylo, nelituji ani se za to nestydím.“

Její slova otupila nahromaděnou zlost i uraženou ješitnost.

„Jak dlouho jsi mě s ním podváděla?“ zahučel.

„Ne tak dlouho jako ty mě! O rozvodu jsi mluvil celé měsíce a já jsem ti věřila.“

„Chtěl jsem si tě vzít!“

„Kdy?“ ušklíbla se. „Až bys získal doktorát a vydobyl si na univerzitě takové postavení, že by ti rozvod nemohl poškodit kariéru?“

„Nejsem řadový pracovník, který se nemusí ohlížet na veřejné mínění.“

„A já zase nemůžu čekat, až ze mne bude babička!“

„Přeháníš!“ zavrčel a zpytavě se jí podíval do očí. „Budeš se vdávat?“

„Nemíním zůstat starou pannou.“

„Neuhýbej. Kdo je to?“

„To přece vůbec není důležité, Karle,“ odpověděla unaveně a přejela si dlaní čelo. „Chci vědět, co bude se mnou. Nemíním dopadnout jako Šojer.“

„V sekretariátu zůstat nemůžeš.“

„Bojíš se, že ředitel, který spával se svou sekretářkou, by ztratil autoritu?“

„To sem teď nepleť! To bylo! Charvát ti dal výpověď. Nevím, kdo o tom ještě ví. Mohl ji projednávat na prezídiu, s předsedou závodního výboru, se stranickou organizací, a všichni teď čekají, co udělám. Uvědom si to!“

„Ty si zase uvědom, že ještě ředitelem nejsi,“ upozornila ho posměšně.

Vyskočil ze židle jako pouťový čert z krabičky. Zasáhla ho na nejcitlivějším místě.

„Ty o tom rozhodovat nebudeš!“ rozkřikl se na ni.

„Ale mohla bych k tomu hodně říct.“

Jízlivě se uchichtl. „Chceš vykládat, že jsme spolu měli poměr? Žaloval bych tě pro pomluvu!“

„To mě považuješ za takovou ubožačku?“

„Jen se bráním.“

Svezla se na židli a zkoumavě mu pohlédla do brunátné tváře. „Měl jsi mě vůbec rád?“

„Nezačínej zase. Před chvilkou jsi řekla, že ničeho nelituješ.“

„A ty?“

Zarazil se. Kdyby nebylo toho druhého muže, vrhl by se jí k nohám, hladil ji a líbal, odnesl ji na rukou třeba až na konec světa, kde by byli sami… Ale byl tu jiný a ona ho s ním podváděla. To jí nemůže odpustit.

„Vynechme sentimentalitu. Jak bys mi chtěla uškodit?“

Nechápavě na něj vzhlédla.

„Já ti přece nechci uškodit, Karle. Chci, abysme zůstali přáteli. Rozešli se v dobrém.“

„Pokusím se ti sehnat podobné místo,“ zabručel smířlivě. „Nemysli si, že to bude snadné, budu tím hodně riskovat,“ dodal důrazně.

Očekávala jinou odpověď. Vstala a prohlásila rozhodným hlasem: „Nepřipadá v úvahu! Teď nemůžu měnit zaměstnání.“

„Proč ne?“

„Mám pro to svoje důvody.“

„Já pro tvůj odchod též!“

„Jsi zlý.“

„Nejde to. Musíš to konečně vzít na vědomí.“ Vzdorně pohodila hlavou. „Pak si vzpomenu, co se v ředitelně ztratilo!“

Překvapeně couvl a Žáková se vítězně usmála. Přistoupila, ke stolu a položila dlaň na hromádku časopisů. „Nechybí tady něco? Když jsem včera odcházela, ležel navrchu zahraniční magazín s nádhernou orchidejí na titulní stránce. A pokud vím, ředitel odešel do skleníku a sem se už nevrátil. Někdo ten časopis odpoledne nebo v noci ukradl. Někdo, kdo má klíč od sekretariátu, protože já místnost zamkla a klíč odevzdala na vrátnici. A taky se pamatuji, že než tě ráno ředitel začal shánět, vzal si ze skříně jednu výroční zprávu. Z nejhořejšího fochu, a jestli mě neklame paměť — ten foch patří tobě.“

Zlámal se vzpamatoval z nečekaného útoku. „Tak to tys napovídala tomu kapitánovi ty nesmysly!“ rozkřikl se.

„Věděl to i beze mne. Křičeli jste s ředitelem na sebe, že vás bylo slyšet až na zahradu.“

„Zastával jsem se tě a tohle je tvůj vděk?“

„Vy jste se nehádali kvůli mně a já to vím. Ale to jsem tomu kapitánovi neřekla.“ Udělala dramatickou pauzu a výhrůžně dodala: „Zatím.“

„Nic dalšího neexistuje!“

Ustoupila dva kroky ke dveřím.

„Ale existuje a ty to víš. Udělala jsem pro tebe maximum. Teď je řada na tobě. Chci zůstat v sekretariátu. Jak to zařídíš, to je tvoje věc. Nenuť mě k sebeobraně.“

Tlačila ho do kouta. Zlámal si to rychle uvědomil. Mohla by být nebezpečnější než Šojer. U ženy člověk nikdy neví, co udělá, řekl si. Musí získat čas alespoň do jmenování. Pak se uvidí.

„Dobrá,“ kapituloval. „Když ti na tom tolik záleží, můžeš zůstat.“

„Děkuji.“ Otočila se a ve dveřích ještě řekla: „Promiň, jestli jsem byla hrubá. Donutil jsi mě k tomu. Na dnešek si beru dovolenou, potřebuji si něco zařídit a hlavně se vyspat.“

Zlámal se zamyšleně díval na zavřené dveře. Ublížila mu, dotkla se jeho mužské pýchy. Na všechno by zapomněl, kdyby…

Do místnosti vrazil bez zaklepání inženýr Valenta. Na prahu se provinile zastavil a zakoktal: „Promiňte, já myslel… hledám Veroniku…“

„Vzala si dovolenou,“ zabručel Zlámal rozmrzele a posadil se za stůl. Najednou si uvědomil, že Valenta neklepal. Dejme tomu, že o mně nevěděl, ale čekal, že tady najde sekretářku ředitele. Ale k té se taky nevcházelo jako do holubníku. Jak to, že ji oslovil jen křestním jménem? Aby tak…

„Počkejte, kolego!“ zavolal na odcházejícího inženýra a přátelsky se usmál. „Zapomněl jsem vám gratulovat.“

Valenta zvedl obočí. „K čemu?“

„Ke svatbě s Veronikou, vy tajnůstkáři.“

Lest mu vyšla. Valenta se rozpačitě zasmál jako student, přistižený při psaní milostného psaníčka. „Vidím, že ústavní tamtamy pracují spolehlivě. Děkuji za blahopřání.“

Zlámal ho nezdržoval. Tak tenhle inženýrek, vědecký nýmand, nula, ho vyhodil ze sedla. Jeho, nastávajícího doktora přírodních věd a s největší pravděpodobností i ředitele ústavu. Sevřel ruce v pěst. Nevěděl, koho teď nenávidí víc. Veroniku či Valentu. Co na něm Veronika vidí? Do práce chodí jako trhan, nepamatuje si, že by na něm kdy viděl bílou košili a vázanku. Zdálo se mu, že má křivý nos a odstávající uši. O čem se spolu mohou bavit?

Z úvah ho vytrhlo nesmělé zaklepání. Znělo uctivě a vyjadřovalo pokoru.

„Vstupte!“

Do ředitelny se vplížil Pašek. Kajícně sehnutý, s nejistě těkajícíma očima, v nichž seděl, strach a úzkost.

„Dobrý den, soudruhu řediteli,“ vyklouzlo mu ze staženého hrdla a ještě víc se nahrbil. Dlouhé ruce se mu dotýkaly téměř kolen.

„Nejsem ředitel! Co chcete?“ zeptal se Zlámal nepřátelsky.

Laborant namáhavě polkl.

„Posílá mě za vámi inženýr Kučera…“

Zlámal zpozorněl. „V jaké záležitosti?“

„Pustili mě…“

„To vidím. Kdy budete mít soud?“

„Já… já…“ Nemohl dál. Jazyk mu zdřevěněl. Najednou se rozběhl ke Zlámalovi a chytil ho za ruku. „Já už to neudělám, pane doktore, prosím vás, nepodávejte na mě žalobu.“

Zlámal s odporem vytrhl ruku z jeho zpocených dlaní. „Mluvte jasně! Jakou žalobu?“

Pašek se vrátil do uctivé vzdálenosti čtyř metrů od stolu. „Ten kapitán, co vyšetřuje vraždu, mi řekl, že… esenbé mě nebude stíhat, že to záleží jen na vedení ústavu… tedy na vás…“

Zlámalovi povylezly oči z důlků nad tou nehorázností.

„Cože?“ rozkřikl se. „To je nezodpovědnost! Páni kriminalisté mi teď hodí všechno na záda!“ Přiskočil k telefonnímu přístroji a vytočil třímístné číslo. „Přijď hned ke mně!“ Bez dalšího vysvětlování hodil sluchátko do vidlice aparátu. Přelétlo stůl a s pípáním se zahoupalo podél boční strany stolu. Pašek přiskočil, opatrně položil sluchátko do vidlice a uctivě se vrátil ke dveřím.

„Kolik dnů z dovolené jste si vybral?“ zeptal se Zlámal přísně.

„Ještě žádný,“ řekl pokorně Pašek.

Zlámal v duchu počítal alikvotní část laborantovy dovolené k dnešnímu dni a pak přikázal: „Nastupte dovolenou a v pondělí ráno si přijďte pro razítko do občanského průkazu.“

Paškovi se podlomila kolena, na čele mu vyskočily krůpěje potu. Vrhl se ke Zlámalovi, ale ten ustoupil a schoval obě ruce za záda.

„Pane doktore, prosím vás!“ zaprosil poníženě. „Kde tak rychle seženu nové místo? Vždyť mě nikde nevezmou.“

„Na to jste měl myslet dřív! Zloděje a ochmelky ve svém ústavu trpět nebudu!“

„Dejte mi příležitost, pane doktore. Prosím vás!“ Příležitost! To by chtěl každý, pomyslel si Zlámal. Všichni si myslí, že za ně budu tahat horké kaštany z ohně. To by tak scházelo! Ukázat slabost ještě jako zástupce ředitele!

„Nepodám na vás žalobu,“ řekl velkodušně. „Ne z ohledu na vás, ale nechci, aby se dobré jméno našeho ústavu vláčelo po soudech. To je všechno, co pro vás mohu udělat. A teď už jděte!“

Paškova ruka jako ve snách tápala po klice u dveří. Najednou se před ním dveře otevřely a do kanceláře vešel inženýr Kučera. Okamžitě poznal, kolik uhodilo. Vystrčil Paška do sekretariátu a nařídil mu, aby na něj počkal. Zavřel za ním a tázavě vzhlédl k rozčilenému Zlámalovi.

„Proč jsi ho za mnou poslal?“ zeptal se Zlámal.

„Aby se ti omluvil.“

„A dál?“

„Co dál? Navrhuji mu ústní důtku, čímž automaticky přijde o čtvrtletní prémie. Tady jsem ti to přinesl písemně,“ zůstal klidný Kučera a položil před Zlámala přeložený list papíru.

Zlámal zalapal po vzduchu. „To nemyslíš vážně!“

„Všude podává návrh na kázeňský postih vedoucí provinilce. Znáš to, ne?“

„Zde máme jiná pravidla. O kárném opatření zásadně rozhoduje ředitel sám.“

„Považuji to za nesprávné, neboť od toho je ústavní disciplinární komise.“

Zlámal mávl rukou. „Teoreticky!“

„Tak je necháme jednat prakticky. Mimochodem, to není jen můj názor.“

Zlámal okamžitě zbystřil pozornost. „Za koho hovoříš? Jména!“

„Jen za sebe.“

Doktor si oddychl. Teď musí ukázat rozhodnost. Jenom se nenechat nikým ovlivnit. Ostatní by z toho soudili, že se s ním nemusí počítat. Nesouhlasil s některými přísnými metodami doktora Charváta, protože se často dotýkaly i jeho osoby. Ale teď se změnila situace.

„Měj rozum, Karle,“ přesvědčoval ho Kučera přátelsky. „Přece toho kluka nezničíme. Já mu svoje řekl, před chvilkou mu vynadal předseda svazácké organizace, přijde o tisícovku a já se za něj zaručuju, že si v práci už nečuchne ani ke špuntu. Sám dobře víš, že to není zlý kluk a že umí vzít za práci.“

Zlámal se napřímil, jako by právě spolkl pravítko. „Pašek odejde z ústavu! Tak by rozhodl doktor Charvát a tak jsem rozhodl i já!“

„Nesouhlasím s tebou.“

„Je to jasný případ na výpověď pro ztrátu důvěry!“

„Ale musí o tom rozhodnout disciplinární komise,“ trval na svém Kučera.

„Mohla by řešit i jiné věci. Nemysli si, že nevím o výstraze, kterou ti dal ředitel!“

Kučera se zasmál. „Neříkej mi, že bys byl takový blázen a nechal komisi, aby se bavila na tvůj účet. Nebo si myslíš, že jsem hluchý a slepý?“

Zlámal stiskl rty. „Vyjádři se jasně! Jde ti o změnu ústavního řádu?“

„Snažím se předejít dalším nepříjemnostem. Tobě ta vražda nestačila?“

Zlámal na vteřinku zaváhal. „Co když ředitele zabil právě Pašek?“

„To nech na Bezpečnosti.“

Zlámal zvýšil hlas. „Jak potom budeme vypadat u nadřízených orgánů? Jak zdůvodníme, že jsme potrestali vraha pouhým odnětím čtvrtletních prémií? Uvažuj!“

Kučera se nenechal zastrašit. „Držme se známých faktů. Pašek odcizil tulipán, ale ten se našel, a Šrámek tvrdí, že nedošlo k žádné škodě.“

„Se Šrámkem si promluvím. Nevidí si ani na špičku nosu.“

„Mám to od něho písemně.“

Zlámal zaťal zuby. „Mám tomu rozumět tak, že s tím papírem chceš argumentovat na disciplinární komisi?“

„Jenom když mě k tomu donutíš.“

Kučera šel od Zlámala rovnou za inženýrem Valentou. Zaklepal na dveře laboratoře a stiskl kliku. Valenta si právě oblékal kabát.

„Ty někam jdeš?“

„Není mi dobře,“ odpověděl Valenta a omotával si šálu kolem krku. „Mám horečku.“

„Nacpi do sebe superpyriny a uvař si horký čaj. Víš, co zamýšlí Zlámal s Paškem?“ A aniž by čekal na odpověď, vyprávěl mu průběh rozhovoru v ředitelně. Valenta krčil rameny.

„Půjdeš do toho se mnou?“ vyzvídal Kučera.

Valenta nejevil žádné nadšení. „Disciplinární komise se proti ředitelovi nepostaví.“

„Nemáme ředitele!“

Překvapeně vzhlédl. „A co Zlámal?“

„Ještě ho nikdo nejmenoval.“

Oblečený Valenta se posadil na horký radiátor. Nechápal, kam Kučera míří.

„Proč by musel být ředitelem zrovna on? Nikde není psáno, že ústav musí řídit biolog.“

„Ty myslíš Šojera?“

Kučera se dopálil. „Sedíš si na uších? Šojer má taky univerzitu. Ty bys například nebyl o nic horší ředitel než oba doktoři.“

„Já?“ vyhrkl Valenta.

„Řekl jsem například.“

Konečně Valenta pochopil, co chce Kučera slyšet, a řekl: „Já bych proti tobě jako řediteli nebyl.“

„Taky bys na tom neprodělal. Rozhodně bych nenechal Zlámala dělat vědeckého tajemníka a zástupce ředitele, aby mně při první příležitosti podrazil nohy.“ Valenta se podíval na hodinky a sípavě zakašlal. „Chtěl bych chytit doktora, než začne posudková komise.“

„Jdi do háje s lapiduchem,“ rozčilil se Kučera. „Copak nechápeš, oč teď jde? Nebo seš tak naivní, že si myslíš, že Zlámal nechá Veroniku v sekretariátě a tobě odpustí, žes mu ji přebral?“

Valenta se na něj překvapeně podíval. „Odkud to víš?“

Kučera mávl rukou. „Ví to celý ústav. Pospíšilová bydlí v paneláku proti Veronice a neproklouzne jí ani myš. Oba jste k ní chodili dvorem, ale zapomněli jste na zasklené schodiště. Promiň, že ti to říkám, ale chci ti nalít čisté víno. Tak co? Podpoříš mě?“

„Jak?“

„Zlámal dostal od ředitele kopačky.“

Valenta se nestačil divit. „On ti to řekl?“

„Naivko! Mám v ústavu několik přátel, kteří mi občas donesou nějaký ten drb. Řekl mu to prý včera ve skleníku.“

Valenta se zaškaredil. „V tom nejedu, Pepíku. Ani nemůžu. Pochop to.“

„Neblázni. Snad si nemyslíš, že to bylo kvůli Veronice?“

„A kvůli komu?“

„To právě nevím. Ale nešlo o žádnou maličkost, protože Zlámal byl Charvátovou pravou rukou. Nemluvila Veronika o nějakém časopisu?“

Valenta zavrtěl hlavou a zatvářil se překvapeně. Kučera přistoupil k otvoru ve zdi, kterým procházel svazek kabelů. Opatrně je odsunul a odkryl tak průzor do haly. Uviděl kout s rozložitým filodendronem, stolek a tři proutěná křesílka.

„Tam vždycky sedávali, viď?“

„Kdo?“

„Charvát a Zlámalová. A nesnaž se mi namluvit, že o tom nevíš.“

„A co má být?“

„Rád bych od tebe slyšel, jestli by sis na to v případě nutnosti vzpomněl. Výčitky svědomí mít nemusíš. Nedíval ses na ně jen ty.“

Valenta nevycházel z údivu. „Kdo ještě?“

„Zlámal. Řekl mi o tom hlídač Havránek. Půjčoval si od něho klíče od vaší laboratoře. Havránek prodá za láhev rumu i vlastního bratra. Už tomu rozumíš?“

„Ne.“

Kučera si otráveně povzdechl. „Ty máš asi opravdu horečku, Petře. To, co jsem ti tady vykládal, vědí i jiní zaměstnanci ústavu a všichni nebudou držet jazyk za zuby. Dám hlavu na špalek, že se to co nejdřív donese na prezídium. A to ještě nepromluvil doktor Šojer. Oba víme, že už léta šilhá po ředitelské židli. Ti dva si vjedou do vlasů a pak přijde naše chvíle.“

„V noci jsi měl jiné starosti,“ připomněl Valenta.

Zasmál se. „V noci jsem nevěděl, co vím teď.“ Napřáhl k němu pravici. „Můžu se na tebe spolehnout?“

Valenta mu stiskl ruku. Kučera ho přátelsky plácl po zádech. „Věděl jsem, že je na tebe spolehnutí. Zpracuješ profesora?“

„Proč?“ vyhrkl inženýr, neboť se domníval, že Kučerovo intrikaření skončilo jeho osobou.

„Při jmenování nového ředitele dají nejvíc na profesorovo doporučení. Můžeš se o mně jen nenápadně zmínit, on si mě Šedivý za ten můj vynález přístroje na rychlý rozbor půdy velice váží. Mluvil o něm dokonce na sympoziu. Ale jsou to už dva měsíce a sám víš, jak je profesor zapomnětlivý.“

Valenta mlčky přikývl a Kučera se spokojeným úsměvem vyšel na chodbu. Udělal několik kroků, když z výklenku vystoupila postava a zastoupila mu cestu. Leknutím vyjekl a vytřeštěnýma očima se díval do tváře Zlámalové.

„Jestli se o mě nebo o manžela jen slůvkem otřete, řeknu tomu kapitánovi, že vás včera odpoledne ředitel odvolal z funkce. Takže — jestli někdo měl dobrý důvod se Charváta zbavit, byl jste to vy.“

Obrátila se k němu zády a nechala ho ohromeného stát uprostřed chodby.

Zlámal vrátil poslední fakturu do desek a zamyšleně se zahleděl do okna. Od stolu byl vidět jen hřeben střechy na sousední budově a za ním ubíhal do dálky pruh zoraných polí. Je mou povinností chránit zájmy ústavu, přesvědčoval se. Nesmím připustit, aby tady vládla anarchie. Ohledy teď musí stranou, zahubily by mě. Nadřízené orgány budou zkoumat, jak jsem zvládl situaci, jestli jsem v ústavu udržel kázeň a pořádek. Teď musím být tvrdý, popustit uzdu mohu až pojmenování. Uvědomil si, jak silně touží zůstat navždy v téhle místnosti. Dávno o tom snil, teď se přání lehce může stát skutečností, jen se nesmí nechat odstrčit. Je stejně schopný, jako byl Charvát, možná, že ještě schopnější.

Sáhl po telefonu a vytočil číslo, které mu dal Vávra. Neznámý hlas mu nařídil, aby počkal na kapitána v ústavu. Rozmrzele zavěsil. Najednou zvedl hlavu a zbystřil pozornost. Na chodbě se ozval klapot dámských podpatků a vzápětí cvakly dveře u sekretariátu. Veronika se vrátila! blesklo mu hlavou. Zaujal obranný postoj a čekal na zaklepání. Nedočkal se, dveře se rovnou otevřely a v nich se objevila jeho manželka.

„Neumíš zaklepat?“ vyjel na ni dopáleně. „Co kdybych tady měl důležité jednání?“

„Jsi tu sám. Informovala jsem se.“

„Co tu zase chceš?“

„Na osmou hodinu mě pozval ředitel. Nebo ho už nezastupuješ?“

Neměl chuť pokračovat v hádce, k níž mezi nimi došlo v noci po návratu z ústavu. Každou chvilku mohl přijít Vávra a on s ním nemínil hovořit před manželkou.

„Jdi domů, Sylvo, dneska tady bude blázinec,“ řekl přátelsky. „Večer si všechno v klidu rozebereme.“

„Na kongres do Vídně se nepojede?“

„Proč by se nejelo? Odjíždíme v sobotu ráno v šest hodin od ústavu.“

„Ty také?“

„Co je to za nesmyslnou otázku? Mám na kongresu hlavní referát o půdních bakteriích.“

„Seš si tím jist?“

Prudce vstal. „Naprosto — a přestaň už zdržovat! Ředitel ti nedal k zájezdu dispozice?“

Přikývla. „Dal.“

„Tak se jich drž!“

„Jak si přeješ,“ odpověděla a přešla k trezoru. „Otevřel bys mi trezor?“

„Co tam chceš?“

„Tvůj pas.“

Zarazil se. „K čemu?“

„Musím ho vrátit na prezídium.“

„Něco s ním není v pořádku?“

„Pas je v naprostém pořádku. Ale ty na kongres nepojedeš.“

Vytřeštil na ni oči. „Přeskočilo ti?“

„Chceš, abych se řídila Charvátovými dispozicemi, tak se snažím. Ředitel tě vyškrtl ze seznamu.“

„Cože?“

„Prý s sebou nepoveze papoušky,“ řekla jízlivě a s potěšením se dívala na jeho rudnoucí tvář. „Nechceš prášek?“ zeptala se posměšně.

Obešel stůl a nahlédl do sekretariátu. Byl prázdný. Zavřel dveře a přistoupil k manželce. „Je to pravda?“

„Nemám náladu na žertování.“

„Mizera!“ zasyčel nenávistně. „Bezcharakterní ničema! Bál se mého referátu…“

„Nech toho!“ přerušila ho stroze. „Oba víme své.“

„Ty mi nevěříš?“

Pohlédla na náramkové hodinky. „Spěchám. Kostelková z oddělení pro zvláštní úkoly odjíždí v devět hodin do Průhonic. Pak už mi nikdo pas nepřevezme.“

Chytil ji za rameno. „Nikam nepojedeš!“

„Chceš mě přivázat řetězem ke stolu?“ ušklíbla se a pohodila ramenem. „Tahle látka se mačká!“

Pustil ji a procházel rychlými kroky místností sem a tam. Zastavil se před ní a natáhl ruku. „Dej mi ten seznam! Přepíše se a já ho podepíšu.“

„Odejde ta děvka z ústavu?“ zeptala se ultimativně.

„Chceš mě vydírat?“

„Neodpověděl jsi mi!“

„Zatím to nejde.“

„Pak ale nepojedeš na kongres. Řekli jsme si to jasně. Ještě než ses zavřel v koupelně a pálil pod kotlem ten časopis.“

Zbledl a vzápětí mu na krku vystoupla žíla.

„Co to blábolíš? Jaký časopis?“

„Ten, co byl v noci schovaný za palmou v hale. Na titulní stránce byla nádherná bílá orchidej.“

„Měla bys navštívit psychiatra. Máš halucinace.“ Přešla pomalým krokem k oknu, kde měl doktor Charvát sbírku afrických pryžců a smrdutek. Zamyšleně jezdila prstem v proláklinách jejich kostrbatých těl a opatrně se vyhýbala ostnům, ostrým jako jehličky.

„Ještě vidím tu orchidej před očima,“ řekla tiše a smutně se usmála. „Jednou jsi mi podobnou přinesl k narozeninám. Pamatuješ? Vrhla jsem se ti kolem krku a tys mě v náručí odnesl z předsíně rovnou do ložnice. Tenkrát jsi mi přetrhl ramínko u podprsenky, jak jsi byl nedočkavý. Bylo to skoro nedávno… před dvaadvaceti lety, dva roky po svatbě. To jsi ještě neschovával za palmy dárečky pro své lásky…“

Zamračeně ji poslouchal. Před dvaadvaceti lety! Kdo byl vinen naprostým fiaskem jejich manželství? Jenom on?

„Nech té sentimentality,“ řekl drsně. „Není na ni vhodná doba.“

Hrubá slova ji vrátila do přítomnosti. „Co bylo v tom časopisu, že musel zmizet?“

„Nic, co by tě mohlo zajímat.“

„Ale zajímalo to ředitele. Měl ten časopis rozevřený na stole a vedle něho tvou výroční zprávu o půdních baktériích. Představ si, kdyby se to dověděl ten zvědavý kapitán. Hádka v ředitelně, časopis, tvoje výroční zpráva, pak někdo vleze do ředitelny, časopis zmizí, pak se objeví za květináčem s palmou, zase zmizí a nakonec ho ty pálíš pod kotlem, tajně v noci. To by bylo sousto, co?“

Byla mu v té chvíli nepředstavitelně odporná. Nejraději by k ní přiskočil a dlaní jí zacpal ústa. Od chvíle, co jsem vstoupil do ředitelny, mi neustále někdo vyhrožuje, posteskl si v duchu. Nejdříve Šojer, pak Žákova, Kučera a teď vlastní žena. A já, místo abych je vyhodil, pořád před nimi couvám.

„Chceš nás zničit?“ osopil se na ni nahněvaně.

„Předně nechci zničit sebe, a proto nedovolím, aby tě ta coura vydírala!“

„Veronika je slušné děvče. Nikdy by toho nebyla schopna.“

Hlasitě se zasmála.

„To chceš namluvit mně? Vždyť už tě začala vydírat. Jinak bys jí tak snadno neustoupil. Nebo chceš být na stará kolena tatínkem dítěte, které není tvoje?“

Začínal ho zmáhat vztek, jen s velkými obtížemi se ovládal, aby nezačal křičet. „Dal jsem ti včera čestné slovo, že s Veronikou to všechno skončilo.“

„Tak to dotáhni do konce!“ vyrazila prudce. „Alespoň jednou v životě buď chlap! Veronika bude potřebovat peníze! Hodně peněz! Nebude se na nikoho ohlížet. Bude je z tebe cucat jako pijavice.“

„Nefantazíruj! Veronika se vdá a Valenta má slušný plat.“

„Ještě neodešli z radnice!“

Zlámal si stiskl dlaní pravý bok. Tam se ohlašoval nepříjemný tlak, který se rychle měnil v ostrou bolest, vystřelující pod pravou lopatku.

Zlámalová mu podala skleničku s tabletami. Dvě si vysypal na dlaň a zapil je zvětralou minerálkou.

„Co bylo v tom časopisu?“ naléhala nemilosrdně. „Musím to vědět.“

„Dej mi ksakru pokoj!“ rozkřikl se na ni. „Copak nevidíš, jak mi je? Chceš, aby mě odvezli do nemocnice? Víš, kolika lidem by se to hodilo?“

Dívala se na něho nehnutě, ve tváři se jí nezachvěl ani sval. Chtěla vědět pravdu stůj co stůj. Zlámal však o časopisu odmítal hovořit.

„Mohla by ti Veronika uškodit, kdyby získala další exemplář toho časopisu?“

„Znovu ti říkám, že by Veronika nikdy nic proti mně nepodnikla. Proboha, věř mi to!“

Zlámalová se beze slova otočila a zamířila ke dveřím. S rukou na klice pravila: „Přijdu za hodinu. Za tu dobu snad dokážeš vyřídit odchod Žákové. Jinak odvezu tvůj pas na prezídium.“

„Kde ji mám teď shánět?“ zaúpěl zoufale. „Vzala si dovolenou.“

„Idiote! Kam myslíš, že šla, hlupáku?“ rozkřikla se, otevřela kabelku a vyndala z ní listinu se seznamem jmen. Dopáleně mu ji hodila k nohám a vyběhla z ředitelny.

Zlámal zvedl listinu třesoucí se rukou a bojácně na ni pohlédl. Jeho jméno bylo skutečně škrtnuto a vedle škrtu byl Charvátův podpis. Pomalu se vracel ke stolu. Usedl na židli, ale hned zase vstal. Už ho netěšilo na ní sedět. Předpažil a roztáhl prsty. Chvěly se mu jako starci. Povolil si vázanku, ale knoflíček u košile rozepnout nedokázal. Napil se minerálky přímo z láhve. Otevřel okno. Nastavil obličej chladnému vzduchu a zhluboka se nadýchl. Po tabletkách povolil tlak kolem žaludku. Přímo cítil, jak se mu ulevuje. Ne! Nesmím se dát, přesvědčoval se. Nic proti mně nemají. Ničeho jsem se nedopustil. Je přece ztráta času objevovat objevené. Každý to musí uznat. Každý vědec je smrtelný, a proto musí s plodnými roky života šetřit. Uzná to však komise? Opět zneklidněl. Mohou členové komise zastávat stejné stanovisko jako Charvát? Možná že by stačil jeden, aby zviklal ostatní… Potily se mu ruce. Stejně jako před hodinou Paškovi. Nesmí riskovat. Největší nepřítel je mrtev a to je teď pro něj nejdůležitější. Kolik výtisků toho prokletého časopisu může republika odebírat? uvažoval. Je úzce specializovaný. Jeden, možná dva exempláře.

Rázně došel ke stolu a usedl za něj. Čalouněná židle ho přijala přátelsky. Mám na ni právo, řekl si. Ale nesmím nic nechat náhodě. Zvedl telefonní sluchátko a vytočil sedmimístné číslo. Ozvalo se děvče z centrály univerzitní knihovny.

„Prosím oddělení zahraničních časopisů,“ požádal a nervózně bubnoval prsty do desky stolu. Ve sluchátku zapraskalo a sametový hlas se ho zeptal, co si přeje.

„U telefonu Josef Novák. Chtěl bych si vypůjčit anglický časopis Botany. Poslední číslo. Odebíráte ho?“ Toužebně si přál slyšet zápornou odpověď.

„O jaké číslo Botany máte zájem?“ zeptal se ho sametový hlas.

„O číslo tři,“ řekl přiškrceně a cítil, jak se mu lepí košile na záda.

„Bohužel. Před chvilkou si ho vypůjčila soudružka Žáková z Výzkumného ústavu okrasných rostlin a obilnin,“ zalitovala žena a ochotně dodala: „Počkejte u aparátu, dám vám na Výzkumný ústav číslo.“

Jako ve snách zavěsil.

„Můžete se obléknout, pane inženýre,“ řekl postarší lékař a šel si k umyvadlu umýt ruce. „Není to nic vážného. Napíši vám neschopenku.“

„Do soboty musím být v pořádku,“ poznamenal Valenta a přetáhl si přes hlavu světle šedé tričko. „Odjíždím služebně do Vídně.“

Lékař si pečlivě utřel ruce do bělostného ručníku a usedl za stůl. „Teď teplotu nemáte, ale mohly ji srazit superpyriny, které jste spolykal. Alespoň dva dny byste měl ležet a pořádně se vypotit.“

Valenta ho ujistil, že se zařídí podle jeho rady, a současně s neschopenkou si odnášel i lístek o ukončení nemoci. Vyšel před zdravotní středisko a zamířil do telefonní budky. Nejdříve vytočil číslo Miroslava Mrázka, s nímž si dohodl schůzku na jedenáctou hodinu v kavárně Alfa. Potom vyhledal v notýsku číslo univerzitní knihovny a nechal se přepojit do oddělení zahraničních časopisů.

„Vy také?“ podivil se sametový hlas, když si Valenta chtěl zamluvit zahraniční časopis Botany číslo tři.

„Prosím? Nerozumím…“ odpověděl po pravdě.

Dostalo se mu stejného vysvětlení jako Zlámalovi; že časopis momentálně není k dispozici, neboť je vypůjčen.

Valenta pomalu zavěsil. V automatu to zarachotilo a do mističky vypadly tři koruny. Inženýr je vybral a spustil je do kapsy.

Pomalu se vracel k zaparkovanému embéčku. Nasedl do vozu, položil ruce na volant a civěl před sebe do poloprázdné ulice. Trhl sebou, když mu někdo zaklepal na okénko. Zvedl oči a setkal se s přísným pohledem příslušníka, který mu ukazoval na značku zákazu parkování.

Valenta se rozpačitě usmál a otočil klíčkem ve spínací skříňce. Příslušník ustoupil, aby Valenta mohl vyjet, a počal si opisovat číslo poznávací značky oranžového moskviče parkujícího přímo před dopravní značkou.

Veronika Žáková jela z univerzitní knihovny rovnou domů. Šestipatrový činžák z první republiky ji přivítal obvyklým dopoledním tichem. Našlapovala na špičky, protože kovové podpatky dělaly strašný rámus na chodbě a kroky se pak rozléhaly celým domem. V každém mezipatře bylo od podesty až ke stropu široké okno, kterým bylo vidět na rušnou ulici. Jindy se ráda dívala na střechy projíždějících aut, dnes ji však nelákaly. Spěchala. Vstoupila do třetího poschodí a zasunula klíč do zámku. Otočila jím jednou, podruhé a při třetím pootočení se dveře s klapnutím otevřely. Nejistě vstoupila do předsíně a rozsvítila. Dveře nechala pootevřené. Nakoukla do obývacího pokoje, pak do malé kuchyňky. Prohlédla i koupelnu. Konečně se uklidnila a zavřela dveře. Zamkla na dva západy a natočila klíč do vodorovné polohy, aby ho nikdo nemohl zvenčí vystrčit. Pověsila si na ramínko plášť, vyzula boty a vklouzla do pantoflí.

V obývacím pokoji, který jí sloužil současně jako ložnice, bylo příjemné teplo. Rozestlaná postel lákala, nejraději by vklouzla pod peřinu, přitáhla si ji až k bradě a dospala probdělou noc. Chvíli bojovala s pokušením, ale pak uklidila ze stolku toaletní potřeby, složila krajkový ubrus a na prázdnou desku položila časopis. Usmála se na půvabný květ bílé orchideje. Právě takový bude držet v ruce, až bude vycházet z radnice, umínila si. Jen jediný květ, ale jeho krása nahradí celou svatební kytici.

Vyhledala v knihovničce anglický slovník a sedla si ke stolu. První polovinu časopisu jen zběžně prolistovala. Přivřela oči, aby si lépe vybavila průběh včerejšího dopoledne. Ráno Outlá přinesla Charvátovi z informačního oddělení anglický časopis a položila mu ho na stůl. Pak ji ředitel volal a dal jí výpověď. Šla za Zlámalem, potom následovala hádka v ředitelně a Zlámal odešel z ústavu. Půl hodiny byl klid, v té době si Charvát určitě prohlížel časopis, vždycky to tak dělával. Pak vtrhl do sekretariátu a vzal si výroční zprávu ze skříně. To už byl rozčilený. Sháněl se po Zlámalovi, volal Bezpečnost, potom odešel na zahradu. Hned nato přišel Petr. Řekla mu, co se stalo, a on si prohlížel časopis. Kdyby věděla, kde se zarazil… Snad někde na posledních stránkách…

Pomalu obracela listy. Pěstování kukuřice ve výše položených oblastech, degenerace bource morušového, Austrálie — ráj farmářů, zavlažovací systémy… předčítala si nahlas názvy článků. Na předposlední stránce zbystřila pozornost. Profesor Išikawa: Regulace rozmnožování půdních bakterií, četla nadpis nad dvoustránkovým příspěvkem japonského vědce. Išikawa, Išikawa…to jméno už někde slyšela. Spíš viděla. Na nějakém úředním dopisu…Nemohla si vzpomenout. Zahleděla se na článek. Polovinu textu zabíraly tabulky a grafy. I čísla v nich a grafy jí připadaly známé. Jako by je nedávno četla…nebo přepisovala?

Z úvah ji vyrušilo sotva slyšitelné cvrnknutí. Prudce sebou trhla a otočila se ke dveřím. Zatajila dech a cítila mrazivé chvění v zádech. V zámku tiše zarachotil klíč. Bála se pohnout a jen se vytřeštěnýma očima dívala na dveře. Nikde se neozval žádný zvuk, a přece věděla, že někdo stojí za dveřmi. Namáhavě polkla. Vstala a jako duch přešla po špičkách do předsíně. Bála se přiblížit ke kukátku, aby ji osoba stojící za dveřmi neviděla. Mohli to být jen dva lidé: Zlámal nebo Valenta. Trpce zalitovala, že Zlámalovi neřekla o klíč, který mu půjčila. Je to Zlámal, ujišťovala se. Petr by zazvonil. Uslyšela tiché vrznutí sousedních dveří. Ta aby nešpicovala, pomyslela si na adresu zvědavé sousedky. Už abychom s Petrem vyměnili garsonky za pořádný byt, a nikdy v životě už mě tady nikdo neuvidí. Dodala si odvahy a podívala se kukátkem na chodbu. Nic neviděla. Přeběhla do kuchyně, odkud bylo vidět na část ulice. Přitiskla tvář k oknu a přelétla očima zaparkovaná auta. Nenašla mezi nimi ani Valentovo auto, ani Zlámalovu simku.

Vrátila se do pokoje ke stolku a vzala si na pomoc slovník. Učila se sice ve škole angličtinu, ale v článku bylo příliš mnoho odborných výrazů. Věty jí však připadaly známé, téměř si byla jistá, že je psala na stroji.

Naráz zvedla hlavu a naslouchala. Na schodech se ozvaly opatrné kroky, které se zastavily před dveřmi. Hned nato zadrnčel zvonek. Leknutím sebou škubla. Zvonek zazněl znovu, dlouze a naléhavě. Celá se roztřásla a jako hypnotizována hleděla na tmavohnědou bakelitovou kliku. Když zarachotil klíč v zámku, zmocnila se jí zvláštní úzkost.

„Veroniko, to jsem já, Karel! Otevři! Musím s tebou mluvit! Určitě se dohodneme.“

Poznala Zlámalův hlas. S úlevou si oddychla. Blahořečila si, že se neukvapila a neotevřela.

Zlámal znovu zvonil a zabouchal pěstí na dveře. Téměř současně se otevřely sousední dveře a ozval se sousedčin podrážděný hlas. V té chvíli jí byla Veronika vděčná. Slyšela vzdalující se kroky a prásknutí dveří. Znovu ji obklopilo ticho.

Sáhla po cigaretě. Ruce se jí třásly jako v zimnici, hodnou chvíli jí trvalo, než se uklidnila natolik, aby se dokázala soustředit na článek. S každým přeloženým odstavcem získávala jistotu: stejný text přepisovala Zlámalovi na blánu do rozmnožovacího stroje. Rázem jí všechno bylo jasné. Ředitel v časopisu objevil článek profesora Išikawy a jako jí teď i jemu se zdál povědomý. Vzal si ze skříně Zlámalovu výroční zprávu a porovnal texty. Proto tak naléhavě sháněl Zlámala. Nerozčílilo ho tajemníkovo milostné dobrodružství, ale ten článek. Vzpomněla si, kde četla profesorovo jméno: před dvěma roky pozval profesor Išikawa doktora Zlámala na návštěvu Japonska. Byla si jista, že časopis sebral v ředitelně Zlámal, a pochopila i, proč to udělal. Otřásla se hrůzou. Zavadila očima o houpací židli v rohu pokoje. Zlámal v ní sedával nejraději. Přelétla rychlým pohledem válendu. Tam se spolu milovali. Snažila se představit si krev na jeho rukou, kterými ji hladil a které tak ráda cítila na svém těle.

Když dočítala poslední řádky, znovu se rozezněl zvonek u jejích dveří, tentokrát ostře a varovně. Málem vykřikla, jak se lekla.

Vrátil se! zděsila se a instinktivně se přikrčila. Už zjistil, že jsem si v knihovně vypůjčila časopis, a přišel mě zabít. Zmateně se rozhlížela kolem sebe a hledala předmět, kterým by se mohla ubránit. Úplně zapomněla, že dveře jsou zamčené a klíč v zámku že jí zaručuje bezpečnost. Vstala tak prudce, že převrátila židli. Opěradlo židle narazilo na stěnu knihovničky a s rachotem dopadlo na zem. Strnula. Bylo ticho, nepohnul se ani klíč v zámku. Oběma rukama uchopila velkou broušenou vázu a zdvihla ji nad hlavu. Stála jako socha.

Zdálo se jí to jako celá věčnost, než uslyšela spěšné kroky na schodišti. Jejich zvuk vzdáleností slábl. Postavila vázu na příborník a zvedla židli. Sedla si a položila ruce na desku stolu. Hučelo jí v hlavě a v uších. Pryč, musím pryč! řekla si a přeběhla do předsíně. Musím pryč, říkala si a navlékala si kabát. Tady bych se zbláznila. Zavolám Petrovi a přespím u něho. Ruce, které se chystaly zvednout límec kabátu, zůstaly trčet nahoře. Co když Zlámal čeká před domem? Jistě slyšel pád židle. Pohled ulekaných očí jí ulpěl na prádelním koši. Položila na dno koše časopis a naházela na něj několik kousků prádla. Opatrně otevřela dveře, chodba byla prázdná. Chvatně zabouchla a otočila klíčem. Když míjela sousedčiny dveře, zahlédla v kukátku oko. Rychle stoupala po schodech do hořejšího patra.

4

Vávra jel z domova rovnou na přírodovědeckou fakultu, kde měl schůzku s Daňkem. Zíval, na oči téměř neviděl a bylo by se mu chtělo pokračovat v sladkém spánku. Ještě nedávno mu stačila hodinka, aby se pak zase cítil svěží a byl schopen pokračovat v práci. Dnes mu však nestačily ani tři hodiny spánku. Vávra cítil, jak stárne. Krátký odpočinek prospěl jen mozku, který se zase rozběhl na plné obrátky. Řidič vozu ohleduplně mlčel, myslel si, že kapitán podřimuje.

Na fakultě ho přivítal zástupce vedoucího katedry fyziologie rostlin docent Kubíček. Byl zarostlý jako Rumcajs a studenti mu tak i přezdívali.

„Sháněl tě doktor Zlámal,“ informoval Daněk kapitána, zatímco docent připravoval kávu.

„Co chtěl?“

„Nepochlubil se. Přál si mluvit výhradně s tebou.“

„A jinak?“

„Velké cestování. Musel jsem požádat starýho o dva kluky na výpomoc. Bručel, ale dal si říct. Ráno přišel do ústavu doktor Šojer a Zlámalová. Do osmi tam byl klid, ale pak odešla Žáková, po ní Šojer, Zlámalová, inženýr Kučera a Valenta.“

„Už o nich něco víš?“

Zavrtěl hlavou. „Dal jsem klukům číslo fakulty. Kdyby něco, zavolají. Jinak za námi přijede Morkes. Jo, a ještě něco: skvrny na Charvátově plášti skutečně pocházejí od hnoje v ručním kolečku. Laborka to potvrdila.“

„To se dalo předpokládat.“

„Ale ty fleky jsou i na zádech. Takže ředitel si udělal v korbě kolečka pohodlíčko, jak se patří,“ řekl Daněk ironicky.

Docent Kubíček před ně postavil kávu a zapálil si lulku. K jeho zbojnickému vzhledu se výborně hodila.

„Soudruh poručík mi popsal pokusy, které vám předvedl profesor Šedivý. Nic nového pod sluncem, běžně je demonstrujeme studentům,“ prohlásil asistent.

„Rostliny mají na kořenech nervový systém, který řídí jejich vegetaci. Fyziologie rostlin je skutečně ještě v plenkách, je to pole neorané, s nepřeberným množstvím možností a překvapení.“

Vávra se zeptal na výchylky na registračních pásech. „Zřejmě vám jde hlavně o vzrušení rostliny při uhynutí živé buňky. Reaguje emocionálně na každý zánik života. Nemohu vám samozřejmě s čistým svědomím potvrdit, že výchylka na pásu, který mi ukázal soudruh poručík, odpovídá smrti člověka zabitého v blízkosti rostliny, protože je to první případ. Ale je to možné, i když by měla výchylka podle mého názoru přece jen vypadat jinak.“

„Jak?“ zeptali se oba kriminalisté naráz.

„Říkáte, že Kleopatra spala?“

„Profesor to tvrdí.“

Kubíček si zajel prsty do hustého plnovousu a snažil se jím prodrat na kůži. Vzal z hromady listin navrchu ležící oběžník a na jeho zadní stranu zakreslil profil horského masívu. Náběh k jeho vrcholu nebyl tak strmý jako na profesorově pásu, ale měl několik stupňů, jakoby odpočívadel.

„Filodendron by se měl při vstupu člověka — ať už to byl doktor Charvát, nebo vrah — probudit,“ řekl asistent a ukázal na nejnižší schůdek. „Sami jste se přesvědčili, že rostlina dovede číst myšlenky. Nemám pro to důkazy, ale něco mi našeptává, že by Kleopatra měla vrahův úmysl uhodnout a okamžitě projevit vzrušení.“ Objel tužkou druhý stupeň. „A pak přichází druhá osoba. Že by na ni filodendron nereagoval? Tomu nevěřím. Hovoříme samozřejmě akademicky. Jsou to jen hypotézy, které mohou, ale nemusí platit.“

„Co by se stalo, kdyby právě třeba v sedmnáct hodin padesát jedna minut vycucl pavouk mouchu v blízkosti Kleopatry?“ zeptal se Daněk.

„Zakreslila by výchylku,“ odpověděl bez váhání Kubíček. „Ale podle mého názoru by zase měla vypadat jinak než Kleopatřin projev. Pavouk nejdřív kořist v pavučině omotá — je to boj. Neusmrtí mouchu okamžitě. Ale určitě by se Kleopatra znovu vzrušila při vraždě. Na pásu by musely být výchylky dvě.“

„A kdyby se vycucnutí mouchy a její vražda udály současně?“

„Je to nepravděpodobné, ale budiž,“ usmál se asistent. „Dvojí vzrušení by se prolínalo. Kleopatra by měla nejdříve reagovat na činnost pavouka, pak snad by měla číst vrahovy myšlenky a nakonec se vzrušit při biologické smrti. Neodvážím se výchylku nakreslit, vymýšlel bych si. Ale jedno vím bezpečně: měla by jiný tvar, než zapsala Kleopatra.“

Rozloučili se s asistentem Kubíčkem a vyšli na chodbu.

„Doktor Křížovský ti vzkazuje, abys Kleopatře věřil. Ráno s někým půl hodiny telefonoval,“ řekl Daněk a prohnul se v páteři, aby se narovnal.

„Jenže Kleopatřino svědectví nehraje s tím, co víme.“

„Jak to? Kromě inženýra Valenty, který píchal v sedmnáct čtyřicet — tedy deset minut před Kleopatřiným šokem — nám všichni podezřelí zůstávají ve hře.“

„Včetně zavražděného, který si spokojeně hověl v kolečku od hnoje a čekal, až ustane hemžení kolem skleníku. Pak vstal, zavolal na vraha, přešli spolu z pravého skleníku do levého a tam se nechal ředitel zamordovat.“ I Vávra dovedl být jízlivý.

„Proč by přecházeli? Vrah čekal v levém skleníku.“

„A Pašek ho v té nudli neviděl?“

„Taky mohl být schovaný v hale.“

„To mohl. Ale pak by ho měl vidět inženýr Kučera. Volals na záchytku?“

„Čumrdu přivezou během dopoledne do ústavu. Něco nehraje?“

Vávra se zastavil uprostřed širokého schodiště. „Vzpomeň si, co vypovídal Pašek: těsně před odchodem z levého skleníku zaslechl pískat v hale ruční kolečko, hned nato Čumrdovo bouchání na dveře vestibulu. Jsi ředitel a jedeš s kolečkem. Dojedeš doprostřed haly a uslyšíš rány na dveře vestibulu. Obáváš se další nevítané návštěvy a chceš se před ní schovat za závěs. Co uděláš?“

„No schovám se.“

„I s kolečkem?“

Poručík se zamyslil. „No jo, to je přitažený za vlasy. Já bych postavil kolečko na zem a utekl za závěs.“

„Každý by to udělal. Kolečko přece ředitel nemusel schovávat a ztrácet tak drahocenné vteřiny. Mohlo klidně zůstat v hale, ne? Počkal by, až bouchající návštěva odejde, vyšel by z úkrytu a pokračoval v rozdělané práci. Vraťme se k Paškovi. Získal tulipán a vyběhl před levý skleník, aniž by ho zamkl. Označme si ten čas jako minutu M. Co se v ní děje? Šojer sedí na lavičce, Zlámal je ve vestibulu, Čumrda mluví s ředitelem, od laboratoře přichází inženýr Kučera a Valenta soustruží v dílně…“

„Na to Valenta nemá důkazy,“ přerušil ho Daněk. „Má a neskákej mi pořád do řeči,“ odbyl ho kapitán. „Valenta zahlédl přicházet Kučeru a Kučera ho zase viděl zavírat ventilačku. Hukot soustruhu slyšel Pašek a Šojera vyhnal z lavičky jekot svářečky. Stačí?“

Daněk se zatvářil dotčeně, ale Vávrovi to nevadilo. Mozek mu pracoval na plné obrátky a spolehlivě kladl jednotlivé údaje do volných políček složité křížovky.

„A teď zmobilizuj mozkové závity!“ řekl Vávra a nechal poručíkovi několik vteřin na soustředění. „Čumrda uviděl přicházejícího Kučeru a snažil se před ním zmizet. Jsme stále v minutě M. Co dělá inženýr Kučera? Klepe na okenní tabulky a obchází skleník. Stopl jsem si to, obejití celého skleníku trvá nejvýše dvě minuty, rychlým krokem to dokážeš ani ne za minutu. Ale držme se těch dvou minut. Kučera i Valenta shodně tvrdí, že Kučera nepospíchal. Když Kučera dorazil ke dveřím levého skleníku, dveře už byly zamčené a klíč trčel zevnitř. A já se ptám: kdo v těch dvou minutách dveře zamkl, když Kučera ve sklenících nikoho neviděl a doktor Charvát byl stále schovaný za závěsem?“ Vávra skončil a tázavým pohledem ulpěl na Daňkovi. „Ty to víš?“ zeptal se poručík.

„Kdybych to věděl, už by vrah seděl za mřížemi.“

„Ale sám připouštíš, že časově to hraje. Všichni přece lhát nemohli.“

„Lhal jen jeden a my někde děláme chybu. Něco jsme přehlédli a to něco vyplňuje trhlinu ve vrahově výpovědi.“

Seběhli zbytek schodů a vyšli před budovu fakulty. U vozu na ně čekal Morkes.

„Žáková jela z ústavu do univerzitní knihovny a vypůjčila si tam anglický časopis Botany. Za půl hodiny přijela před knihovnu taxíkem Zlámalová a chtěla tentýž časopis,“ informoval je podporučík.

„Jednalo se pořád o týž časopis?“ podivil se Vávra.

Morkes přikývl, „číslo tři, březnový výtisk. Zašel jsem za knihovnicí a ta mi řekla, že sotva ho půjčila Žákové, telefonoval jistý Josef Novák a zamlouval si březnové číslo Botany. Po něm pak ještě někdo další, ale ten se vůbec nepředstavil.“

„Ústav časopis neodebírá?“

Podporučík pokrčil rameny.

„Jedeme do ústavu a o časopisu ani muk!“ rozhodl Vávra a posadil se k řidiči. Daněk s Morkesem obsadili zadní sedadlo a volha se rozjela.

Z průjezdu sousední budovy vyšla Zlámalová. Opatrně se rozhlédla a pak spěšným krokem vešla do univerzitní knihovny. Ve vestibulu zabočila do levého křídla, na jehož konci byla studovna s bohatě vybavenou příruční knihovnou.

Za okamžik se vracela a v tašce si odnášela časopis, po kterém se od rána pídilo tolik lidí. Přeběhla ulici a vešla do denní vinárny. Usadila se u rohového stolku a objednala si dvě deci červeného vína. Počkala, až ji číšník obslouží, a teprve potom položila na stolek časopis. Bílá orchidej na titulní stránce ji nelákala. Obrátila titulní list a začala číst první stránku.

Doktor Zlámal netrpělivě vyhlížel z okna šedou volhu. Jakmile se auto objevilo na příjezdové cestě, spěšně si oblékl kabát, nasadil na hlavu klobouk, sebral se stolu desky s fakturami a vyšel na chodbu. Do vestibulu vstoupil v okamžiku, kdy Daněk otvíral Vávrovi dveře.

„Viděl jsem vás přijíždět, soudruhu kapitáne,“ řekl omluvně.

„Vzpomněl jste si na něco důležitého?“

„Nedovedu posoudit, co je pro vás důležité…“

„My si to přebereme,“ usmál se Vávra.

Zlámal si nasadil masku mučedníka. „Byl bych velice nerad, abyste si to, co vám teď povím, mylně vysvětlovali…“

Když ho Vávra ujistil, že může klidně mluvit, podal mu Zlámal desky s fakturami.

„Před měsícem mi ředitel nařídil provést inventuru na záhonech doktora Šojera. Je to pracná záležitost, ale skutečný stav se dá poměrně snadno stanovit. Je znám počet vysazených sazenic a ty musí odpovídat vzrostlým keřům…“

„Objevil jste rozdíly v počtu?“ dovtípil se kapitán.

„Značné rozdíly,“ potvrdil Zlámal a ukázal na desky. „Všechno najdete uvnitř, včetně závěrečné zprávy.“

„Seznámil jste ředitele s výsledkem inventury?“ Zlámal přikývl. „Před týdnem.“

„Chtěl ředitel proti doktoru Šojerovi nějak zakročit?“

„Pokud vím, zatím ne.“

„Ví doktor Šojer o inventuře?“

„Ředitel ho informoval.“ Podíval se na hodinky. „Volají mne na prezídium, ale nezdržím se tam dlouho. Mohu se na hodinu vzdálit?“

Po Vávrově souhlasu Zlámal opustil vestibul. Na prostranství před administrativní budovou stála černá šestsettrojka a za volantem kouřil mladý řidič. Jakmile spatřil Zlámala, zhasl cigaretu, vystoupil z vozu a otevřel mu dvířka. Doktor však odmítl a zamířil pěšky k vrátnici.

Vávra mezitím otevřel desky a Daněk mu zvědavě nakukoval přes rameno.

„Maňas?“ zeptal se.

„Zdá se.“

„Jak to, že si na něj vzpomněl Zlámal až teď? Mohl nám to říci už v noci, ne?“

„Třeba šel do sebe a rozhodl se nám pomáhat.“

Daňkovi se to nezdálo. „Nepřipadá ti, že se změnil? Jako by ho něco skříplo. V noci se se mnou vůbec nechtěl bavit, pořád jen vyskakoval, a dnes je jako beránek.“

„Josefe, pošli vůz pro Šojera,“ přikázal Vávra a posadil se ke stolku ve vestibulu. Sotva stačil přečíst úvodní odstavec závěrečné zprávy, do vestibulu nakoukl inženýr Kučera. Přátelsky kývl Vávrovi na pozdrav a s žuchnutím dopadl do křesílka po jeho pravici. „Nezdržuji?“ zeptal se.

„Máte pro mě něco nového?“

Kučera se zasmál. „Kde je víc lidí pohromadě, líhnou se novinky jako komáři po dešti. Znáte to, ne?“

„Že tady byl ráno doktor Šojer, vím. Že asi navštívil doktora Zlámala tuším, ale co mu chtěl, to byste mi mohl říci vy. Co vy na to?“

„O zdvořilostní návštěvu určitě nešlo,“ odpověděl Kučera.

„Boj o ředitelské křeslo?“

„Označil bych to výstižněji: boj s větrnými mlýny. Znáte to, ne?“

„Nemají šanci?“

„Proč myslíte?“

„Don Quijote ji také neměl. Nebo měl?“

„To byl snílek a fantasta, což se o těch dvou říci nedá.“

Vávra mu beze slov podal desky s fakturami.

Kučera tiše hvízdl a vydechl: „A sakra!“

„Překvapilo vás to?“

„Trochu mi to vzalo dech. Je vidět, že přestává hra na slepou bábu. Zlámal přešel do útoku a odhodil rukavičky. Ale to na Šojera neplatí.“

„Má protizbraň?“

„Přímo raketu s dvěma nukleárními hlavicemi.“

„Jedna je nasměrovaná na Zlámala — a ta druhá?“ Kučera se zasmál. „Diskutovat s vámi je lahůdka. Než mi narostlo bříško, hrával jsem závodně stolní tenis. Při něm se také musí rychle reagovat na každý míček.“

„Zapomněl jste vrátit míček přes síťku,“ připomněl mu Vávra. „Neprozradil jste mi cíl druhé hlavice.“

„Šojer tu raketu stejně neodpálí. To není jeho styl.“

„Loptička je stále na vaší půlce stolu.“

Kučera na vteřinu zaváhal, ale pak mávl rukou. „Stejně se to dozvíte, šuškají si to vrabci na střechách. Ředitel byl třetím vrcholem manželského trojúhelníku.“

„Neodpovídá to jeho zásadám.“

„To byl celý Charvát. Z vypité láhve vína zbláznil půlku ústavu, ale nadbíhat ženě svého přítele mu nevadilo. Znáte to, ne?“

Takže s tou tolerancí oslav Mezinárodního dne žen v pracovní době to asi bude trošku jinak, než jsi mi tvrdil, pomyslel si Vávra.

Kučera vstal.

„Víc mi neřeknete?“ zeptal se kapitán.

„Co byste chtěl slyšet?“

„Nepohrdnu ani dobře míněnou radou. S kterým zaměstnancem ústavu bych si měl ještě promluvit?“

„Může ta osoba být rodu ženského?“

„Je to plus. Zvláště je-li půvabná.“

„Tak si tedy zajděte do telefonní ústředny za Kudláčkovou. S půvabem na ní příroda sice šetřila, ale zato ji obdařila zlozvykem odposlouchávat telefonické hovory.“

„Nač bych se jí měl zeptat?“

„Třeba kam včera dopoledne volal ředitel Charvát. K vám bude jistě ochotnější. Hlavně jí neprozraďte, že jste ženatý.“

Vávra poděkoval a Kučera se pustil po schodech do prvního patra.

Vávra zavřel desky, přeložil je a zastrčil do kapsy saka. Vyšel před budovu a zeptal se řidiče šestsettrojky na telefonní ústřednu.

„Já vás tam dovedu,“ nabídl se řidič. „Bude to rychlejší než vysvětlování.“

Vešli do nízké budovy, která se přimykala k zadnímu traktu administrativní budovy. Dýchl na ně syrový vzduch.

„To tolik šetříte s benzínem, že doktor Zlámal musel jet na prezídium autobusem?“

„Nevím, co ho to napadlo. Já mám ještě sto litrů k dobru z únorového přídělu. V minulém měsíci ředitel z ústavu nevytáhl paty.“

Zastavili se před oplechovanými dveřmi, na kterých visela tabulka s nápisem: NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN. Řidič zabouchal na dveře a zavolal: „To jsem já, paní Kudláčková! Vedu vám pánskou návštěvu.“

Vávra čekal rozmrzelou tvář, ale uviděl růžolící ženu, která ho vítala jako ztraceného syna. Oprášila starou dřevěnou židli, vystrčila za dveře řidiče a zamkla. Na vařič postavila konvičku s vodou a obrátila se ke kapitánovi.

„Posaďte se, pane kapitáne, hned bude kafíčko. Nebo byste raději čajíček?“ švitořila a rukou si upravovala vlasy.

„Nechám to na vás,“ řekl Vávra s mírnou úklonou a rozhlédl se po místnosti. Připomínala mu celu. Tři metry dlouhá, dva metry široká, zamřížované okno s výhledem na oprýskanou zeď kuchyně. Stůl, dvě židle, tři telefonní přístroje a na zdi plechová domácí ústředna.

„Já věděla, že přijdete,“ řekla s jistotou Kudláčková a spiklenecky na něj mrkla. „Že to udělal Zlámal?“

„Proč si to myslíte?“ Jak to, že připadla právě na Zlámala, myslel si.

„Představoval byste se do telefonu jako Josef Novák, kdybyste měl čisté svědomí?“

Tak Zlámal je Novák, řekl si v duchu kapitán. No vida, zas jedna záhada rozřešena.

„Paní Kudláčková, nevíte náhodou, kam včera dopoledne volal ředitel?“

„Na okrsek VB,“ odpověděla ochotně.

„Na který okrsek?“

Bez dlouhého přemýšlení mu řekla volané číslo. Vávra si ho zapsal.

„Nepamatujete si, o čem spolu mluvili?“

„Jak bych to mohla vědět?“ ohradila se a zatvářila se dotčeně. „Já volaného pouze spojím a okamžitě položím sluchátko. Každý v ústavu vám to potvrdí.“

„To je o vás všeobecně známo,“ zalhal kapitán, čímž si ji usmířil. „Ale někdy se stane, že v ústředně přeskočí číslo a pak můžete chvilku počkat, než si ověříte správné spojení, ne?“

„Taky pětkrát vytáčím číslo, než naskočí to pravé.“

„No vidíte. A při tom můžete nějaké to slovíčko zaslechnout.“

Byla viditelně na rozpacích. Zrůžověla ve tvářích a ztišila hlas do šepotu: „Sháněl nějakého strážmistra Doležala. Ale ten nebyl ve službě, a tak se k němu objednal na dnešek na druhou hodinu.“

Vávra si uvědomil, že je v ředitelně samostatná státní linka, a bylo mu divné, proč ji Charvát nepoužil a volal přes ústřednu. Zeptal se na to.

„V ředitelně jsou dva aparáty. Jeden je napojený na domácí ústřednu, tím se může mluvit jen v ústavu, ale když chcete volat ven, musíte přes tuhle ústřednu. Ten druhý je státní, který má v sekretariátu paralelku. Veronice stačí zvednout sluchátko a slyší každé slovo. Já se řediteli nedivím. Mladé holky nemají smysl pro zodpovědnost a nedovedou držet jazyk za zuby.“

V konvičce začala vřít voda. Během čtvrt hodiny, než Vávra stačil vysrkat horkou kávu, se dověděl tolik informací, že ho z nich bolela hlava. Neměly však pro něho význam, protože s vraždou doktora Charváta nesouvisely.

Ze zajetí upovídané telefonistky ho vysvobodil Daněk. Oznámil mu, že přivezli doktora Šojera.

Šojer si zamračeně prohlížel faktury.

„To vám naservíroval doktor Zlámal?“ zahučel.

„Raději bych slyšel vysvětlení,“ řekl suše kapitán. „Na každém záhonu vám chybí pěkná řádka sazenic.“

„Postavil jsem se s nimi v Chuchli před zahradnictvím a prodával je zahrádkářům. Kus za stovku a přednost měli majitelé bonů,“ odsekl nadurděně.

„Zbytečně ztrácíme čas, pane doktore!“

Šojer si povzdychl, vstal, svlékl si kabát a přehodil ho přes sousední křesílko. Seděli ve skleníkové hale, kde bylo zase horko k zalknutí.

„Dřívávejc platívalo, že co Čech, to muzikant. Dneska se dali lidé místo dudání na udávání,“ prohlásil, když se znovu posadil. „Co ode mne chcete slyšet?“

„Kam se poděly ty keře. Chybí jich celkem osmdesát.“

„Devadesát tři,“ opravil ho Šojer. „Přehlédl jste záhonek s ibišky. Ten je evidovaný zvlášť.“

„Ten přesný počet znáte od ředitele?“

„Byl tak dobrý.“

„Chtěl na vás podat oznámení?“

„Jen v případě, že nebudu hodný. Řekl mi to tady včera rovnou: jestli cokoliv podniknu pro návrat do ústavu, dá mě k soudu a úplně mě zničí. Takže, kdybych ho za ta slova chytil pod krkem, nikdo by se mi nemohl divit.“

„Máte podivný názor na národní majetek.“ Zašermoval rukama, jako by odháněl dotěrnou mouchu. „Jděte k šípku s národním majetkem! Podívejte se na některá rozestavěná sídliště, co se tam utopí cementu, dlaždiček a co já vím jakého ještě materiálu. Za statisíce korun — a nikde při inventurách nechybí. Třeba to jinak nejde, nejsem stavař. Ale národní majetek nejsou jen cihly a kus trubky, který si někdo odnese z fabriky. Národní majetek je všechno kolem nás. Pole, lesy, vzduch i oblaka. Sady a parky jsou mnohem cennější národní majetek než zlatonosné doly či fabriky. Doly se vydrancují, fabrika může zkrachovat, ale dobře založená parková plocha přežije řadu generací. Vy nechodíte do parku? Nechcete si po práci odpočinout v příjemném prostředí a pokochat se pohledem na keře plné zářivých květů?“

„Odbočujete,“ upozornil ho Vávra.

„Vůbec ne. Já a hrstka mně podobných bláznů se snažíme zachraňovat to, co civilizace ničí. Ksakru, co máme ještě hezkého v těch našich začouzených a auťáky přecpaných městech? Beton, rozbitá dlažba a asfalt počáraný bílými pruhy a šipkami. Otlučené baráky, před nimi popelnice v podestýlce odpadků a všude halda prachu a papírů. A když se mezi tím rumištěm objeví ostrůvek zeleně, tak je to veřejný záchodek pro pejsky. Vždyť my žijeme jak ve středověku, kapitáne! Divíme se, jak nám stoupá nemocnost, ale ve skutečnosti si pěstujeme bacily všude kolem sebe. Kdy jste naposled viděl na Karlově náměstí motýla nebo čmeláka? A co jich tam za mých mladých časů lítalo! Nemyslíte, že se s tím musí něco udělat, jestliže se nechceme udusit ve smogu?“

Vávra s ním v duchu souhlasil, občas ho děsily podobné myšlenky, ale momentálně požadoval od Šojera vysvětlení manka. Netýkalo se sice jeho oddělení, od toho byla skupina pracovníků specializovaná na hospodářskou kriminalitu, ale Šojer byl mezi podezřelými a vše nasvědčovalo, že jeho spor s ředitelem byl většího rozsahu, než se na první pohled zdálo.

„Nechápu, co má ochrana přírody společného s mankem na vašich záhonech.“

„Vždyť vám to vysvětluji od začátku,“ zaúpěl Šojer nad kapitánovou nechápavostí. „Myslete si o mně, že to nemám v hlavě v pořádku, ale já prolézám začouzený fabriky a…“ zarazil se a vstal. „Víte co? Sedněme si do auťáku a objeďme okolní závody. Devadesát tři keře sice nenajdu, některé uhynuly a lidi jich taky dost ukradli, ale víc jak šedesát jich objevíme.“

Vávra mu ani teď nerozuměl. Aniž si to uvědomoval, něco ho k tomuto svéráznému chlapíkovi přitahovalo. Byl mu sympatický, a dokonce se přistihl, že by byl rád, kdyby manko vysvětlil.

„Vy jste rozdával sazenice organizacím?“ zeptal se.

Šojer rozhodil ruce a dopadl zpět do křesílka. „Rozdával je! Rozdával! Tak se to taky říct nedá. Vždycky někam vlezu a do očí mě uhodí strašně smutná a nevlídná místa. Víte, kapitáne, mně stačí přivřít oči a už na tom místě vidím vhodný keř. Když je zase otevřu, nahrabu si do pytlíčku hrst země, provedu její rozbor a vyberu takový druh okrasných křovin, který by tam mohl vegetovat. Tam jsou moje výzkumné záhony. Ne černá a vyhnojená půda ústavní zahrady. Vypěstovat magnolii, azalku nebo rododendron – mezi továrními zdmi na nudli vyprahlé a olejem nasycené půdy, to už je kumšt, příteli. Tomu já říkám výzkum spojený s praxí. Přinášet krásu lidem na pracovištích a ne, aby se za ní museli plahočit do Průhonic nebo do botanický zahrady.“

„Proč jste sazenice organizacím neprodal? Jistě by si je rády od vás koupily.“

Šojer se usmál. „Máte pravdu, ředitel by mi ještě uvařil kafe a odvezl mě domů svou služební šestsettřináctkou. Ale to jsem udělat nesměl. Charvát si postavil hlavu, že se výzkum smí provádět jen za plotem ústavu, a tak jsem sázel keře bez jeho souhlasu.“

„Čímž jste v podstatě rozkrádal majetek ústavu,“ opakoval kapitán.

„Rostliny a celá vegetace je dar přírody lidstvu, a tudíž patří jemu a nikoliv ústavu. Ať mě Zlámal dá k soudu. Chtěl bych vidět soudce, který by mě odsoudil.“

Ty moje prostoto, pomyslel si kapitán. Nenašel bys soudce, který by tě osvobodil, blázínku.

„Nespoléhejte na to, pane doktore, radím vám dobře,“ řekl nahlas. „Paragraf je sice samá kudrlinka a dá se v něm kličkovat, ale vy nejste typ, který by to dokázal. Snažte se dát inventuru do pořádku, dokud je čas.“

„On ještě nějaký je?“

„Dejme tomu tři dny. Stačí?“

Šojer neodpověděl, pouze se zamračil a zakýval hlavou.

„A teď mi povězte, co jste chtěl dnes ráno od doktora Zlámala.“

„Stále táž obehraná písnička: chci se vrátit do ústavu,“ řekl Šojer umíněně.

„Vyhověl vám?“

„Je přepracovaný. Bylo toho na něj v posledních dnech moc,“ odpověděl vyhýbavě. „Ale Karel není špatný chlap, určitě se dohodneme.“

„A když se nedohodnete?“

„Budu bojovat. Pravda je na mé straně. Chci snad nemožné? Chci jen pracovat a mít pro svou práci podmínky. Stojí za mnou naše ústava.“

Vávra se snažil nahlédnout hlouběji do jeho nitra. Byl to člověk plný rozporů. Na jedné straně neústupný paličák, a vzápětí omlouvá kamaráda, který ho vlastně zradil.

„Kdyby vám nabídli místo ředitele ústavu, přijal byste?“

Šojer na něj vytřeštil oči. „Já a ředitel?“

„Proč ne?“ podivil se Vávra nad jeho reakcí.

„Já jsem vědec, pane kapitáne, a vůbec se nemíním zahrabat v papírech. Ale buďte bez obav, mně to místo určitě nenabídnou.“

„Jste si tím jistý?“

„Pane kapitáne, na ředitele jsem příliš neukázněný. Začal bych házet do koše všelijaké nesmyslné dotazníky a hlášení, zrušil bych polovinu komisí, omezil schůze a porady, odstřihl telefony, které odvádějí lidi od práce, a vyhodil píchačky. Nezajímalo by mě, jestli vědecký nebo odborný pracovník přemýšlí za stolem v ústavu nebo s rybářským prutem na břehu řeky, anebo se prochází někde po lese. Pracuješ raději v noci než ve dne? Prosím, vyhov si, obuj si bačkory, natáhni si tepláky, udělej si při práci pohodlí.“

Vávra se usmíval.

„Myslíte si, jaký by asi vznikl zmatek, co?“ četl jeho myšlenky Šojer. „Ba ne, příteli, takováhle svoboda a volnost by oddělila koukol od pšenice. Lajdáci, kterým dnes stačí přijít do práce a osm hodin nějak přetrpět, by nedosáhli žádných výsledků, ale skuteční vědci by odevzdali dvojnásobek práce.“

Vávra ho požádal, aby neopouštěl území Prahy, a doprovodil ho ke dveřím do vestibulu. Šojer si stáhl klobouk do čela, ohrnul límec a kachním krokem se kolébal k vrátnici. Při chůzi trhal rameny a gestikuloval. Snad ještě pokračoval v diskusi a sám si oponoval.

V ohybu cesty se proti němu vynořil Zlámal. Zastavil se a počkal, až k němu Šojer dojde. Šojer ho však obešel a dál pokračoval v chůzi. Vávra viděl, jak za ním Zlámal popoběhl, ale Šojer se nezastavil.

Vida, pomyslel si Vávra. Přece jen není takový dobrák, jak se mi snažil namluvit. Vešel do spojovací chodby, aby se nesetkal se Zlámalem. Potřeboval si nejdříve ověřit několik věcí, ale ze všeho nejdřív musel sehnat záhadný časopis.

Na prostranství před administrativní budovu vjela sanitka. V prostoru pro nemocné seděl mezi dvěma ošetřovateli zahradník Čumrda. Odpuzující zjev s rozpláclým nosem, prostoupeným množstvím červených žilek, matné, zapadlé oči, opuchlá tvář s rezatým strniskem a rozpukané, modrofialové rty.

Vystoupil z vozu a netečně se díval kolem sebe. Kapitán ho nechal odvést do skleníkové haly a přinesl mu židli. Čumrda na ni těžce dosedl a mozolnatými dlaněmi, s prsty jako na hrubo otesané špalíky, si objal kolena.

„Pamatujete se na včerejší odpoledne, pane Čumrdo?“ zeptal se ho Vávra.

Přikývl.

„Mluvil jste s ředitelem Charvátem?“

Opět přikývl.

„Viděl jste ho?“

Čumrda znovu jen přikývl, na další dvě otázky zavrtěl hlavou a na třetí neodpověděl.

„Nechcete se mnou mluvit?“

Ticho.

Ošetřovatel v bílém plášti k němu přistoupil. „Ničeho se nebojte, pane Čumrdo,“ řekl vlídně. „Co bylo, bylo, jste nemocný člověk, nikdo vám nebude nic vyčítat.“

Čumrda přikývl, popotáhl a otřel si rukávem vytrysklé slzy. „Byl jsem vůl,“ zamumlal.

Ošetřovatel se na něj povzbudivě usmál a přátelsky ho poplácal po rameni.

Vávra mu nabídl cigaretu a zapálil mu ji.

Čumrda byl na dně. Svět se mu zdál černý a budoucnost ještě hrozivější. Díval se do země a dlouhými sluky hltal cigaretu. Když zvedl oči a podíval se na Vávru, uviděl v nich kapitán tolik beznaděje a strachu, že mu bylo starého muže líto.

„Pusťte mě za ředitelem,“ zaprosil. „Chci se mu za ten včerejšek omluvit. Žvanil jsem samý ptákoviny.“

„Potom,“ odpověděl Vávra a opakoval mu předešlé otázky. Ale ani teď se nedověděl od Čumrdy nic nového. Pamatoval se na doktora Šojera i na Zlámala, slyšel hučet v dílně soustruh, zahlédl inženýra Kučeru a tvrdil, že viděl ředitelovy nohy vykukovat za závěsem v pravém skleníku. Popsal, kudy přišel do ústavu, i cestu kolem plotu, kterou se vracel k brance do zahrady.

„Proč jste se nevracel od skleníků stejnou cestou, jakou jste sem přišel?“

„Nešlo to. Inženýr Kučera se hnal ke skleníkům jako velká voda a mně se už pletly nohy.“

To byla novina! Kučera tvrdil, že šel pomalu, a Valenta mu to potvrdil. „Nemýlíte se?“

„Ne. Jinak bych se neprodral křovím kolem plotu. Roztrhl jsem si tam ponožku.“

Bylo zajímavé, jaké podrobnosti si zahradník pamatoval. Určil místo, odkud zahlédl běžícího Kučeru, i cestu, po které inženýr běžel.

„Viděl jste paní Zlámalovou?“

„Šla z ústavu,“ tvrdil s jistotou. „Díval jsem se na ni ze záchodu v hospodě. Před samoobsluhou jsem do ní vrazil pozdějc. Po těch dvou velkých rumech, který mě odrovnaly.“

Vávra se zvedl a pobídl Čumrdu. „Půjdeme ke kaktusům, do Charvátova skleníku.“

„Jedině já smím k jeho kaktusům,“ hučel zahradník. „Kaktus, to je věda. Tomu když nedáte, co mu patří, je s ním ámen.“ Pohladil lehce po ostnech nejbližší kaktus a ukázal na dvoumetrového obra u okna vedle závěsu. „Toho si přivezl ředitel až z Mexika. Před třinácti lety. Dal nám zabrat, než si tady zvykl…“ Najednou se zarazil, klekl si na zem a začal pěchovat písčitou půdu kolem kaktusu. „Kdo se tady hrabal?“ zeptal se rozzlobeně.

„Snad ředitel, ne?“

„Někdo se dobejval ke kořenům. To by ředitel nikdy neudělal.“ Vstal a ukázal na nízký filodendron, schovaný mezi kaktusy. „Ten tady včera dopoledne taky nebyl. Hodí se sem jako pěst na oko.“

Filodendron se skutečně mezi kaktusy vyjímal jako bílá vrána. Čumrda se nahnul nad záhon a zvedl květináč do výšky.

„To je Ovidius,“ řekl bez váhání a položil ho zpět na místo. „Patří do levého skleníku, do třetí řady za Kleopatru a Césara.“

„Jak si můžete pamatovat, kde která rostlina stojí?“

„Předevčírem jsem filodendrony stříkal Pirimorem. Každej květináč jsem musel vzít do ruky.“

„Máte klíč od dveří?“ zeptal se Vávra a stiskl kliku dveří vedle závěsu.

Čumrda ukázal na dřevěnou zárubeň. Na skobičce visel klíč k patentnímu zámku. „Ten tam visí kvůli požárníkům. Aby se mohlo ze skleníku k hydrantu.“

„Kdo ze zaměstnanců o něm ví?“

„Všichni. Je to předpis.“

To znamená, že si kdokoliv mohl pořídit duplikát a právě tudy vstoupit a odejít ze skleníku, usoudil Vávra a vybavil si před očima situaci v minutě „M“. Došel k závěru, že jedině dveře z pravého skleníku byly bez dohledu.

Kapitán odvedl Čumrdu do levého skleníku. Zahradník nedošel ještě ani do jeho poloviny, když ve spojovací chodbě práskly dveře a do skleníku vběhl udýchaný profesor Šedivý.

„Vy?“ vydechl užasle a zastavil se v uličce.

Čumrda na něho nechápavě civěl.

Šedivý na něj ukázal prstem a řekl: „To vy jste zavraždil doktora Charváta! Kleopatra vás usvědčila!“

Vávra se zavřel s Daňkem v ředitelně. Rozvinul na stole registrační pás, na který Kleopatra zaznamenala výchylku při Čumrdově vstupu do skleníku.

„Je to jasný,“ prohlásil poručík. „Vrahem je zahradník. Jako v té detektivce.“

„Já tomu nevěřím, Pepíku.“

„Proč? Měl motiv. Charvát ho chtěl poslat na protialkoholické léčení, a takhle se ho zbavil. Měl už v hlavě, nevěděl pořádně, co dělá. Měli jsme ho vzít do vazby.“

„Na základě Kleopatřina svědectví? Prokurátor by nás poslal k psychiatrovi. Ze záchytky Čumrda taky neuteče.“

„Víš, co ti vzkazoval doktor Křížovský,“ připomněl mu varovné Daněk.

„Já přece netvrdím, že ty pokusy nejsou pravdivé. Ale to neznamená, že zatratím staré a osvědčené metody vyšetřování. Představ si, že by postavili Čumrdu před soud. Zlámal by mu dosvědčil, že bouchal na zavřené dveře vestibulu, Šojer zase, že si od něho připaloval cigaretu, Pašek ho slyšel hovořit před skleníkem a Kučera ho viděl odtamtud odcházet.“

„Mohl se do skleníku vrátit,“ namítl poručík. „Všichni podezřelí se do něj mohli vrátit.“

Na stole zazvonil telefon. Dozorčí z ústředny Vávrovi oznámil, že Česká socialistická republika odebírá celkem čtyři výtisky anglického časopisu Botany, z nichž jeden dostává i Výzkumný ústav okrasných rostlin a obilnin.

Do ústavu došel poštou před třemi dny a převzala ho pracovnice informačního oddělení Outlá, která ho osobně předala řediteli. Vávra přikázal, aby jeden ze zbývajících výtisků byl k dispozici specialistům k prostudování. Netušil, jak obtížné bude příkaz splnit.

„Mně je všechno jasný,“ řekl Daněk. „Doufám, že tobě taky.“

„Zklamu tě.“

„Někdo ten časopis z ředitelny ukradl. V noci jsi tvrdil, že ho vzal vrah.“

„Omyl! Tvrdím jen, že vrah něco v ředitelně hledal. Jestli to byl časopis — to říkáš ty.“

„Píchni jako řízni. Já bych požádal prokurátora o souhlas k domovní prohlídce u Zlámalových a doktora bych vzal do vyšetřovací vazby. Jedině on měl klíče od ředitelny.“

„A vrah!“ podotkl Vávra. „A kromě něho ještě Žáková a hlídač Havránek. A dále, co když Charvát ten časopis někomu během dopoledne předal?“

„Beru to zpět. Zlámal časopis nevzal.“

Vávra nad ním s nelibostí zakroutil hlavou. „Ty měníš názory jako aprílové počasí. Buch, a vrahem je zahradník. Bác, zarýglujeme doktora Zlámala. Kdo je teď na řadě?“

„Pravý vrah. Ale není mezi osobami, které sháněly v knihovně časopis.“

„Jak jsi došel zase k tomuhle závěru?“

„Snadno. Logickým úsudkem. Vrah si nepotřebuje časopis půjčovat, protože ví, co v něm je. Ale Zlámal a ti další se to teprve chtějí dovědět.“

Vávra si pojednou vzpomněl na telefonní číslo okrsku VB, které mu dala Kudláčková. Sáhl do kapsičky pro lístek a zdvihl telefon. Měl štěstí. Sluchátko zdvihl strážmistr Doležal.

„Ano, Čestmír — tedy doktor Charvát — mě včera sháněl a dnes za mnou ve dvě hodiny přijde,“ řekl klidně strážmistr. „Někdo se mu vloupal do vozu a doktor zřejmě dodatečně objevil další ztrátu, kterou neuvedl do protokolu. Má chudák smůlu. Za poslední dva roky je to třetí vloupání do jeho embéčka.“

Vávra dodal, že ředitel na schůzku nepřijde a zeptal se, v kolik hodin mu telefonoval.

„Kolem deváté,“ vzpomněl si strážmistr.

To znamená krátce potom, co si Charvát vzal ze skříně výroční zprávu a sháněl doktora Zlámala. Ksakru, ta výroční zpráva! zaklel v duchu kapitán. Tu tak mít. Byl přesvědčen, že Zlámal ví, o jakou zprávu se jednalo, a Žáková taky. Co v ní jen může být? Existuje nějaká souvislost mezi ní a časopisem?

„Jdi do sekretariátu, zavři za sebou dveře a sedni si ke stolu,“ vyzval Daňka.

„Proč?“ podivil se poručík.

„Našpicuj uši, jestli mě uslyšíš.“

Vávra vytočil na domácím telefonu číslo a hned zavěsil. Tichým hlasem přečetl úryvek ze zprávy požárníků, která ležela na stole. Pak zavolal Daňka.

„Ve skladu mají vyměnit vodní hasicí přístroj za pěnový,“ oznámil poručík už ve dveřích. „Je tam slyšet každé slovo, a jakmile zvedneš v ředitelně sluchátko, rozsvítí se nad dveřmi sekretariátu nápis: NEVSTUPUJTE. TELEFONUJE SE.“

„Takže si myslíš, že Žáková slyšela, jak Charvát žádal k telefonu strážmistra Doležala?“

„Jestli byla vedle, tak určitě slyšela.“

Vávra rázně vstal. „Napadla mě ničím neopodstatněná myšlenka: ředitel mohl objevit podvod, který by spadal do kompetence Bezpečnosti.“

„Vždyť ti strážmistr Doležal řekl, o co šlo.“

„On se jenom domnívá, že se jedná o vloupačku do Charvátova vozu. Ti dva se zřejmě dobře znají. Zřejmě jsou přátelé. Možná že se s ním chtěl ředitel poradit o něčem závažném, než se oficiálně obrátí na nás.“

„Na to nemáš žádný důkaz.“

„Přímý ne. Ale kdybys byl na ředitelově místě, tajil bys před sekretářkou, že se ti někdo vloupal do auta?“ Do sekretariátu vstoupil podporučík Morkes. Tvářil se jako Matka sedmibolestná.

„Kdo se vám ztratil?“ uvítal ho Vávra.

„Zlámalová,“ odpověděl podporučík provinile. „Bohužel, i s tím časopisem.“

„Jak se k němu dostala?“

„Vypůjčila si ho v univerzitní knihovně. Druhý exemplář má Žáková a třetí by měl být tady.“

„A ten čtvrtý?“

„V brněnské knihovně. Už jsem tam telefonoval na naši ústřednu, a jestli si ho mezitím někdo nevypůjčil, přiveze ho ve tři hodiny stevardka na pravidelné lince Praha-Brno.“

Vávra se kupodivu nerozčilil, pouze pokývl hlavou. „Pošli někoho na letiště. Kde se vám ztratila Zlámalová?“

„V průchodech ve Vodičkově ulici. Honza Kroupa za ní šel od univerzitní knihovny. Zřejmě poznala, že ji sledujeme. Zastavila se před výkladem s rybářskými potřebami, a když okolo procházelo nejvíc lidí, vběhla do průjezdu a víc ji Honza neviděl.“

„Žáková je doma?“

Morkes neodpověděl a sklonil hlavu.

„Kde je Žáková?“ rozkřikl se Vávra.

„Tonda se nehnul od vchodu a Zatřepálek hlídal dvůr…“

„Na to jsem se tě neptal!“

Morkes pokrčil rameny. „Snad je doma… možná že jen nechce otevřít… poslali jsme tam listonoše… ale sousedka tvrdila, že ji viděla jet s košíkem prádla na půdu…“

„Košík jste našli na půdě a zjistili jste, že se tudy dá projít do sousedního domu, co?“

„Do pěti domů,“ špitl Morkes a ve snaze napravit si pošramocenou reputaci rychle dodal: „Ale byl za ní inženýr Valenta, doktor Zlámal a nějaká žena, jejíž popis se hodí na Zlámalovou. Žáková nikomu z nich neotevřela. To víme od sousedky. Ona zná Zlámala i Valentu.“

Proto Zlámal nechtěl jet na prezídium autem, pomyslel si Vávra. Řidič by byl zbytečný svědek.

„A teprve pak odešla Žáková na půdu?“ vmísil se do rozhovoru Daněk.

Podporučík přikývl. „Sousedka tvrdí, že všichni měli klíč, ale nepodařilo se jim dveře otevřít. Zřejmě byl klíč v zámku zevnitř. Doktor Zlámal prý zvonil a volal do schránky svoje jméno, Valenta a ta žena hned odešli a nezvonili.“

„Jste břídilové,“ ulevil si Vávra. „Šest lidí sleduje tři osoby a dvě z nich jim utečou. To je ostuda!“

„Sledujeme i doktora Šojera. Ten si vzal taxík, a než jsem šel za vámi, hlásila mi hlídka, že už navštívil čtyři výrobní závody. Nejdříve…“

„Přestaňte sledovat Šojera a najděte Žákovou, nebo si mě nepřejte,“ přerušil ho Vávra. „Ta holka by nám mohla způsobit takové nepříjemnosti, že by nám z nich šla hlava kolem. Kde je inženýr Valenta?“

„V kavárně Alfa na Václavském náměstí. Bohouš Culík sedí v sousedním boxu a volal do ústředny pro posilu, protože za Valentou přišel nějaký chlapík a předal mu obálku. Bohouš myslí, že v ní byly peníze.“

„Valenta je přepočítával?“

„Ne.“ Zastrčil obálku do náprsní kapsy,“ řekl Morkes nejistě.

„Přestaňte si hrát na jasnovidce!“ rozčilil se kapitán.

„Jakmile budu znát podrobnosti, hned vás zavolám…“ ujistil Vávru zahanbený podporučík.

„Když budeš tak laskav,“ zabručel nevrle Vávra. Nemrzelo ho ani tak zmizení Zlámalové jako Žákové. Vztek měl ale na obě, protože mu před nosem sebraly časopis a teď ho někde v klidu studují, nebo s ním provádějí bůhvíco, zatímco on musí jen čekat a doufat, že ho odpoledne přiveze letuška.

„Dali ti na prezídiu loňské výroční zprávy pracovníků ústavu?“

„Předal jsem je našim specialistům,“ kývl Morkes.

„Co říkali?“

Podporučík mlčel.

„Že nad tou horou bichlí nejásali, to nemusíš přede mnou tajit. Zajímá mě, kolik lidí se na ně vrhlo.“

„Celé oddělení majora Kláska a sám major.“

Odpověď Vávru uklidnila. Do odpoledne zprávy prolistují, a až dostanou časopis, objeví snad nějakou souvislost.

Na dveře ředitelny se ozvalo nesmělé zaťukání a do místnosti vstoupil profesor Šedivý. Tvářil se nešťastně a v ruce držel tři ruličky.

„Dovolte mi zajet za kolegou Čumrdou, pane kapitáne,“ řekl zkroušeně. „Telefonoval jsem do protialkoholické stanice, ale vy jste s ním zakázal hovořit.“

„Co mu chcete?“

Profesor přistoupil ke stolu a rozvinul na něm svitky registračních pásů. Na každém byla podobná výchylka, jakou viděli u Kleopatry. „Nevěděl jsem, že zahradník hubil přes můj výslovný zákaz chemickým přípravkem mšice. Našel jsem prázdnou nádobku od Pirimoru.“

Nerozuměli mu.

„Co je to za pásy?“ zeptal se Vávra.

„Od jiných tří filodendronů. Ráno je kolega Valenta zapojil na pomocnou aparaturu. Chtěl jsem některý vybrat na pokusy místo Kleopatry, aby ta mohla být neustále zapojena,“ vysvětloval profesor, ale kriminalisté mu neporozuměli.

„Rostlina reaguje bez rozdílu na každé uhynutí buňky a bojí se člověka, který přivodil její smrt. I mšice je živý tvor.“

Konečně pochopili. Čumrda předevčírem hubil ve sklenících mšice a jejich záhuba vyvolala strach u Kleopatry i ostatních filodendronů. Při vstupu Čumrdy do skleníků projevily rostliny vzrušení. Kleopatřino svědectví ztratilo na věrohodnosti. Vávra zklamaného profesora téměř litoval. Kterýkoliv zaměstnanec mohl v předešlých dnech usmrtit v blízkosti Kleopatry jakýkoliv hmyz a ona si ho zapamatovala.

„Omlouvám se vám,“ řekl profesor lítostivě. „Vedl jsem vás po nesprávné stopě. Fyziologie rostlin je teprve v plenkách. Musíme provést tisíce pokusů, než rostlinám porozumíme. Je mi to opravdu velice líto, pánové.“

„Takže ani ten čas vraždy neplatí?“

„Na něm můžete stavět, pánově,“ ožil Šedivý. „Kleopatru vyděsil vrah. V sedmnáct hodin jednapadesát minut.“

Ale kriminalisté už Kleopatře věřit nechtěli. Zmýlila se jednou, mohla se mýlit i devět minut před šestou hodinou.

„Nechybí vám jeden filodendron?“ zeptal se Vávra.

Šedivý se zarazil. „Nekontroloval jsem je.“

„Ovidius,“ pomohl mu Daněk.

Profesor si ulehčeně oddychl. „Ten je v pravém skleníku. Požádal jsem kolegu Charváta, aby ho umístil mezi kaktusy. Je to velice citlivý a vnímavý jedinec, teprve dvouletý. Chci s ním provést experiment a zjistit, zda si ponechá své vlastnosti, i když ho na několik týdnů přemístím do cizího a odlišného prostředí. Jistě víte, že některé rostliny reagují i na nepatrnou změnu místa. Přestanou růst, ztrácejí svěží zeleň a shazují poupata a květy. Rád bych, abyste mi povolili návštěvu u pana Čumrdy. Musím se mu omluvit a vysvětlit mu svůj omyl.“

Vávra požádal Morkesa, aby to v protialkoholní stanici zařídil. Šedivý poděkoval, rozloučil se s každým stiskem ruky a s mírnou úklonou zamířil ke dveřím. Šel přihnutě, s pohaslýma očima. Včerejší nadšení a nesmírná vitalita se vytratily.

„Počkejte!“ zavolal náhle Vávra.

Šedivý se zastavil na prahu a otočil se.

„Komu jste říkal o těch mšicích?“

„Nikomu. Šel jsem k vám přímo z laboratoře.“

„Mohu vás o něco požádat?“

„Samozřejmě.“

Kapitán vstal a došel k profesorovi. „Nechme zaměstnance ústavu v domnění, že Charváta zabil Čumrda. Ano?“

Když profesor odešel, zeptal se Daněk Vávry: „Chceš vraha uspat?“

„Chci ho dostat co nejrychleji za mříže a máme na to už jen dva dny.“

„Zakaž ten výlet do Vídně. Jestli je vrah mezi účastníky výpravy, tak tam zůstane.“

„O tom nepochybuji. Ale náčelník o zrušení zájezdu nechce ani slyšet. Je to mezinárodní kongres biologů a byla by z toho ostuda až na půdu. Dal nám k dispozici tři oddělení, a jestli toho vraha do soboty nečapneme, půjdeme chytat zloděje slepic na venkov.“

„To řekl?“

„Neřekl, ale myslel si to. Znám ho už patnáct let.“

Na stole zazvonil telefon. Vávra zvedl sluchátko a bezpečně poznal hlas doktora Křížovského. Zněl jako ze záhrobí a tragéd by se za něj na jevišti nemusel stydět.

„Nezlob se, Vašku, ale doktor Charvát nebyl zavražděn v levém skleníku, ale u svých kaktusů.“

5

Vávra zamyšleně přecházel po kanceláři, Daněk jedl housku se salámem a od protější strany stolu ho mrzutě pozoroval zkroušený doktor Křížovský.

„Ty máš náturu,“ bručel lékař pohoršeně. „Já se nemůžu na jídlo ani podívat a ty se cpeš jako o veselce.“

Daněk se na něj neomaleně zazubil a s chutí se zakousl do housky. Nemusel odpovídat, tím úsměvem vyjádřil vše, co si myslel. Křížovský se zatvářil dotčeně.

„Každý se jednou sekne,“ zavrčel. „Já ti to příště připomenu.“

Vávra se zastavil před lékařem. „Jste si tím jisti?“

„Stoprocentně,“ kývl Křížovský. „V Charvátově tváři jsme objevili osm vpichů. Nejdřív jsem myslel, že jsou to oděrky od betonového obrubníku v uličce. Ale pak se ukázalo, že je způsobily ostny kaktusu. Ze dvou ran jsme vytáhli ulomené hroty trnů. Poslal jsem tam Tondu Blažka. Vpichy pocházejí od bodlin toho velkého kaktusu v rohu pravého skleníku. Hned vedle závěsu, který zakrývá zahradnické nářadí. Ředitel na něj musel padnout obličejem.“

„A když byl mrtvý, tak si přeběhl do levýho skleníku,“ prohodil plnými ústy Daněk.

Křížovský se na něj vyčítavě podíval a Vávra sjel Daňka ostrým pohledem. „Byl jsi v pravém skleníku nejmíň pětkrát! Kdyby ses pořádně díval, mohl jsi objevit kapičky krve.“

„Jsou i na sousedních kaktusech,“ přisadil si Křížovský a nešťastně rozhodil ruce a spráskl je před sebou. „Koho by napadlo, že Charvát byl zavražděn jinde, než jsme ho našli?“

Daněk měl na jazyku další štiplavou poznámku, že se mrtvoly většinou najdou jinde, než kde byla vražda spáchána, ale vyslovit ji nahlas se neodvážil.

„Co jste ještě zjistili?“

„Za nehty a na rukou zavražděného jsme našli zrníčka písčité půdy, která je jen v pravém skleníku u kaktusů. Ředitel s ní musel přijít do styku těsně před vraždou. Stopy krve jsme objevili i v ručním kolečku.“

To byl nečekaný zvrat ve vyšetřování, který rozbil na padrť všechny dosavadní úvahy. Kleopatra opět zklamala. Zřejmě se lekla něčeho jiného.

„Může mi někdo vysvětlit, proč vrah převážel mrtvolu z pravého skleníku do levého?“ zeptal se Danek, a když mu na otázku nikdo neodpověděl, pokračoval: „Vražda byla spáchána před příchodem Paška do skleníků.“

„Jak jsi na to přišel?“ přerušil ho lékař.

„Slyšel pískat v hale kolečko, ne? Vrah na něm vezl mrtvolu, a jakmile zaslechl rány na dveře vestibulu, zajel s ním zpátky za závěs. Tím je vysvětleno, proč nenechal kolečko stát v hale. Mrtvola by tam byla jako ve výkladní skříni. Z čehož plyne další poznatek, že Čumrda mluvil k mrtvému řediteli a Kučerovi tedy Charvát otevřít nemohl. Mně je to úplně jasný.“

Vávra s Křížovským si vyměnili pohledy. Daněk zmačkal sáček od svačiny a přes celou místnost ho hodil do koše. Otřel si kapesníkem ústa a pokračoval ve filozofování: „Vrah čekal na ředitele za závěsem. Do pravého skleníku vstoupil v době, kdy se ředitel zdržoval v hale. Ať už to bylo při rozmluvě Charvát — Šojer, nebo Charvát — Zlámal. Klíč měl svůj, po převezení mrtvého odešel stejnou cestou, jako přišel, tedy pravým skleníkem.“

„Čímž ti vypadli ze hry všichni podezřelí,“ poznamenal Vávra. „Ale jinak s tebou souhlasím.“

Daněk roztáhl ústa od ucha k uchu, šibalsky mrkl na zachmuřeného Křížovského a zachechtal se: „Já vím, že se nám všichni chlámali, když jsme je tahali ke Kleopatře, a vražda se ve skutečnosti udála v jiný vesnici.“

„Pokusy jsi viděl na vlastní oči!“ vybafl Křížovský, který Daňkovu poznámku vztáhl na sebe. „Potvrdili je i odborníci z přírodovědecké fakulty. Nechápu, co je na tom k smíchu.“

„Že Klea netušila, že vrah je cvok.“

Vávra je neposlouchal. Vzpomínal si na Čumrdův výslech: vyhrabaná zem okolo kaktusu, ředitel by nikdy neobnažil jeho kořeny… Spojil zahradníkova slova s výsledky z laboratoře: písčitá zem za nehty a na rukách mrtvého, Charvát s ní musel pracovat těsně před úderem. Vpichy ve tváři, ředitel padl obličejem na kaktus.

Přitáhl si ze stolu protokol. Vyhledal odstavec popisující úder. Byl veden zezadu a shora. Přimhouřil oči, aby si lépe vybavil pravý skleník. Za závěsem si představil vraha s tyčí v ruce. Vstupuje Charvát a spatří obnažené kořeny. Co udělá? Totéž, co udělal Čumrda. Sehne se a začne přihrnovat zem ke kořenům. A to je okamžik pro vraha. Vystoupí zpoza závěsu a rozmáchne se…

Byl tak zabrán do úvah, že přeslechl zaklepání. Do kanceláře vstoupil podporučík Morkes a vítězoslavně třímal v ruce anglický časopis.

„Vezu ho rovnou z letiště,“ ohlásil radostně.

„Odnes to specialistům. Našli jste Žákovou?“

Přitakal. „Telefonovala do ústavu Valentovi. Tam jí řekli, že šel k lékaři, a tak za ním šla do bytu. Inženýr doma nebyl, protože seděl s Miroslavem Mrázkem, to je ten člověk, který za ním přišel do kavárny Alfa. Mrázek bydlí na Vinohradech, Italská 14, a pracuje jako účetní v Domácích potřebách. Ze schůzky šel rovnou do podniku, hlídá ho Bohouš a neví, jak má dál postupovat.“

„Zadržet!“ přikázal Vávra. „Kde je teď Žáková?“

„Bloumá po Praze s podporučíkem Zatřepálkem v patách.“

„A inženýr Valenta?“

„Je doma. Zlámalová se taky vrátila domů.“

„Kde jste ji objevili?“

„Na konečné autobusu. Honzovi Kroupovi se zdála divná.“

„Jak divná?“

„Prý byla neupravená a domů šla jako náměsíčná. Málem ji na ulici přejel barkas. Hned jak vystoupila z autobusu, zapálila si cigaretu. Ptali jsme se několika lidí z ústavu, ale nikdo z nich ji neviděl kouřit na ulici.“

„Kdo se stará o Valentu?“

„Bohouš Culík. Sledujeme všechny podezřelé kromě doktora Šojera. Zlámal i Kučera se vrátili do ústavu, Pašek ho od rána neopustil.“

Daněk využil Morkesova odmlčení. „Doktor má dobrý nápad. Co kdybysme si promluvili s lékařem, do jehož obvodu spadá ústav?“

„Jestli jde o duševně nemocného, našli bysme ho v evidenčních kartách zdravotního střediska,“ upřesnil Křížovský.

Vávra si dal načas, než odpověděl: „Ba ne, chlapi, vrah není blázen. Je to normální, velice bystrý a inteligentní člověk. Převoz mrtvoly z jednoho skleníku do druhého byl součástí jeho plánu. Stejně jako svědectví Kleopatry.“

6

Rychle se stmívalo. Před Výzkumným ústavem okrasných rostlin a obilnin stálo pět vozů, mezi nimi Valentovo strakaté embéčko a kapitánova služební volha. V administrativní budově svítila jen okna ve vestibulu. Tam seděli kromě Čumrdy a Žákové všichni podezřelí. Přibyl k nim i Havránek.

Vávra prošel spojovací chodbou do skleníkové haly a sklopil páčky tří vypínačů. U stropů zablikaly zářivky a halu zalilo modravé světlo.

Z rohu za bazénkem se ozval tlumený šramot. Mezi květináči mohutných palem se krčila Žáková a ustrašeně se dívala na Vávru.

„Vyspalá?“ zeptal se Vávra.

Rozespale zamžourala. „Kolik je hodin?“

„Sedm.“

„Ráno?“

„Ne, večer.“

Žáková vstala a upravila si dlouhé vlasy. „Celou noc jsem nezamhouřila oko,“ řekla omluvně. „Tady je takové příjemné teplo… a tohle je moje oblíbené místo…“

„Pěkně se tady sní, co?“

„Vy taky umíte snít?“ usmála se a tím úsměvem se pokusila navodit přátelskou atmosféru.

„Občas se o to pokouším, ale moc se mi to nedaří. Z říše snů mě obvykle odvleče nějaké něžné stvoření, které si začne hrát na detektiva a pak neví kudy kam, utíká z bytu, bloumá ulicemi a nakonec polomrtvá strachem a vyčerpáním skončí mezi palmami.“

Sklonila zahanbeně hlavu. „Vy jste mě sledovali?“ špitla.

„Měli jsme snad čekat, až vás přivezou do pitevny?“ Ruka jí vylétla k hrdlu.

„To… to by přece…“ řekla zajíkavě.

„Ale udělal. Zabít podruhé je vždycky o trochu snadnější,“ podotkl příkře a vztáhl k ní ruku. „Ten časopis!“ přikázal.

Shýbla se pro tašku a vytáhla z ní časopis. Poslušně ho podala kapitánovi.

„Víte, co byste zasloužila?“

Přikývla.

„Objevila jste v něm skryté tajemství?“

Opět kývla. „Strana dvacet tři. Netušila jsem, že by dovedl zabít. Ona ano, u mě by neváhala ani vteřinu.“ Vávra ukázal na křesílko. Potřeboval si sednout, od rána byl na nohou a ty ho už zase nesnesitelně bolely. Otočil se, aby na něj Žáková neviděla, a rozvázal si obě tkaničky.

„Já vás objednám u taťky, chcete?“ zeptala se ho s účastí Veronika a ukázala na jeho polobotky. „Třeba by to spravily nějaké prášky.“

„Nestarejte se o moje nohy a spusťte!“ řekl nevrle.

„Proveďte si doma jednoduchou zkoušku. Sedněte si bos na gauč, zvedněte nohy do výše a držte je v té poloze co nejdéle. Zbělejí vám. Pak je spusťte na podlahu a dívejte se, jak rychle se vám prokrvují. Když to bude dlouho trvat, je to špatné. Ale jako kuřák máte výhodu: nikotin stahuje cévy, a když přestanete kouřit, samy se vám roztáhnou. Taťka…“

„Tak dáte už pokoj s nemocemi nebo ne?“ vybafl na ni. „Ptal jsem se vás na něco jiného.“

„Co chcete slyšet?“

„V noci jste mi zatajila, že po odchodu ředitele na zahradu za vámi přišel inženýr Valenta.“

„Přišel se na mě jen podívat.“

„A vy jste mu půjčila tenhle časopis, že?“ řekl a položil dlaň na květ orchideje.

„Vyprávěla jsem mu, co se dělo v ředitelně.“

„Takže jste věděla, že si ředitel ráno časopis prohlížel a že se pak ztratil! Proč jste mi to neřekla?“ vytkl jí zvýšeným hlasem a zle se mračil. „Ztratili jsme kvůli vám spoustu času.“

Neodpověděla, sklonila hlavu a hranou podrážky hrnula zrníčka písku do spáry mezi dlaždicemi.

Vávra poklepal ukazováčkem na sklíčko náramkových hodinek. „Čas letí. Prohlížel inženýr Valenta ten časopis?“

„Listoval v něm…“

Vávra netrpělivě poposedl. „Nezlobte mě!“ zavrčel výhrůžně.

„A před koncem se zarazil,“ přidala. „Objevil na stránce dvacet tři článek profesora Išikawy.“

„To vám řekl?“

„Ne. Přišla jsem na to dneska odpoledne doma. Poznala jsem tabulky a text, který jsem opisovala doktoru Zlámalovi do jeho výroční zprávy.“

„Proč vlastně jste si ten časopis vypůjčila?“

„Ze zvědavosti… chtěla jsem vědět, co přede mnou Petr tají… když se budeme brát. Bála se mu pohlédnout do očí, aby nepoznal, že lže.“

„A nešlo vám hlavně o to, abyste se dověděla něco na doktora Zlámala? Abyste, jak se říká, měla proti němu v ruce trumfy?“

Čekal, že neodpoví, ale stal se opak. Prudce zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Chci zůstat v ústavu a po mateřské dovolené se sem vrátit. Moji a Petrovu garsonku vyměníme za byt ve Smetanově ulici a odtamtud to je pět minut chůze do ústavu. Jsou tady taky jesle a mateřská školka.“

Zeptal se jí na dopolední návštěvy v bytě. Potvrdila mu to, co už věděl.

„Víte, že první člověk, který se k vám dobýval, byl váš snoubenec?“

Vyvedlo ji to z míry. „To není možné… Petr by zazvonil. Nebo by na mě zavolal jako doktor Zlámal. Podle klíče v zámku musel poznat, že jsem doma.“

„Pustila byste ho dovnitř?“

„S radostí. Vždyť jsem ho sháněla telefonem a byla za ním v jeho garsonce.“

„Doktora Zlámala jste se bála?“

„Ano. Pochopila jsem, že ředitel zemřel kvůli tomu časopisu, a teď jsem ho měla já…“

„První logický úsudek. Bohužel, jediný…“

Vstoupil podporučík Morkes. Došel k Vávrovi a pošeptal mu do ucha: „Z té cesty není na ventilačku v dílně vidět. To si Kučera vymyslel.“

Vávra vstal a otočil se k Žákové. „Provedeme teď rekonstrukci vraždy. Zůstaňte sedět na svém místě.“

„Musím u toho být?“

„Ovšem.“

„A neprozradíte na mě, že jsem objevila…“

Vávra se pobaveně zasmál. „Vy jste neobjevila vůbec nic, drahá slečno. Vy jste nám pouze ztížila vyšetřování a zaměstnala tři naše pracovníky. Doktor Charvát nebyl zavražděn pro článek na stránce dvacet tři, ale kvůli inzerátu na následující stránce.“

Do haly se trousili účastníci rekonstrukce. První vešel doktor Zlámal s manželkou, za ním hlídač Havránek a po nich pak další. Zlámalová byla upravená, šla vzpřímeně, nejevila žádné vzrušení.

Daněk přistoupil ke kapitánovi. „Napodobení výchylky elektronickými prvky specialisté vylučují. Kleopatru prý musela vyděsit smrt živého tvora.“

„V pořádku. Mluvil jsi se Zlámalovou?“

„Brečela. Od Žákové chtěla slyšet na vlastní uši, že se s jejím manželem rozešla.“

„K tomu ale nepotřebovala časopis.“

„Ten chtěla pro Zlámala.“

„Zlámal to potvrdil?“

„Do knihovny ji neposlal, ale přiznal, že mu manželka překládala ze zahraniční literatury odborné články.“

„Co chtěl Zlámal od Žákové?“

„Podrž se židle, ať to s tebou nepraští. Chtěl si od ní odnést kartáček na zuby a pantofle. Nesnesl by prý pomyšlení, že mu v nich chodí Valenta.“

„A Valenta?“

„Toho k ní hnala láska a strach.“

„Proč tedy nezazvonil? Každý zamilovaný by se nerozpakoval zalarmovat kdekoho.“

„Myslel si, že spí, a nechtěl ji budit.“

„Jak dojemné!“ řekl kapitán uštěpačně. „Kde je Mrázek?“

„Brečí Tondovi v auťáku.“

Vávra pohodil hlavou k zamlklému Kučerovi, který stál o samotě v rohu haly. „Kápl božskou?“

„Součást mocenského boje o ředitelskou židli. On si totiž v práci taky rád přihne a v laboratoři se oslavuje každý svátek a narozeniny. Mají na to dokonce zvláštní sešit, kam se zapisují příspěvky na pitivo. Už z toho měli dvakrát průšvih a Kučera prý nechtěl dát Zlámalovi do ruky zbraň proti sobě. Přiznal, že mu Charvát do telefonu vynadal.“

„Nechtěl ho Charvát sesadit?“

„Já jsem o tom přesvědčen, třebaže to Kučera popírá. Proto za ním utíkal do skleníku a chtěl průšvih urovnat. Tomu by nasvědčovalo Čumrdovo svědectví, že měl Kučera velmi naspěch.“

„A jeho zájem o časopis?“

„Ryze vědecký. Škoda že se mu časopis nedostal do ruky. Ten by se divil, až by si prohlídl inzertní rubriku. Asi bysme ho ještě teď omývali.“

Valenta přišel do haly poslední. Žáková se k němu rozběhla a chytila ho za ruku.

„Proč jsi u mě nezazvonil?“ zeptala se vyčítavě. „Tolik jsem tě potřebovala, Petře,“ zašeptala.

Pohladil ji po vlasech.

„Nechtěl jsem dělat rámus. Víš, jaká je tvoje sousedka drbna.“

„Co na tom? Vždyť…“ Nedopověděla, protože Vávra se postavil do středu haly a zatleskáním si zjednal klid.

„Provedeme rekonstrukci vraždy a společně odhalíme pachatele,“ řekl s vážnou tváří a rozhlédl se po malém shromáždění zaměstnanců. „Začneme okamžikem, kdy doktor Šojer sedí venku na lavičce, doktor Zlámal se prochází po vestibulu, pan Pašek vybírá v levém skleníku tulipán, inženýr Valenta soustruží v dílně, zahradník Čumrda se blíží k pravému skleníku a k témuž skleníku spěchá i inženýr Kučera.“ Na slově spěchá si nechal zvlášť záležet a podíval se přitom na inženýra Kučeru. Ten uhnul očima a podíval se na Zlámala, jestli si toho nevšiml. Zlámal však měl svoje starosti, a nemalé. „Čumrdu zaskočí podporučík Morkes. Pan profesor Šedivý se také přemístí do vestibulu a vezme s sebou slečnu Žákovou, paní Zlámalová počká na zahradě. Prosím, zaujměte svá místa.“

„A co já?“ ozval se hlídač Havránek.

„Vy se někam posaďte, brzy na vás přijde řada.“

Hala se pomalu vyprazdňovala. Vávra se posadil a Daňka požádal, aby zjistil, jsou-li všichni na svých místech. Byl nervózní. Ne z rekonstrukce, během své dlouholeté služby jich řídil desítky. Myslel na slova Žákové. Hned jak přijde domů, provede tu zkoušku s nohama. Jistě se o ní dověděla od otce. Měla to ale štěstí, ženská jedna! Nenechat v zámku klíč, stáli by teď před další vraždou…

„Můžeme začít,“ ohlásil Daněk mezi dveřmi a Vávra přikývl. Podíval se na hodinky a zapamatoval si čas.

Z chodby se ozvaly rány na venkovní dveře do vestibulu. Zlámal zamačkl cigaretu a začal vystupovat po schodech do prvního patra. Došel do poloviny schodiště, když se rozdrnčela okenní tabulka v pravém skleníku a zazněl Morkesův hlas. Utichl a vzápětí ho vystřídal hlas inženýra Kučery. Kučera poctivě oběhl celý skleník, zaklepal na každé okno a volal ředitele.

„Stop!“ řekl kapitán. „To stačí.“

Daněk zmizel v chodbě a přivedl ostatní. Vávra čekal, až se všichni usadí, a pak se zeptal: „Probíhalo všechno jako včera?“

„Inženýr Kučera se vracel jinudy,“ prohlásil Šojer rezolutně. Kučera se okamžitě ohradil: „To není pravda!“

„Za šera sice špatně vidím, ale postavu nepřehlédnu,“ dopálil se Šojer. „Čumrda to nebyl, ten v té době nechodil, ale padal. Vy jste šel normálně, svižným krokem. Řekl bych, že jste klusal.“

„Pospíchal jsem,“ připustil Kučera, „ale ne po cestičce okolo tújí. Zmýlil jste se.“

„Nedělejte ze mě senilního dědka, kolego!“ rozčilil se Šojer. „O nic přece nejde.“

„Jde o princip, pane doktore!“

Vávra je mávnutím ruky umlčel. „Času máme dost. Provedeme rekonstrukci znovu. Podruhé snad doktor Šojer inženýra Kučeru zahlédne. Prosím!“

Vávra slyšel šoupání židlí, skřípot písku pod nohama a nespokojené bručení. Šojer se k němu přitočil. „Na polovinu okrasných keřů mám faktury a taky jsem poslal dlouhé povídání našemu kontrolnímu odboru.“

„Nic jiného jste nemohl udělat. Ať si někdo od nich přijde pro výsledek inventury. Držím vám palce.“ Vávra kývl na Daňka. „Tak se do toho pusť!“

Do Daňka jako když střelí. Rozběhl se do pravého skleníku a za okamžik z něho vyjel s ručním kolečkem. Pronikavě pískalo. Dojel s ním až před ústí spojovací chodby a vtom se ozvaly rány z vestibulu. Daněk obrátil kolečko a vrátil se do pravého skleníku. Zatáhl za sebou závěs v okamžiku, kdy se blížil ke skleníku podporučík Morkes, zastupující Čumrdu. Dále všechno proběhlo jako při první rekonstrukci. Sotva se však vzdálil od skleníku inženýr Kučera, Daněk vyjel z pravého skleníku. Přejel přes halu a zabočil do levého skleníku. Otočil tam klíčem v zámku dveří a zavezl kolečko zpátky za závěs. Vyšel před skleník, zavřel za sebou dveře a otočil klíčem. Rozběhl se kolem tújí k administrativní budově.

Vávra se podíval na hodinky. Od bouchání na dveře vestibulu uběhly jen dvě minuty.

Vrátil se doktor Zlámal a za ním se trousili ostatní. „Ano, teď to bylo v pořádku,“ volal už od dveří Šojer. „Kolega Kučera běžel okolo tújí.“

Kučerovi naběhla na spánku žíla. Nadechl se k prudkému výpadu. Blížící se hádku rychle zažehnal Vávra. „Pravdu má inženýr Kučera. Nevracel se kolem tújí.“

Šojer se zamračil. „Máte mě za blázna?“ řekl úsečně.

„Ani v nejmenším. Vy jste neviděl inženýra Kučeru, ale vraha.“

V hale zavládlo tísnivé ticho. Pohledy přítomných se vzájemně podezíravě měřily a snažily se odhadnout, koho má kapitán na mysli.

„A… a je mezi námi?“ vyslovil za všechny tutéž otázku profesor Šedivý.

Vávra přikývl a pokynul Daňkovi.

Daněk přinesl z rohu úzký stolek a postavil na něj filodendron. Spojil kabely a na stojanu se rozsvítila červená žárovka.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Šedivý.

„Zopakujeme si pokus, který jste nám v noci předvedl. Omlouvám se vám, že jsme požádali o spolupráci doktora Kubíčka z přírodovědecké fakulty, ale chtěli jsme, aby aparaturu obsluhovala osoba, která nepatří mezi zaměstnance ústavu. Nebude nás rušit.“

Šedivý nevycházel z údivu. Ukázal na svítící červené světlo. „Proč svítí ta žárovka?“

„Protože vrah je v blízkosti filodendronu a rostlina se ho bojí.“

Profesor vstal a přistoupil k filodendronu. „Ale to není Kleopatra, pánové. To je Ovidius!“

„Doktor Charvát nezemřel u Kleopatry, ale u svých kaktusů v pravém skleníku. Ovidius je skutečný svědek vraždy. Udála se dva kroky od něho.“

Vávra vyzval přítomné, aby přistoupili blíže k filodendronu. Světlo na stojanu zvýšilo intenzitu.

„Kdyby Ovidius dovedl křičet, asi by nám zaléhalo v uších, že?“ řekl Vávra a sledoval tváře kolemstojících. Zlámal si otíral vlhké čelo, doktor Šojer nervózně hryzal kovový konec tužky.

„Ano… ano,“ koktal vzrušený profesor. „Ovidius je výjimečně citlivý jedinec…“

„Tak ho přestaňme děsit a jeden po druhém odcházejte do chodby,“ řekl kapitán a vyzval Zlámalovou, aby odešla jako první.

Po Zlámalové odešel Šojer, Zlámal, Pašek a Kučera. Červené světlo stále intenzívně svítilo. Na řadě byl Valenta. Jeho tvář byla bezbarvá, lesklá potem. Váhal.

„Jste na řadě, pane inženýre,“ vyzval ho kapitán.

Sotva se Valenta pohnul k východu, světlo ztmavělo. Inženýr z něho nespouštěl oči. Šel jako stroj až ke dveřím, tam se na vteřinku zastavil a znovu vzhlédl na blikající žárovku. Žhavilo pouze vlákno. Musel projít do chodby, a třebaže už na světlo neviděl, tušil, že žárovka zhasla.

Z chodby se ozvaly rány, dupání nohou a řinkot skla.

Veronika Žáková a profesor Šedivý hleděli ke vchodu jako hypnotizováni.

Když Valenta znovu vešel do haly, byl rozcuchaný, zrudlý ve tváři a na ochablých rukách se mu matně leskla pouta. Vedl ho podporučík Morkes. Červené světlo se opět rozsvítilo.

„Pokoušel se o útěk,“ řekl podporučík a přitiskl si dlaň na levé oko. Obočí mu zvolna otékalo, tam ho zasáhla Valentova pěst a srazila ho na skleněnou výplň dveří.

Veronika zděšeně vykřikla a vrhla se k Valentovi.

„To není pravda! Řekni, že to není pravda! To on ho zabil!“ křičela a ukazovala na doktora Zlámala. „To je vrah!“

Valenta mlčel.

„Proboha mluv, Petře!“ Žáková uchopila Valentu za ramena a cloumala jím. „Řekni, že se mýlí!“

Valenta se probral z prvního šoku. „Nic jsem neprovedl.“

„Pročpak jste tedy utíkal?“ zeptal se ho Vávra. „Dokonce jste se pral!“

„Protože mi jde ten váš tyátr na nervy. Připadám si tady jako v blázinci.“

Profesor se na něj ohromeně podíval. „Vy nevěříte našim pokusům, pane kolego?“

„Věřím. Ale kdo ví, čím jsem Ovídia postrašil. Mohl jsem před ním zašlápnout brouka a on se mě teď bojí. To je přece logické, ne?“

„Počítal jsem s podobnou odpovědí,“ řekl Vávra a opřel se o opěradlo židle, aby ulehčil bolavým nohám. „Právě skončený pokus nebyl součástí rekonstrukce. Správně uvažujete, že svědectví rostliny by bylo u soudu bezcenné. Vyhověli jsme však přání pana docenta Kubíčka a podrobili jsme zkoušce filodendron, který byl svědkem vraždy.“ Obrátil se k Šedivému. „Vaše teorie je správná, pane profesore. Přijde doba, kdy svědectví rostlin bude stejně právoplatné jako svědectví lidí.“

Vávra neodolal své touze po cigaretě. Zapálil si a dlouze šlukoval. Sliboval si, že tahle je opravdu poslední, až ji dokouří, udělá za kouřením tlustou čáru.

Veronika Žáková nepřítomně upírala svůj pohled směrem k Valentovi, ale současně jako by tím pohledem fotografovala celou halu, jako by všechno pojímala do sebe a ukládala si do paměti černý negativ. Daněk ji odvedl ke křesílku; nebránila se mu, nechala se jako loutka posadit a zůstala nehnutě sedět.

Vávra zavadil pohledem o Zlámalovou. Kolem rtů jí pohrával škodolibý úsměv.

Kapitán přistoupil k Valentovi. „Chcete důkazy, máte je mít,“ řekl suše. „Za závěs jste se schoval těsně předtím, než si doktor Šojer sedl na lavičku. Nechal jste běžet soustruh, protože vám jeho hluk dělal alibi. Obnažil jste kořeny kaktusu, čímž jste k sobě vlastně přilákal doktora Charváta. Co jste dělal potom, to jsme si tady názorně předvedli. Při zpáteční cestě do dílny jste viděl na lavičce doktora Šojera. To byla první překážka, s níž jste nepočítal. Pomohla vám náhoda, že si vás spletl s inženýrem Kučerou. V dílně jste spustil svářečku, zvyšoval jste si procenta svého alibi. Převlékl jste se, montérky umazané od krve jste nacpal do aktovky a odešel z ústavu. Prozraďte mi, v které kotelně shořely?“

Valenta se ušklíbl. „To jsou pohádky! Nehnul jsem se z dílny.“

„Budu tedy pokračovat,“ přikývl Vávra. „Kleopatra! Měla být váš generální svědek. Správně jste předpokládal, že pan profesor spojí výchylku na registračním pásu s vraždou, čímž byste získal neochvějné alibi: odešel jste přece z ústavu jedenáct minut před vraždou. Pomůcek k dálkovému usmrcení živočichů máte k dispozici dost, stačilo vložit do obvodu časové relé a to sepnulo elektrický obvod v době, kdy už jste byl mimo ústav. Ani porucha na aparatuře nebyla náhodná. Přichystal jste ji záměrně, aby vás profesor Šedivý zavolal do ústavu, a vy jste měl možnost uklidit stopy. Zmýlil jsem se někde?“

„Ve všech bodech,“ odpověděl Valenta a nastavil ruce. „Sundejte mi ta želízka, tlačí mě. Všechno jste si vymysleli. Nic z toho není pravda.“

Vávra se pomalým krokem přiblížil k hlídačovi. „Pane Havránku, co je to potenciometr?“

Havránek na něj vyvalil oči. „Co?“

„Potenciometr.“

„Jakživ jsem to neslyšel… Jó, impotent… to bych věděl, neměří se s tím náhodou nemohoucnost?“

„Ne. Na ni se myslím ještě měřidlo nenašlo,“ odpověděl Vávra a obrátil se na Šedivého. „Vy jste v noci poznal součástku, která způsobila poruchu na aparatuře?“

„Ne. Nerozumím elektrotechnice…“

Vávra došel k Žákové. Sklonil se nad ní a lehce jí stiskl ramena. „Od koho tedy víte, že se na aparatuře porouchal potenciometr? Opakovala jste nám to několikrát.“

Veronika pochopila, kam kapitán míří, a všechno, co slyšela a co si pamatovala, se jí teď objevilo v nové souvislosti. V očích měla strach i hrůzu, když se obrátila na Valentu.

„Tys mi to řekl, Petře…“

„Nic takového jsem neřekl!“ vykřikl. „Nevymýšlej si!“

Chtěla vstát, ale nohy ji neposlechly. Zlá předtucha, která nabírala konkrétní podobu, ji zbavovala sil, tváře lidí kolem ní se rozmazávaly, palmy v rohu se začaly pohybovat. Násilím zavřela oči a zaťala prsty do proutěného opěradla. Když je otevřela, spatřila před sebou sklenici vody a za ní bodrý Šojerův úsměv.

„Napijte se, děvenko,“ řekl vlídně.

Odsunula mu ruku se sklenicí a vstala.

„Řekl jsi to,“ vyslovila pevně. „Řekl jsi mi, že vyměníš vadný potenciometr a že se za chvíli vrátíš.“

Veroniku opustily síly. Šojer odhodil sklenici na zem a zachytil ji. Opatrněji posadil do křesílka a stoupl si za ni. Lehce ji hladil po ramenou a chlácholivě šeptal: „No tak… no tak…“

Všechny oči se jako na povel obrátily k Valentovi.

„Co se na mě tak díváte?“ rozkřikl se Valenta. „Já Charváta nezabil. Mně nic neudělal. Neměl jsem důvod se ho zbavit.“

Vávra vytáhl z kapsy zahraniční časopis. Doktor Zlámal sebou škubl a zatápal rukou po opěradle.

„Zavraždil jste ho kvůli tomuhle časopisu,“ řekl Vávra a otevřel ho na poslední textové stránce. Byla plná inzerátů zahraničních firem, které nabízely své výrobky zemědělcům a zahrádkářům. „Konkrétně pro inzerát britské firmy AGR, která farmářům nabízí přístroj na rychlý rozbor půdy.“ Vávra podal Kučerovi časopis. „Poznáváte ten přístroj, pane inženýre?“

Kučera váhavě vztáhl ruku po časopisu. Nasadil si brýle a bojácně pohlédl na barevné fotografie.

„To… to je můj vynález…“ vydechl překvapeně. „Jak se k nim dostal?“

Vávra se obrátil k Valentovi. „Neodpovíte?“

Valenta sevřel pevně rty.

„Inženýr Valenta jim ho prodal. A není to jediný vynález zaměstnanců vašeho ústavu, který se vyrábí za hranicemi.“

Kučera zrudl a rozběhl se k Valentovi. Oběma rukama ho chytil za klopy bundy. „Ty lotře! Ty uličníku!“

„Nic o tom nevím!“ bránil se Valenta.

Zlámal namáhavě vstal a unaveně řekl: „Já vypracoval přihlášku vynálezu a slečna Žáková ji přepisovala. Netušil jsem, že ti dva… teď chápu, proč jí dal ředitel výpověď.“ Zlámalova obhajoba spojená s útokem vyzněla trapně. Hledal souhlas ve tváři svých kolegů, ale jejich oči se mu vyhýbaly. Znovu si tedy sedí.

Žáková přestala plakat. Vyčítavě pohlédla na Zlámala a řekla Valentovi: „Petře, vysvětli jim, že se mýlí,“ zaprosila. „Půjčila jsem ti celý text patentní přihlášky i s obrázky. Měl jsi to doma přes sobotu a neděli.“

Valenta mlčel, vtáhl mezi zuby spodní ret a díval se někam nad její hlavu.

„Prosím tě, Petře, mluv!“ vykřikla zoufale. „Nebo si mám myslet, že jsi mě chtěl dopoledne taky zabít? Vždyť tys mohl zvonit, bouchat na dveře, vzbouřit třeba celý barák… chtěli jsme se přece brát! Proč mlčíš? Řekni, že bys nikdy nezabil své vlastní dítě!“

„Ta zvědavá sousedka vám zachránila život, slečno Žáková,“ řekl Vávra. „Kdyby Valenta zazvonil, uviděla by ho a to on nemohl potřebovat. Domníval se, že jste jeho hru prohlédla a dovtípila se, že se z vídeňského kongresu už nevrátí. Věděl, že byste s jeho útěkem nesouhlasila a nechtěla tady zůstat sama s dítětem.“

„Ale já na ten inzerát nepřišla!“

„To on nevěděl, že, pane inženýre?“ řekl Vávra rychle, a aby odvedl pozornost od časopisu, poručil předvést Miroslava Mrázka.

Valenta upřel vytřeštěné oči na dveře.

Uniformovaný příslušník přivedl zkroušeného Mrázka. Byl účetním a celý jeho zjev tomu odpovídal. Na špičatém nose mu seděly zlaté brejličky, tmavé vlasy byly sčesány na přesnou pěšinku a leskly se brilantinou, bílou košili doplňovala nenápadná kravata, oblek měl sice obnošený, ale pečlivě čistý a vyžehlený. Uklonil se před kapitánem a těkavým pohledem se rozhlédl po neznámých lidech.

„Kolik peněz jste dneska v kavárně Alfa předal inženýru Valentovi?“

„Přesně šest tisíc západních marek, prosím. Ale jak jsem vám již řekl, způsob nabytí cizí měny…“

Vávra ho přerušil. „To vysvětlíte jiným pracovníkům. Zač jste ty peníze inženýru Valentovi dal?“

„Za pronajmutí jeho garsonky rodičům mé manželky na tři roky. Po dobu jeho pobytu v Košicích. Tato forma pronájmu družstevního bytu není v rozporu se stanovami bytových družstev a byla odsouhlasena představenstvem, takže…“

Mávnutí Vávrovy ruky ho opět umlčelo. „O to se také budou zajímat jiní pracovníci. Mne zajímá, kdy jste se s inženýrem Valentou dohodli na tom pronájmu?“

„Druhého února, prosím. Manželka měla právě ten den narozeniny, takže…“

Žáková na něj civěla s otevřenými ústy. „Druhého února? A po celou tu dobu…“

„Skončeme to,“ řekl najednou Valenta. „Bál jsem se, že mě chce ředitel udat. Kdyby býval nesháněl toho strážmistra Doležala, asi bych to neudělal.“

Vávrův vyčítavý pohled zaletěl k Žákové, ale ta se na kapitána vůbec nedívala.

Daněk vzal Valentu za paži a vykročil s ním k východu. Vyprovázelo je šest párů očí. Jen Veronika pro slzy neviděla a profesor Šedivý upíral oči do prázdna a mumlal: „Co mu tady chybělo? Plat měl slušný, vysoké odměny a nadějnou perspektivu. Věřil jsem, že z něho vychovám svého nástupce a že za mne bude přednášet na univerzitě. Nechápu, jak to mohl udělat… Proč? Zradil sám sebe i vědu.“

Věda! Ta nádherná věda, plná moudrosti, plná vzrušení a hladu po poznání! pomyslel si Vávra. Vzýváte ji jako bohyni, všechno pro ni obětujete. Zavíráte se do ulity jako šneci, idealizujete si svět a lidi kolem sebe, stali se z vás vědečtí narkomani. A také slepci! Kdyby mně vás nebylo líto, profesore, řekl bych vám od plic, co si myslím. Pracoval jste vedle Valenty léta. Provázel vás na všech zahraničních cestách, a kdybyste se jen dobře díval kolem sebe, možná že byste všechno pochopil. Já vím, vás zajímá pouze věda. Jiné lidi však také. Číhají jako jestřábi na každý objev, který pro ně znamená peníze, ještě více peněz. Copak Nobel vynalezl dynamit na granáty? Nebo snad profesor Hahn objevil štěpení uranu, aby se jím vraždilo lidstvo ve velkém? Chirurgové jásají nad laserovým paprskem, a jiní už konstruují laserové zbraně do kosmických lodí. Nechci být špatným prorokem, ale dřív než vaše Kleopatry, Herodesové a Césarové stanou před senátem jako svědkové, najdou se lidé, kteří využijí vašich výsledků k zabíjení. Takový člověk, jako je Valenta, je jejich předobraz.

Vávrovi bylo ze všeho smutno. Bloudil pohledem po hale, viděl svěže zelené rostliny, vznosné palmy a kolem nich unavené lidi, pečlivě v sobě skrývající svoje pocity, touhy i nenávisti. Všiml si Zlámalové, která seděla vzpřímeně jako mramorová socha, na rudých rtech ironický úsměv, v ruce hořící cigaretu. Přiblížil se k ní a tiše, aby to ostatní neslyšeli, se jí zeptal: „Máte velkou radost z prohry slečny Žákové?“

„Stalo se jí jen to, co si zasloužila!“ řekla nelítostně.

„Že se nestydíš!“ okřikl ji Zlámal.

„Nevím, proč bych měla!“ odsekla.

Vávra se vrátil do středu haly. Poděkoval všem za spolupráci a zamířil k východu. U dveří ho zastavil doktor Šojer.

„Chvílemi jste mi připomínal buldoka,“ řekl s úctou v hlase.

„Má to snad být projev uznání?“

„Nechtěl bych se vám dostat pod tesáky. Veroniku si vezmu na pár dní k sobě. Budou z toho po baráku řeči, ale já je snesu.“

Vávra se usmál. „Víte, že jsem to předpokládal?“

„Valenta byla vaše večeře, nebo jen předkrm?“

„Jak to myslíte?“

Šojer se podrbal na dvojité bradě ä lišácky řekl: „Povídal jste, že vrah štrachal v ředitelně. To hledal ten časopis?“

„Ano.“

Šojerovi se to nezdálo. „Odpoledne, kdy bylo v budově ještě několik zaměstnanců?“

„V noci. Po vraždě vzal řediteli klíče a odnesl si je domů. Když ho zavolal profesor, šel z vrátnice rovnou do ředitelny, tam sebral časopis, a zatímco se doktor Zlámal věnoval profesorovi, vrátil klíče mrtvému do kapsy.“

„Teď je mi to jasný,“ zašvejkoval Šojer. „Vzal si z Charvátova stolu časopis a z dlouhé chvíle převrátil ředitelnu vzhůru nohama. Noc je dlouhá, času měl dost. Sesumírovat lež, aby vypadala jako pravda, považuji za největší umění. Někteří lidé jsou v tom přeborníci.“

„Ale vy se k nim nepočítáte, že?“

„Je to snad omyl?“

„Katastrofální,“ usmál se Vávra.

„Takže jste mě v tom vestibulu prokoukl?“

Kapitán přikývl. „O něco později. Vy jste podezíral z vraždy doktora Zlámala a dělal jste všechno možné, abyste mě přesvědčil o opaku.“

„A víte proč?“

„To snad mi řeknete, ne? Rozhodně vás k tomu nevedla malichernost nebo dlouholeté přátelství. To byste mě zklamal.“

Šojer si přejel hřbetem ruky bradu. Ráno se nestačil oholit a vousy ho teď svědily.

„Charváta jsem rád neměl a většinu jeho zásad jsem považoval za předpotopní. S jednou jsem však souhlasil: je to nedotknutelnost stavu manželského. Tady si o mně všichni myslí, že jsem starý mládenec. Není to pravda. Byl jsem ženatý a měl jsem krásnou ženu. Po roce manželství mi ji odvedl kamarád. Bolelo to tak, že jsem dokonce uvažoval, že ho za to zabiju. Takže, když mi opilý Čumrda prozradil, že si Charvát vodil do skleníku Zlámalovou a že ten kritický den je Zlámal viděl, vžil jsem se do jeho role… Dobrou noc!“

Šojer cvrnkl prsty do krempy klobouku a vrátil se pro Žákovou. Pomohl jí vstát a opatrně ji vedl ven.

Vávra se za ním díval a usmíval se. Byl by z něj dobrý ředitel, pomyslel si. Nedá se opít rohlíkem, lišák starý.

Z prostranství před ústavem odjely všechny vozy, zůstalo tam jen Valentovo embéčko. Zdrželi se pouze oba manželé Zlámalovi. Seděli u stolku pod rozložitým filodendronem a mlčeli. Zlámal se vzpamatovával z dvouhodinového napětí a Zlámalová kouřila jednu cigaretu za druhou.

Pojednou se k ní Zlámal obrátil a něžně ji vzal za ruku. Prudce ucukla.

„Bylo to naposled, Sylvo,“ zašeptal.

Uchichtla se. „Než zahoříš pro jiného zajíčka?“

„Dávám ti čestné slovo!“

Hlasitě se rozesmála. „Ty ses minul povoláním, Karle. Měl jsi studovat herectví. Měl bys obrovský úspěch jako komik.“

„Rozhodla ses mě urážet?“

„Copak to jde? Jakou cenu má tvoje čestné slovo? Nestojí ani za zlámanou grešli.“

Přešel urážku. „Začneme znovu, Sylvo,“ zaprosil. „Ještě přece není pozdě.“

„Skvělý nápad! Takže teď bych ti měla skočit kolem krku a brečet dojetím, že ses ke mně na stará kolena vrátil. Tak si to představuješ?“

„Máš snad jiný návrh?“

„Uhodls. Rozvedeme se!“

Vytřeštil na ni oči. „Pomátla ses? Teď, před mým jmenováním ředitelem ústavu?“

„Na ředitelskou židli zapomeň. Ta je pro tebe navždy ztracená.“

„Rád bych věděl proč?“

„Až doma. Dojdi teď do kanceláře pro ty tři přihlášky vynálezů, které ti poslali z Úřadu pro objevy a vynálezy k oponentuře, a půjdeme. Chci se dostat po té probdělé noci brzy do postele. Než přihlášky ofotografuji, vyvolám film a vlepím negativy do slovníku, bude půlnoc.“

Hleděl na ni a ničemu nerozuměl. „Co to blábolíš? Jaké fotografování a lepení negativů?“

„Doma ti všechno vysvětlím.“

„Žádné doma! Tady a hned!“

Připálila si od nedopalku další cigaretu. „Jak si přeješ. Projděme se nejdřív po našem vydařeném manželství.

Tři roky po svatbě jsi mě podváděl s kresličkou z ateliéru. Vycucala z tebe deset tisíc. Pak ses zakoukal do odbarvené blondýny z lékárny. Po ní jsi spal s ženou toho hrbatého archeologa…“

„Přestaň se hrabat v minulosti!“ přerušil ji nevrle.

„Bez ní nepochopíš přítomnost. Deset let jsem mlčela, potajmu brečela a jako hloupá husa předstírala, že nic nevím. Otřásala jsem se ošklivostí, když ses mě dotkl. Zatínala jsem zuby, když jsi lezl do mé postele. My jsme se milovali jen tři roky po svatbě, Karle. Pak už jsi mě jen znásilňoval. Bohužel, s mým souhlasem.“

„Přeháníš,“ zabručel.

„Nazývám věci pravými jmény. Čtyřikrát jsem ti odpustila a čtyřikrát uvěřila tvému čestnému slovu a škemrání. Pak jsem pochopila, že je otázkou času, kdy mě necháš na holičkách. Život mi protekl mezi prsty jako voda a na dveře mi klepe stáří. Nechci zůstat jako kůl v plotě, a tak jsem se rozhodla postavit se na vlastní nohy.“

„S Charvátem!“ vybuchl zlostně. „Vím, že jste se tady scházeli. Dokonce jsem se na vás díval.“

„A cos viděl, ty ubožáčku?“ ušklíbla se. „Nic! Nebo si myslíš, že jsem tak pošetilá, abych vyměnila donchuána za zkostnatělého moralistu? Co dokázal Charvát se svou přehnanou morálkou? Zaměstnanci se ho báli, nikdo k němu nepřišel se srdcem na dlani jako například k Šojerovi, obcházeli ho a podváděli na každém kroku.“

„Tohle je vznešený stánek vědy a Charvát…“ Nenechala ho domluvit. „Já kašlu na vaše tlachání o vědě i na vaše vznešené poslání. Co ty sis udělal z vědy? Obyčejný žebříček ke kariéře. Charváta jsem potřebovala, abych se dostala do ústavu. Nebýt Valenty, tak se mi to podařilo.“

„Já tě mohu také přijmout…“

„Přestaň si hrát na všemocného. Ty už nepřijmeš ani uklízečku!“ usadila ho.

„Žvaníš o věcech, kterým nerozumíš!“

„Dobrá, vraťme se tedy k faktům. Chci mít klidné stáří, rozumíš? Vybrala jsem si od tebe dluh za zkažené manželství. Tři roky fotografuji patentní přihlášky, které ty upravuješ, a prodávám je za hranice. Valenta přišel na podobný nápad, ale měl smůlu. Při prvním kšeftu padl na neseriózního partnera.“

Zlámal na ni civěl jako na zjevení. „Ty ses pomátla, Sylvo! Nevíš, co mluvíš.“

„Copak jsi neslyšel, co říkal ten kapitán? Vynálezů se za hranice vyvezlo víc.“

„Ale prodal je Valenta!“

Zavrtěla hlavou. „Valenta prodal jen jeden. Kučerův přístroj na rychlý rozbor půdy.“

„Odkud to víš?“

„Od svého společníka. To ale odbočujeme. Z vídeňského kongresu se už nevrátíme. Tam se také rozvedeme. Dám ti pro začátek pět tisíc dolarů a adresu zahradnictví, kde tě přijmou do laboratoře. Tím budeme vyrovnáni. Spravedlivě a jednou provždy.“

Zlámalovi se zdálo, že nežertuje. Všechno důkladně promyslela. „A ty si myslíš, že budu souhlasit? Poskakovat kolem nějakého zahradnického magnáta a šlechtit mu kytičky?“

„Nemáš jinou možnost!“

„Mýlíš se. Mohu zvednout telefon a zavolat tomu kapitánovi.“

„Ano, to můžeš.“ Ukázala na telefonní přístroj. „Nikdo ti v tom nebude bránit. Jednou v životě máš možnost dokázat, že nejsi bačkora. Že nedovedeš jen donášet, hrbit se před nadřízenými a čistit kliky na prezídiu. Zvedni to sluchátko,“ provokovala ho, „Kudláčková je ještě v ústředně.“

„Taky že to udělám!“ vyhrkl a rozběhl se k telefonu. „Já se nemám čeho bát. Vynálezy jsi kradla ty za mými zády!“

Uchopil sluchátko a zapíchl ukazovák do druhého otvoru v bakelitovém kotouči. Energicky jím otočil až k dorazu. U druhého čísla zaváhal a po chvilce rozmýšlení zavěsil.

„Nejsem udavač,“ prohlásil a vrátil se ke stolu.

„Najednou. Doktora Šojera bys bez mrknutí poslal za mříže.“

„Je to hlupák a bezcharakterní člověk.“

„To seš celý ty, Karle. Úspěšný vědec doktor Zlámal, kandidát věd! Potom je velké vzduchoprázdno — a po něm teprve přijde plebs jako doktor Šojer a já, Kučera a Pašek. Toho kapitána taky považuješ za pitomce.“

„Žádný zázrak to není. Opírá se o to, co mu ostatní donesou.“

Ukázala opět na telefon. „Tak rozmnož jejich řady. Pověz mu pravdu.“

„Proč? Vrah byl odhalen a tím to pro mne končí.“

„Ty si opravdu myslíš, že ten kapitán neví, že jsi do ředitelny vlezl dřív než Valenta a sebral ten časopis? Že Valenta zavraždil Charváta zbytečně, protože ředitel neobjevil inzerát firmy AGR, ale na předcházející stránce článek profesora Išikawy, jehož několikaleté výzkumy jsi mu ukradl a vydal je ve své výroční zprávě za vlastní? To ho tak rozčililo, že už dál časopis neprohlížel.“

„Neřvi!“ okřikl ji hrubě a ustrašeně se rozhlédl po hale. „Bezpečnost nic neví.“

Zasmála se. „Promiň, zapomněla jsem, že tam pracují jen hlupáci.“

„Ten kapitán by se o tom zmínil. Anglicky neumí, a i kdyby, článku by nerozuměl.“

Nechápavě kroutila hlavou. „Co ty seš za omezence! Domníváš se, že nemají specialisty? Že je nezajímalo, proč tolik lidí shánělo ten časopis? Článek unikl jen Valentovi. Ale ví o něm Žáková, a ta nebude mlčet. Tvůj podvod ti nikdo neodpustí. Mezi vědci budeš vyřízený, z ústavu tě vyhodí a neseženeš ani místo učitele biologie na devítiletce. Proto ses přece dobýval k Žákové a chtěl od ní časopis, abys ho taky mohl spálit.“

„A proč jsi za ní šla ty?“

„Nesla jsem jí deset tisíc za mlčení. Dohodly bysme se, protože teď bude potřebovat každou korunu.“

V hale se rozhostilo ticho. Zlámal zhluboka dýchal a bříškem ukazováčku přejížděl hranu stolku sem a tam. „Zvedni ten telefon,“ vybídla ho tiše Zlámalová. Zdálo se mu, že v jejím hlasu slyší prosbu. Dlouhou dobu mlčel. Kladl na misky vah všechna pro a proti. Se jmenováním ředitele se už rozloučil. Ale stát se terčem posměchu a štiplavých poznámek svých kolegů — to by nesnesl.

„Dobře, Sylvo,“ řekl posléze. „Souhlasím.“

Vyskočila z křesílka. „S čím, ty namyšlený idiote?“

Polekaně couvl. „S tou Vídní přece…“

Dávno už měla všechno rozmyšleno jinak. Rozběhla se ke dveřím levého skleníku a cestou si vstrčila do úst malou skleněnou ampulku. Prudce otevřela dveře. Stál za nimi Vávra. Z pravého skleníku vyšel Daněk.

V hluku vrzajících dveří zaniklo tiché zaskřípění skla v ústech Zlámalové.

„Děkujeme za upřímné doznání, paní Zlámalová,“ pravil Vávra.

Lhostejným pohledem si ho změřila. „Přestaňte šaškovat, kapitáne. Od tří hodin už víte, že vynálezy jsem za hranice vyvážela já. Vaši spolupracovníci po nás jdou půl roku. Tady i za hranicemi. Podezírali jste manžela, ale možných pachatelů je víc. Dnes jste získali jistotu. Já, bohužel, taky.“

„Takže nám prozradíte jméno vašeho společníka?“

Nuceně se zasmála. „Nechtějte, abych si o vás myslela totéž co manžel.“ Jazyk jí v ústech těžkl, špatně se jí dýchalo. Cítila, že ztrácí rovnováhu.

Vávra k ní přiskočil. Zachytil ji v okamžiku, kdy se pod ní podlomila kolena. Usadil ji do křesílka.

„Sylvo!“ vyhrkl Zlámal zděšeně. V němé hrůze zíral na manželku a nebyl schopen pohnout se z místa.

Dívala se na něj kalnýma očima, které se přivíraly v křečích.

Vrhl se k ní a vzal ji za ruku. Něžně si ji přitáhl ke tváři.

Usmála se.

„Přece mě nepodvedli… Bála jsem se, že je v té ampulce obyčejná voda…“ přiznávala a tři muži, kteří se nad ní skláněli, přímo bolestně cítili, jak těžce se jí mluví.

„Z kriminálu mám ještě větší hrůzu než ze stáří…“

Vávra s Daňkem procházeli vrátnicí ústavu. Hlídač Havránek jim zasalutoval.

„Je tam ještě někdo?“

Vávra mlčky kývl.

„Je tam ještě doktor Zlámal s paní. Ale nechoďte tam. Chtějí být sami,“ řekl Daněk zasmušile.

Obešli vrátnici. Za rohem ve stínu stála šedá volha.

„Ona ho musela mít ráda,“ řekl Daněk zarputile.

„Já se s tebou nehádám. Na to jsi přišel teprve teď?“

„V ženských se člověk nevyzná. Já bych byl nikdy nečekal, že se Zlámalová dokáže otrávit. Kde budeme hledat chlapíka, který ji varoval?“

Vávra pokrčil rameny.

„Ráno zajedu za otcem Žákové na kliniku. Bude lepší, když Veronika zůstane pár dní pod lékařským dohledem.“

Daněk mrkl na kapitánovy polobotky. V jedné chyběla tkanička a druhá se třepala v posledních dírkách. Poručík věděl, že rozhovor se nebude týkat jen Veroniky.