Lydie Junková

Příliš mnoho blonďáků

PROLOG

Mrtvá byla ve vodě celou noc. Proud ji nepříliš rychle unášel podél břehu, až k dřevěné lávce, vyčnívající nízko nad vodou. O tu se, jak se zdálo, zachytila. Kolébala se nyní v mírných vlnách zelenavé Orlice, kolem hlavy a hrdla se jí ovíjely dlouhé rusé vlasy. Měla zavřené oči a vypadala téměř neskutečně; a přece měla o několik hodin později nemilosrdně zasáhnout do života lidí, kteří o její smrti doposud neměli ani tušení.

Ráno, kolem půl osmé, přirazila k dřevěné lávce z druhé strany loďka; muž ve vybledlé kazajce a holínkách vyndal ze dna plechové vědro, v němž ještě bojovalo o život několik ryb. Vystoupil na břeh a shýbl se, aby loďku přivázal ke kolíku. V tom okamžiku strnul. A zavrávoral. Udělal dva vratké kroky po prknech můstku, sípavě se nadechl a zbledl. Přesto zaváhal jen krátce; vzápětí se odhodlaně sklonil níž k mrtvé, aby se přesvědčil, zda jí není pomoci. V té chvíli si ale všiml, že voda kolem její hlavy se hemží drobnými rybkami. Vztyčil se, podíval se kolem sebe, snad aby volal o pomoc; když zjistil, že všude je liduprázdno, dal se nejistě do běhu. Byl to postarší člověk a dlouho utíkat nevydržel. Pak už šel jenom tak rychle, seč mu síly stačily, mezi řadami opuštěných chat se zavřenými okenicemi, kolem prázdných zahrad, směrem k silnici.

Mrtvá již neměla zůstat dlouho sama. Služba na hradecké kriminálce zapsala v stručných větách nesouvislé drmolení starého muže. Na papíře vypadala smrt hned jinak: věcně a téměř surově. Odkud? opakoval otázku rybář. Ach tak, odkud volám. Z Podhoří. Ne. Z hostince u silnice.

Když mrtvou o něco později vyfotografovali a vytáhli z vody, zjistili, že má na levém spánku ošklivou ránu. Původní domněnka, že jde o utonulou, poklesla takřka k nule.

1

Jeden z prvních, kterého se smrt rusovlasé ženy měla po mnoho dalších hodin a dní týkat, byl poručík pražské kriminálky Viktor Gall. Náčelník mu stroze vyložil, že slíbil pomoc hradeckému kolegovi a ostatní že se doví na místě; město ostatně dobře zná a to bude mít při vyšetřování k dobru.

Poručík se k této výhodě nevyjádřil. Za dvacet minut seděl za volantem vozu, vzadu na sedadle aktovku, v níž kromě ostatních nutných a běžných věcí měl čisté pyžamo, ještě nepoužitý kartáček na zuby a rozečtenou knihu, která vůbec nesouvisela s jeho povoláním. Jel rychle, jak měl ve zvyku, a pozoroval přitom krajinu, přívětivou a mírnou v tom teplém zářijovém odpoledni. Lehce vypouklý, protáhlý přejezd přes trať a za ním střecha Karlovy koruny ohlásily Chlumec nad Cidlinou. Z paměti způsobně vyplula masívní, nezvykle členěná barokní budova zámku s kulatým středním traktem, postavená na kopci za městem. Při troše námahy si dokázal dokonce vybavit i vysoká, nahoře půlkruhovitě zaoblená okna. Pokud se nemýlím, mají tam expozici českého baroka, jenže krk bych na to nedal, kdy jsem tu vlastně byl naposled?

Viktor Gall ubral mírně plyn a zabočil doprava na protáhlé náměstí; za ním se ještě krátce ohlédl, ale zámek už nebylo vidět. Bezděčně si vzpomněl na zinkovou sochu nymfy před oranžérií. Anebo to byla najáda? Fantazie se teď pohotově vrhla na představu vody, natáhla ji do délky, už je z ní proud, u břehu pomalejší vlny pohupují bezvládným tělem.

Sešlápl spojku a dvěma prsty přeřadil. Otočil knoflíkem rádia a doslechl se o nejnovější katastrofě letadla, dalším kvapným pohybem unikl počtu mrtvých. Blinkr a vzápětí nato po pravé straně ostře žlutá stěna obrovitého kamiónu, potom ve zpětném zrcátku jeho neforemný předek. Popaměti vylovil z krabičky položené na vedlejším sedadle cigaretu a sáhl do kapsy pro zapalovač. Šedivý asfalt před ním se stále neúnavně a nyní skoro bezútěšně natahoval k obzoru. Na kapotě vozu se definitivně usadil přelud vodní víly. Ta mrtvá ještě nemá tvář, zatím vím pouze to, že byla poměrně mladá, ale s vodní kráskou neměla nic společného: rusalky umírají na nedostatek vody, tahle umřela z přebytku.

Podporučík hradecké kriminálky Václav Bolek, štíhlý, skoro hubený třicátník, přidržel levou rukou otevřené desky a zvedl hlavu. „To jsi ty, Vojtěchu? Tak jen pojď! Zrovna se v tom hrabu.“ V protáhlé tváři, výrazné pouze živýma černýma očima, mu lehce škublo. „Vypadáš ohromně svěže.“

Příchozí, o dobrých dvacet let starší než podporučík, se na okamžik zastavil v otevřených dveřích; vyplňoval je téměř celé. „Musím tě upozornit, že nemám náladu na vtipy,“ prohlásil varovně. Vešel dovnitř a loktem za sebou zavřel.

„Sotva slezu s motorky, hned mě šéf vmanévruje za tebou. Spal jsem stěží dvě hodiny – a vy mi servírujete místo snídaně mrtvolu,“ pokračoval rozmrzele. „A oč vlastně jde? Nic nevím!“

„Asi nám přibylo další číslo v sérii.“

„Neblázni! Na to abych si sednul.“ Vojtěch Horyna složil nešetrně na židli svých obávaných sto devadesát délky a devadesát pět živé váhy. „To nám tu ještě chybělo! Třicet let poslouchám řeči o specializaci a přitom lítáme od jednoho k druhému jako čmeláci.“ Zamnul si prsty hranaté čelo, jako přetnuté rovnou čarou tuhých šedých vlasů.

Bolek se zasmál: „S tou kytkou, na kterou bys ty dosedl, poletím rovnou do herbáře! Ale bez legrace: vypadá to na další znásilnění.“

„To není možné. Čtvrté – a za tak krátkou dobu?“

„A mají něco společného –“

Horyna podporučíka přerušil: „Jestli chceš říct, že to bylo zase na Podhoří –“

Václav Bolek přikývl. „Právě že ano. Pochopitelně ne na stejném místě. Ale pořád je to ten okruh. Prakticky pár set metrů od sebe. Jenomže tentokrát je to horší: navrch tu máme ještě mrtvou.“

„A kde ji našli?“

„Ve vodě. V Orlici.“

„Ve vodě? Tak jak jsi přišel na to znásilnění?“

„Měla ránu na hlavě a u halenky utržené knoflíky. Na krku byla poškrábaná. Vypadá to, jako by se byla s někým prala. Někdo ji chtěl znásilnit, třeba ho poznala a musela jít do vody.“

„Já bych s tím tak nespěchal,“ namítl Horyna, kterému se jakýkoli chvat protivil. „A kdo ji vlastně našel?“

„Nějaký rybář.“ Bolek nahlédl do papíru před sebou. „Ráno, krátce po půl osmé. Zoula. Zoula Josef se jmenuje. Má na Podhoří chatku. Chodí tam na ryby. Objevil mrtvou, když se vracel ke břehu. Zachytila se tam o nějaký kořen.“

„Poznal ji?“

„Ano. Je to nějaká Dana Brendová. Třicet let. Vdaná. Dvě malé děti. Bydlí na Komenského, proti kasárnám.“

„Jak dlouho byla v té vodě?“

„Podle všeho od večera.“

„No a dál?“ rozzlobil se nečekaně Horyna. „Z tebe aby taky všechno páčil heverem!“

„A co ti mám vykládat?“ ohradil se udiveně podporučík Bolek. „O moc víc toho zatím nevím. Vždyť jsme se to teprve kolem osmé dověděli.“

„Byla už mrtvá, když se dostala do té vody?“

Bolek si odhrnul z čela černé vlasy; byl to zbytečný pohyb, protože mu okamžitě zase spadly dolů. Pokrčil rameny.

„Teda všecko jsou to jenom dohady.“ Židle pod Vojtěchem Horynou vydala neurčitý zvuk. „Moc tě ovlivnilo to, že se to stalo na Podhoří. A ty tři případy předtím. Poslyš – a to jako my dva? Náčelník mi dohromady nic neřekl.“

Podporučík Bolek zavřel desky. „Kdepak! Dostaneme na to posilu z Prahy.“ Podíval se na hodinky. „Teď už se určitě řítí k nám.“

„A kdo, prosím tě?“

„Poručík Gall. Viktor Gall. Tajná zbraň pražské kriminálky.“

„Copak ty ho znáš?“

„Aby ne. A hezkých pár let. Ještě z fakulty.“

„Počkej – říkáš Gall? Jako bych to jméno už slyšel. Není on takový vysoký, tmavovlasý? Mám dojem, že jsem ho někde viděl.“

„To je docela možné. Kdysi dělal lehkou atletiku. Běhal hlavně půlku – ještě za vysokou školu. Teď už na to má sotva čas. I když energie měl tenhle hoch vždycky za dva.“

„A to budeme makat s ním?“

„S ním? Spíš pod ním!“ zasmál se Bolek. „Viktor je rozený velitel. I když on si řekne o pomoc jen v nejnutnějším případě. Aspoň dřív to tak bylo.“ Přisunul k Horynovi přes stůl desky a dodal: „Pro jistotu si to ale přečti.“

Vojtěch Horyna se na něj zpytavě podíval. Pak se zeptal: „Manžela té utopené už vyrozuměli?“

„Jistě. Byl ji identifikovat. Dáš si čaj?“

Horyna mu neodpověděl, široká ramena skloněná do oblouku nad spisem. Podporučík Bolek zapnul vařič a postavil na něj konvici s vodou. Věděl, že na jakékoliv další otázky by teď už nedostal odpověď; tenhle zdánlivě těžkopádný, nemluvný muž, kterému posměváčkové přezdívali tajně buldok, měl neobvyklou schopnost, jak se soustředit. Dokázal postřehnout sebenepatrnější detail a neobyčejně houževnatě za ním jít. Tam, kde se jiní hroutili, on vytrval. I když to, co uměl, nedokázal stavět na odiv; snad proto se na něj při povyšování nějak zapomnělo, takže v třiapadesáti nedosáhl vyšší hodnosti, než Bolek ve třiceti.

Z otlučených hrnků se kouřilo. Václav Bolek dal do každého dvě kostky cukru a jeden přistrčil přes stůl k Horynovi.

Hodiny na přístrojové desce ukazovaly dvanáct hodin a devatenáct minut. Poručík Gall se vyhoupl z podjezdu, s blikající oranžovou šipkou nad sebou projel křižovatkou a zamířil širokou třídou k prostrannému náměstí s vodotrysky. Z něho nebylo daleko k řece; jen starý most přes Labe se zdál menší… Úmyslně jel tudy, i když to byla zajížďka. Potichu si zahvízdal několik taktů starého šlágru, ale to už přejížděl další most; voda v Orlici byla zelenavá. Za chvíli zabrzdil před nevysokou budovou. Několik schodů, třetí dveře vpravo.

Tělnatý náčelník překvapivě hbitě vstal. „To je ale rychlost, s jakou nám Praha spěchá na pomoc!“ zahlaholil. „Volal jsem tvého šéfa, protože je to taková choulostivá záležitost. Týká se to fakulty – A jsem moc rád, že tohle vyšetřování povedeš právě ty.“

Poručík Gall bez poznámky vyslechl základní fakta případu; zatím se jevila znatelně chudá.

„Ostatní ti ještě doplní chlapci,“ skončil náčelník. „Václava Bolka ty přece znáš! Když ho budeš potřebovat, je tvůj. A pak ještě náš podporučík Horyna. Takový medvěd – ale ohromně zdatný. Spolehlivý.“ Podíval se na poručíka a dodal: „Musíme s tím vážně pohnout. Co nejrychleji. Koukají z toho jen nepříjemnosti.“

„Kdy bude výsledek pitvy?“

„Má být odpoledne. Kolem třetí.“

„Kdo ohlásil, že se nevrátila domů?“

„Její manžel. Někdy po půlnoci,“ odpověděl náčelník. „Přesně to najdeš ve spise.“

„Zapomněl jsem to jméno –“

„Brenda. Doktor Brenda. Je asistentem na pedagogické fakultě. Učí fyziku. Náš kluk ho chválí, že se s ním dá mluvit. Asi se nechá ukecat u zkoušek. Ale já osobně o něm nic bližšího nevím.“

„Vůbec jsem si neuvědomil, že ti děti tak odrostly!“

„Vždyť už mám vnoučata!“ Náčelník se na okamžik zatvářil nostalgicky. „Kde ses ubytoval? V interhotelu?“ zeptal se rychle.

„Kdepak. V Bystrici,“ usmál se Viktor Gall. „Nemám rád standardní uskladnění.“

„Abych nezapomněl,“ dodal náčelník. „Manželka tě zve na večeři. Už pro tebe vymýšlí pochoutky.“

„Přijdu určitě. Nebýt vaší kuchyně, tak jsem ten případ vůbec nevzal.“

Strážmistr Havelka kráčel zeširoka po cestě, vedoucí od Podhoří k hlavní silnici. Dvakrát se otočil, jako by byl mezi chatami něco zapomněl a nevěděl, zda by se pro to neměl vrátit. Na nevysokých stromech podél cesty dozrávala maličká červená jablka; ani je tu nikdo netrhal, byla kyselá. Pro ovocné stromy tu není půda, uvažoval strážmistr ze zvyku. Ale měl teď jiné starosti: za posledních pár týdnů, ne, už toho bylo trochu moc. Sloužil na obvodním oddělení ve Sviřkově už dvacet let, pamatoval, jak se z desítky nijak přepychových chat postupně vyklubalo tohle rekreační monstrum, zažil tu také ledacos, rvačky a ublížení na zdraví – ale zvrhlíka, to jim tak ještě scházelo, to tu nikdy zatím neměli. První případ se stal v srpnu; potom začátkem září dva další. Je možné, že by to provedl někdo zdejší? A co když tady mezi námi doopravdy chodí? A čeká, až se mu naskytne další příležitost?

Strážmistr se rozhlédl a vykročil na silnici. Vzápětí ho předjela naleštěná šestsettřináctka. Za ní se mihl banánově žlutý fiat; určitě překračuje povolenou rychlost. Náhle se zarazil. Měl pocit, že by si měl na něco vzpomenout. Ten žlutý fiat – co jen s ním bylo? Nesouvisel nějak s tím posledním ošklivým případem? Středa večer – nic ho ale nenapadlo. Nesmysl, ujišťoval sám sebe, budu snad všude hledat duchy jako báby ze vsi?

Teprve na druhé zazvonění se ozvaly za dveřmi kroky. Poručík Gall zaslechl, že se zastavily, jako by se někdo teprve rozhodoval, zda má vůbec otevřít. Za okamžik na to stál proti stejně vysokému muži, jako byl sám. „Doktor Brenda?“ zeptal se.

Muž krátce kývl a ustoupil, aby mohl návštěvník vejít; zřejmě si domýšlel, kdo to je. Přitom si narovnal límec košile a zapnul horní knoflík. Když se Viktor Gall představil, pokynul doktor Brenda pouze hlavou a pozval ho do pokoje Zaklíněn mezi židlí a stolem trpně vyčkával. Zarudlá víčka se mu slabě chvěla.

„Volal jsem na Bezpečnost někdy kolem půlnoci,“ odpověděl na první otázku. Jako by se ani nesoustředil na to, co říká. Druhý dotaz mu poručík musel zopakovat.

„Ne. Dana nechodila domů takhle pozdě,“ řekl Brenda konečně. „Nejdéle do desíti byla vždycky doma.“

„Chodila večer často pryč?“

Doktor Brenda pohlédl na poručíka Galla, jako by ho teprve nyní vzal skutečně na vědomí. „Občas zašla k jedné – své známé.“

„Kdo to je?“

„Jmenuje se Renáta Renčová. Chodily spolu do školy.“

„Volal jste k ní včera večer?“

„Jistě,“ odpověděl Brenda; v hlase mu zněl zřetelný odstín nechuti. „Ale u nich nebyla.“

„V kolik to bylo hodin?“

„K jedenácté.“

„Vy jste neměl tušení, kde jinde by mohla být?“

„Původně jsem se domníval, že se zdržela v lázních. Ráno se totiž zmínila, že si půjde přímo z práce zaplavat.“

„Chodívala pravidelně? V určité dny?“

„To se nedá říct. Nejčastěji ovšem v pátek. A když jsme nejeli na chatu, také někdy v sobotu dopoledne.“

„Plavání byl její koníček?“

„Kdysi závodila. Než se nám narodily děti.“ Brendovi zacukalo v koutku úst. Díval se upřeně na jedno místo na ubruse, byla na něm nevelká skvrna. Ubrus byl ručně vyšívaný, zřejmě drahý jako celé zařízení pokoje: moderní nábytek, nepochybně vyrobený na objednávku, žádné sektorové krabice.

„Vy jste s ní plavat nechodil?“

„V poslední době mám moc práce,“ pokrčil Brenda rameny. „A večer se teď obvykle učím s dětmi.“ Stále měl sklopené oči.

Poručík studoval jeho obličej, rovné obočí stažené nyní téměř až k sobě, souměrný nos s malým hrbolkem, sevřená ústa; byl neoholený, vypadal starší než na devětatřicet let, ale i tak to byl nezvykle hezký muž: snědá pevná pokožka, mírně vysedlé lícní kosti, typ, který musí přitahovat ženy. Přes tu vnější líbivost vypadá vážně, solidně, uvažoval Viktor Gall, ale také to je pouze zevnějšek. Na okamžik se v něm silně ozvala stará záliba v psychologii, která mu natropila tolik nesnází, když před necelými šesti léty nastoupil ke kriminálce. Dával ji příliš najevo. Po pachateli nezůstávají jenom otisky prstů na noži, opakoval rád po jednom ze svých oblíbených kantorů, nechává po sobě také stopy svého způsobu myšlení, svých představ a návyků… Protože tuhle stránku věci tenkrát dost přeháněl, začali mu přezdívat: náš psycholog. Kdysi ho ten nezastřený výsměch popuzoval; ovšem dnes – „Nenapadlo vás,“ zeptal se pomalu, „že vaše žena odjela třeba na Podhoří?“

Pavel Brenda teď konečně zvedl hlavu. „Tam sama nikdy nejezdila!“ řekl najednou pevně, jako by se tím chvilkovým mlčením byl sám v sobě vzchopil. „Vždycky jenom s námi. Se mnou a s dětmi.“

„V kolik hodin jste přišel včera domů?“

„V půl páté. Ve středu učím do čtyř.“ Příjemný, nepatrně zastřený hlas, jaký mívají kantoři. Poručík si představil doktora Brendu v posluchárně: slečny jeho přednášky určitě nevynechávají.

„Byl někdo doma?“ zeptal se ho.

„Ne. Nebyl. Matka přišla až večer. Byla s dětmi u sestry. Na Novém Hradci.“

„V kolik se vrátila?“

„Kolem osmé.“

„Jak dlouho už u vás bydlí?“

„Asi pět let. Co začala Dana chodit do práce. Radkovi byly tehdy dva roky. Pavlínka je starší.“ Když mluvil o dětech, měl Pavel Brenda v tváři úplně jiný výraz.

„Než se tedy vrátili, byl jste doma sám?“

„Sám?“ Doktor Brenda se napřímil. „No ovšem. Spravoval jsem televizi.“ Oči mu ztemněly.

„Nemáte tušení, proč jela vaše žena na Podhoří?“

„Ani v nejmenším.“

„Mohla tam zajet s nějakou přítelkyní!“

Brenda zavrtěl hlavou. „Neměla teď už žádnou“

„Chataři, kteří byli včera na Podhoří, vypověděli, že tam vaši ženu večer neviděli. Nepřipadá vám to podivné?“

„Ani ne,“ odpověděl Brenda. Vypadal najednou sklesle a unaveně, jako zpočátku. „My máme totiž chatu dost stranou. Až skoro u řeky. Jede se k ní zkratkou, kudy málokdo chodí. A kolem chaty rostou vysoké keře.“

„Něco jako živý plot?“

„Jenže teď už ho nikdo nestříhá. A od řeky k nám není vidět, protože na břehu před chatou jsou dvě veliké smuteční vrby.“ Brenda se zhluboka nadechl, jako by se mu náhle nedostávalo vzduchu.

„Jak daleko od vás jsou ostatní chaty?“

„Asi padesát metrů za námi jsou ještě dvě. V nich ale na podzim už nikdo nebývá. Většina chat stojí na druhé straně, ovšem dost daleko od nás.“

Poručík zastrčil do kapsy maličký zápisník. „Už jenom otázku nakonec,“ řekl omluvně. „Neměla vaše žena nějaké nepřátele?“

Brenda se na něj překvapeně zadíval. „O žádných nevím. V práci jistě ne, to by byla řekla. A jinak? Kromě rodiny se stýkáme jen velmi povrchně s několika známými.“

„Nevíte tedy o žádných konfliktech? O nikom, kdo by měl důvod vaší ženě ublížit?“

Doktor Brenda vrtěl rozhodně hlavou. „O konfliktech nic nevím! A nepřátelé – to zní tak literárně.“

Kolem nízkého obíleného stavení bylo mrtvo. O zeď stála opřená dvě kola, před hustými trsy vysokých kopřiv parkovala omšelá dodávka. Plaňkový plot se pokoušel udržet pohromadě.

Vojtěch Horyna postavil motorku poblíž vchodu a vešel do otevřených dveří. V lokále byl chládek. U stolku pod oknem hráli tři staříci soustředěně mariáš. Od výčepního pultu se otočil zavalitý muž s řídkými vlasy sčesanými přes pleš. Přejel Horynu líným pohledem a sáhl po skleničce s hnědou tekutinou. Podporučík Horyna se zamračil; rum se mu neobyčejně protivil. Posadil se ke stolku nedaleko výčepního pultu. Hostinský se přiloudal a vzal se stolu sklenici s nedopitou limonádou. „Co si dáte?“ zeptal se otráveně.

„Něco k jídlu.“

„Byla by tam tlačenka. S cibulí.“

„A co takhle párek?“ zeptal se Horyna. Začínal ho pobolívat žaludek. Jako obvykle, když se nestačil včas najíst.

„My ve všední den nevyvařujem!“ pohoršil se hostinský. „Dáte si pivo?“

„Minerálku nemáte?“

„Leda limo.“

Limonáda měla teplotu vyhřívaného bazénu. Horyna se s nechutí napil.

„Myslíš, že ho chytnou?“ Zavalitý muž zřejmě navázal na rozhovor, který Horyna svým příchodem přerušil.

„Těžko!“ protáhl s důrazem hostinský. „Bůhví odkud až je. On totiž přijel auťákem.“ Půllitry ve vodě zlobně zachrastily. „Ještě mi to pokazí kšefty!“

„Neudělá ti to spíš reklamu?“ zachechtal se tlouštík. „No řeknete!“ obrátil se k Horynovi. „Nebo vy nevíte o tý vraždě? Jak ji nejdřív znásilnil a pak hodil do vody? Teda jednu mladou paní. A ona se utopila!“ Natáhl ruku se skleničkou přes pult a dodal: „Nalej mi eště!“

„Tak jistě to nevíš,“ odbyl ho hostinský. „Ale počítám, že ho stejně nechytnou. I když to auto mělo prej značku hradeckýho okresu.“

„Copak ho někdo viděl?“ Horyna se zeptal téměř současně se zavalitým mužem. Ten hmátl po paměti po skleničce a rychle ji do sebe hodil.

„Proslejchá se to.“ Hostinský třískl poloprázdnou lahví zpátky na polici. „Mělo to bejt takový světlý auto.“

„A kdo to měl jako říkat?“ vyptával se dychtivě tlouštík. Nezištně se dřel za Horynu.

„To je snad jedno,“ zamručel hostinský a mrkl přitom do kouta na mariášníky. „Ovšem já nic přesnýho nevím. Od takovejch věcí radši dál.“

Horyna nasedl na motorku a s protivnou směsí limonády a cibule na jazyku se rozjel k vesnici za Podhořím,

„Pitevní nález je jednoznačný.“ Poručík Gall odložil na stůl hustě popsaný arch nažloutlého papíru a narovnal pomačkaný roh. „Kromě škrábnutí na krku neměla jiné zranění než ránu na spánku – a tu si udělala až pod vodou. Soudě podle toho nazelenalého slizu v ní. Důležité je hlavně to, že byla ještě živá, když padala do vody. Musela okamžitě ztratit vědomí tím, jak se uhodila. Jinak by se nemohla utopit. Smrt nastala pravděpodobně –“ jel prstem po řádcích, „mezi dvacátou a jedenadvacátou hodinou. Podrobnosti si přečteš sám. Už jste našli to místo, kde spadla?“ Viktor Gall se podíval přes stůl na Václava Bolka; uvědomil si, jak zestárnul za těch pět šest let, co se neviděli.

„Našli. Byla to hezká práce!“ odpověděl podporučík. „Museli jsme prohledat nějakých dvě stě metrů podél břehu. Spíš o něco víc. Ten kámen, na který narazila hlavou, je půl metru pod vodou. Stopu na něm bylo dobře vidět. Expert to potvrdil, ale i bez něj to bylo evidentní. Břeh je tam vysoký skoro dva metry. Zřejmě padala prudce a neměla čeho se zachytit. Já bych řekl, že ji tam někdo srazil!“ Bolek si odhrnul z čela rozcuchanou kštici. „A rovnou na ten balvan! Člověče, to je ale smůla.“

„Asi tam opravdu těžko spadla sama. Měla sice v krvi stopy alkoholu, ale ne zase tolik, aby se potácela. Podle nálezu to byly dvě deci.“

„Tak vidíš! Podle mne ztratila rovnováhu při nějaké potyčce. Já si pořád myslím, že se bránila nějakému násilí. Taková hezká ženská – ještě i po smrti!“

„Máš pořád moc bujnou fantazii,“ podotkl Viktor Gall suše. „A moc podléháš emocím.“ V jasně modrých očích měl výraz, kterému Bolek nerozuměl. Chtěl se nejdřív prudce ohradit, ale pak si to rozmyslel. V slovních půtkách to s Viktorem téměř vždycky prohrával; a nejen on.

„Ten kámen je přímo před tou jejich chatou?“ pokračoval poručík.

„Prakticky ano. Asi půl druhého metru od jedné ze dvou smutečních vrb, co tam od řeky zakrývají výhled.“

„A co stopy?“

„To je právě ten malér. Je jich spousta, jenomže nejsou k ničemu. Než jsme se o tom dověděli a dorazili na místo, stačili to tam rozdupat, zvědavci. Jako stádo dobytka!“ rozhořčil se Bolek. Sám nevěděl, na koho se zlobí víc: na zvědavé čumily, nebo spíš na Viktora. Byl by tu vraždu – a že to byla vražda, o tom byl téměř přesvědčen – chtěl vyšetřovat sám: dávno už si přál, aby mohl ukázat, co dovede. „Já nevím, proč každé cizí neštěstí ty lidi tak přitahuje,“ dodal o něco mírněji. Nechtěl, aby poručík uhodl skutečnou příčinu jeho rozladění.

„A odkud je to přitáhlo?“ zeptal se Viktor Gall.

„Ze Sviřkova. To je ta vesnice hned za chatařskou oblastí. Asi někdo zaslechl toho starého rybáře, když k nám v hospodě telefonoval. Po tom břehu tam dokonce jezdili na motorkách – od Brendovy chaty až po místo, kde se zachytila. Ovšem sotva nás zmerčili, ztratili se do jednoho jako pára.“

„Víte aspoň o všech, kdo byli včera večer na Podhoří?“

„Doufám. Problém je v tom, že je tam nejmíň stovka chat. Všichni se navzájem ani neznají. Nejezdí tam také lidi jenom z Hradce, ale až bůhví odkud.“ Bolek naznačil rukou velký okruh. „Všecky bychom dávali dohromady bůhvíjak dlouho.“

„Našly se ty utržené knoflíčky od halenky?“ zeptal se poručík.

„Naštěstí ano. Ty nestačili rozdupat. Ležely asi půl metru od sebe. Jeden na kraji cestičky, co vede podél svahu nad řekou. Druhý se zakutálel pod keř. Ale žádné otisky na nich nebyly. Kromě těch, které patřily Brendové.“

„Jinak se nenašlo nic?“

„Venku už ne. Vzali jsme to metr po metru. V chatě sejmuli kluci otisky prstů na jedné ze lžiček, kterými tam včera někdo jedl. Smažená vajíčka. Stejné otisky byly i na opěradle jedné židle. A ještě – to bych se musel podívat do zápisu,“ navrhl Bolek.

„Zatím to nehledej. Podle tvé verze nemohou patřit pachateli. Pokud někomu Brendová připravovala večeří, pak to musel být někdo, koho dobře znala. Sotva by se stýkala se zvrhlíkem.“ Viktor Gall se pobaveně podíval na Bolka.

Podporučík mlčky otevřel spis a založil do něj pitevní nález; nehodlal se nechat vyprovokovat.

„Smůla je, že ta chata je tak schovaná,“ pokračoval smířlivě poručík.

„Jak to víš? Ty už jsi tam byl?“

„Kdy, prosím tě. Řekl mi to Brenda.“ Viktor Gall vypadal najednou zamyšleně.

„Tadyhle jsou výpovědi všech lidí, co byli včera na Podhoří. Alespoň těch, o kterých zatím víme,“ poklepal Bolek na hubenou hromádku papírů. „Naštěstí jich tam ve všední dny zas tolik nejezdí. Před chvílí jsem to dopsal.“

„A výsledek?“

„Nikdo nic neviděl. Ani neslyšel.“

„Že by nezaslechli aspoň výkřik? Kdyby byla správná ta tvoje verze, byla by snad volala o pomoc!“

Podporučík se krátkým pohledem ujistil, že Viktor Gall to tentokrát nemyslí ironicky. „Není na tom nic divného,“ řekl. „Tak za prvé: nejbližší chata, kde se včera večer někdo vyskytoval, je vzdálená dobrých sto padesát metrů. Nějaká rodina s mrňavými dětmi. Celý večer čistili houby a měli puštěnou televizi, takže nic nevědí.“

„A za druhé?“

„Dělá tam hrozný rámus ten jez. Takže – i kdyby byla křičela, byl by ji sotva někdo slyšel. Jestli ji napadl někdo, koho poznala, musela do té vody. Kdo se tam vyzná, může vědět i o tom balvanu –“ Bolek se zarazil vpůli věty a zamračil se. Sám musel uznat, že stále opakuje domněnku, pro kterou nemá nejmenší podklad. Viktor má pravdu, moc to prožívám; vzrušení není kriminalistovi k ničemu.

„Já opravdu nic nepodceňuju,“ pronesl náhle Viktor Gall, jako by vytušil podporučíkovo rozpoložení. „Já jenom počítám s tím, že tohle není jediná možná verze.“ Škrtl zapalovačem a vtáhl kouř z cigarety. „Kdo byl ještě na Podhoří kromě té rodiny a toho rybáře, co ji našel?“ zeptal se.

Bolek zalistoval v bloku a ochotně vypočítával: „Tak především dva starší manželé, Karel a Anežka Holých. Důchodci. Potom čtyři mladíci, kteří si přijeli zahrát volejbal. Dál nějaký mladý párek, údajně snoubenci. A skoro na druhém konci té chatové oblasti dva chuligáni s třemi nezletilými děvčaty, ti si půjčili tatínkovu chatu a měli úplně jiné zájmy, než aby sledovali, co se děje venku.“ Podporučík obrátil stránku. „Ta paní Holá viděla ale nějakého světlovlasého muže, který šel k chatě Brendových. Tou zkratkou, která k nim vede přímo ze silnice. Všimla si ho prý proto, že měl nápadně blond vlasy.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Říká, že někdy po šesté. Ale víc jsme z ní nedostali. Snad se bojí. Co když je ten zvrhlík ze Sviřkova?“

„Rád bych se teď podíval na ty případy znásilnění,“ řekl poručík Gall.

„Už jsem ti to připravil.“ Bolek otevřel pohotově zásuvku a vytáhl další desky. „Jenom nevím, co si z toho vybereš. Není takřka čeho se chytit.“

„Jak staré jsou ty přepadené?“

„Jedna má osmnáct, druhá jedenadvacet, ta nejstarší žena kolem třicítky. Každá o tom chlapovi vykládá něco jiného. Podle jedné byl veliký a silný. Ta nejmladší si myslí, že byl mimořádně vysoký. Ta třetí tvrdí, že zas tak moc velký nebyl.“

„Subjektivní pohledy. Záleží prostě na tom, z jakého úhlu se člověk dívá.“

„Ještěže se od Pražáků venkovský policajt poučí,“ ušklíbl se Bolek. „Ale máš pravdu jako vždy: ta třetí žena má sama přes sto sedmdesát. Divné je, že jenom dvě z nich měly potrhané šaty.“

„Všimly si na něm aspoň něčeho?“

„Podle jedné z nich to byl nápadný blonďák.“ Bolek poslední dvě slova zdůraznil. „Ovšem ta osmnáctiletá si prý vlasů nevšimla a ta nejstarší tvrdí, že měl něco na hlavě.“

„Blonďák,“ opakoval poručík

„No právě!“ Nevydržel to už Bolek. „Mohl to být klidně ten, co ho včera večer viděla paní Holá.“

Viktor Gall na to nereagoval. Přitáhl si k sobě nepříliš objemné desky a začal v nich listovat. Podporučík pozoroval jeho skloněný Obličej. Vůbec se nezměnil, pomyslel si; bezděčně si přejel prsty hubené tváře až k špičaté bradě.

Poručík vzhlédl. „Málem jsem zapomněl, Václave,“ řekl. „Dvakrát tě volala tvoje žena.“

„Nechala mi vzkaz?“ ožil Bolek.

„Ne. Jenom se ptala, kde jsi,“ usmál se nepatrně Viktor Gall.

„Čekáme druhé děcko,“ vysvětloval podporučík. „Už to má být každým dnem. Budeš dneska ještě něco chtít?“

„Klidně běž domů. Ale otcové snad bývají nervózní jenom při prvním dítěti?“

„To se hned pozná, že ničemu nerozumíš!“ odsekl Bolek s gustem a zmizel za dveřmi.

Poručík se znovu zahloubal do rozečtené stránky, ale když přečetl odstavec, uvědomil si, že si z něj nic nepamatuje. Zkusil to znovu. Se stejným výsledkem. Proč ho na tenhle případ vlastně posílali? Pražský náčelník ví, že na takovéhle záležitosti není právě expert – a i když dokázal být někdy tyransky nepříjemný, určitě by nikomu nedělal naschvály. Už pro úspěch věci. Bolek má nakonec pravdu: řádí tu nějaký psychopat. Viktor Gall mechanicky obrátil list. Notoričtí zvrhlíci a maniaci nebyli jeho obor. S nikým o tom nikdy nemluvil, protože by byl sklidil leda posměch. I tak o něm už prohlašovali, že je individualista a fajnovka. Náčelník mu zpravidla přiděloval případy, které od začátku ukazovaly na promyšlené, rafinované jednání; nebo vypadaly na první pohled beznadějně či absurdně. Takové komplikované případy ho přitahovaly a provokovaly k vypětí všech sil. Ale jde-li o úchylného pachatele, obrátí se to většinou ve všední rutinu, kterou neměl rád.

Písmena na papíře začínala splývat. Přitáhl si k sobě stolní lampu a rozsvítil. Světlo blikalo slabými odlesky do šera za oknem; zvenčí narážela na sklo zmatená můra a otloukala si o ně beznadějně křídla.

2

STAVEBNINY byly na okraji města. Přízemní budova a protáhlý sklad s nájezdní rampou. Na dveřích kanceláře velká cedule z kusu lepenkové krabice, na ní hranatými písmeny. Cement není! Nepůsobilo to jako reklama pro zákazníky.

Poručík zaklepal. Když se nikdo neozýval, vzal za kliku; nebylo zamčeno. Malá místnost byla překvapivě útulná, snad to způsobilo několik květináčů s muškáty. Pootevřeným oknem bylo vidět kus dvora. Venku bouchla vrata. Zakrátko uslyšel poručík Gall kroky, těžké, nespěchavé. Muž, který se objevil ve dveřích, byl velký a hřmotný.

Vedoucí Stavebnin Rudolf Dub už při prvních poručíkových slovech svraštil obočí. Prsty pravé ruky si přejel strniště na bradě. Ve skořápkovém křesle vyhlížel zvlášť neohrabaně. „Tohle byla hlavně její kancelář,“ vysvětloval, jako by si toho byl sám vědom. „Teda paní Brendové.“ Odkašlal si a sevřel širokou tlapou opěradlo křesílka. „Byla u nás čtyry roky.“

„Jako úřednice?“

„A taky účetní, všechno dohromady. My jsme malý závod.“ Vypadal stísněně. Zavrtěl hlavou. „Ona – byla to dobrá holka.“

„A pracovnice?“

„Moc šikovná. Dávala si záležet. Koukněte, jaký tady měla všude pořádek.“ Nepřítomně se rozhlédl po kanceláři; pohledem se zastavil na šanonech vyrovnaných v polootevřené registračce.

„Kolik tu máte zaměstnanců?“

„Kolik?“ zasmál se Rudolf Dub trpce. „Bejvalo nás tu šest. A zbyli jsme čtyry – i s ní. Já, potom skladník a jeden brigádník. Ten stejně nedělá celý rok. Ono se nikomu jinak nechce bejt tady zahrabanej.“

„Paní Brendové to nevadilo?“

Dub se podíval oknem ven. „Asi ne,“ řekl za okamžik takřka hrubě. „Aspoň říkala, že ji tu nikdo neotravuje.“

„Jak vypadala?“

Rudolf Dub se nadechl. „Byla to hezká holka. To teda jo. Moc hezká. Taky že po ní kunčofti jeli. Některý sem jezdili spíš kvůli ní.“

„A ona?“

„A co by? Ani zavadit! Beztoho jí ženský jen záviděly.“

„Co tím chcete říct?“

„Nic určitýho.“

„Měl jste zřejmě na mysli její předcházející zaměstnání.“

„Ale já dohromady nic nevím! Jenže jak se jedna líbí mužskejm, má u druhejch ženskejch jen zle.“

„Tady nebylo nic?“

„Kdepak!“ Rudolf Dub zavrtěl energicky hlavou… „Byla přece dobře vdaná. A měla dost svýho doma.“ Podíval se na poručíka. „Myslím jako dost práce.“

„Jistě jí pomáhala matka doktora Brendy.“

„Tchýně? Z tý měla leda vítr. Tu asi poslouchají doma všichni. I ten Danin manžel. Už jste s ním mluvil? Takovej fešák – hodili se k sobě.“

Ta nečekaná chvála manžela zazněla falešně. Dub svíral velkou pěst v dlani druhé ruky, jako by ho chytala křeč.

„Víte, s kým se paní Brendová stýkala mimo práci?“

„To teda nemám potuchy.“ Dub vytáhl kapesník a hlučně ulevil nosním dutinám. „Mám jiný starosti,“ dodal.

„Sem za ní nikdo nechodil?“

„Párkrát tu byl její bratr.“

„Volala někdy někomu? Nebo někdo jí?“

„To nevím. Já jsem většinou někde v luftě. Dneska je vedoucí úplnej poskok.“

„Řekněte mi něco o povaze paní Brendové.“

„Cože?“ Rudolf Dub se zatvářil užasle. „No – byla veselá. Aspoň většinou. Jak bych to řekl? Taková ochotná. Milá. Chovala se přívětivě. Slušně. A byla pracovitá.“

„To měla jenom samé dobré vlastnosti?“

Dub zatnul zuby, až mu vystoupily čelisti. „Nevím teda, co chcete slyšet? Každej máme něco, ne?“ Zmírnil trochu nerudný tón. „No, někdy dala najevo, že my tady – a ona –“

„Myslela si o sobě, že je něco lepšího?“ napověděl mu poručík.

„Jo, tak něco,“ zahučel Dub neochotně. „Ale konečně, měla maturitu, byla tu z nás nejchytřejší. Co chcete! Taková krasavice a my tři tady! Ona byla vždycky jako ze škatulky.“

„Potrpěla si na parádu?“

„A co má bejt? Je to snad něco špatnýho?“

Zase ten falešný tón. Viktor Gall okamžik uvažoval. „Nikdy se nestalo, že by se s někým z vás nepohodla?“

„Kdepak! Ona vyhověla nám a my zase jí. Děda Stárků – to je ten brigádník – ten na ni nedal dopustit. A skladník – ten si nikoho nevšímá. Můžete se ho zeptat sám. Jenže on tady teďka zrovna neni.“

Ze dvora pronikl do místnosti dutý hřmot a skřípění brzd. Dub vstal a šel se podívat z okna. „Konečně nám vezou ten ciment! Budete ještě něco chtít?“ obrátil se k poručíkovi.

„Kdy se vrátí skladník?“

„Kozel? Když chvíli počkáte, tak se po něm podívám. Mohl by bejt někde za vohradou.“

„Půjdu s vámi,“ pronesl Viktor Gall stroze.

Rudolf Dub na něj vrhl kosý pohled a vyšel ven první.

O dvacet minut později zamířil poručík k vozu. Skladník Kozel neměl nic, co by mu mohl sdělit; alespoň to horlivě tvrdil.

Když se rozjížděl směrem k městu, zahlédl Viktor Gall vedoucího Duba, jak jde shrbeně ke skladišti s pytlem cementu přes rameno. Ten chlap vypadá celkem dobrácky, přes všechnu tu nevrlost, přes ten zavilý výraz.

„Kdyby se pořádně upravil a oblékl, docela by ušel,“ řekl poručík o něco později Bolkovi.

„Snad nemyslíš, že měl něco s tou Brendovou?“ podivil se podporučík a zvědavě se na něj podíval.

„Nic takového.“ Viktor Gall měl zlost, že o tom vůbec začínal. Byl to jen okamžitý nápad, živelný a instinktivní, a hned ho zase zavrhl. „Ten skladník Kozel určitě něco ví,“ podotkl. „Jenže jsem z něj nic nedostal.“

„To je mazaný chlap,“ informoval ho Bolek. „Už dvakrát seděl. Jednou pro rozkrádání, podruhé pro ublížení na zdraví.“

Vojtěch Horyna se musel ve dveřích maličké chatky dost sehnout, jestliže se nechtěl uhodit do hlavy. V dopoledním jasném světle přivřel oči a zamžoural. Udělal několik dlouhých kroků k lávce nad řekou, ale před ní se z opatrnosti zastavil; měl pochybnosti, že by ho unesla. Zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu, slabě nasáklého pachem řeky. Tady našel Zoula utopenou Danu Brendovou. Horyna zvažoval, co se od starého rybáře právě dověděl. Očima měřil vzdušnou vzdálenost ke dvěma smutečním vrbám před chatou Brendových; sto, nejvýš sto padesát metrů. Po cestě to bylo dál, protože břeh tady tvořil poměrně hlubokou, oblou zátočinu. Ve středu večer bylo jasno. A podle toho, jak Zoula držel při řeči v ruce rozebraný budík, musel být dalekozraký: vidět to tudíž mohl. Z toho plyne, že tu jedinou informaci, kterou z něj takřka po hodinovém úsilí vydoloval, je možné považovat za věrohodnou. Starý muž si totiž vzpomněl, že zahlédl navečer pod vrbami dvě osoby. „Z toho rozčilení jsem si na to nejdřív ani nevzdechl, když se mě vyptávali,“ řekl Horynovi. „Oni taky chtěli všecko vědět moc rychle a já už nemám tu paměť. Ale teď to zrovna vidím před sebou. My jsme ten večír stáli u lávky s Karlem, teda s panem Holým. Potom za náma přišla jeho manželka, Anežka,“ líčil rozvláčně. „Vedli jsme řeči – co se tak asi vykládá, když se lidi už dlouho znají. Ani by se už nemuselo moc mluvit. Stačila by taková hesla. Jako třeba: počasí, nebo: peníze, ryby. A každý by hned věděl, oč jde, počasí že nestojí za nic, že je málo peněz a ryby neberou.“

Horyna se ještě dodatečně usmál. Škoda je, že starý Zoula nerozeznal, kdo byly ty dvě osoby. „Opravdu nevím,“ opakoval několikrát za sebou, „ty větve tam padají až k vodě. Řekl bych skoro jistě, že to byla paní Brendová, i když měla koupací čepici, podle figury, než vlezla do tý vody. Toho druhýho člověka jsem ale stěží zahlíd. Muž? No snad ano, ale krk bych na to dát nemohl.“

Manželé Holých mu neřekli nic nového. Kromě toho blonďáka, který šel navečer k chatě, si ničeho nevšimli. Na otázku, zda někdy neviděli paní Brendovou s nějakým mužem, třeba právě tím světlovlasým, krčili jenom rameny. Oni se o nikoho nestarají, tak je to nejlepší. Jestli sem paní Brendová jezdívala někdy sama, třeba ve všední den, rovněž nevěděli.

Vojtěch Horyna se dal cestou k jezu. Byl ten člověk, který se ve středu večer koupal s Danou Brendovou, někdo, s kým se dobře znala? Pravděpodobné to bylo. Přijela sem s ním? Nebo přišel až po ní a byl to ten blonďák, kterého zahlédla Anežka Holá? A vylučovalo to Bolkovu verzi násilníka? I dokud byl ještě mladý, vždycky se Horyna dlouho rozhoupával, než se přiklonil k nějakému názoru. Čím byl starší a zkušenější, tím opatrněji přijímal nebo zavrhoval v pátrání různé možnosti. Nejlépe se mu dařilo v případech, kdy po sobě pachatel zanechal – byť třeba zdánlivě bezvýznamné a nepatrné – materiální stopy. Po těch se potom pouštěl jako lovecký pes, snad jen o něco pomaleji, ale neochvějně a vytrvale. Dedukce a tvůrčí nápady přenechával jiným. Tahle záležitost z jeho hlediska zatím nevypadala moc nadějně, ale Horyna nikdy nic nevzdával předem. Nakonec najde něco, nač by si mohl doslova sáhnout. A potom všecko dostane spád. Vykročil podél břehu už o něco rychleji.

Chvíli poté, co Horyna na své motorce odjel zkratkou k silnici, otevřely se opatrně dveře u jedné ze dvou chat, stojících blízko jezu. Teprve po několika vteřinách se škvíra zvětšila a vyhlédl z ní světlovlasý muž. Když se přesvědčil, že všude kolem je liduprázdno, vyšel před chatu. V slunečním jasu zasvítily jeho vlasy sytou žlutí. Na sobě měl hnědé manšestrové kalhoty a o něco světlejší odřenou koženou bundu. Sáhl do kapsy, nahmatal cigarety a zapálil si.

Špičkou boty odkopl do řeky plechovku od konzervy. Chvilku si pátravě prohlížel protější břeh; v dálce oral traktorista dlouhý lán pole. Muž zavřel dveře a několik minut se zabýval zámkem. Kouř z cigarety ho štípal do očí; zamrkal a prudce ji odhodil za sebe. Potom otřel loktem kovovou kliku a oběma rukama si pečlivě přihladil hustou kštici. Z vnitřní kapsy vytáhl složenou čepici se štítkem a narazil si ji hluboko do čela. Vlasy, které mu spadly přes uši, pod ni důkladně zastrčil.

Ještě jednou se pátravě rozhlédl po okolí, než se vydal vyšlapanou stezkou směrem k Brendově chatě. Loudal se, ale když se k ní přiblížil na několik kroků, nápadně zrychlil. Na zkratce, vedoucí k silnici, utrhl z pláněte nevelké červené jablko a zakousl se do něj; vzápětí se zašklebil a mrštil jím daleko do louky. Než vyšel na asfaltku, ostražitě se podíval směrem k benzínové pumpě. Stálo před ní několik vozů. Pumpař byl otočený zády. Muž s čepicí vykročil dlouhými kroky přes silnici a na druhé straně se spustil přímo dolů ze stráně. Přeskočil koleje a za nimi zmizel ve shluku křovin. Zanedlouho se ozval vrčivý zvuk motoru. Na postranní cestě se vynořila kapota světlého vozu. Byl to wartburg s číslem hradeckého okresu.

Poručík Gall zaparkoval na nábřeží a vystoupil z vozu. Dům, který hledal, stál hned na rohu, s průčelím obráceným šikmo k mostu. V přízemí se blyštila skla velkých výkladních skříní. V široké, světlé chodbě visel hned u vchodu seznam nájemníků. Viktor Gall vystoupil svižně do druhého patra, prohlédl si vizitky na dveřích a u jedněch pak zazvonil.

„Ty jsi strejda?“ zeptal se nebojácně chlapec, který mu zdaleka nesahal ani k pasu.

„Máš maminku doma?“

„Nemám,“ zakroutil kluk hlavou. „Máma šla nakupovat.“

„Když jsi sám doma, nesmíš otvírat cizím lidem,“ pronesl poručík karatelsky.

„Můžeš mi pomoct srovnat hračky,“ vybídl ho chlapec.

„Později,“ řekl poručík, „až přijde tvoje maminka.“

„Tak nezapomeň,“ usmál se chlapec a zabouchl dveře.

Neuběhlo ani čtvrt hodiny a na schodišti se objevila mladá žena. Byla nápadně krásná – jemný obličej s čistými rysy, husté plavé vlasy. V ruce držela kostkovanou nákupní tašku; ale i s ní připomínala roudnickou madonu. Poručík se představil.

„Takže vy tu čekáte na mě. A jdete vlastně kvůli – Daně.“ Hlas měla altový. „Pojďte dál!“ V obývacím pokoji, kde si její malý syn mezitím hrál s vláčky, spěšně řekla: „Počkejte okamžik, hodím jen nákup do lednice. Filipe! Jdi do svého pokoje. Potom tady uklidíš.“

Chlapec zmizel bez odmluvy za dveřmi.

Renáta Renčová nebude asi jen něžná kráska, pomyslel si Viktor Gall pobaveně. Když se vrátila, prohlédl si ji od hlavy k patě. Nezdálo se, že by ji to vyvedlo z míry.

„Posaďte se přece!“ vybídla ho.

Nedůvěřivě se spustil do křesla, které ho vsáklo do sebe jako vypolštářovaná škeble. „Potřebuji se dovědět něco bližšího o paní Brendové,“ řekl.

„Myslela jsem, že ji někdo přepadl,“ namítla udiveně. Sáhla přitom pod desku stolu a vylovila krabičku chesterfieldek. Poručík hbitě škrtl zapalovačem. „Stýkaly jste se často?“ zeptal se.

„Už od školních let. Seděly jsme vedle sebe v lavici.“ Potřásla hlavou. „Zvykly jsme si na sebe.“

„Navštěvovaly jste se?“

„Dana chodila jenom k nám,“ ušklíbla se. „Doktor Brenda si na mne moc nepotrpí.“

„Z jakého důvodu?“

„Protože je staromódní!“ odvětila nečekaně útočně. „Jako by nebyl starší o devět let –“ zmírnila poněkud tón, „ale nejmíň o dvacet.“

„Ani na chatu jste k Brendovým nejezdila?“

„Ne.“ Zpytavě na něj pohlédla. Oči měla jako temné mandle.

„To jste tam nikdy nebyla?“

„Snad jednou, dvakrát. Mně se na Podhoří nelíbí.“

„Včera večer jste byla doma?“ zeptal se poručík.

Zatvářila se užasle. „To má být výslech?“

„Nikoliv. Pouze informativní rozhovor.“ Viktor Gall si dal záležet, aby to znělo zdvořile. „Byla jste doma s Filipem?“

„Ve středu bývá vždycky u babičky. I přes noc. Přivedla ho dnes ráno. Jako obyčejně!“ zdůraznila Renáta Renčová a zamračila se.

„Takže jste byla doma sama?“

„To zjišťujete, jestli mám alibi?“ vyletěla. Teď vůbec nevypadala jako madona. Když neodpovídal, dodala ironicky: „A proč se ptáte zrovna mně?

Ovšem – vlastně je to logické: vy přece musíte podezřívat každého.“

„Jen každého druhého,“ řekl. „Volal k vám včera v noci doktor Brenda?“

„Ano.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Určitě po půlnoci.“

„Podivila jste se, že není paní Brendová doma?“

Okamžik uvažovala. „V tu chvíli mě nic nenapadlo,“ odpověděla pak neutrálně. „Byla jsem hrozně rozespalá.“

Brenda ovšem tvrdil, že volal v jedenáct, pomyslel si poručík; jeden z nich se buď spletl, nebo nemluví pravdu. „Od koho jste se dověděla o smrti paní Brendové?“ zeptal se, zatímco si ten fakt pečlivě vryl do paměti. Nechtěl vytahovat zápisník, aby rozhovoru nevtiskl úřední ráz.

Polkla a lehce si odkašlala. „U ní v práci. Volala jsem tam hned ráno. Bylo mi přece jen divné, kde v noci byla. Řekli mi, že vůbec nepřišla. Abych zavolala později. A potom, odpoledne –“ Zavrtěla hlavou.

Poručík čekal, až se uklidní. Sledoval blednoucí stružku cigaretového dýmu, která se svíjela vzhůru k velkému lustru z matně zeleného skla; měl barvu tapet, kterými byly vyloženy stěny. Když sklopil zrak, setkal se s pohledem Renáty Renčové. Prohlížela si ho. V tmavých očích měla výraz, kterému nerozuměl. „Proč vlastně odešla paní Brendová z minulého zaměstnání?“ otázal se.

„Dana byla moc hezká. A zajímavá. Měla tiziánové vlasy a světle zelené oči –“

„Jak citróny rané –“

„Prosím?“

„To nic,“ usmál se. „To jeden portugalský básník. Promiňte.“ Začnu se snad předvádět? pomyslel si v duchu rozmrzele.

„Byla prostě ohromně sexy,“ pokračovala Renáta Renčová. „Chlapi za ní bláznili.“

„A ona?“

„Ona nic. Byla hrozně přísně vychovaná. Doma ji drželi od malička strašně zkrátka. Nikam ji nepouštěli. Všechno jí zakazovali. A tak si začala vymýšlet svět pro sebe.“

„Kdy se seznámila s doktorem Brendou?“

„To jí nebylo ani sedmnáct. Asi jí připadalo, že se jí vyplnil nějaký sen. Pavel je ohromně hezký. A chytrý také.“

„A co její rodiče?“

„V té době on už byl asistentem na fakultě, tak nic nenamítali. Dana byla do něj hrozně udělaná. Moc chtěla, aby si ji vzal.“

„A on?“

„Jemu to trvalo, než se rozhoupal. To kvůli své matince! Ta pro něj měla nějakou nóbl holku a doufala, že mu ji vnutí.“

„Copak mu bylo dvacet?“

Zasmála se, téměř zle. „Stará Brendová je generál. Ta ho komanduje podnes. A on je v něčem slaboch.“

„Stěžovala si vám paní Brendová někdy na tchyni?“

„Nikdy. Mně stačilo, že najednou chtěla chodit do práce. Tam jí ale zase otravovaly život ženské. Můj švagr jí to místo dohodil. On tam pracuje. Vykládal mi, jak ji pomlouvají – ale úplně bezdůvodně.“

„Dana Brendová se vám s ničím nesvěřila?“

„Kdepak! A já jsem se nevyptávala. Nemám to ve zvyku.“

Poručík se na ni pátravě zadíval. „Měla nějakou důvěrnou přítelkyni?“ zeptal se.

„Kdysi kamarádila – s jednou žábou od nás ze školy.“

„Jak se jmenuje?“

„Eva Tillerová,“ odpověděla zdráhavě. „Nikdy jsem tomu přátelství nerozuměla. Eva je úplně jiná. Je o tři roky mladší, ale vždycky byla moc vážná. Všechno bere moc doopravdy. To s Danou bývala legrace! K Pavlovi by se stejně byla spíš hodila Eva,“ dodala zamyšleně.

„Proč se přestaly stýkat?“

„Když začala Dana chodit s Pavlem, ztratila o Evu zájem. To je snad normální.“ Znenadání se zeptala: „Nechtěl byste si dát skleničku?“

Zdvořile odmítl.

„Vy jste prostě oběť povinnosti!“ řekla výsměšně. „Kdybyste náhodou ještě něco potřeboval, tak zavolejte. Číslo jistě znáte.“

„Zajisté.“ Stál a shlížel k ní shůry. „Dokonce jsem informován také o tom, že váš muž je od pondělka na služební cestě.“ Pozorně se na ni zadíval. „Vy jste věděla, že paní Brendová pojede ve středu na Podhoří?“

„Ne!“ odpověděla bez zaváhání. „Kdo by mi to byl řekl?“

Podporučík Bolek listoval usilovně v papírech; občas si přidržel nějaké místo ukazováčkem a srovnával ho s poznámkami, které měl v bloku. Mořil se s tím od rána, ale musel si přiznat, že výsledek celé té námaze neodpovídá. Výslechy, které provedli na Podhoří, informace, získané ve Sviřkově, od řidičů autobusů, zaměstnanců benzínové pumpy, záznamy několika telefonátů, z toho tří anonymních – to všechno byla zatím neuspořádaná směs útržků, z nichž se těžko dala sestavit nějaká alespoň trochu podložená verze. Bolek, který v myšlenkách probíral různé možnosti a jednu po druhé je zase zavrhoval, si připadal jako honicí pes, který má aportovat hned několik zajíců najednou a neví, se kterým by začal. Chybí mi systém, káral se ne poprvé za těch šest let u kriminálky, promyšlená metoda! Třídím prostě fakta a skládám je na hromádky. Jenže fakta sama o sobě jsou ošidná, dokud nejsou známy souvislosti.

Vyrušil ho telefon. Kvapně pustil pero a sáhl po sluchátku. „To jsi ty?“ prohlásil vzápětí otráveně. „Prosím tě! Co by mělo být nového? Stalo se to předevčírem.“ Chvilku naslouchal překotnému přívalu slov a oddaloval sluchátko od ucha. „Ne. Pro náš tisk opravdu nic. Co tě napadá. My nejsme ta báječná policie, co se vyznačuje bleskovými akcemi. Na to mě nenachytáš! My jsme ti pitomečkové, co si musí všecko vydřít. Ne, nemám žádnou náladu. Měj se.“

Toporně a zlostně zavěsil. Proč zrovna já musím mít tu smůlu, že můj bývalý spolužák se dal k novinám! Nemusel jsem na něj tak vyletět, to je pravda. Promnul si oběma dlaněmi obličej; cítil se nesvůj. Když chce mít člověk děti, působí si jen komplikace: kriminalisté by se neměli ženit. Měli by mít celibát – jako kněží. Viktor má pravdu, že do toho nepospíchá. Má vůbec někoho? Vlastně o něm dohromady už nic nevím. Ostatně sdílný nebyl nikdy. Ani v těch dobách, kdy s ním ještě byla legrace.

Bolek převracel zbůhdarma listy. V bloku měl vypsány všecky důležitější poznatky – dělával to tak u každého složitějšího případu. Roztržitě sledoval jednotlivé řádky. Trvalo mu několik minut, než se dokázal znovu soustředit.

Znali přibližně dobu a bezprostřední příčinu smrti.

Věděli, že Dana Brendová byla výborná plavkyně. Jen šílenec by se mohl domnívat, že by bylo snadné ji utopit. Nebo přinejmenším člověk jednající v divokém, nezvládnutelném afektu, kdy už se ani neuvažuje.

Dana Brendová musela být ve středu večer na chatě s někým, koho dobře znala, jinak by tam spolu nevečeřeli. Na jediné použité sklence od vína však byly pouze její otisky. Nepil ten druhý proto, že přijel – a zase hodlal odjet – vozem? Otisky prstů, které se vyskytovaly na lžičce a několika dalších předmětech, nemohli prozatím identifikovat, poněvadž je neměli v kartotéce.

Nejnovější byla informace, že Dana Brendová nejela na Podhoří žádným z linkových autobusů. Z práce odešla ten den v půl čtvrté, jako obvykle. Jak se tam tedy dostala?

Václavu Bolkovi se bezděčné vnutila věta, která mu utkvěla v paměti ještě ze studentských dob:… Kriminalistické stopy jsou manifestací aktivního působení jednajícího subjektu na objekt během kriminalisticky relevantního jevu… Znělo to krásně. Znělo to dokonce vznešeně. Když se tomu kdysi učil zpaměti, měl pocit, že je to naprosto srozumitelné. Teoreticky se věci často jeví být jasné. Tak například takzvané osvědčené pracovní postupy: kdy bývají v praxi co platné? Každý trestný čin se liší od ostatních, tak jako jsou odlišní lidé, kteří je páchají, a situace, které je k tomu vedou.

Rudolf Dub měl toho času zcela jiné starosti. „Poslechni, Tondo, co ti vlastně chtěl ten policajt?“ dotíral podezíravě na skladníka, který proti němu vypadal jako trpaslík.

„Co by mi tak asi mohl chtít? Vyptával se – na ni. To snad dá rozum, nebo ne?“ Kozel si odplivl. „Ty mám sakra rád, tyhle čmuchaly.“

„Však máš taky proč. A cos mu vlastně řekl?“

„Co tak asi! Co jsem mu měl povídat? Že to byla nafoukaná ženská? A že měla ráda –“

„Nech toho!“ okřikl ho Dub zlostně. „Já vím, proč jsi ji nemohl vystát! Jenže teďka –“

„No jo, o mrtvejch jen dobrý, co? Anebo –“ Kozel se zatvářil potměšile, „jsem mu měl vykládat vo tom chlápkovi, co se vokolo ní –“

„Drž hubu!“ zařval Dub. „O jakým chlapovi to meleš?“

Kozel o dva kroky couvl, ačkoliv postrašeně nevypadal. „Cože?“ zamečel přeskakujícím hlasem. „Že ty bys vo ničem nevěděl? Takovej blonďák –“

Rudolf Dub vykročil s hrozivým výrazem kupředu. Kozel téměř poskočil a vyjekl: „Hele! Na mě teda nesahej!“ Tentokrát pro jistotu přece jen couvl. Z bezpečné vzdálenosti ještě vykřikl: „Abych nezapomněl – nedomluvili jsme se kvůli tomu cimentu!“

Vedoucí Stavebnin stál rozkročený, velký, hrozivý. Vypadalo to, že skladníka už nevnímá. Otočil se strnule jako těžký stroj a vyšel ze skladu. Kozel udělal dva kroky, jako by chtěl jít za ním, ale pak se zarazil a jen za ním civěl s otevřenými ústy.

„Dana Brendová? No to je neuvěřitelné!“ Vedoucí kádrového odboru Vrána se podíval na Bolka přes brýle. „Jakpak bych se na ni nepamatoval! Taková zrzavá.“ Několikrát za sebou potřásl hlavou.

„Proč od vás odešla?“ zeptal se podporučík.

„Víte – jsou to už čtyři roky,“ ošíval se Vrána. Dobromyslný kulatý obličej vyhlížel rozpačitě.

„Někdo ji možná zabil!“

„Ano, ano,“ drmolil kádrovák. „Byla to taková hezulka, moc šikovná – myslím pracovně. Možná že to bylo právě její neštěstí. Vedoucí odbytu potřeboval sekretářku. Nabízel jsem mu jednu zapracovanou sílu –“

„Ale on ji nechtěl!“ zkrátil to Bolek.

„Jak to víte?“ podivil se Vrána. „Ale opravdu, nakonec si vymohl Brendovou a potom brzo začaly ty trable.“

„Musel jsem vyslechnout celý román. A jaké řeči o Brendové a jejím šéfovi kolovaly po podniku,“ vykládal podporučík o hodinu později s plnými ústy Viktoru Gallovi, který seděl proti němu za stolem a přihlížel jak v tom hubeňourovi mizí pátý chlebíček.

„A bylo na těch pomluvách něco?“ zeptal se, když Bolek spolkl poslední sousto a otřel si ústa hřbetem ruky.

„Podle toho kádrováka prý ne. A Brendová pak dala sama výpověď.“

„Kvůli těm řečem?“

„Zřejmě ne. Brenda prý dostal nějaké anonymy, které někdo naklepal na stroji v tom podniku. Údajně se nepřišlo na to, kdo je napsal. Jenže doktor Brenda prý trval na tom, aby od nich odešla. Dokonce proto za Vránou sám zašel.“

„A Vrána měl pocit, že žárlil?“

„To víš, že jsem se na to zeptal,“ ušklíbl se Bolek. „Jenže o tom prý on nic neví. A Brenda to měl vysvětlovat tím, že si nepřeje, aby se takové nepříjemnosti dostaly k nim na fakultu. To by si ten Vrána těžko sám vymyslel.“ Bolek se podíval přes stůl na poručíka, který se tvářil tak nevzrušeně, že měl chuť s ním zatřást. Místo toho se zeptal: „Myslíš si, že tomu doktoru Brendovi tak moc záleží na kariéře?“

Viktor Gall se na něj udiveně zahleděl: „Jak to mohu vědět? Mluvil jsem s ním zatím jenom jednou. Je to neobyčejně uzavřený člověk. A byl také skoro v šoku.“

„Ty ho nepodezříváš?“

Ještě než stačil poručík pokrčit rameny, byl by si Bolek za tu otázku s chutí jednu vrazil. Přihlížel, jak Viktor Gall listuje ve svém mrňavém notesu. Všechny poznámky v něm měl zaznamenané drobným, nečitelným rukopisem; místy to Vypadalo jako podivný systém zkratek. „Já jsem se kdysi učil trochu těsnopis,“ zasmál se, když postřehl Bolkův upřený pohled. „Tak to teď využívám.“ Sklapl notýsek a zastrčil ho do kapsy. „Václave, podívej se na toho bývalého šéfa Brendové. Trošku ho proklepni. Také si promluv se švagrem Renáty Renčové, který tam Brendové to místo opatřil. Zjisti zároveň, zda se ti dva znají s Brendou. A jestliže ano –“

„Já vím, normálně,“ skočil mu Bolek do řeči. „Provedu, náčelníku!“

Desky se spisy Podhořského případu, jak se mu později začalo říkat, začaly pozvolna nabývat na objemu. Přibylo do nich několik desítek záznamů o informativních rozhovorech, vyjádření sedmi expertů, strohé údaje o stále širším okruhu osob, které do sebe případ vtahoval jako obludný sací agregát. Doličné předměty, představované zatím pouze dvěma podlouhlými perleťovými knoflíčky, které byly uloženy ve zvláštní skříni a opatřeny cedulkou s jednacím číslem spisu, byly v deskách rovněž zastoupeny třemi řádky na samostatném listu papíru. Skutečný sled událostí tu měl naprosto odlišnou chronologii: začínala hlášením o nálezu mrtvé a zachycovala každý důležitější krok pátrání; zaběhaná mašinérie postupovala k cíli po svém.

Podporučík Horyna, záda skloněná do oblouku, vraštil čelo nad posledním záznamem. Stálo v něm, že v inkriminovanou středu, to je třináctého září, zahlédl strážmistr Havelka z obvodního oddělení ve Sviřkově na cestě, která vedla do kopce k podhořskému lesu, banánově žlutý vůz značky Fiat. Horyna se posadil pohodlněji, podepřel si rukou hlavu a četl:… Z uvedeného vozu vystoupil nápadné světlovlasý muž vyšší postavy a zmizel v lese. Asi o hodinu později, to jest zhruba v osmnáct hodin, jsem při návratu z obchůzky zpozoroval osobu, která šla rychle po zkratce směrem k chatě dr. Brendy. Podle barvy vlasů, pokud jsem ji na dálku mohl rozeznat, jednalo se s největší pravděpodobností o téhož muže…

Horyna vůbec nezaregistroval, že do místnosti vešel podporučík Bolek. „Co se tak mračíš, Vojto?“ vyptával se, ještě než si stačil svléknout bundu.

„Četl jsi už tohle?“ zeptal se Horyna místo odpovědi.

„To bude určitě ten blonďák, kterého viděla ta paní Holá.“

„Já bych se tak neukvapoval.“

„Myslíš, že nám tu lítá blonďáků jako much?“

„Náhody jsou všelijaké,“ odpověděl významně Horyna. „Už máme stejně dva.“ Položil na stůl mohutné pěsti a pohlédl zpod obočí na Bolka. „Jestli ne rovnou tři!“ dodal s nezvykle potměšilým výrazem.

„Cože! Od kdy jsi se dal na vtipy?“

„Tak za prvé,“ Horyna zvedl zároveň palec a ukazovák, „dva musejí být docela určitě. Myslíš, že by se ten násilník nejdřív jen tak beze všeho producíroval po Podhoří? A coural se ještě za plného světla k Brendovic chatě? Tady jde o dva různé lidi.“

„Blonďáky.“ Podporučík Bolek nevěřícně svěsil koutky úst. „Ale i kdyby – tak kde jsi sebral toho třetího?“

„Dana Brendová měla na Podhoří ctitele. Jmenuje se Stanislav Korda. A je také světlovlasý.“

„Tak je to ten chlápek od lesa, kterého viděl Havelka!“

„Vyloučeno,“ prohlásil kategoricky Horyna. „Stanislav Korda nemá fiata. A nemohl se vyskytovat v uvedenou dobu na Podhoří, protože je to vysokoškolák a ve středu skládal v Praze nějakou zkoušku.“

„Když studuje v Praze, tak jak se tady mohl točit kolem Brendové?“

„Původem je Hradečák. Má tu rodiče. Ti mají na Podhoří chatu a on tam občas jezdí. Zahrát si volejbal.“

„A chodit za ženskýma. Ale kdo ti o tom vůbec řekl?“

„Jeden z těch čtyř mladíků, co byli ve středu odpoledne na Podhoří. Máme je ve spise. Když jsem ho zpovídal, jestli navečer přece jen něco neviděl, uklouzla mu poznámka o Brendové a Kordovi. Nevím ale, jestli mluvil pravdu. Nejstarší z těch čtyř mládenců prohlásil naprosto kategoricky, že jsou to hloupé pomluvy.“ Horyna se zamyslel.

„Takže si můžeme vybrat.“

„V každém případě se budeme muset na toho Kordu podívat. Ale to musí rozhodnout poručík Gall.“

„Bez něj nedáš ani ránu, co?“ popichoval ho Bolek.

Horyna se na něj vážně zahleděl. „Já nevím, co pořád máš? Podle mne je ten Gall slušný chlap. A především mu to myslí – že mu až člověk musí závidět.“ Odkašlal si. „A jinak – každý máme něco, ne?“ Udělal pauzu. „Jedno je jisté: jsou tady další možně verze. Kromě toho násilníka.“

„To vím koneckonců taky,“ řekl Bolek podrážděně.

„Stalo se něco doma?“ zeptal se Horyna.

„Ale ne. Jen to ti blázniví doktoři špatně vypočítali. Už mi to leze na nervy. A Viktor taky. Je to hrozný suverén.“

„Ani bych neřekl. Myslel jsem původně, jací jste kamarádi!“ namítl Horyna. „Nežere tě náhodou, že to dotáhl dál než ty?“ Bylo to řečeno bez uštěpačnosti, spíš nevesele.

„Tři blonďáci!“ podotkl Bolek. „To mě podrž. Není to příliš?“

„Michale, telefon!“

„Kdo volá?“ Hubený muž s brýlemi v tmavých obroučkách se neochotně otočil od zasklené skříně, ale zjistil, že zatím už v místnosti osaměl. Sluchátko leželo na stole vedle sady zkumavek v dřevěném podstavci. „Tiller!“ ohlásil se nepřívětivě.

„Neruším?“ Hlas byl altový.

„Ne. Co bys ráda, Renáto?“ Michal Tiller změnil tón; nešetrně odsunul kupu papírů a posadil se na roh stolu.

„Já jsem vlastně chtěla mluvit s Evou. Ale nesehnala jsem ji. Totiž – chtěla jsem ji upozornit, že za ní možná přijdou policajti.“

„A proč?“

„Vyšetřují přece – vždyť víš.“

„Dana,“ řekl Michal Tiller tiše. „Ale co by mohli chtít od mé sestry?“

„Jeden z nich byl za mnou a ptal se, s kým se Dana přátelila. A já jsem se zmínila o Evě!“

„No a? Možná že by za ní stejně přišli. Ti přijdou na všechno. I když jim toho dnes už Eva asi moc nepoví. Bůhví, kdy viděla Danu naposled,“ uvažoval Tiller. „Ale co jsi tak přecitlivělá?“ zasmál se. „To tě tak vyděsil ten kriminalista?“

„To ne! Je hrozně slušný. Připomínal mi něčím tu sošku, co má Eva na knihovně.“

„Prosím tě! Michelangelova Davida?“

„Má také takový zvláštní výraz,“ vysvětlovala Renáta Renčová.

„Poslyš –“ Michal Tiller zašátral mezi papíry na stole a vylovil pomačkanou krabičku, „pro tohle jsi mě volala?“

„Snad nežárlíš?“ zeptala se posměšně.

Tiller si zatím strčil do úst cigaretu a hmatal v kapsách po zapalovači. „Tu radost ti neudělám,“ řekl. Přitiskl si sluchátko k rameni a zapálil si.

„Ty se zlobíš?“ V telefonu slabě zapraskalo. Alt byl teď hluboký a vzrušující. „Co kdyby ses na mne přišel zas jednou podívat?“

Michal Tiller zíral několik vteřin strnule před sebe. Zkumavky před ním se leskly, ale vůbec je nevnímal.

Měl bych zavěsit, pomyslel si, nebo to dopadne jako obvykle. „Kde je Filip?“ zeptal se.

„Toho si odvedla tchyně.“

Ubohé zbytky odporu se schlíple plížily pod sešlapaný koberec. Nedělal si iluze. Přendal si sluchátko do druhé ruky.

„Tak tě čekám!“ V telefonu cvaklo.

Michal Tiller zavěsil a sklouzl ze stolu. Nepřítomně přelétl pohledem nepořádek. Pokusil se urovnat papíry. Pak je pouze kvapně shrnul na hromadu a smetl do zásuvky. Shodil přitom jednu zkumavku. Zasunul nohou střepy pod stůl. Nejistě se rozhlédl, na starou obálku načmáral velkými písmeny vzkaz, podíval se na hodinky a s povzdechem vyšel ven.

Poručík Gall vyšel z vysokých domovních dveří. Krátce se ohlédl na čtyřpatrový dům, solidní, postavený ve stylu nepříliš honosných měšťanských činžáků zdobených secesními římsami. Byt, který před chvílí opustil, se do toho mírně oprýskaného domu nehodil; to spíš už ta stará žena ve svých upjatých černých šatech s dlouhými, úzkými rukávy, s šedivými vlasy zčesanými do přísného drdolu.

Na protější straně ulice, před branou kasáren, postávala stráž. Za rohem vedlo nahoru k náměstí kryté schodiště; kdysi se mu říkalo Bono publico. Na prostranství před ním byl v malé přízemní budově krámek zatlučený prkny. Po zemi se válelo smetí a odpadky. Na otlučené zdi vedle schodiště visela smaltovaná tabulka s nápisem: Městská památková rezervace. Viktor Gall zaklonil hlavu: pod zašlou klenbou trčela holá žárovka, ze špinavé zasklené kopule padalo na sešlapané stupně kalné světlo. Otočil se a kráčel už bez rozhlížení k zaparkovanému vozu. Koutkem oka zaregistroval, že mladík u kasárenské brány k němu obrátil hlavu.

Široká třída ústila do nepravidelné rozlehlé křižovatky. Když míjel poručík moderní stavbu českobratrského kostela, zahlédl, jak z fary vybíhá chlapec v modrém roláku. Připomnělo mu to návštěvy u babičky ve Vyškově: babička si přála mít z něj faráře, ale otec advokáta; nakonec ta práva prosadil, protože synovy sny o archeologii nebo dějinách umění nikdy nebral vážně, nebo je dost vážně nebral ani on? Viktor Gall přidal plyn a rozjel se rychleji.

Václava Bolka našel nad psacím strojem, rychle klapal do klávesnice dvěma prsty, sotva vzhlédl. Poručík mu četl přes rameno.

Do dveří nahlédl příslušník v uniformě. „Mám tady hlášení,“ oznámil.

„Položte to někam na stůl,“ zavrčel Bolek. „Můžeš v tomhle blázinci něco dělat?“ obrátil se k poručíkovi. „A mám hrozně rád, když mi někdo kouká do toho, co píšu!“ Vrátil válec a sveřepě přeixoval několik slov. Dopsal ještě řádek, vstal a protáhl se. „Jak jsi pořídil u staré Brendové? Zapůsobilo na ni tvoje pověstné kouzlo?“ zeptal se kousavě.

„Pochopitelně. Byl jsem rád, že mě nevyhodila. Náramně přívětivá stará dáma! Chybějí jí pouze generálské výložky. Ale co je důležité: potvrdila doktoru Brendovi alibi. Tvrdí, že přišla s dětmi domů kolem osmé. Že byl doma a dával dohromady televizi. Jenže mně tady něco nehraje.“

„Proč myslíš?“

„Ne že by si odporovala. Nebo mluvila nějak nejistě. To spíš naopak. Ale chovala se tak nepřátelsky, skoro bojovně – A k tomu neměla přece žádný důvod.“

„Z toho soudíš, že nemluvila pravdu? Třeba prostě nemá ráda policajty.“

„Když si představím, že bych jednou vyženil takovouhle tchyni –“ poznamenal znenadání poručík.

„Tak si vem sirotka,“ doporučil mu Bolek.

Viktor Gall ho ale už neposlouchal. „Přečti si to!“ Podával mu hlášení, které předtím příslušník položil na stůl. „Občané nás upozorňují, kde všude viděli toho násilníka. Tak za prvé: jeden blonďák pracuje prý u benzínové pumpy na Podhoří –“

„Toho můžeš vynechat. Já ho znám. Vlasy má tři na čtvereční centimetr.“

„Ale co tohle: nějakého blonďáka viděli dnes poblíž Podhoří. A je to tady dvakrát. Jedna osoba dokonce tvrdí, že nasedl do nějakého světlého vozu, možná značky Wartburg. Na světlý vůz nás přece upozorňují už od středy!“

„Jenže většinou jsou to anonymní telefonáty. Co s tím budeme dělat?“

„Zajdu za náčelníkem. Někdo si udělá výlet. Může se jít na Podhoří vykoupat. A do lesa na houby.“

„Máš pátek! Víš, kolik se tam už od odpoledne bude zas vyskytovat lidí?“

„Tak půjdou dva! Jeden se porozhlédne mezi chataři, druhý po lese.“ Poručík se ohlédl k psacímu stroji, v kterém ještě byly zastrčeny Bolkovy papíry. „Máš něco zajímavého?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl podporučík. „Ten bývalý šéf Dany Brendové samozřejmě tvrdí, že s ní nic neměl. Že všecko byly jen pomluvy. Doktora Brendu nezná a viditelně po seznámení ani netouží.“

„A co švagr Renčové?“

„Krásné Renáty?“ zarecitoval Bolek s patosem. „Ten také trvá na svém, že se s tím svým šéfem nezapletla. Ale zato zná doktora Brendu. Vyjádřil se neomaleně: že to je divný pavouk, který svou manželku tyranizoval.“

„Jak na to přišel?“

„Vykládal mi, že Brendová si chtěla udělat řidičák, ale on jí to nedovolil. Protože prý by mu mohla nabourat tu jeho ladu. Sám si ji opravuje a chová ji jako oko v hlavě. Ale stejně prý to byly jen výmluvy, aby s ní pak nikde nejezdila sama. Protože na ženu údajně žárlil.“

„A je přesvědčený, že Brenda měl k té žárlivosti nějaký důvod?“

„Z toho se mi vykroutil. Že neví, že nemůže nic tvrdit a tak dál.“

Poručík se zvedl. „Kde bydlí ten bratr Dany Brendové?“

Bolek mu podal lístek s adresou Zdenka Kotyny, napsanou úhledným rukopisem. „Je to poblíž nádraží,“ podotkl.

„Zajdu tam sám,“ řekl poručík. „Potřebuju se dovědět o té rodině co nejvíc. Musím se jim někudy dostat pod kůži.“

Bolek se hodnou chvíli díval na zavřené dveře. Pod kůži! Ovšem, Viktorova specialita. To, co já nedokážu, kdybych se i rozkrájel. Poznám většinou, když mi chtějí něco nabulíkovat. Nebo je při nějaké lži nachytám. Ale neumím se vmyslet do jejich pocitů. Do jejich strachu. Vzteku. Nenávisti. Nedovedu odhadnout, čeho všeho jsou schopni, když se dostanou do úzkých. Jsou mi cizí. Dokonce i tehdy, když s nimi cítím. To Viktor se do nich zavrtá – jako červotoč. Proleze jimi skrz naskrz. Snad je potom zná líp, než znají sami sebe. Ale jak z té cizí kůže pak dokáže vylézt ven?

„Pavle! Proč jsi tady potmě?“ Emílie Brendová stiskla vypínač vedle dveří. Světlo vytrhlo z přítmí mahagonový nábytek. Stůl se zmuchlanou kravatou vedle nedopitého šálku kávy. Sako a aktovku pohozené na opěradle křesla. Potřásla hlavou a otevřela dveře do ložnice. Pruh světla z pokoje ji předběhl; přimhouřila oči do tmy. „Prokrista!“ zhrozila se. „Co děláš oblečený v posteli?“

Pavel Brenda se ani nepohnul. Rozsvítila lampičku nad postelí. Měl zavřené oči. Na nočním stolku stála poloprázdná láhev.

Stará Brendová stiskla rty. Pak se tiše zeptala: „Ty spíš?“ V mělkém svitu jí připadal mladý. Rozhodla se, že mu nic nepoví o návštěvě toho sebejistého, protivného poručíka. Vzala do ruky láhev a prohlédla si vinětu. Když ji prudce postavila zpátky na stolek, otevřel konečně oči. Zamrkal a pomalu se posadil. Pak toporně vstal a beze slova vyšel z ložnice. Zhluboka vzdychla a vrátila se za ním do pokoje. Ustaraně sledovala, jak dopíjí vystydlou kávu.

„Měl by ses vzchopit!“ řekla. „Už kvůli dětem. Podívej se, jak to tady vypadá!“

Brenda vzal ze stolu prázdný šálek a vyšel s ním ven. Když se vrátil, seděla jeho matka v křesle pod stojací lampou; na klíně měla jeho sako. „Máš utržený knoflík,“ podotkla.

Překvapeně se na ni podíval. Vždyť se chová, jako by se nic nestalo, napadlo ho. Nadechl se, ale neřekl ani slovo. Přecházel obývákem, do očí ho zasahovaly načervenalé plochy naleštěného nábytku, odrážející světlo. Zastavil se před obrazem v širokém rámu; v šedomodré hladině řeky se zrcadlily větve stromů. Byla to klidná a nehluboká voda. Zachvěl se. Obrátil se a všiml si, že ho matka pozoruje. V snědé tváři se mu objevil slabý tik. Rukou si přejel neoholenou bradu.

„Děti vezmou v neděli k Mirkovým rodičům,“ řekla Emílie Brendová. „Snad by bylo nejlíp, kdyby tam pár dní zůstaly.“ O pohřbu se nezmínila.

Pavel Brenda si bezděčně vybavil bledou a přívětivou tvář svého švagra. Ještě že je lékař. Určitě dal Pavlínce něco na uklidnění. Postará se o děti. Představil si v duchu jeho rodiče, prosté venkovské lidi. Co ti tomu asi říkají? „Ty jsi Danu nenáviděla,“ pronesl nečekaně. Sám se lekl svého hlasu. Stál teď zády k oknu a pohlížel směrem k ní, ke křeslu, v němž už léta sedávala pouze ona, k jejímu šití a nůžkám.

Než se Emílie Brendová vzmohla na slovo, zazvonil v předsíni telefon. Brenda se odvrátil k oknu. Slyšel, že matka vstala. Nepřítomně teď sledoval pohyb kyvadla v starožitných hodinách. Náhle sebou škubl. Podíval se na hodinky, pak znovu na ciferník. Spěšně otevřel zasklená dvířka a posunul velkou ručičku kupředu. Když zavřel hodiny a otočil se, spatřil matku, jak stojí ve dveřích a upřeně ho pozoruje. „Nevím, jak je to možné, že šly tak pozadu,“ řekl chraptivě.

„Volala tě nějaká žena. Neřekla mi jméno.“ Když mlčel, dodala: „Myslím, že to byla –“

„Mlč!“ přerušil ji. Nikdy dřív se na ni takhle neobořil.

„Řekla jsem jí, že nejsi doma,“ zašeptala, spíš vyděšená, než uražená.

Pavel Brenda na to nereagoval. Vyšel z pokoje a přirazil za sebou dveře.

Situace to byla naprosto absurdní. Podporučík Horyna se tísnil v pátek kolem osmé večer za stolem v maličké kuchyni, před sebou talíř čerstvých buchet. Proti němu sedel jeho starý známý strážmistr Havelka a podával mu úřední hlášení. Na prstech ruky vypočítával všechny blonďáky, kteří bydleli ve Sviřkově nebo blízkém okolí. „Ale jako násilník – to teda nepřichází nikdo z nich v úvahu!“ prohlásil s přesvědčením. „Všichni mají alibi. A ten jeden, co ho nemá, tak ten váží skoro sto kilo. A má záduchu. Copak ten by vylez do toho kopce k lesu a měl potom ještě sílu vrhat se na nějakou ženskou?“

I na proslule trpělivého Horynu byly strážmistrovy výklady příliš rozvláčné. „Jistě, jistě,“ přerušil ho, „ale teď –“

„Jo!“ plácl se Havelka náhle do čela. „Náš náčelník má taky kluka, co by se o něm dalo říct, že je blonďák. Ale toho bych vyřadil.“

„To se ví,“ pokusil se Horyna.

„On se má za tejden ženit,“ pokračoval však strážmistr neochvějně, „a je do tý svý holky ouplně zcvoklej. A vemte si buchtu, nebo naši mámu urazíte.“

„Nezapomněl jste opravdu na nikoho?“ zeptal se Horyna s plnými ústy voňavého máku.

„I kdepak!“ Havelka zavrtěl energicky hlavou. „U nás,“ zasmál se, „jsou halt spíš tmavovlasý mužský. A tak velká ves tohle zasejc taky není. Taky jsem to ještě probíral podle vozů. Ale na nic kloudnýho jsem nepřišel. Světlýho nebo žlutýho fiata tu nemá nikdo. A béžovýho wartburga – zasejc zrovna náš náčelník.“ Na okamžik vypadal, jako by se chtěl dát do smíchu.

Horyna měl právě dost té vesnické idyly. Po čerstvých buchtách ho určitě bude zlobit žaludek. Cítil se najednou starý a unavený; měl bych jít do penze, uvažoval, když startoval motorku. Aspoň bych dal do pořádku zahrádku. Od smrti jeho ženy před třemi lety tam rostl jen plevel.

Zaslechl pokřik. Havelka k němu pospíchal od vrátek. „Málem bych byl zapomněl,“ vysypal ze sebe udýchaně. „Bydlí tu jeden vdovec, se dvěma synama. Jsou zrzaví jako lišky.“

S jednou nohou na stupačce, druhou opřenou o zem, Horyna rezignovaně poslouchal. „A co je s nimi?“ zeptal se.

„S nima nic. Ale on má ještě jednoho. S vlasama jako sláma.“

„A bydlí ve Sviřkově?“ ožil podporučík.

„Ne.“ Havelka ztišil hlas. „On se s tátou nepohod a dělá někde v Sokolově.“

„To je trochu z ruky!“

„Jenomže on tady před nějakým časem byl. Viděli ho!“

„A kdo?“

„To si právě nemůžu vzpomenout,“ zamumlal strážmistr provinile. „Ale já se poptám.“

„Jen nikoho nevyplašte!“ varoval ho podporučík Horyna. „My se po něm podíváme sami,“ řekl přísně. V duchu však Havelku omlouval: nemohl přece tušit, co se z toho případu vyvine. Ale to už spěšně startoval motorku. Co když se tady ten chlap někde pohybuje?

„Mám pro tebe novinku,“ sděloval právě v tu chvíli Bolek poručíkovi. Úmyslně udělal pauzu a významně dodal: „Odpadlo nám jedno to znásilnění!“

Viktor Gall se na něj jen tázavě podíval.

„Jedna z tech děvčat. Ta osmnáctiletá.“

„To měla noční můru?“

„Nevím, jestli zrovna můru,“ vysvětloval podporučík. „Totiž – slečna je v jiném stavu. Když se dověděla o těch přepadeních, vytušila v tom příležitost. Aby se zachránila před rodičovským hněvem. Jenže jí to samozřejmě moc dlouho nevydrželo.“

„Chudinka! A co dál?“

„To snad už není naše věc!“

„Co když se zbylé případy také vyřeší bez nás!“

„Ty dvě se konečně shodly na jedné věci: že ten násilník musel mít někde poblíž vůz.“

„A to jste zjistili až teď?“ rozhořčil se poručík. „Ostatně – nejstarší to přece uvedla už při první výpovědi!“

„Jenže tomu děvčeti se to vybavilo až později, když to s ní probírali znovu. Dodatečně si prý uvědomila, že než ji ten chlap napadl, zaslechla někde poblíž motor vozu.“

„Pořád nechápu, že ty dvě nikdo neslyšel volat o pomoc.“

„Paní tvrdila, že jí pohrozil uškrcením. A v lese nebyla asi ani noha.“

„Dobře, ale co ta dívka?“

„To jsme se také dověděli až dodatečně: prý ji přepadl, když jel zrovna kolem vlak.“

„Vlak?“

„Půlnoční rychlík. Trať tu dělá velký oblouk, takže ten rámus chvíli trvá.“ Bolek pokrčil rameny. „Probrali jsme od té doby všecky známé firmy. Jeden z nich je na Slovensku na vojně. Mluvili jsme s tamějším náčelníkem.“

„Také by sotva zdrhnul dvakrát po sobě.“

„Další dva sedí, jeden skoro rok, druhý od jara. Pak tu byla ještě jedna taková firma – jenže ten si před šesti týdny zlomil klíční kost.“

„A to jsou všichni?“

„Měli jsme ještě dva. Jeden teď dělá na Ostravě a už kolik let seká dobrotu. On se totiž oženil. A na inkriminované dny má horu svědků, kteří mu potvrzují alibi. Tuhle středu byl doma a koupal dítě. Vidíš, co zmůže rodinný život?“

„A ten poslední?“

„Tak ten je po smrti. Šel namazaný po trati a přejel ho vlak.“

„A pak že nám neklesá kriminalita,“ podotkl poručík. „Ale co z toho plyne? Že je to buď začátečník, nebo někdo od konkurence.“

„Ale musí to u nás dobře znát,“ namítl Bolek. „Ví, kudy se dá zajet k lesu. Musí se v něm vyznat. A jestli napadl také Brendovou, zná to dobře i na Podhoří.“

„Už jste mluvili se všemi, co tam byli ve středu večer?“

„Ano. Pokud tam nepřišel někdo, o kom nevíme. Probrali jsme tu hospodu u silnice. Občas se tam schází nějaká parta z Hradce. Ale ten den tam kromě mariášníků nikdo nebyl.“ Bolek se odmlčel. „Co myslíš, musí ten chlap být vůbec maniak? Dvě znásilnění – nějak mě to zatím nepřesvědčuje.“

„A co Brendová? Snad jsi neopustil svoji původní verzi?“

„To víš, že ne!“ Podporučík bouchl Viktora Galla přátelsky do zad.

Poručík se na něj překvapeně podíval. „Máš dnes nějak dobrou náladu,“ konstatoval.

„Aby ne!“ usmíval se Bolek. „Můžeš mi gratulovat: mám druhého kluka.“

O dvě hodiny později vyšli z malé vinárny blízko hotelu. Podporučík poněkud nejistě odpochodoval domů. Viktor Gall neměl chuť jít spát. Noční město bylo klidné, příjemné už tím, že nikde neřinčely tramvaje a nedrnčela těžká nákladní auta. Stromořadí podél řeky se nadouvalo bachratými stíny, voda pod nábřežím se mihotavě blyskotala. V bledém měsíčním světle připadala poručíkovi nezáludná a poetická. Uvažoval o informaci, kterou mu odpoledne poskytla žena Zdenka Kotyny, bratra mrtvé Brendové. Poněkud obtížně si vybavoval její slova… Dana byla děsně náročná – musela mít vždycky to nejdražší, nic jí nevonělo, Pavel na ni nestačil vydělávat… Také se kvůli tomu hádali…

Proti poručíkovi kráčela mladá žena. Pohupovala kabelkou, a když přišla blíž, oslovila ho zcela jednoznačně. Zavrtěl energicky hlavou. „Kdepak, miláčku,“ řekl. „Já mám radši hošánky!“ Nejdřív mu přišlo k smíchu, jak kvapně se vzdálila. Ale najednou, zcela nečekaně, se v něm někde vespod pohnul pocit podobný zklamání. Tak už i Hradec, pomyslil si. Nevědomky v něm tohle město stále ještě žilo v nějaké jiné, nedotčené podobě. Směšné. Velice nerad si musel přiznat, že jeho odolnost proti zbytečným pocitům a sentimentalitě není tak pevná a bez trhlin. To je tím vínem! Docela jistě. Rychle se vrátil k Janě Kotynové… Byla to sestra mého manžela, slyšel teď její tlumený hlas, o mrtvých jen dobré, ale k nám se chovala jako k cizím. Ani k nám nechodila, nebyli jsme pro ni dost dobří… Vybavila se mu příliš útlá postava, drobná ňadra, tmavá rtěnka v bledém trojúhelníku tváře. Jak se musela cítit vedle své krásné švagrové? Objektivní tahle nehezká chudinka určité nebyla. A kolik bylo v té litánii, které učinil přítrž teprve příchod jejího muže, vůbec pravdy? Zdenek Kotyna mu toho mnoho neřekl. Viktor Gall z něj měl podivný dojem: vypadal nemotorně, příliš společného se svou sestrou neměl, obtloustlý, v pětatřiceti téměř plešatý. Snad jen ty zelené oči. Ruce se mu třásly a stále jen drmolil: „Já nevím, jak se to mohlo stát.“ Když se ho poručík zeptal na manželství Bondových, vyhrkl: „To všecko ta stará dračice! Pořád jen Pavla štvala proti naší Daně…“

Viktor Gall minul kamenný portál hotelu a vydal se úzkou ulicí V kopečku směrem k náměstí. Tady se zdánlivě mnoho nezměnilo, nízké krámky, knihkupectví na malém rynku, sešlapané schody k podloubí. Jako by z těch starých zdí vystupovaly postavy té divné rodiny, které zatím nerozuměl… Neshody, spory, v kterém manželství se nevyskytují? Ale co způsobuje, že někde dosáhnou tak zhoubných rozměrů? Zastavil se. Za hutnými sloupy podloubí se někdo nahlas a radostně rozesmál. Neštěstí je v tom, uvažoval poručík, že člověk má sklon přeceňovat své vlastní pocity, že v lásce jako v nenávisti nezná prostě míru. Zvedl hlavu. Proti nebi se nad ním tyčila temná silueta gotických věží, nevšímavých k staletím, k mizivým vášním.

3

V sobotu ráno se po nočním lijáku objevilo slunce. Viktor Gall pozoroval Evu Tillerovou, jak otvírá dokořán okno; zaleskly se před ním sytě zelené listy rozložitého kaštanu. Svěží vzduch vytlačil z pokoje pach cigaretového kouře. Kouří sama tak hodně? uvažoval. Měla hezkou a pružnou chůzi, dlouhé kalhoty zdůrazňovaly její poměrně vysokou, štíhlou postavu. Nebyla slabá, ale v masívním ušáku vyhlížela téměř křehce. Byl to jediný honosnější kus zařízení mezi jednoduchým, účelným nábytkem; jako by si nijak zvlášť nepotrpěla na pohodlí. Zato měla vkus. Poručík hned u dveří zaregistroval mramorovou Venuši Mélskou, postavenou na knihovně.

„Jaká byla?“ opakovala Eva Tillerová jeho otázku. „Nevím, co bych vám dnes už mohla povědět. Dana neměla jednoduchou povahu. Kdysi bývala hodně romantická. Měla ráda básně. Opisovala si celé knížky, když na ně doma nedostala peníze. A zároveň byla veselá, nabitá energií. Je to banální, co teď řeknu – ale jako by v ní byli dva různí lidé. V každém případě byla chytrá a bystrá. Uměla si získat náklonnost.“

„Bývaly jste dobré přítelkyně?“

„To už je dávno.“ Sáhla po cigaretě. „Nejdřív nás sblížilo plavání. Často jsme byly spolu. Ale když se Dana seznámila s Pavlem – bylo po přátelství. To je logické. Později mě napadlo, že o to plavání stála víc než o mne. Byly jsme každá jiná. Snad jsme se doplňovaly.“

„A v čem?“

„Já nemám sklon k optimismu, spíš naopak. Dana mě z toho občas dostala. A když mívala nějaké příliš fantastické nápady, tak jsem ji zase já trochu přidržela u země.“

„Jaké to byly nápady?“ zeptal se poručík.

„Taková nereálná přání.“ odpověděla po chvilce uvažování. „Třeba aby měla vilu někde u moře. Pak chtěla cestovat po světě. Jednou dokonce málem utekla z domova. To jsem jí rozmluvila.“

„Jistě jste už myslela na to, co se stalo. Nevíte o něčem, co by pomohlo nalézt motiv toho činu?“

„Myslela jsem, že ji někdo – že ji –“ zajíkla se.

„Nic konkrétního ještě nevíme. Kdo vám řekl o smrti paní Brendové?“

„Bratr.“

„A od koho se to dověděl on?“

„To nevím,“ odpověděla. Slabě zčervenala.

Lhát umí špatně, pomyslel si poručík. Ale proč něco zamlčuje? „Co ji mohlo přimět, aby jela ve středu na Podhoří?“

„Nemám tušení.“

„Kdybyste si přece jen na něco vzpomněla, zavolejte mi laskavě na tohle číslo.“ Podal jí lístek vytržený ze zápisníku. „Pokud bych tam nebyl, nechte mi vzkaz a já se přihlásím.“

Eva Tillerová se v ušáku napřímila. Čekala zřejmě, až se poručík zvedne a odejde.

„Ještě si dovolím vás chvilku zdržet,“ řekl. „Pokud nikam nespěcháte.“

„Nemám kam,“ pronesla upjatě. „Jdu až odpoledne k Michalovi. To je můj bratr. Budu jim hlídat kluky.“

„Kolik jich mají?“

„Tři,“ usmála se, poprvé za jejich rozmluvu. Najednou také vypadala něžně. Podívala se oknem ven, na jasné nebe. Jako by si přestala uvědomovat jeho přítomnost. „To jen já nikoho nemám,“ řekla. Vzápětí bylo vidět, že se na sebe pro to spontánní přiznání mrzí.

I s tou svou neurčitou zasmušilostí mu byla sympatická. Svým způsobem se mu dokonce líbila. „Rád bych věděl, jak žili Brendovi. V prvé řadě myslím hmotné poměry.“

Udiveně na něj pohlédla. „Rozhodně neměli starosti. Dana měla ráda moderní věci. A kdejakou technickou vymoženost.“ Postřehla, že se rozhlédl. „Já si na to nepotrpím,“ dodala. „Nemám ani televizi. A nejraději jezdím na kole.“

„Z čeho si to všechno pořizovali?“

Bylo na ní vidět, že ji popudil. „Doktor Brenda je šikovný. Sám si opravuje auto a umí kdeco spravit. A stará paní dovede šít.“

„Ale paní Brendová se oblékala dost exkluzivně. Na ni snad nešila.“

„Přece si také vydělávala!“

„Zařízení bytu muselo být drahé,“ podotkl.

„Co vlastně ode mne chcete slyšet, když už všechno víte?“ ohradila se.

„My vědět musíme. Rád bych se dověděl o zdrojích jejich příjmů. Z platu asistenta se to pořídit nedalo.“ Mluvil nyní úmyslně stroze.

Mírně si povzdechla. „Jednou jsem se na to Dany také ptala. To když mi vytýkala, že si neumím zařídit život. A že na to musím mít peníze. Překvapilo mě to u ní. Dřív taková nebývala. Když jsem namítala, že peníze nejsou to hlavní, zasmála se. Že prý na to jednou přijdu, jak jsou důležité.“

„Kdy jste o tom mluvily?“

„Kolik to může být let? Snad tři čtyři.“

„A dál?“

„Zeptala jsem se, odkud bere peníze. Jestli si Pavel nějak přivydělává. Ten prý určitě, smála se. Tak mě napadlo, že má snad sama nějaké vedlejší zaměstnání. Vždycky byla dobrá na řeči. To už ji úplně rozveselilo. A řekla mi, že by se tomu tak mohlo říkat. Ale blíž mi nic nevysvětlila.“

„A vy jste se jí neptala?“

„Ale ano. Jenže to už mě odbyla.“ Eva Tillerová vzhlédla vážně k poručíkovi. „Rozhodně si neopatřoval peníze tak – jak byste si snad mohl myslet. Nikdy by se tak nesnížila! Na to měla o sobě příliš dobré mínění.“

Na stěně proti knihovně začaly bít hodiny. Melodický zvuk se ozval desetkrát. „Pokračujte prosím,“ vybídl poručík Evu Tillerovou. „Jistě jste o tom přemýšlela. A něco vás napadlo,“ dodal sugestivně.

„Nerada bych – někoho poškodila,“ namítla.

„Slečno Tillerová, nepodceňujte nás! Přišli bychom na to stejně. Ale jde-li o zločin, může hrát roli každá hodina.“

Otřásla se a zbledla. Zdálo se, že se rozpláče, ale ovládla se. „Muselo to nějak souviset s jejím posledním zaměstnáním,“ řekla tak tiše, že jí stěží rozuměl. „Jednou se zlobila, že prý se starý začíná stavět na zadní. Ale nic víc.“

„Zmínila se před vámi někdy o svém šéfovi?“

„Snad jednou dvakrát prohlásila, že je to dobrák, ale že se dovede naštvat,“ vyrazila ze sebe Eva Tillerová. „Ale víc už opravdu nevím.“

Chodníky už byly oschlé, když prošel poručík stínem kaštanu. Zjistil, že mu dochází benzín a rozjel se k pumpě. Na ulicích nebyl velký provoz, tohle téměř stotisícové město prožívalo svůj víkendový odliv. Nebo tu lidé ani ve všední dny tak horečně nespěchali, neřítili se a neštvali jako v Praze? Jako by na okamžik podlehl tomu klidnému tempu, vyjel Viktor Gall od pumpy takřka krokem; teprve o několik desítek metrů dál přidal plyn. Řídil téměř mechanicky. Široká třída lemovaná stromořadím, pseudorenesanční budovy, bývalý klášter de Notre Dame; výstavné domy připomínaly někdejšího velkorysého starostu, který si pro své plány dovedl získat originálního architekta. A ovšem také finanční zdroje. Motiv peněz se vracel. Nepřiměřené požadavky, peníze a smrt, to bylo prastaré schéma. Nároky. Tím žravější, čím víc je člověk uspokojuje, až ho nakonec pohltí. Byl tohle snad kámen úrazu krásné Brendové – kámen doslova? Za bývalou továrnou na mýdlo se nad ním mihlo klenutí nového mostu. Poručík prudce zabrzdil před červeným světlem. Člověk zemře, nečekaně, a s ním se nenávratně propadnou všechny jeho vztahy… I vztahy lze ovšem rekonstruovat. Jistě. Ale zkuste to! Zařadil rychlost a zabočil doprava. Živí mají často příliš mnoho důvodů, aby se jakýmkoli rekonstrukcím bránili, něco vynechali, něco přidali. Ale co když je zbytečné probírat okolí Daný Brendové, zneklidňovat a trápit spoustu lidí otázkami a hledat v jejich odpovědích skrytý smysl a možná utajená fakta? Co když je to opravdu jen šílený čin nemocného člověka?

Nízký domek vyhlížel mezi vysokými věžáky groteskně. Vrátka nebyla zamčená.

„Já jsem vás čekal,“ řekl poručíkovi Stárek, brigádník ze Stavebnin. „Jen pojďte dovnitř.“

Poručík se usadil na nepohodlnou židli s vysokým opěradlem. Nemusel se ani vyptávat. Starý muž se rozpovídal sám.

„Bylo to takové krásné a milé děvče,“ řekl. „Kdekdo jí záviděl. Ale přitom nebyla šťastná. Divíte se tomu? Já bych to zkraje také nebyl řekl. Ale musela mít doma peklo.“

„To jste se dověděl od ní?“

„Chraň pánbu!“ Modré oči v obličeji plném vrásek se na poručíka dívaly bezelstně. „Ani nevím, jestli o tom mám mluvit. Jenže teď,“ odpověděl si Stárek sám, „teď už jí neublížím. Když k nám přišla, byla nejdřív dost zamlklá. Taková jako sama pro sebe. Mohlo se zdát, že je třeba domýšlivá. Ale ona byla jen nedůvěřivá. Asi měla špatné zkušenosti.“

„K vám měla důvěru?“

„Zkraje také ne. Až to přišlo nějak samo od sebe. Někdy za mnou zašla do skladu – když tam nebyl Kozel. Ten skladník. A jednou takhle – vidím to jako dnes: stojí ve dveřích a oči má samou slzu. Povídám, co je, děvenko? Nejdřív nemohla ani promluvit. Ale pak mi to řekla. Seděla na takové bedně, chuděrka. A co prý jí doma dělá tchýně, to že už se nedá vydržet. Pak mě jenom prosila, abych nikomu nic neříkal. Byla moc hrdá, víte? Před lidma vždycky dělala, že jí je ledacos jedno. Ale nebylo.“

„A co se u nich doma vlastně dělo?“ zeptal se poručík.

„Já taky všecko nevím! Ale myslím si, že ji museli komandovat jako malou holku. Hlavně ta stará. Všecko muselo bejt podle ní. Dana neměla vlastní kout. Všude jí ta stará čenichala. A popichovala toho svého syna proti ní. Že to trpěl! Jestli chtěl mít klid, či co? Já tomu nerozumím: je to přece študovanej člověk. Měl se svý manželky zastat, no řekněte sám. Bůhví, jestli nakonec neuvěřil těm věcem, co o ní tchýně vykládala!“

„Jaké to byly věci?“

„No že rozhazuje. Že neumí hospodařit. Že je nepořádná. A přitom – měl byste vidět, jak si v práci všeho hleděla! Asi že jí tam do toho nikdo pořád nemluvil.“

„Ale pro sebe spotřebovala paní Brendová dost peněz!“

„To když u nás dostala přidáno,“ vysvětloval Stárek. „Nevydělávala málo, vždyť si to zasloužila. A od Duba dostávala taky prémie.“

„Byly vysoké?“

Starý brigádník poposedl a neklidně pohlédl na poručíka. „To já vlastně ani nevím,“ odpověděl.

„Jen mi to povězte! Chcete přece, aby se vyšetřilo, co se jí stalo.“

Stárek sebou škubl. „Já vám to teda povím!“ odhodlal se náhle. „Dana nejspíš přišla na to, jak se u nás hospodaří. Tak asi Dub chtěl, aby mlčela.“

„Co vám o tom řekla?“

„Jednou mi povídá: pane Stárek, já jsem tady jenom páté kolo u vozu. Já nic nezmůžu, i kdybych chtěla.“ Odkašlal si. „Mně to stačilo. Vím snad taky svoje.“

„A o čem víte?“

„Ale ono je všude něco,“ zamručel náhle starý muž změněným tónem, skoro nevlídně. „Dneska jsou, panečku, jiné doby! Dneska se to tak nebere. Kdepak tenkrát. To by nás byl mistr hnal. Ani hřebík! Jenže dneska je to nějak normální.“

Postupně se poručík dověděl, jak se ve Stavebninách hospodařilo. Rudolf Dub měl pořadník, ve kterém byli zákazníci seřazeni podle toho, kolik kdo zaplatil navíc.

„Někteří dávali i dvakrát tolik, než je normální cena,“ vysvětloval Stárek. „To je ovšem z ručky do ručky, to do oučtů nepřijde. Kozel všecko prochlastá. Ale k čemu jsou ty peníze vedoucímu, to teda nevím. Žije sám. S nikým se nestýká.“

„‚Nekupoval paní Brendové nějaké dary?“ zeptal se Viktor Gall. „Nějaké dražší věci?“

„Co vás nemá!“ vykřikl starý brigádník roztrpčeně. „Ona byla slušné děvče! A o těch podfukách určitě dohromady nic nevěděla. Seděla přece v kanceláři. To spíš já jsem ledacos zahlíd. Zrovna tuhle se ve skladě ti dva hádali, komu dají cement. Jenže to není přece moje věc. Já jsem starý člověk, co nadělám? Všechno by stejně zapřeli. A ono se proti tomu ani nic nedělá.“

„Tohle si vyřídí někdo jiný, pokud je to, jak říkáte,“ řekl poručík. „My máme také dělbu práce. Mne to zajímá, jen pokud to nějak souvisí se smrtí paní Brendové.“

„Aby to nesouviselo!“ Stárek rozčilením až chraptěl. „Já vám teda povím ještě něco. Danuška se nedávno s vedoucím nepohodla. A bylo to kvůli penězům! Měli v kanceláři otevřené okno. Tak jsem zaslech, jak říká Dubovi, že už to tahle nepůjde, že nebude mlčet!“

„A dál?“

„Dál už nevím,“ odpověděl starý muž najednou sklesle. „Dub zabouchl okno.“

„Kdy se to stalo?“

„To můžou být tak dva, tři týdny. Já bych o tom nemluvil, kdyby se nestalo to neštěstí.“ Stárek se rozkašlal, až mu začaly slzet oči.

„To mě podrž!“ podotkl k tomu o něco později Václav Bolek. „Tak jaká vlastně byla? Nešťastná, utlačovaná chudinka – nebo mazaná holka, která to uměla s chlapama?“

„Asi moc neuměla,“ řekl podporučík Horyna. „Copak by byla dopadla takhle?“

Viktor Gall se k tomu nevyjádřil. „Něco nového?“ zeptal se.

Bolek vytáhl ze stolu hustě popsaný arch papíru. „Tuhle!“ zatřepal s ním poručíkovi před obličejem. „Poslechni si to. Jeroným Novák, technik z Plynostavu –“

„Jaký Novák?“ přerušil ho Viktor Gall.

„Jeden z těch čtyř mladíků, co hráli ve středu na Podhoří volejbal,“ vysvětloval Vojtěch Horyna. „To on také tvrdil, že to o Kordovi a Brendové jsou jenom pomluvy.“

„Kromě toho vypověděl,“ pokračoval Bolek, „že v inkriminovaný den zahlédl osobní vůz, který přijížděl po zkratce ze silnice. Asi mezi čtvrtou a pátou hodinou. Zastavil prý před Brendovou chatou.“

„Všiml si, jaký to byl typ?“

„To prý říct nemůže. Rozhodně prý to byl ale nějaký moderní auťák.“

„Nepoznal ani, jestli to byla tuzemská značka nebo cizí?“

„Tvrdí, že ne!“ řekl Bolek. „Ale věř mu.“

„Proč by o tom voze mluvil, kdyby chtěl něco zatajit?“

„Ono mu to spíš vylítlo. Je to hrozně ukecaný chlap. Ale co se týče Kordy a Brendové, trvá kategoricky pouze na své první výpovědi, že spolu nic neměli. I když nevylučuje, že se mohli znát.“

„Tvrdí, nevylučuje,“ opakoval zamyšleně poručík.

„Mně se to také moc nelíbí,“ přitakal živě Bolek. „S každým se bavíme moc v rukavičkách. Říkal jsem tuhle Vojtovi, že ho měl trochu zmáčknout. Jenže –“

„Podporučík Horyna má zkrátka jiné metody než ty,“ podotkl Viktor Gall. „Kdo to vůbec přepíše?“ ukázal na ručně psaný záznam.

„Kdo by!“ vyjel Bolek. „To já jsem tady holka pro všechno!“

„Potom mi laskavě ověř, jestli má Rudolf Dub alibi. Chci vědět, co dělal ve středu večer,“ řekl poručík. „Jdu se najíst.“ Zastavil se s rukou na klice. „A ať mi seženou toho Kordu. Chtěl bych si ho omrknout.“

Na podhořském volejbalovém hřišti skončil v tu dobu právě set.

Mladík, o kterém byla řeč, v bílém tričku a pestrobarevných trenkách s rozparkem, se líně shýbl pro tepláky a pomalu se loudal přes sešlapaný trávník.

„Poslyš, Stando, co s tebou dneska je?“ Jeroným Novák se ohlédl po ostatních hráčích a udělal několik rychlejších kroků za Kordou. „Hrál jsi pod psa, člověče!“

„Co by bylo,“ utrousil Stanislav Korda neochotně. Prohrábl si oběma rukama plavé vlasy a protáhl se, až mu hlasitě chruplo v zádech. „Raději si pospěš! Něčeho bych se napil.“

Oba odbočili na vyšlapanou stezku, která se vinula mezi hustě nastavěnými chatami.

„Ty, Stando – a s tebou ještě nemluvili?“ zeptal se Jeroným Novák a po očku se podíval na mnohem vyššího, ramenatého a pohledného Kordu.

„A kdo?“

„Jak to, kdo? Přece policajti! Od čtvrtka tady šťourají. Pořád jako kdyby něco hledali. Vyslýchali už kdekoho, kromě kmetů a nemluvňat,“ vykládal mnohomluvně Novák.

„Co by mohli chtít ode mne? Přece jsem tady nebyl. Kdy se to vlastně stalo?“

„Ve středu. Někdy večer. Je to stejně strašné. Taková krásná holka a takhle dopadne.“

„Pojď a nekecej pořád!“ utrhl se na něj Stanislav Korda. Mezitím došli k širší cestě, vysypané pískem, která končila u přepychové chaty s vysokou, nepravidelnou střechou. „Budem tady muset trochu uklidit.“ Zastavil se na žulových schodech, vedoucích na verandu. „Nebo se náš fotr zblázní.“

„On sem zas bude jezdit?“ zeptal se překvapeně Novák.

„Zatím asi jo. Má novou sekretářku a ta nemá vlastní kvartýr!“

„Že vaše matka na nic nepřijde! Musí to přece stát hromadu peněz, takový holky.“

Oba vešli do chaty. Za staženými roletami byl příjemný chládek. Stanislav Korda vyndal z bufetu láhev. „Ty myslíš, že fotr solí všechno ze svého? Podej mi skleničky! Od čeho by se dávaly prémie? Ty jsi naivní jako batole.“

„To bude tím, že nemám sekretářku.“ Novák držel v každé ruce skleničku a přihlížel, jak Korda nalévá zlatožlutou tekutinu. „Dost, člověče! Nebo se před obědem zlinkuju.“

„Tak si přiťuknem,“ řekl Stanislav a obrátil do sebe celou dávku naráz. „A co se tady povídá – jak se to vlastně stalo?“ zeptal se, zatímco si naléval další koňak.

„S Brendovou? No – šušká se všelicos. Jenomže nikdo neví nic určitého. Ale mluví se o nějakém maniakovi.“

„Cože?“

„No fakt! Prý ji chtěl znásilnit a ona se mu bránila. No, já nevím. Viděl jsem to odpoledne nějaký auťák, co jel k té Brendovic chatě. Takové žihadlo.“

„A tys to prásknul těm poldům?“ zeptal se Korda. V očích měl podrážděný výraz.

„No a co? Měl jsem snad mlčet? Co když ji opravdu někdo něco udělal? A co když se tu někde motá?“ Novák dopil svoji skleničku a prudkým pohybem ruky odmítl další. „Abych nezapomněl – sháněla tě ta kráska!“

„A to mi říkáš až teď?“ rozčilil se Stanislav Korda a bouchl pěstí do stolu. „Jak je to dlouho?“

„Včera večer. Co se děje?“ odpověděl udiveně Jeroným Novák. „Člověče, co se ti tak třesou ruce? Kvůli nějaký holce že bys –“

„Drž hubu, jo,“ zarazil ho Korda hrubě. Prudce vstal a šel ke dveřím. Cestou si navlékl košili a na verandě sebral kalhoty, přehozené přes lehátko. „Vrátím se odpoledne,“ řekl už mírněji.

„Ty nebudeš jíst? Přivezl jsem od mámy guláš.“

„Strč si ho někam!“

Dveře verandy hlasitě bouchly. Jeroným Novák stál a s otevřenými ústy se díval oknem ven před chatu, kde Korda skočil do béžového renaulta. Rozjel se s ním tak divoce, až odlétl od kol písek.

Vojtěch Horyna otevřel nezvykle prudce dveře a vpadl do místnosti.

Bolek se na něj udiveně podíval: „Co je? Hoří?“

„Poslechni si tohle,“ zamával podporučík listem papíru. „Miloš Tesař, přechodné bydliště Habartov u Sokolova, zaměstnaný v našem podniku jako strojní zámečník –“

„Počkej!“ zarazil ho Bolek. „To má být ten blonďák, o kterém ti řekl strážmistr Havelka?“

„No jasně. Syn toho vdovce ze Sviřkova.“

„Neboli jeden z adeptů na násilníka,“ konstatoval podporučík. „Tak ho máš?“

„Zatím ne. Z těch sokolovských dolů nám zároveň sdělují, že od nich před třemi měsíci odešel. Kam, to nevědí.“

„Tak po něm dáme vyhlásit pátrání! Až se vrátí Viktor, může to hned vyřídit s náčelníkem.“

„Pátrání?“ zarazil ho Vojtěch Horyna. „Snad dokonce celostátní, ne? A jenom proto, že je to blonďák? Ty ses asi zbláznil.“

„Ať si to tedy rozhodne Viktor,“ zabručel Bolek bez nadšení.

„Tady jsem,“ řekl Viktor Gall na prahu. Vyslechl, oč jde, a chvíli uvažovat. V skrytu duše mu byl Bolkův návrh sympatický, ale věděl, že Horyna má pravdu. „Nesmíme se ukvapit,“ prohlásil.

„Zatím nemá nic na triku,“ ozval se Horyna. „Ale popis a fotografii už máme. Takže pokud by se objevil u nás, můžeme ho oťuknout.“

„V pořádku,“ řekl poručík spokojeně. Obrátil se k Bolkovi a zeptal se. „A co vedoucí ze Stavebnin?“

„Alibi nemá,“ hlásil podporučík. Podíval se do bloku a pokračoval úředním stylem: „Rudolf Dub byl ve středu třináctého září v práci do půl šesté večer. Potvrzuje to uklízečka. V sedmnáct padesát vystoupil z vozu před domem, kde bydlí. Má na to dva svědky.“ Obrátil list. „Vlastně tři. Dál je to s ním slabší. Žije sám, to už víš. Poslali jsme za ním praporčíka z okresu. Tomu ochotně sdělil, že byl asi do půl osmé doma. Pak prý si jel pro nějakou součástku na auťák. K známému do Dobříčka.“

„Kde to je?“

„Takových třicet kilometrů od Hradce, směrem na Vysoké Mýto. Jenomže on to své tvrzení nemůže dokázat. Ten jeho známý nebyl údajně doma. A vůbec má smůlu: v Dobříčku ho nikdo ani okem nezahlédl.“

„Viděl ho někdo, když se vrátil?“

„Lidi z baráku, když šli z kina. Jenže to bylo po desáté.“ Bolek se zasmál. „Na šedesát kilometrů tam a zpátky a nějakou chvíli čekání potřeboval přes dvě a půl hodiny! I když on tvrdí, že v tom Dobříčku čekal dlouho.“

„A navíc nemusel jet z domova až o půl osmé.“ připojil se k rozhovoru Horyna. „Klidně mohl vyrazit o hodinu dřív. Teď jde o to, kam.“

Na stole zadrnčel telefon. Bolek se ohlásil. Chvilku jen mlčky poslouchal. „Jistě, pokračujte,“ řekl pak. „Budu tady dnes dlouho. A když ne já, tak Vojtěch.“ Podíval se tázavě na Horynu, ten krátce kývl hlavou. „To byl strážmistr Pešek,“ vysvětlil Bolek, když zavěsil. „Hlásí, že objevil Stanislava Kordu.“

„A kde?“ zeptal se Viktor Gall téměř současně s Horynou.

„V poledne vyrazil jako šílenec z Podhoří a teď stojí už půl hodiny před domem, kde bydlí Renáta Renčová. Má renaulta šestnáctku. Pešek má zapsané číslo. Měl prý co dělat, aby mu na motorce vůbec stačil, protože Korda jel celou cestu jako ďas.“ Bolek se spokojeně ušklíbl. „Konečně se nám začínají trošku hýbat! Zatím to bylo jako v panoptiku.“

„Ani bych neřekl,“ podotkl Viktor Gall. „Oni jsou v pohybu pořád. Něco zakrývají. Nebo chystají. To jenom my o tom zatím moc nevíme.“

Michal Tiller se zastavil na prahu a pozoroval, jak jeho žena vkládá prádlo do pračky.

„Jdeš pozdě,“ řekla. „Byl jsi u Pavla?“

„Ještě ne,“ odpověděl rozmrzele. „Do teďka jsem si hrál s vozem.“ Když se vrátil z koupelny, kde se převlékl do manšestráků a staré košile, měl už na stole připravenou polévku. „Ty nebudeš obědvat?“ zeptal se.

„Jedla jsem s dětmi.“

Podíval se na její bledý obličej s předčasnými příznaky stárnutí. Začal jíst, ale nechutnalo mu.

„Měl bys přece jen zajít za Pavlem,“ prohodila, když před něj stavěla misku se salátem.

„Jak ho znám, tak o nikoho teď nestojí. A stejně mu nemůžu pomoct,“ namítl.

„Jste přece kamarádi.“ Drmolila jako tichý, ale únavný strojek. Neposlouchal ji. Zaregistroval jen poslední věty: „Řekni mi, kdo to mohl Daně udělat? Asi nějaký šílenec.“

„Kriminálka je zřejmě jiného názoru,“ řekl neprozřetelně.

Hned zbystřila pozornost. „Kriminálka? A odkud to víš?“

„Potkal jsem Pavlova kolegu z fakulty,“ odpověděl. Měl pocit, že mu stejně nevěří.

Mlčky sklízela ze stolu. Když nesla nádobí do kuchyně, podotkla jako mimochodem: „Chci si vzít nějakou práci domů. Třeba psaní na stroji.“

„Co tě to zase napadlo!“ vyletěl. Aby ten tón poněkud zmírnil, vzal ji kolem ramen; zdálo se mu, že zase zhubla.

„A nepotřebujeme snad peníze?“ řekla umíněně. „Jsi pořád samé dluhy. Myslíš, že to nevím?“

Pustil ji a šel si do ledničky pro pivo. To bylo choulostivé téma. „Co kdybychom šli s dětmi ven,“ pokusil se odvést řeč jinam.

„Prosím tě! Já mám spoustu žehlení.“

„Tak to nech Evě. Víš, že ti ráda pomůže.“

„Co tě napadá! Už tak toho pro nás dělá až až.“ Zarazila se, ale pak jí to nedalo: „Proč jen se ta holka nevdá? Na děti se jen třese…“

Zamračil se. „Jako bys nevěděla, že od té doby, co se na ni ten rošťák vykašlal –“

Nenechala ho domluvit. „Vždyť už jsou to tři roky! Měl bys jí domluvit.“

„Že tak Eva na mne dá,“ namítl. Zhluboka se napil a dolil si zbytek piva.

„Někdy mi připadá, že se jí bojíš. Ale abys věděl, já si myslím, že ona někoho má. Jenže nemám tušení, kdo to je.“

Michal Tiller neodpověděl. Když odešla z pokoje, otočil mechanicky knoflíkem rádia. Slyšel, jak v kuchyni pouští vodu do dřezu. Pustil zvuk hlasitěji. Zíral nepřítomně na oprýskanou zeď protějšího domu. Hudba ho jindy uklidňovala, ale dnes na něj měla účinek spíše opačný. Melodie lesního rohu, vážná a tesklivá, k němu pronikala stále naléhavěji. Měl pocit, vtíravý pocit, že je to jakési varování.

Podporučík Horyna přihlížel, jak mu pumpař dolévá trychtýřem do nádržky pohonnou směs. „Pepíku – a víš to jistě?“ zeptal se.

„No dovol,“ ohradil se muž v šedé, ne právě nejčistší kombinéze, „to bych ti o tom snad nevykládal! Jak povídám: benzín nebral, přijel si akorát přifouknout kola. To jedno zadní měl poloprázdný. Proto jsem si ho taky všimnul. Byl to Wartburg. Krémovej, ne zrovna naleštěnej. A ten chlap měl čepici s kšiltem a nějakou hnědou bundu.“

„Nebyl to blonďák?“

Pumpař se poškrabal na bradě. „Blonďák?“ uvažoval. „Tak to ti teda neřeknu. On měl tu čepici nějak divně naraženou, až na uši. Vlasy mu nebyly vidět A já jsem si ho zase tak moc neprohlížel. Byl ke mně otočenej zády. Mezitím přijeli zákazníci –“

„Čísla vozu sis nevšiml?“

„To teda ani ne. Moment! Mám takovej pocit, že to byly písmena hradeckýho okresu. Jenže krk ti na to nedám.“

K pumpě přijížděla červená škodovka.

„Ještě něco,“ řekl Horyna. „Neznáš tu v okolí někoho, kdo by měl žlutýho nebo aspoň nažloutlýho fiata?“

Pumpař sáhl k stojanu pro hadici. Kývl na řidiče, který vystoupil ze škodovky, a zastrčil konec hadice do nádržky. „To teda opravdu nevím,“ řekl Horynovi. „Kdyby byl vodsuď, tak bych si ho na beton pamatoval!“

Podporučík nastartoval a obrátil motocykl směrem k silnici. Tvářil se ustaraně. Gall mu dal na starost toho chlapa z Podhoří: a co zatím má? Krémový Wartburg a chlap v čepici se štítkem. Možná blonďák, ale třeba taky ne. Ale co když tu opravdu někde obchází a čeká na příležitost? Podle výpovědi pumpaře tu byl ten člověk s Wartburgem dnes dopoledne. Tenhle údaj se shodoval s anonymním telefonátem, který navíc ještě obsahoval tvrzení, že řidič je blonďák. Horynovi bylo jasné, proč lidé volají anonymně nebo pod falešným jménem: buď si nejsou moc jisti, nebo si prostě vymýšlejí. A někdy třeba i lžou, aby se někomu pomstili. Ale také mohou mít strach – třeba i proto, že vědí mnohem víc, než řekli.

I ze silnice bylo vidět, že se na Podhoří vydalo o tomto zářijovém víkendu, připomínajícím spíš horké léto, hodně lidí. Z komínů některých chat stoupaly v čistém vzduchu lehounké proužky dýmu. K zastávce zvolna přijížděl autobus. Z lesa po pravé straně se trousily skupinky s košíky a taškami; Horyna sbíral houby strašně rád, ale teď na ně neměl náladu. Někde v tom lese, nyní zdaleka ještě ne liduprázdném, se možná potuloval člověk, který mohl být nebezpečný – nebezpečný druhým, a tím koneckonců také sobě, protože dříve nebo později bude dopaden a potrestán. A nemusel to být prostě surovec: co když si svoji nemoc ani sám neuvědomuje, nebo se nedokáže vzepřít svým nejnižším instinktům? Copak společnost někdy netrestá lidi za to, že je zatím neumí léčit?

Horyna si nebyl vědom toho, že narazil na problém, na jehož řešení se nemohou shodnout ani nejkvalifikovanější odborníci; uvažovat jen v mezích toho, co mu bezprostředně vnucoval život a zkušenost.

Les už nechal daleko za sebou. Ale stále muset myslet na mladého praporčíka, který tam teď někde chodí a má tomu případnému nebezpečí nějak zabránit; je na to sám a les je veliký.

Jako by byl někdo utnul strohé věžáky před topolovou alejí, která lemovala silnici. Viktor Gall zařadil čtyřku. Kolmice stromů, černavé v měsíčním světle, se začaly vrhat dozadu stále rychleji a rychleji, mezi nimi se smýkala přízračná zeleň luk, táhnoucích se až dozadu k řece. Vlevo se mihl spoře osvětlený autoservis, za ním rozestavěná betonová budova. Na protější straně silnice se zalesklo pole nových škodovek, jež tu zřejmě očekávaly příchod podzimních dešťů.

Střední vlny ovládly zprávy, o slabý centimetr stupnice dál však sonorní hlas protáhl měkkou italštinou: Caro mio, tremante ho Talma – chvějící se duše, nel palpitante cor – v uchváceném srdci… a všechno to posléze končí v zelenavé řece, ale kdo ví, co člověku otřásá duší, než někoho strčí do vody, zdaleka to nemusí být právě láska.

Sešlápl spojku, přeřadil a o něco pomaleji odbočil ze silnice doprava. Za skupinou bříz se vynořily první chaty, mezi nimi se zaleskla kapota vozu, jak na ni dopadlo světlo reflektoru. Podlouhlá plocha volejbalového hřiště vyplula jako nažloutlá oáza. Odněkud prudce zakvílela trubka. Za temnou hmotou stromů se cesta náhle svažovala dolů; tam také končil shluk chat. Když vyjel z dolíku, poznal, že je na místě: větve dvou smutečních vrb padající až k hladině, neuspořádaná houšť křovin, za nimi světlá střecha pokrytá eternitem. Tady se před třemi dny odehrálo drama, kterému měl teď dodatečně porozumět. Zhluboka vtáhl vzduch, jako by tím do sebe mohl nasát atmosféru prostředí. Ale cítil jen nahořklou vůní řeky a pach tlejících rostlin.

Úzkou mezerou mezi keři se protáhl před chatu.

Obešel ji, zakopl o pohozené hrábě, vrátil se před zasklenou verandu a posadil se před ní na nízkou dřevěnou lavici. Zvolna se shýbl a zvedl ze země panenku s utrženou nohou; v mělkém světle měsíce na něj zírala tupýma modrýma očima a prázdně se usmívala. Viktor Gall věděl, že neobjeví nic, nač by už před ním nepřišli experti se svým náčiním a technickými fintami. Objekty. Věci. Situace. Chování lidí. Stopy jejich činů. Jenomže celé to má jednu obrovskou vadu: pozorování, byť prováděné sebedokonalejšími prostředky, přichází většinou, když už je po všem. To znamená, že příliš pozdě. Zbývá nám potom pouze rekonstrukce citu, vášní, afektů i promyšleného jednání. A přitom pachatelé často už dlouho předtím, než něco provedou, signalizuji do okolí nějakou hrozbu. Nikdo jí nevěnuje pozornost; nevnímá ji? Nebo na ni prostě kašle?

Zhruba v téže době, kdy se poručík Gall zabýval svými úvahami, vyšel Václav Bolek z chodby starého činžáku poblíž Husova náměstí. Měl dobrou náladu, doufal, že Viktora příjemně překvapí. Po dobré půlhodině okolků a vytáček a teprve po velmi důrazné připomínce pro něj poněkud choulostivých okolností, v okamžiku, kdy se už podporučík vařil zlostí, probudil poněkud znejistělý skladník Kozel k životu ochablou paměť. Bolek se dodatečně bavil, když si připomněl celé to divadlo: jak se mužík najednou uhodil dlaní do čela, jak vykulil oči; a hlavně, jak se náhle upamatoval, že na Danu Brendovou čekával občas za plotem nějaký mladík. „Teda ne že by se tam zrovna moc producíroval,“ mhouřil Kozel prohnaně očka. „Jenomže já jsem ho teda zahlíd téma starejma dveřma ze skladu. Jsou samá fuka. Těma škvírama jsem ho párkrát zmerčil. Teda – tak asi pětkrát, abych jako mluvil pravdu.“

Postupně ze skladníka vylezlo, že mladík mohl být asi pětadvacetiletý. Vysoký, moderně oblečený. „A fáro měl teda jedna báseň. Řekl bych, že to byl ňákej drahej auťák.“

Na Bolkovu otázku, zda to nebyl renault, pokrčil však Kozel výmluvně rameny. „Jo, tak to vopravdu nevím. Já tak poznám leda škodovku. Nebo volhu našeho starýho,“ dodal s nezastřeným úšklebkem. Nemohl ani sdělit, zda mladík jezdíval pro Brendovou pravidelně. Nebo v určité dny. „Pokaždý jsem ho přece nemusel taky vidět!“ namítl. V tom mu podporučík musel dát za pravdu.

„Kdy jsem ho viděl poprvé?“ opakoval skladník Bolkův dotaz. „Tak to mohlo bejt tak před půl rokem. Nebo možná o něco dřív. A jestli to byl pokaždý ten samej chlápek, to teda – Myslel jsem vlastně, že jo, ale teďka, když se ptáte –“

Teprve když podporučík bouchl pěstí do stolu, podrbal se Kozel na hlavě a neochotně dodal: „No podle vlasů to mohl bejt ten samej. Takovej blonďák. A museli se dobře znát!“ vybafl najednou škodolibě. „Podle toho, jak dycky přihopsala k tomu fáru na těch svejch kramflekách a hnedka hupla dovnitř. A v tu ránu pokaždý zmizeli.“ Rád Brendovou rozhodně neměl. A ani se nenamáhal, aby to skryl.

Když Bolek scházel ke křižovatce pod náměstím, přemítal, proč na jeho otázku, zda o blonďákovi věděl také Rudolf Dub, blýsklo tomu mrňousovi tak zle v očích. Už se zdálo, že promluví, ale nakonec pouze pokrčil rameny. No ovšem, i kdyby něco věděl, bývalý mukl na takový dotaz neodpoví, to mě mohlo napadnout, zlobil se na sebe podporučík. Zahnul kolem evangelického kostela a přidal do kroku, aby už byl doma; jestli se manželka probudí, začne mu zase vyčítat, že se o rodinu dost nestará. Poslední dobou s ní není k vydržení. Pořád jenom omílá, že by si měl najít jiné zaměstnání. Bolek si povzdechl a rozhlédl se liduprázdnou ulicí. Zprávu hodí na papír až ráno, aspoň si to do té doby ještě srovná v hlavě; moc uspořádané to v ní zatím neměl. Začal přemýšlet, jaké nové možnosti přináší jeho nejnovější zjištění do celého případu. Měla Dana Brendová milence? A byl jím Stanislav Korda? Že by pro ni někdy jezdil do práce, když byl zrovna v Hradci? Ale byl tu ještě ten světlovlasý chlápek od lesa, kterého zahlédli, jak jde ten večer k chatě! Ten měl přece fiata.

Bolek přešel na druhou stranu. Napadlo ho, zda ještě někdo kromě skladníka věděl o existenci nějakého blonďáka, a to někdo, koho by ta skutečnost musela eminentně zajímat. Zastavil se na rohu ulice. Uvědomil si, že jeho verze s násilníkem se povážlivě otřásá. Že se naopak nabízejí jiné, pro které je důvodů mnohem víc.

V té měsíční noci čněla nepravidelná hmota podhorského lesa proti světlejšímu nebi hutná, neproniknutelná. Někde zakřičela sojka. Stráň, spadající dolů k železniční trati, vypadala v bledém svitu strmější.

Světlovlasý muž, který se zastavil pod rozložitým dubem, ji upřeně pozoroval. Popošel pár kroků, napůl se otočil, jako by se hodlal vrátit zpátky na silnici, odkud přišel. Chvíli tak stál a mírně se kolébal z nohy na nohu; zdálo se, že se nemůže rozhodnout, kterým směrem by měl jít. Z náprsní kapsy vytáhl plochou láhev, vydatně si lokl a zase ji zastrčil. Potřásl hlavou, až mu vlasy spadly do čela. Shrnul si je oběma rukama dozadu, potom vyndal čepici se štítkem a narazil si ji až na uši. Ohlédl se kolem sebe a pak se vydal po cestě vzhůru, k lesu. Na chvíli zmizel v souvislém podrostu, který ji lemoval z obou stran. Za několik minut se objevil na kopci. Tam se opět zastavil. Shlížel dolů na koleje, jež se v měsíční záři matně leskly. O několik set metrů dál blikalo nezřetelné světlo v jedné z krajních chat na Podhoří. Bylo ticho, jen mírný vítr chvílemi zašustil spadalým listím. Do toho ticha se náhle ozval slabý zvuk; zněl jako kvapné kroky. Jako by někdo pospíchal dole po silnici, která v těch místech vedla téměř rovnoběžně s tratí. Vidět na ni nebylo přes řadu hustých listnáčů.

Muž se teď nehýbal. Zdálo se, že poslouchá ty kroky, že ho přímo fascinují. Opřel se o kmen nejbližšího stromu, v jehož stínu se takřka ztrácel. Kroky pojednou zmlkly; chodec se buď zastavil, nebo odbočil z asfaltky na měkkou půdu stezky, která vedla do vršku, šikmo přetínala koleje a serpentinami šplhala do příkré stráně. Příchozí si zřejmě chtěl zkrátit cestu. Ale jestliže měl v úmyslu dostat se až nahoru, měl před sebou stejně dobrých deset minut cesty. Muž ukrytý pod stromem se pohnul. Potichu zívl, protáhl se, až mu chruplo v zádech, pak se svezl na zem a zůstal tam sedět, bradu opřenu o kolena, schoulený a nehybný.

Viktor Gall pozoroval vůz, který zaparkoval na travnaté plošince před chatou. Vystoupil z něj doktor Brenda. Když zahlédl v měsíčním svitu poručíka, nepatrně zaváhal. Ale vzápětí vytáhl z kapsy klíče a odemkl dveře.

„Nevěděl jsem, že sem přijdete,“ řekl Viktor Gall. „Byl bych se vám předem ohlásil.“

„Taková překvapení snad patří k vaší profesi,“ podotkl Brenda studeně.

„To platí jenom v detektivkách,“ pokusil se poručík o žert. „Jenže vy je asi nečtete.“

Nezabralo to. Doktor Brenda se ani nenamáhal, aby odpověděl. Vešel dovnitř a nechal za sebou otevřené dveře. Viktor Gall vstoupil za ním. Proutěný lustr spoře osvětloval poměrně velkou místnost; za zpola rozhrnutým závěsem v zadní části bylo vidět dva gauče, postavené proti sobě podél stěn.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“ Brenda se pokoušel být zdvořilý, i když podle hlasu ještě zcela nepřekonal své rozladění.

„Děkuji. Jsem tu vozem,“ odpověděl poručík.

„Tak uvařím aspoň kávu. Posaďte se přece!“

Viktor Gall poslechl. Horký, silný nápoj mu přišel vhod. Zároveň dodal této podivné seanci zdání nezávazné, téměř společenské konverzace. „Ještě dost dlouho po válce tady bylo jenom pár chat,“ vykládal Brenda, „skoro všichni se vzájemně znali.“ Na poručíka se nedíval, jako by postupně zapomínal na jeho přítomnost a pouze vyslovoval hlasitě své vzpomínky. „Měli jsme tady na chatě pár desek. A otcův starý gramofon. To jsme byli ještě děti. Všechno se zdálo být jednoduché a hezké.“ Teprve nyní zvedl oči k poručíkovi. Vypadalo to, jako by se zastyděl za nějakou slabost. „Od té doby se změnil systém hodnot,“ doplnil už suše, střízlivě. „A deset, patnáct let – to je dnes už téměř rozdíl generace.“

Co tím má vlastně na mysli? uvažoval Viktor Gall. Opatrně se otázal: „Smím se zeptat, proč jste sem dnes – tak pozdě přijel?“

„Napadlo mě, že tu snad na něco přijdu, co by mohlo být důležité. Stejně bych neusnul.“

„Máte na mysli něco konkrétního?“

„Ne,“ řekl doktor Brenda. „Já vím, že je zbytečné tu něco hledat. Byli tu odborníci. Ale ti přece nemohou přijít na to, že něco třeba leží jinde než normálně. Nebo že tu zůstala věc, jež sem nepatří.“

„To je správná úvaha,“ souhlasil poručík. „Ale v tom případě vás nechám, abyste se tu důkladně rozhlédl.“

Pavel Brenda vstal. Pomalu procházel místností. Od oken po zdi, dozadu k závěsu se pohyboval jeho velký, zdeformovaný stín. „Zdá se, že všechno je na svém místě. Myslím, že to byl pošetilý nápad.“ Rukou přejel po nízké knihovničce, dotkl se vázy s uschlou růží a zůstal stát nad skříňkou, na které byl přenosný televizor. Vedle něj ležely zelené brýle. Brenda je vzal do ruky, okamžik na ně hleděl, pak je položil zpět.

Viktor Gall z něj teď nespouštěl zrak. „To jsou vaše?“ zeptal se. Vstal rovněž a udělal několik kroků k Brendovi.

„Ne. Ty patří – patřily Daně.“ Znělo to úsečně.

Poručík vzal brýle do ruky. Skla se matně zaleskla ve svitu lustru. Doktor Brenda se zatím vrátil ke stolku a opět se posadil. Sklopil hlavu a bezděčně zvedl šálek; byla v něm už jen kávová sedlina.

„Dovolíte, abych si ty brýle vypůjčil?“ otázal se Viktor Gall.

„Prosím,“ odpověděl Brenda. Za okamžik se zeptal docela jiným tónem: „Pane poručíku, objevili jste už něco? Nebo máte aspoň – nějakou stopu?“

„Zatím toho víme málo.“

„Podaří se vám to vůbec?“ Pavel Brenda si odkašlal. „Já vím, to je nemístná otázka.“

„Je docela pochopitelná,“ ujistil ho Viktor Gall.

„Ale právě v zájmu věci bych se vás rovněž rád na něco zeptal. Jak mě informovali, potrpěla si vaše žena na drahé věci. Měla své nároky.“ Všiml si, že jeho protějšek stiskl zuby. „Můžete mi povědět, jak jste vycházeli se svými příjmy? Jistě chápete, co mám na mysli.“

„To chápu! Jenom nevím, k čemu jsou vám právě tyhle informace.“ Bylo patrno, že Brenda jen stěží ovládá hněv. „Usuzuji z toho, že vám už ledacos donesli. Mohu si také snadno domyslet, kdo to byl.“

„Přesto bych rád slyšel vaši odpověď.“

„No prosím. Vydělávám kromě platu také něco externě. To se dá samozřejmě zjistit. Něco máme po otci, například tuhle chatu. Po babičce zůstaly šperky. Její bratr byl klenotník. Stačilo, aby si Dana vzala nějaký náhrdelník – a už z toho bylo plno řečí.“ Doktor Brenda se postupně ovládal, i když ho to viditelně stálo dost námahy. „Jak jsou lidé závistiví, s tím jste se jistě už setkal,“ dodal ironicky.

„Zmínila se vám vaše žena někdy o tom, jak to chodilo u nich v zaměstnání?“

„Nerozumím vám,“ řekl udiveně Brenda. „Na nic zvláštního si nevzpomínám. Párkrát si mi stěžovala na dotěrné zákazníky. Jinak nevím.“

„Mluvila někdy o svém vedoucím?“

„O panu Dubovi?“ Brenda okamžik přemýšlel. „Nepamatuji se. Ale asi to bude nějaký dobrák. Dával jí dost značné prémie. Dokonce jí sem párkrát zavezl nějaký materiál. Ten si ovšem zaplatila! Na to Dana dbala.“

„Jak se snášela s vaší matkou?“

Doktor sebou nepatrně škubl. „To víte, snacha a tchyně,“ podotkl bezvýrazně. Díval se přitom na zeď za poručíkovými zády. „Moje matka je trošku přísná. Občas se jí něco nelíbí. Ale o nic velkého nešlo.“ Bezděčně vzal do ruky zelené brýle, které ležely mezi nimi na stole. Dotýkal se jich prsty, jako by si chtěl vštípit do paměti jejich přesný tvar. Ukazováčkem přejel po rámečku.

Bylo to úmyslně? Viktor Gall si pozdě uvědomil, že udělal chybu, když je tam nechal ležet. Uhasil v popelníku cigaretu, vzal brýle, které mezitím Pavel Brenda zase položil, a zvedl se. Doktor Brenda rovněž. Když stáli proti sobě, byli oba muži stejně velcí. Poručík pocítil nezvyklé napětí, které si nedovedl vysvětlit. Jako by se z toho uzavřeného, zasmušilého muže přenášelo na něj. „Jak jste vycházel se svou ženou?“ zeptal se.

„Já? Nechápu –“ Doktor Brenda se zhluboka nadechl. „Vlastně ano, je to logické. Manžel je přece nutně podezřelý.“ Rozzlobeně a výsměšně pohlédl na Viktora Galla. „Chtěl byste slyšet, že u nás byl rámus na denním pořádku? Pak vás ovšem zklamu – já se ze zásady nehádám. Na druhé straně netvrdím, že jsme měli na všecko stejné názory. Naopak. Ale v podstatě jsme byli docela běžné manželství.“

Oba muži se odmlčeli. Napětí se ještě zvýšilo, jako by každý z nich držel v ruce jeden konec lana a táhl je opačným směrem. Do toho nepřirozeného ticha se zdálky ozval slabý, rytmický hukot. Poručík bezděčně otočil tím směrem hlavu a Brenda podotkl: „To je půlnoční rychlík.“ Podíval se na hodinky a dodal: „Už zase má zpoždění.“

4

Nedělní ráno úspěšně kopírovalo Kremličkovy oleje; poručíkovi připadalo pobledlé. Před sebou měl rozevřené desky se spisy. Jednou rukou si přidržoval otevřenou stránku, druhou si podpíral bradu. Už potřetí začínal s toutéž větou:… Přiznávám, že moje první výpověď nebyla úplná… Byl to záznam výpovědi Rudolfa Duba. Podporučík Horyna ho vyslechl v sobotu večer v jedenadvacet hodin. Musel být unavený, pomyslel si poručík, anebo není psaní na stroji opravdu jeho silná stránka: v každé druhé řádce měl překlep.

Viktor Gall si promnul oči a dal se urputně znovu do čtení… Přiznávám, že moje první výpověď nebyli úplná. Pravda je, že jsem dne 13. září, tj. ve středu večer, zhruba ve tři čtvrti na sedm odjel svým vozem SPZ HKD-43-27 směrem na Vysoké Mýto, kde jsem chtěl v obci Dobříčko vyhledat Josefa Schwarze. Jelikož jsem ho nenašel doma, rozhodl jsem se počkat. S nikým v obci jsem nemluvil. Když jsem se jmenovaného nedočkal, odjel jsem z Dobříčka zhruba o deváté. Vracel jsem se přes Podhoří, neboť jsem měl v úmyslu složit tam pro paní Brendovou u chaty nějaký materiál, který si u nás koupila a řádně zaplatila. Učinil jsem tak několikrát za dobu, kdy jmenovaná u nás byla zaměstnána. Svůj úmysl stavit se na Podhoří jsem však cestou změnil, neboť se mezitím setmělo. Rozhodně popírám, že bych byl místo do Dobříčka jel přímo na Podhoří. Trvám na tom, že mi nebylo nic známo o skutečnosti, že paní Brendová pojede toho večera na chatu. Rovněž popírám, že bych ji tam byl dokonce sám vezl nebo tam za ní jel. Paní Brendová odešla v uvedenou středu ze zaměstnání jako obvykle, tj. asi o půl čtvrté. Od té chvíle jsem ji již neviděl. O její smrti jsem se dověděl až druhý den, jak jsem již uvedl ve své první výpovědi. Potvrzuji, že jsem byl poučen o své povinnosti vypovídat pravdu a o trestních následcích křivé výpovědi, jakož i o právu odepřít výpověd podle § 100 odst. 2 tr. v. Proti obsahu tohoto protokolu nemám námitky.

Viktor Gall se zadíval na hranatá, těžká písmena podpisu. Pak zběžně prolétl očima několik řádek o informaci podané Josefem Schwarzem: ten sice potvrdil, že slíbil obstarat Rudolfu Dubovi uvedenou součástku, avšak trval na tom, že si nedomluvili ani den, ani hodinu, kdy mu ji předá. Ve středu večer skutečně doma nebyl. Schwarzovi sousedé neslyšeli údajně nikoho přijet, ani nikoho v okolí jeho domku neviděli.

Ten večer vůbec nikdo nikoho neviděl, pomyslel si poručík rozladěně, dokonce ani na Podhoří Danu Brendovou, tu nápadnou krásku. Plynulo z toho, že se sama snažila o to, aby zůstala nepozorována? A proč asi? Věci se rovnaly jako dětská skládanka. Jednou z kostek té mozaiky bylo tvrzení skladníka ze Stavebnin, že pro ni občas přijížděl světlovlasý mladík. Jezdívali snad spolu tajně na Podhoří? Viktor Gall potřásl hlavou. Jestliže se to zdálo být tak jednoduché, pak to bylo určitě jinak. Tu zkušenost už měl.

Vyrušil ho telefon. „Ano, já. Cože? Včera po půlnoci?“ Chvilku ještě poslouchal. „No jistě. Pospěš si. Počkám tu na tebe.“ A už to bylo tady. Pěkná skládanka. Kostky se povalovaly rozházené kolem. Viktor Gall zůstal sedět v nepohodlné pozici, ruku položenou na sluchátku.

Dlouhými, čapími kroky zdolával Michal Tiller protáhlé stoupání. V podloubí malého náměstí si bezděčně sáhl rukou na náprsní kapsu. Kolik to Evě už vlastně dlužím? Začínalo mu to působit čím dál větší starosti. A Jarka určitě něco vyčenichala. Nevšímavě minul střízlivý portál bývalého jezuitského kostela. Jindy by byl možná zaskočil dovnitř, aby se podíval na svůj oblíbený obraz Jana Nepomuckého. Dnes si na něj vůbec nevzpomněl. U krajské galérie málem přešel průchod ke krytému schodišti. Pravda je, že se mu dolů nechtělo. Pavel bude jistě doma… Marně potlačoval nepříjemný pocit z toho setkání, kterému se už nemohl vyhýbat. Brenda je báječný chlap, slušný a spolehlivý, ale o čem s ním teď mám mluvit, uvažoval cestou ze schodů. Že jsem si odjakživa myslel, že se k němu Dana nehodí? Když jsem to dneska opakoval před Evou, vůbec na to nereagovala. To je celá ona, vždycky se zdržuje úsudku o druhých lidech. A možná, že je proti Pavlovi stále ještě zaujatá pro to ztracené přátelství s Danou. Ženské jsou nevypočitatelné. Není ale přece možné, že by podezřívala Pavla – Ne, to je nesmysl. Nepodezřívám ho nakonec já sám? Jsem nemožný.

Zdráhavě stoupal do prvního patra, přidržoval se zábradlí, jako by vlekl nahoru těžké břemeno. Co vlastně Pavlovi řeknu, přemýšlel neklidně, nikdy jsme spolu o svých soukromých záležitostech nemluvili. A nebyla to nakonec chyba? Nikdy jsem se neodhodlal, abych mu alespoň naznačil, že by se měl o svoji manželku víc starat… Ale copak jsem mu měl donášet, co o ní tvrdívala Renáta? Že u něj Dana postrádá víc vřelosti a citu? Už vidím Pavla, jak by se na mne podíval tím svým vznešeným studeným pohledem. Ono to také zní jako ze špatného románu! Jenže kdybych ho byl upozornil, že nad jeho manželstvím se snášejí chmury, snad jsem mohl něčemu zabránit. Jenže čemu? No ovšem: vždycky jsem byl takhle nerozhodný. Jako právě teď: přešlapuju tu přede dveřmi, sám sobě trapný.

Prudce zvedl ruku a zazvonil. Nikdo neotvíral. Zkusil to znovu, marné. Nemohl se ubránit ošklivému pocitu úlevy.

Ze sousedních dveří vyhlédla droboučká stará paní. Ne, pan doktor není doma, odjel už včera, ale kam, to ona neví. Tiller jen stěží vnímal další věty. Jen jedna mu utkvěla ve vědomí: Takové neštěstí, takové hrozné neštěstí, opakovala stařenka. Připomnělo mu to rozhovor s Evou. Jak to jenom řekla? Že každý je nejvíc potrestaný neštěstím, které si způsobí sám?

Roztržitě pozdravil starou paní a spěchal pryč. Nenarážela Eva na jeho vztah k Renátě? Už několikrát měl pocit, že něco ví, i když se ani slovem nezmínila. Ta její tolerance! Kdyby se do něj pustila, bylo by mu to milejší. Člověku je hned líp, když se musí bránit vysloveným výčitkám, než nějakému němému obvinění. Ospravedlňuje se vlastně zároveň sám před sebou. Nebo hlavně sám před sebou?

Ulehčeně vydechl, když vyšel z průchodu zpátky na náměstí. Bílá věž nad ním tříštila vysokou bání jednolitou modř nebe, kamenný ochoz, toskánské sloupky a ciferník hodin nehnutě na svém místě – a pod tím lidé se svými vteřinovými strastmi…

Šel, co noha nohu mine, znechucen sám sebou, vším, co ho stahovalo dolů. Stará hořkost, že nešel na medicínu, že se oženil příliš brzy, že ustoupil Jarce, aby měli další děti, po kterých je teď pořád nemocná – ta pachuť neúspěchu v něm budila téměř fyzický odpor. Protivil si sám sebe, svoji opakovanou slabost ve všech situacích, i to, že si ji dokáže nakonec ještě nějak omluvit.

Kdybych byl šel za Danou v úterý, jak jsme byli dohodnuti, nemusel jsem si dneska zase vypůjčovat od Evy. Ale to Jarka! Musela prosadit, že právě ten den půjdou kupovat klukům boty. To, že už ty peníze od Dany nedostanu, je vlastně její vina! Všechno napětí se změnilo v zlost na ni.

Taková náhoda byla přinejmenším k vzteku. Poručík Gall rozladěně poslouchal Bolka, jak vykládá podrobnosti o novém případu na Podhoří.

„Šla ze Sviřkova domů, do sousední vesnice. Ujel jí autobus, a tak nevěděla nic lepšího, než si zkrátit cestu přes les. Kdyby šla pořád po silnici, prý by jí to trvalo tři hodiny. Tak to vzala nahoru do stráně a přes kopec. Bláznivé ženské!“ rozčiloval se podporučík.

„V kolik hodin se to stalo?“ zeptal se Viktor Gall. Zbytečnější otázku už ovšem dát nemohl.

„Krátce po půl jedné. Zrovna přijížděl půlnoční rychlík. Měl zpoždění. Co se tak tváříš?“

„To nic,“ řekl poručík. Měl Bolkovi vykládat, že byl sám jen pár set metrů od místa činu?

„Ještěže náš praporčík lítal tím lesem tak svědomitě. I v tom randálu, který dělal vlak, ji přece jen zaslechl křičet. Přiběhl a snažil se toho chlapa zneškodnit. Jenže ten prý použil karate.“

„Zkrátka mu utekl!“

„A divíš se? Praporčík je zajíc, nemá zkušenost. A kdo by také čekal takový úder! Než se postavil na nohy, zmizel ten neřád v lese.“ Podporučík Bolek se popuzeně zadíval na poručíka. „To se ví, tobě by se to nestalo,“ dodal ironicky.

„Ale ano,“ podotkl Viktor Gall. Poklepal se na tvář. „Jednou mi málem přerazili čelist.“ Krátce se zasmál. „Ale jak to je možné, že ta žena nevěděla nic o těch předchozích případech? Asi bychom měli veřejnost podrobně a líp informovat.“

„A nadělat paniku, co?“ skočil mu Bolek do řeči. „To by byla mela. Už takhle mají ve Sviřkově oči navrch hlavy, o Podhoří ani nemluvě. Ostatně pochybuju, že o tom neslyšela. Jenže někteří lidé si myslí, že právě jim se nemůže nic stát.“

„A co ten násilník? Máme aspoň popis?“

„Má být vyšší a robustní. A na hlavě měl čepici. S kšiltem!“ referoval podporučík. „Ale největší klika je, že mu sletěla z hlavy. A teď se podrž: měl nápadně žluté vlasy. Z toho plyne, že je to zase ten samý chlap.“

„A co ta čepice?“

„Tu máme. Už ji nestačil v tom zmatku zvednout. Praporčík odhaduje výšku toho útočníka na sto osmdesát až sto osmdesát pět. Věk asi pětadvacet až třicet let. Ale tím si už není tak jist. Tak dobře zase vidět nebylo.“

„A moc času na pozorování také neměl,“ řekl Viktor Gall. „Našli ještě něco kromě té čepice?“

„V křoví opodál ležela láhev slivovice. Otisky z ní ale nejsou k ničemu, protože v kartotéce je nemají.“

„Nezaslechli, že by odjížděl vozem?“

„Sotva jim utekl, jela na smůlu po silnici kolona náklaďáků. Vzali na to samozřejmě psa, ale ten ztratil stopu na cestě pod lesem. Takže tam auťák asi měl.“

„Co otisky pneumatik?“

„Také nic. Zrovna tuhle neděli tam jeli ráno orat,“ odpověděl otráveně Bolek. „Dovedeš si představit, jakou paseku tam nadělaly traktory.“

„Co jste udělali s čepicí?“

„Co by! Je v sáčku. Ale k čemu nám teď bude platná? Myslíš, že nám sem po tomhle představení ten chlap ještě poleze?“

„Dohodnu s náčelníkem, aby dal vyhlásit pátrání. Zatím v rámci okresu. Budou hledat blonďáka. Pravděpodobně s Wartburgem. Podle té čepice by to mohl být řidič, kterého viděl ten tvůj pumpař.“ Poručík mluvil rázně, ale v duchu cítil silnou pochybnost. Divné bylo, že po tom všem rozruchu na Podhoří ten násilník zaútočil znovu a zase nedaleko té chatové oblasti. Něco tu nehrálo.

Na obvodním oddělení Veřejné bezpečnosti v Běloušicích, kde bydlela přepadená žena, se zatím už dověděli o něco víc. Uniformovaný příslušník v tu dobu právě vyťukával hlášení. Stálo v něm:

Dne 17. 9.

dostavila se na zdejší oddělení Anna Holíková, narozená 19. 2. 1944, bytem Běloušice čp. 84 a vypověděla: Chci uvést další okolnost k případu přepadení neznámým pachatelem dne 16. t. m. Dodatečně jsem si uvědomila skutečnost, že útočník měl na levé tváři jizvu nebo šrám, který se mu táhl až k oku. Všimla jsem si toho, když na něj příslušník posvítil baterkou. Poranění jsem však nemohla dobře rozeznat, neboť doba osvícení nebyla dostatečně dlouhá… Příslušník se zamyslel, škrtl poslední tři slova a dopsal:… byla příliš krátká.

Poté dal zápis podepsat ženě, která seděla vedle stolu na rozviklané židli a mačkala v ruce kapesník.

Krátce po poledni šel už dálnopis i s tímto novým faktem na všechny příslušné útvary Veřejné bezpečnosti s příkazem zadržet muže s nápadně žlutými vlasy, na kterého by se hodil popis podaný přepadenou a praporčíkem, a který může, ale nemusí vlastnit vůz značky Wartburg.

Zdálo se, že případ násilníka se nyní definitivně oddělil od případu Dany Brendové. Jenom Bolek stále sveřepě namítal, že to mohl spáchat jeden a tentýž člověk. Co když Brendovou při potyčce srazil do vody, pak rychle zmizel a vůbec nevěděl, že se utopila. Nemusí být přece odsud! A tak se po čase vrátil do svého rajónu, to přece týhle typy někdy dělají. A také tu zase napadl i tu ženu z Běloušic.

Viktor Gall zavrtěl sice hlavou, ale nahlas neodporoval. Podporučík Horyna se nevyjádřil; měl na srdci něco jiného.

„Přinesli expertizu k těm zeleným brýlím,“ řekl a podával poručíkovi půlarch papíru.

„No a?“ vyletěl Václav Bolek. „Jsou na nich nějaké otisky?“

„Právě že ne. Totiž ne takové, jaké bychom potřebovali,“ pokračoval Horyna. „Našli tam jenom Brendovy a na kraji obrouček vaše,“ podíval se na poručíka Galla.

„Brendovy? Ne Brendové?“ ujišťoval se udiveně Bolek. „Jak je to možné?“

Viktor Gall letmo prolétl papír s dobrozdáním a podal ho Bolkovi. „Klidně to založ do spisu,“ řekl. „Počítal jsem s tím, že tam jiné otisky nenajdou.“

Horyna s Bolkem na sebe udivené pohlédli. Poručík se na ně ušklíbl: „Já jsem se sám postaral, aby tam ani jiné nebyly.“ Vzal si ze stolu krabičku cigaret a vyšel ze dveří.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se podporučík Bolek Horyny. „Postaral se? Nejspíš udělal nějakou chybu!“ rozsvítilo se mu.

Vojtěch Horyna se zamračil. „Když, tak to aspoň přiznal!“ řekl. „Já nevím, jestli by to udělal každý. Myslím na jeho místě.“

Renáta Renčová se přívětivě usmála. „Máte štěstí, pane poručíku! Právě jsem se vrátila. Budete vyšetřovat, kde jsem byla?“ Kráčela před ním do pokoje, krásné nohy na vysokých podpatcích; slabě rozšířená sukně nevtíravě zdůrazňovala ženskost její postavy. Jindy by to snad ocenil. Dnes na to neměl náladu.

„Mám ještě dotaz k soukromému životu paní Brendové,“ řekl stroze.

„Myslíte její manželství?“ zeptala se poněkud udiveně.

„Svým způsobem také. Jde mi o to, zda měla nějakého přítele.“

„Přátel měla víc.“

„Paní Renčová! Mně nejde o společenskou konverzaci.“ Viktor Gall začínal mít toho divadla dost. „Víte dobře, co tím myslím.“

„A když vám odpovím, že o tom nic nevím?“

„Pak vás budu muset pozvat k nám. Uvědomte si, že je to příliš vážná věc.“

„To vím také!“ odsekla. „Ale mohu odmítnout odpověď!“

„K tomu nemáte zákonný důvod!“ Poručík už se ani nenamáhal skrývat hněv. „Aspoň doufám!“ dodal hrozivě.

Mezitím si to zřejmě rozmyslela. Možná že chtěla těmi průtahy jenom získat čas, aby si připravila, co řekne. „Dobře,“ prohlásila najednou střízlivě a věcně.

„Ovšem já toho moc nevím. Jenom to, že v poslední době Dana opravdu někoho měla.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Protože byla jako vyměněná. Když se ženská zamiluje, obyčejně se to na ní pozná. Přímo to z ní –“ zarazila se, vyfoukla kouř z cigarety a podívala se za ním. „Něco na tenhle způsob.“ Mávla rukou, až se stoupající proužek dýmu divoce rozvlnil.

„Rád bych slyšel něco konkrétnějšího.“

„Tak třeba jednou mi volala: prý kdyby něco, byla jsem v sobotu večer u tebe. Ptala jsem se jí, proč se nevymluví na Evu –“

„Na slečnu Tillerovou?“ zeptal se poručík překvapeně.

Neochotně kývla. Snad ji mrzelo, že to vůbec řekla. „Na koho se tak asi měla vymlouvat? Eva nemá telefon. Ale tehdy měla dovolenou a nebyla v Hradci.“ Podívala se na něj a dodala: „Zdá se vám to divné, že ji ta spořádaná holka kryla?“

„Jaké pro to máte vysvětlení?“

„Eva je v citech hrozně konzervativní. A Daně nikdy nic nedokázala odříct. Ale možná, že v tom bylo i něco jiného: myslím, že nikdy nezapomněla Pavlovi, že jí Danu vlastně přebral!“ Renáta Renčová se zasmála, ale znělo to nevesele. „Evu to tenkrát totiž moc mrzelo. Lidé jsou divní, že?“

Poručíkovi se tohle vysvětlení nezdálo být přesvědčivé, Zamyšleně se díval na Renátu Renčovou. Vymýšlí si, nebo tomu doopravdy věří, co tu vykládá? „Měla jste dojem, že se paní Brendová bojí svého muže?“ otázal se.

„Myslíte, jestli na ni Pavel žárlil? Tak to vám nepovím,“ odpověděla stroze. „Možná že se jenom chtěla vyhnout zbytečným řečem.“

Viktor Gall si teď byl jist, že nemluví pravdu, ale věděl, že víc mu neřekne. Bezděčně ho napadlo, že má snad Bolek pravdu: někdy jsme až moc zdvořilí. „Máte tušení, kdo byl ten přítel paní Brendové?“

V očích jí blesklo. „Vím jenom to, že tu přes týden nebýval. A Dana mi jednou řekla, že se těší na prázdniny.“

„Její muž přece učí na fakultě,“ namítl.

Zavrtěla energicky hlavou. „To by byla říkala už dřív! Od té doby, co nastoupila do práce, mluvila vždycky jen o dovolené. Asi dvakrát si brala neplacenou a stěžovala si, že přijde o peníze.“

Její náhlá horlivost ho překvapila. „Vy z toho usuzujete, že ten její přítel byl vysokoškolák? A že studuje mimo Hradec?“ zeptal se.

Nadechla se. „Vidíte! Do dneška mi to takhle nedošlo. Na to jste mě přivedl, až vy.“ Jestli to mínila výsměšně, dovedla to dobře skrýt.

„Nikdy jste o něm nemluvily?“

„Ne.“

„Chcete tvrdit, že nemáte tušení, kdo to je?“

„To nemám!“ vykřikla, jako by se na okamžik přestala ovládat. „Zamířit si už musíte sami,“ dodala hned nato už chladně.

Viktor Gall vstal. Nejraději by byl tuhle působivou krásku přehnul přes koleno. Místo toho vytáhl z kapsy pouzdro a nastavil jí před oči zelené brýle. „Znáte je?“

Zamrkala. Vztáhla po nich ruku. „Můžu se na ně podívat?“

„Beze všeho.“ Sledoval, jak zevrubně je prohlíží. Jako by na nich hledala nějaké znamení. Nebo zase chtěla získat čas?

„Nevzpomínám si, že bych je na někom viděla,“ řekla konečně. „Jsou takové obyčejné a nenápadné. Asi bych je ani nezaregistrovala.“

„Nepatřily tedy paní Brendové?“

„Daně?“ Užasle na něj pohlédla. „Já opravdu nevím,“ dodala vzápětí nejistě.

„To by vám přece muselo být nápadné, kdyby paní Brendová nosila tak obyčejné brýle. Nebo ne?“

Rozzlobeně skousla rty. Věděla, že něco pokazila. „Takové brýle by klidně mohl nosit i muž,“ řekla náhle vzpurně.

„Vyloučené to není,“ odpověděl poručík. „Kdybyste si přece jen náhodou vzpomněla, komu patří, tak mi zavolejte.“

„Ty myslíš, že s tím vysokoškolákem nás chtěla poštvat na Kordu?“ zeptal se o půl hodiny později podporučík Bolek.

„Nic takového netvrdím,“ řekl Viktor Gall. „Spíš si myslím, že nás jen chtěla splést. Ale pro jistotu – kdo vlastně potvrdil Stanislavu Kordovi to alibi?“

„Jeho spolubydlící z koleje.“

„Dej to ještě ověřit!“

Bolek zvedl telefon a vydal příslušné pokyny. Pak se obrátil k poručíkovi. „Proč by nás ale chtěla zavést na mylnou stopu? To by znamenalo, že zná pachatele! A že ho chce krýt!“

„To je trochu přehnané,“ podotkl střízlivě Viktor Gall. „Stačí, že třeba někoho podezřívá. Nebo si naopak myslí, že se zaměřujeme na někoho nevinného a ráda by tu osobu ušetřila nepříjemností. Rozhodně jí ty brýle někoho připomněly. Jenomže je chytrá a přímo to z ní nedostaneme.“

„Ale jak chceš hledat jednoho vysokoškoláka?“

„Snadné to nebude,“ připustil lakonicky poručík.

O půl jedenácté v noci seděl Viktor Gall u telefonu a poslouchal, jak monotónně vyzvání.

„Doubek!“ ozvalo se konečně. „Cože! To jsi ty, Viktore?“

„Už jsem měl obavu, že přijedete z chaty až ráno.“

„Je mi jasné, že něco potřebuješ. A jak tě znám, bude to lahůdka.“

„Jak jste to uhodl, kapitáne? Máte pravdu: chtěl bych zjistit vysokoškoláky, kteří studují v Praze, ale trvalé bydliště mají v Hradci. Stačila by mi jména.“

„Těch bude ale dost!“

„Když eliminuješ fakulty, které mají v Hradci, to je medicínu, pedagogickou a tak dál, nebude jich víc než pár tisíc,“ zasmál se poručík.

„Ještě vtipkuj,“ zabručel kapitán. „Předpokládám, že mezi nimi hledáš jenom jednoho. Co o něm víš bližšího?“

„Nic. Ale možná že to je blonďák.“

„Pak to ovšem bude jednoduché.“ Kapitán Doubek se nedal tak snadno vyprovokovat. „Patrně to spěchá?“

„A jak,“ odtušil Viktor Gall.

„Ten mládenec by měl být případně pachatelem?“

„To právě nevím,“ přiznal poručík. Zaslechl, že v sluchátku zapraskalo. „Co jsi říkal? Nerozumím ti.“

„Toho nelituj! Ale udělám, co můžu. Spolehni se!“

Viktor Gall pocítil nezvyklou úlevu. Že na kapitána Doubka spolehnutí je, to věděl.

Klíč k tomu, za čím se druhý den od časného rána měly začít pachtit desítky lidí, kteří pak celé pondělí vytáčeli čísla telefonů, žádali, vysvětlovali, nasedali do nejrůznějších dopravních prostředků, otvírali a zavírali spousty dveří, hledali v seznamech a kartotékách, ptali se, vypisovali, rozčilovali se a rozčilovali jiné, přijímali a podávali hlášení, k čemuž všichni dohromady vynakládali nepravděpodobné množství času a energie – tenhle klíč držela v ruce Eva Tillerová: nevelkou papírovou krabici převázanou úzkou stužkou. Stačilo jen rozvázat kličku a otevřít tu nicotnou malou schránku z tvrzeného papíru. Byly v ní dopisy. Eva Tillerová je vyndala a položila na stůl. Obálky byly šedivé, podlouhlé, s adresami psanými podivně rozházeným rukopisem. Mezi jednotlivými písmeny byly mezery, jenom velké B a malé r v příjmení tvořily celek. Poslední dopis, který ležel navrchu, měl červnové datum.

Eva Tillerová zírala nerozhodně na tu hromádku popsaných stránek. Vstala a nervózně přešla pokojem, několikrát tam a zpátky. Prsty se bezděčně dotýkala nábytku, bezúčelně posunula popelník, narovnala pokrčený koberec. Váhavě se vrátila ke stolku, sáhla po cigaretě, zapálila si a znovu se posadila. V hnědých očích měla zasmušilý výraz. Přitáhla k sobě dopisy. Pak zavrtěla hlavou, kvapně je uložila zpátky do krabice a zůstala nad ní nehnutě sedět.

Zhruba v tutéž dobu dorazil na hradeckou kriminálku dálnopis z Prahy. Stálá služba ho předala Horynovi, který ještě teď, před půlnocí, vysedával sám a potmě v kanceláři, oběma lokty opřený o starý psací stůl. Trpělivě čekal na výsledky expertizy, kterou provedl technik v jedné ze dvou chat, stojících blízko jezu na Podhoří; zjistilo se totiž, že ji navštívil někdo, kdo v ní neměl co pohledávat.

Podporučík rozsvítil stolní lampu, oběma rukama si promnul oči a zahloubal se do zprávy. Dověděl, se z ní hned několik zajímavých údajů, týkajících se Stanislava Kordy. Tak především to, že jeho spolubydlící, který mu původně na středeční večer potvrzoval alibi, při druhé výpovědi toto své tvrzení odvolal; prohlásil, že jednal pod nátlakem, který na něj vyvinul Korda s odůvodněním, že by měl zbytečné oplétačky. Vyhověl mu údajně i proto, že Kordovi už beztak hrozilo na fakultě disciplinární řízení pro opakované porušení kázně. Ve skutečnosti, jak stálo v dálnopise, mluvil spolubydlící s Kordou naposledy ve tři čtvrtě na čtyři, když jmenovaný sedal před kolejí do renaulta. Potom ho viděl až ráno, to ležel Stanislav Korda v posteli a spal.

Podporučík chvíli zvažoval, co všechno plyne z téhle nové zprávy; rozhodně značně pomíchala jeho vlastní představy o celém případu. Že by měl tenhle mladík přece jen něco společného se smrtí Dany Brendové? Horyna ztěžka vzdychl, ze zásuvky ve stole vytáhl lahvičku, vysypal si z ní na dlaň dva prášky a šel je zapít vodou z vodovodu. Pak zvedl sluchátko. „Kdy budeš mít ty výsledky, Milane?“ zeptal se. „Za hodinu? Tak mi hned brnkni. Já ještě počkám.“

Zatím Eva Tillerová nakonec přece jen otevřela jednu z obálek. Dopis měl datum šestého června. Stálo v něm:

Milá Danuško, odjížděl jsem od tebe nerad a nejraději bych se byl vrátil. Celý večer jsem vzpomínal. Jak jsme se seznámili v hradeckých lázních. Jak jsem za tebou chodil přes náměstí a dolů po těch dřevěných schodech a neměl odvahu tě oslovit. Až jsi to udělala za mne. Teprve dnes si uvědomuji, jak to, co jsme spolu prožili, bylo krásné, a že jsem do dneška nevěděl, co vlastně mám…

Eva Tillerová prudce odložila dopis. Chvíli seděla bez hnutí. Poté sáhla jako v transu po další obálce.

Tenhle dopis byl z patnáctého června. Moc se mi stýská, četla namátkou, chybíš mi, včera jsem si tě dovedl živě představit, dnes už ne. Myslím na tebe skoro pořád… Prudce se nadechla. V ostatních dopisech se to ještě stupňovalo… Zabývám se teď implicitními funkcemi, Fourierovými řadami a přilehlými záležitostmi. Jen co udělám tu zkoušku, já bez tebe nemohu tak dlouho být, stýská se mi stále víc a mám tě stále radši…

V předposlední obálce byla přiložena fotografie. Eva Tillerová si dlouho prohlížela mladou, výraznou tvář se širokým čelem. Pak zavrtěla hlavou a vstala. Udělala několik kroků k oknu, ale vůbec to nepřipomínalo její pružnou chůzi. Větvemi kaštanu prudce zacloumal vítr, záclony se rozevlály jako v průvanu. Bezděky sebou trhla a ohlédla se ke dveřím. Byly zavřené. Chvíli poslouchala. Měla dojem, že potichu klapla vrátka zahrady. Zavřela okno a vrátila se ke stolu. Začala metodicky trhat na malé kousky dopis, který ležel navrchu. Ale každý její další pohyb byl pomalejší a váhavější. Stiskla rty, pak naházela ostatní obálky zpátky do krabice a tu zastrčila do knihovny za řadu knih vázaných v tmavočervené kůži. Útržky pečlivě sklidila se stolu a vyhodila je v kuchyni do koše na odpadky.

5

„Jste si tím jist?“ Poručík Gall se díval pátravě na mládence ve vojenské uniformě.

„Naprosto!“ Svobodník lehce zrudl.

„Tedy potvrzujete, že jste dne třináctého září, to je minulou středu večer, viděl od protějšího chodníku odjíždět béžový vůz značky Lada,“ opakoval poručík.

„Státní poznávací značky HK, první dvě číslice trojka a čtyřka, třetí jsem dobře nepřečetl, ale na konci byla osmička. Všiml jsem si ho, protože při otáčení málem vjel do cesty červenému fordu.“

„Řidiče jste viděl?“

„Ano. Měl modrou košili, tak kolem čtyřicítky mu mohlo být. Měl tmavé vlasy.“

„Poznal byste ho?“

„Určitě. Jel tady pár metrů kolem mne.“

„Byl ve voze sám?“

„Sám.“

„V kolik hodin tu projížděl? Aspoň přibližně!“

Svobodník odpověděl bez rozmýšlení. „Bylo osmnáct hodin a pět minut. Naprosto přesně.“

Důstojník s hodností kapitána, který dosud jen mlčky poslouchal, se vložil teď do rozhovoru: „Svobodník Halma je znám svými pozorovacími schopnostmi a přesností, soudruhu poručíku. Myslím, že jeho údaje je možno považovat za seriózní.“

Viktor Gall kývl. „Jaké máte povolání?“ zeptal se se zájmem svobodníka. „Vy jste technik?“

„Vystudoval jsem archeologii,“ odvětil mladík uraženě.

„Všiml jste si také, zda se ta lada vrátila?“

„Pokud jsem měl stráž, tak nikoli. Ledaže by Vanner –“ pohlédl tázavě na důstojníka.

Desátník Vanner nevěděl nic. Tvářil se ochotně, ale budil dojem, že celou dobu na stráži byl duchem mimo.

Poručík Gall prošel kasárenskou bránou a zamířil přes ulici k domu, kde bydleli Brendovi. Cestou uvažoval o právě získané informaci. I bez té jedné číslice to byla zjevně Brendova lada; televizi tedy rozhodně celý večer nespravoval, jak tvrdil.

„Syn není doma!“ Emílie Brendová se dívala na vetřelce nepřátelsky.

„To nevadí,“ ujistil ji. „Rád bych se totiž zeptal na něco vás, paní Brendová, když dovolíte.“

Neochotně mu uvolnila místo ve dveřích a šla napřed. V pokoji se posadila na krajíček židle. Snad aby dala najevo, že se s ním nehodlá bavit dlouho.

„Řekla jste mi, že jste ve středu přišla s dětmi domů v osm hodin večer. Nemýlím se?“

„Na minutu přesně to nevím!“ odpověděla nevlídně. Bezděčně se podívala na zeď.

„Zmínila jste se, že právě tloukly hodiny!“ namítl.

„Ty nejdou úplně správně.“

„Tady nejde o minuty. Vy jste nepřišla kolem osmé, ale až o půl hodiny později. Autobus, který odjíždí z Nového Hradce normálně ve tři čtvrti na osm, ten den totiž vůbec nejel. Zjistili jsme si to. Další spoj odjíždí až ve čtvrt na devět. Můžete mi vysvětlit, proč jste nemluvila pravdu?“

Bezděčně jí zrak znovu zabloudil na zeď k hodinám. Podíval se na ně rovněž. Pak na zápěstí. Hodiny šly naprosto přesně. Řekl to nahlas.

Nadechla se. „Já jsem je – nařídila.“ Hlas se jí nepatrně zachvěl.

„Anebo na nich bylo skutečně osm, když jste přišla?“ zeptal se ostře.

Už neodpověděla. Zírala rovně před sebe, rty stažené, ruce pevně semknuté v klíně.

Tak je to tedy! Brenda asi dal hodiny pozadu. „Paní Brendová, vy se obáváte, že váš syn –“ Úmyslně nedokončil větu.

„To není pravda!“ vykřikla chraptivě, než se stačila rozmyslet. Kotníky na rukou jí načisto zbělely.

„Vždyť jsem nic neřekl. Ale vidím, že mi rozumíte. Sama podezříváte svého syna a snažíte se ho krýt. Víte, že na svoji ženu žárlil a –“

„Byla to mrcha!“ Už se přestala ovládat. „Klamala ho! Jenom z něj tahala peníze. Pavlovi se už dávno otevřely oči!“ Stěží lapala po dechu.

„Uklidněte se, prosím,“ řekl poručík mírně. Napůl vstal, připraven zachytit ji, kdyby se skácela.

Nepotřebovala ale pomoc. „Zůstával u ní jenom kvůli dětem,“ řekla náhle tiše.

„Jak můžete tvrdit, že byla vaše snacha svému muži nevěrná?“

„Prosím vás!“ vyjela. „Tahala po taškách dopisy!“

„Jak to víte, co nosila v kabelce?“

Dívala se teď trpně před sebe na stůl. „Někdy jsem potřebovala prášky. Proti bolení hlavy. A ona jich měla vždycky plno.“

„Jak jste věděla, že jsou to takové, jaké potřebujete?“

„Přece poznám paralen! A to ostatní svinstvo mívala zastrkané mezi prádlem.“ Pohlédla bojovně na poručíka. „Myslíte si, že jsem jen ustavičně slídila? Vždyť jsem to prádlo žehlila a spravovala! A kolikrát byla i líná ho uklidit. Tak jsem ty prášky viděla. Nejsem přece slepá – i když jsem stará.“ Jako by tím proslovem vyčerpala poslední síly. Shrbila ramena, svěsila hlavu. Rukama si uhlazovala černou sukni.

„Mohl bych ty prášky vidět?“ zeptal se Viktor Gall.

Ztěžka se opřela rukama o stůl a vstala. Přihlížel, jak vytahuje zásuvku prádelníku a sahá mezi vyrovnané sloupce vzorně složených košil. Zašátrala mezi ložním prádlem. Otočila se užasle k poručíkovi: „Nic tu není!“

„Kdy jste ty prášky viděla naposledy?“

„Už se nepamatuju!“ řekla s rukou na ústech. „Snad jak jsme naposledy prali. To jsou tři týdny.“

Poručík jí poděkoval. Šla za ním ke dveřím; slyšel, jak dýchá, hlasitě a přerušovaně. „Pavel nic neudělal!“ vyhrkla z ničeho nic zoufale. Vypadala teď strašně staře a unaveně.

Příjemná ani laskavá jistě nebyla. Ale když scházel Viktor Gall po schodech, dobře se necítil. Po pravdě řečeno, cítil se mizerně. Tak mizerně, že ani Bolkovi neřekl o rozhovoru se starou Brendovou. Bolek byl stejně soustředěný na novinky, jež také hned na poručíka vychrlil:

„Tak si představ: otisky na té láhvi slivovice se shodují s otisky na jedné z těch chat, co stojí za Brendovými!“

„Na té u jezu?“ zeptal se Viktor Gall mdle.

Podporučík se na něj udiveně podíval: „A na jaké jiné? Byly na spodku kliky a na zárubni dveří,“ hlásil vítězoslavně.

„Takže tohle Horynovi vyšlo,“ řekl Viktor Gall uznale. „A co vevnitř?“

„No ne! Co je to za gangsterskou mentalitu?“ zašklebil se Bolek potěšeně. „Čekáme s tím na tebe! Potřebujeme souhlas prokurátora.“

„Komu patří ta chata? Nebylo by rychlejší dohodnout se s majitelem?“

„Kdepak! Ten není k sehnání.“

Poručík se zatvářil rezignovaně. „Dobře. Zajdu za náčelníkem. Ty ale také něco uděláš. Potřebuju se dovědět víc o Daně Brendové. Od někoho jiného. A potřebuju vědět, od koho dostávala prášky.“

„Prášky?“ opakoval udiveně Bolek. „Jaké, prosím tě?“

„To ti řeknu později. Navštívíš teď jejího švagra.“

„Toho lékaře?“

„A koho jiného!“

„A neměli bychom požádat Prahu, aby se znova podívali na toho blonďáka Kordu?“ připomněl Bolek.

„Už se stalo,“ odtušil lakonicky Viktor Gall.

Podporučík Horyna, který většinu času trávil teď na Podhoří a nejraději by tam byl i přespával, se loudal podle sviřkovského rybníka a pozoroval kachny, jež se oštipovaly na nízkém břehu. Přešel liduprázdnou náves, za nízkým obíleným stavením nasedl na motorku a rozjel se směrem k Orlici. Měl za sebou špatnou noc, byl unavený a hlavně zklamaný. Podle vyjádření strážmistra Havelky neměl syn starého Tesaře na tváři nikdy žádnou jizvu. Jeden z těch jeho zrzavých bráchů s ním mluvil asi před dvěma měsíci, ale na obličeji prý také nic neměl; on by to těžko zapřel, tvrdil Havelka, ti dva zrzouni nemohou nejstaršího bráchu ani cítit.

V šerém pondělním dopoledni připadalo Horynovi Podhoří opuštěné jako prázdné jeviště se zapomenutými kulisami. Tyhle příměry měl ještě z dob, kdy hrával ochotnicky divadlo. Obvykle padouchy. Nebo násilníky. Jenomže to už bylo dávno.

Horyna míjel zamračeně zavřené okenice, prázdné verandy, pozorný, soustředěný. Vedle volejbalového hřiště se válela v trávě překocená židle. Šedivé nebe pokleslo k nízkým vrchům na obzoru a spouštělo se slabou mlhou k lesu za tratí. Úzká stezka vedla těsně nad řekou. U dřevěného mostku se zábradlím se pohupovala špinavě zelená loďka. Horyna se zastavil a prohlížel si dvě vesla, položená na dně; pod dřevěnou sedačkou byl zastrčen tmavošedý, hnědou kůží obroubený pytel. Podporučík se otočil ke shluku chat. Někdo musel přijet dnes ráno nebo včera večer, tahle loďka tu předtím určitě nebyla. Vrátil se k chatám. Procházel mezi nimi, zamračeně zkoušel okenice, kliky, ale všude bylo zamčeno. Uvědomil si, že takhle sám na nic nepřijde. Přitom měl vtíravý pocit, že ho někdo pozoruje.

Bezpečnostní aparát postupoval zatím krok za krokem podle obvyklého rutinního programu. Popis vysokého, urostlého světlovlasého muže s jizvou na tváři znala celá operativa. Příslušníci měli podrobné instrukce. Dopravní hlídky prováděly silniční kontroly vozidel. V okruhu mnoha desítek kilometrů se nenašel ani jeden muž, který by popisu odpovídal. Okruh pátrání se proto rozšířil na území celého kraje. Lidé se divili, lekali, rozčilovali. V zátahu uvízlo několik hledaných příživníků, jeden občan stíhaný pro zanedbání povinné výživy, sedmadvacet řidičů pro požití alkoholických nápojů, vybraly se stovky pokut a odebralo šest řidičských průkazů. Mimo program se nalezla jedna pohřešovaná manželka a jeden zatoulaný senilní důchodce. Poblíž Pardubic byl zadržen mladík, který vyhlížel slibně: šestadvacet let, blonďák, na levé tváři zahojený šrám. Za hodinu ho propustili; pro inkriminované dny měl bezpečné alibi. Tak to šlo dál, prozatím bezvýsledně.

Podporučík Bolek, který celé hodiny neúnavně pročítal veškerá hlášení, vrtěl nad tím skepticky hlavou. Identifikační znak uvedený přepadenou mohl být užitečný, ale co když se v tom leknutí zmýlila?

Mechanicky natáhl ruku po vyzvánějícím telefonu. „Ne!“ řekl za okamžik zvýšeným hlasem. „A přestaň mi to sem přepojovat! Zapiš to a dej to normálně do hlášení. Kdejaká hysterka má najednou v patách násilníka,“ bručel, když zavěsil sluchátko. Blonďatý násilník nabyl obludných rozměrů. Byl viděn na nejnemožnějších místech a v tutéž dobu. Zato po Miloši Tesařovi ze Sviřkova nebylo ani slechu – a vyhlásit celostátní pátrání náčelník stále tvrdošíjně odmítal. Kdyby bylo po mém, pomyslel si Bolek, já bych do toho jinak šlápl!

Viktor Gall zaparkoval za budovou pedagogické fakulty a vystoupil z vozu. Tady začínala školská čtvrť; režné zdivo zadního traktu gymnázia, z druhé strany by měla stát Štursova socha Vítěze. Sám se cítil všelijak, jenom ne vítězně. Průčelí fakulty s šedivými alegorickými sochami nevypadalo rovněž povzbudivě.

Děkan, šedovlasý, vzhledem spíš generální ředitel nějakého velkého podniku, ho přijal bez průtahů. Ano, chápe, rozhovor má čistě důvěrný ráz; i když mu, po pravdě řečeno, není jasné, co se má vlastně zjišťovat.

„Potřebujeme poznat pokud možno všechno, co nějak souviselo se životem zemřelé,“ vysvětloval zdvořile poručík.

„Ach tak, vás zřejmě zajímá sociální mikroklima,“ podotkl děkan. „Tedy – co bych vám řekl? Asistent Brenda je u nás na fakultě nějakých dvanáct, třináct let. Je to jeden z nejschopnějších pedagogů. A talentovaný odborník. Letos předložil k obhajobě kandidátskou práci. Vy byste asi chtěl mluvit s někým, kdo ho dobře zná –“

„Má na fakultě nějakého přítele?“

„Přítele?“ zamyslel se děkan. „To nemyslím. Jak já ho znám, on je typický introvert. Nejvhodnější by pro vás byl jeho kolega doktor Parouzek. Znají se léta. Ještě ze střední školy.“

O hodinu později vycházel poručík z šedivé budovy. Kráčel teď už zase energicky, jak byl zvyklý. Na první pohled se toho nedověděl mnoho. Některé věci věděl vlastně už předtím. Důležité bylo, že doktor Parouzek mluvil o Brendovi přátelsky, s uznáním. I ostatní kolegové si ho váží, vykládal, jediné, co mu vytýkají, že je moc rezervovaný. Snad až studený. „Jenže když s lidmi netlacháte o pitomostech, co je zajímají, budete pro ně vždycky nenormální!“ řekl Parouzek doslova. „A začnou vás určitě pomlouvat. Co nevědí, to si o vás vymyslí. A to platí i pro Pavla. A pro jeho manželství,“ mávl rukou. „Myslím, že polovičku toho, co vám naklábosili, můžete klidně škrtnout.“

„Co tím máte na mysli?“ zeptal se poručík.

Parouzek hned neodpověděl. Pak se ale pomalu dostal do varu. Dovede si představit, že z Brendy udělali mrzoutského pavouka a z Dany lehkomyslnou paničku. A přitom je Pavel výjimečný člověk, nesmírně nápaditý, houževnatý, nadaný! Hledí si svého, do ničeho se neplete. A Dana – to byla krásná a chytrá žena, kterou mu prostě kdekdo záviděl. Když se spolu někde ukázali, vždycky budili rozruch. Byl to pár, který provokuje už jenom tím, že existuje.

„Chodíval jsem někdy k Pavlovi na šachy – to je zvyk ještě ze studentských let – a vždycky jsem se u nich cítil dobře!“

Viktor Gall Parouzka nepřerušoval, nechal ho mluvit. Už už začínal mít o věrohodnosti jeho chvály určité pochybnosti, kdyby ten dobrosrdečně vyhlížející, obtloustlý doktor Parouzek nebyl nakonec dodal: „Já vím, tolik dobrého vám musí připadat nepravděpodobné. Ale myslel jsem, že zlého jste už asi slyšel dost. Jenže abych pravdu řekl, trošku jsem to přehnal. To se ví, že Pavel má také spoustu chyb! Není s ním moc velká zábava a nedá se říct, že by nějak zvlášť rozuměl legraci. Dovede se hněvat pro maličkosti – to pak s nikým nepromluví celé dny. A jindy ho zase něco důležitého nechá úplně lhostejným. Sám na něj občas mám zlost, jak dovede být nevšímavý k druhým lidem,“ Parouzek se podíval přes brýle na poručíka. „A Dana? Tu jsem ani tak dopodrobna neznal. Myslím, že byla – trošinku domýšlivá. A snad neměla s Pavlem dost trpělivosti. No, nevím.“

„Jak se chovala k Brendově matce?“ zeptal se poručík.

Doktor Parouzek viditelně zaváhal. „To vám nepovím,“ řekl zdráhavě. „To víte, všude je něco. A stará paní je trošinku metr. Ale myslím, že Dánu měla ráda!“

Tímhle zakončením Parouzek svoji výpověď přímo korunoval. Sotva se zdálo, že některá z postav celého případu začíná nabývat přesnějších obrysů, zase přišlo něco, co je pohroužilo do počáteční mlhy. Jenže on to je zatím spíš chaos, vyjádřil se později Viktor Gall, když ty informace vykládal Bolkovi.

„To máš z toho svého psychologizování,“ řekl mu k tomu podporučík. „Já bych dal Brendu prostě sledovat – a nejenom jeho. To by bylo určitě užitečnější.“

Eva Tillerová se zastavila na úzkém mostě před labskou hydroelektrárnou. Podívala se rozhořčeně na Renátu Renčovou, která se lehce opírala o zábradlí. „Poslyš, nepřeháníš to? Nemůžeš nechat Michala na pokoji?“ Rozzlobeně se odvrátila a udělala dva kroky dál po mostě.

„To jsi se mnou chtěla mluvit jen proto, abys mi dělala kázání?“ zeptala se výsměšně Renáta. „Filipe!“ přikázala chlapci, který je poslouchal s otevřenými ústy, „jdi si hrát s míčem!“

Eva Tillerová sebou trhla, v rozčilení na dítě zapomněla. „Tady nejde o kázání,“ řekla potichu. „Copak to nepochopíš? Víš přece, že Jarka je na tom špatně. Chceš ji mít na svědomí?“

„Nedramatizuj,“ opáčila Renáta, ale znělo to už smířlivě. „Já nejsem zase tak necitelná, jak si myslíš“

„Tak mi slib, že se už s Michalem nesejdeš! Vždyť mají také děti.“

„To není tak jednoduché. Já totiž od Michala – něco potřebuju.“

„Potřebuješ? Ty?“ podivila se Eva Tillerová.

„No jo,“ odpověděla Renáta mrzutě a neklidně, „nejdřív mi to zařizovala Dana…“ Zarazila se a několik vteřin pozorovala včelu, která ji lezla do rukávu.

„A co od něj chceš?“ naléhala neklidně Eva Tillerová. „Vyjádři se konečně jasně, oč ti jde.“

„To nejde. Ale jestli mi to Michal obstará, můžu ti slíbit, že ho nechám na pokoji. I když ne zrovna kvůli té jeho umíněné huse.“ V očích jí zlomyslně blýsklo. „Pokud mi ovšem dá pokoj on,“ neodpustila si.

Tillerovy sestry se poslední věta dotkla. „Už toho je vážně dost! Buď mi řekneš, oč jde – a já se pokusím to s Michalem dohodnout, nebo –“

„Nebo?“ skočila jí Renáta Renčová do řeči. V obličeji měla docela jiný výraz. „Jen si nehraj na osud. A hlavně na mě nechoď po zlém. To prostě nesnáším, pamatuj si to! Od dětství jsem to nesnášela. A přestaň otravovat,“ dodala najednou zle. „Já ti dám dobrou radu, přímo k nezaplacení: nestrkej nos, kam nemusíš! Nemáš na to nervy.“

Náčelník kriminálky se tvářil rozmrzele. „Vyřiď Viktorovi, ať se u mě hned zastaví,“ přikazoval. „Slyšíš? Hned jak se vrátí!“

Bolek se nepatrně ušklíbl: „Myslel jsem, že má volnou ruku.“

„Nemluv nesmysly!“ odbyl ho náčelník. „Tady máš souhlas prokurátora k prohlídce té chaty u jezu. Tak to tam můžete spustit.“

Podporučík se zvedl. „Můžu už jít?“

„Počkej, ještě něco.“ Šéf kriminálky vytáhl ze zásuvky lístek s několika poznámkami, načmáranými tužkou. „Tuhle. Týká se to Stanislava Kordy.“

„A co s ním má být?“ zeptal se Bolek.

„Nerad bych –“ začal náčelník a odkašlal si. „Abys rozuměl: jeho otec je vlivná osoba v rámci kraje. Kdybychom se dopustili nějakého přehmatu, udělá nám nepříjemnosti.“

„Přehmatu?“ opakoval podporučík s rostoucí zlostí. „Jakého přehmatu?“

„Jde mi o to, abyste toho mládence neproháněli zbytečně. Pokud to není nutné, mohl by zůstat stranou. A nedělej, že tomu nerozumíš, sakra!“

„Ale rozumím! Ovšem obávám se, že je v tom namočený až po uši. Už ho má stejně v prádle Praha a ta nám kašle na nějakého našeho hlavouna.“ Bolek se už vzteky necítil. „Co když to opravdu byla vražda? A jestli v ní má ten kluk prsty –“

„Tak dost!“ Náčelník bouchl pěstí do stolu. „Ty řeči si nech od cesty. A Viktor ať přijde hned!“ zakončil stroze.

„Takhle zůstaneš taky do smrti podporučíkem!“ smál se Horyna, když Bolek přiletěl do kanceláře jako smršť. „A šéfovi se nediv. Kdybychom s tím Kordou šlápli vedle, odskáče to on!“

„Zato kdybychom se bodli s nějakým chlapem ze Sviřkova, tak by bylo všecko v pořádku, že jo! Všude samá protekce – a děláme si to sami: nemáme před tím uhýbat!“

„Víš co? My dva to nezměníme. A určitě ne takhle. Já teď jdu za Milanem, že se už může pustit do tý chaty. To bude rozhodně užitečnější než všecky řeči kolem.“ Podporučík Horyna vstal, na okamžik se zahleděl z výšky na Bolka, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak jen mávl rukou a vyšel ze dveří.

Před nízkou budovou servisu u silnice vedoucí k Podhoří trčelo několik škodovek. Pod bledě modrým oplem čouhaly dvě nohy. Poručík zabubnoval prsty na kapotu. Ozvalo se zaklení. Zpod vozu se vysoukal hubený čahoun a posupně prohlásil: „Žádný opravy neberem!“

„Já nemám zájem o opravu.“ Viktor Gall se tvářil pobaveně.

„Tak kouknete,“ naježil se dlouhán. „Já nesnáším frajery, který –“

„Zadržte!“ řekl poručík.

Muž kupodivu poslechl. Z přízemní budovy přispěchal plešatý tlouštík s knírkem „Máte nějaké přání?“ zeptal se poručíka. Zuřivě pohlédl na čahouna.

„Přišel jsem kvůli tomu případu na Podhoří,“ vysvětlil Viktor Gall vedoucímu servisu, když za sebou zavřel dveře kanceláře.

„Ale od vás už u mě byli,“ namítl tlouštík. „Protože máme na Podhoří chatu. Jenže my jsme tam ve středu nebyli, to už jsem jim řekl. Kdepak ve všední den!“

„Ale ve středu večer u vás na chatě někdo byl,“ řekl poručík. „Byly tam otevřené okenice.“

„Počkejte! Že by náš kluk?“ Vedoucí potřásl hlavou. „Ten rošťák mi nic neřekl! Já se ho hned zeptám.“

„Kolik je mu let?“

„Bude mu patnáct.“

Za několik minut se vedoucí servisu objevil s pořízkem v džínsech. Chlapec měl ruce narychlo vydrhnuté do ruda. Tvářil se naoko lhostejně, ale oči mu jenom svítily.

„Kdy jsi přijel minulou středu na Podhoří?“ vyptával se ho Viktor Gall.

„Mohlo bejt šest. Ale na hodinky jsem se nekoukal.“

„Nebuď drzej!“ napomenul ho otec.

„Na hodinky se člověk pořád nekouká, i když má digitálky,“ přerušil ho spěšně poručík.

O chvíli později ujížděl s chlapcem směrem k Podhoří. „Tys byl na chatě sám?“ zeptal se. Tvář na vedlejším sedadle byla velice mladá a velice červená. „Pochopitelně to zůstane mezi námi.“

Než dojeli k chatám, dověděl se Viktor Gall, že za pořízkem přijela spolužačka. „Jak dlouho to trvá autobusem?“ zajímal se.

„Ale ona sem přijela na kole!“

Uháněli podél Orlice. Voda měla po dešti slabý nádech olova.

„Támhle za těma keřema je Brendovic chata,“ ukázal chlapec, když vystoupili z vozu.

„Viděl jsi tam někoho ve středu navečer?“

Pořízek přešlápl nerozhodně s nohy na nohu. Díval se do země.

„No tak! Paní Brendová je přece mrtvá,“ domlouval mu poručík. „Znal jsi ji?“

„Aby ne! Byla taková – no světová. Já vám to teda řeknu. Nevím, kolik bylo, ale Hanka povídala, že už musí jet, tak to mohlo bejt asi tak sedm. A to tam zrovna jel po cestě ten vůz.“

„A kudy?“

„Tou zkratkou.“

„Jaký to byl vůz?“

„Šedivá volha. Ten starej typ. U Brandovy chaty, teda před tím křovím, z ní vystoupil nějaký mužský.“

„Jak vypadal?“

„Normálně. Byl ale dost velkej.“

„A dál?“

„Já jsem se potom už nekoukal.“

Poručík se na chlapce mlčky zadíval.

„Nemyslete si, že něco zatloukám! Já jsem ho tady nikdy neviděl. To ten –“ Pořízek se zarazil a zrudl.

„Tak mluv! Kdo? S kým jsi viděl paní Brendovou?“

„No – párkrát s takovým hezounem.“

„Tady, na Podhoří?“

„Ale ne, v lese. Za tratí.“

„A kdy to bylo?“

„O prázdninách. Šli po cestě. Jednou zase seděli na takovým palouku. Oni mě ale neviděli.“

„Popiš mi toho muže!“

„Ale,“ koktal chlapec, načisto zmatený.

„Jestli nic neudělal, pak o nic nejde,“ řekl poručík tiše, s důrazem na každém slovu. „Ale lumpy snad nenecháme běhat po světě!“

„Ten ale vůbec nevypadal jako lump!“ vyhrkl pořízek. „Byla to třída! Oháknutej – jako nějakej herec. Opálenej. Blond vlasy. Prostě jednička!“

„Viděl jsi ho někdy tady, na Podhoří?“

„Já myslím, že tu jednou hrál volej. Aspoň podle vlasů bych řekl, že to byl on.“ Chlapec náhle umlkl. Tvářil se zavile.

„Jezdil sem vozem?“

„To já nevím.“

Poručík se dál nevyptával.

„To jsi ty, Pavle?“ Marta Hájková, sestra doktora Brendy, si rozčileně přendala sluchátko do druhé ruky. „Sháním tě už bůhvíjak dlouho! Co se to s mámou stalo?“

Pavel Brenda sebou škubl. „Ale já o ničem nevím. Co se mělo stát? A kde vůbec je?“

„Přijela k nám. Už dopoledne, celá bledá. Vypadala hrozně. Uložila jsem ji do postele a zavolala jsem Mirkovi do špitálu.“

„A už u ní byl?“

„Samozřejmě. Řekl, že to vypadá na nějaký menší šok. Dal jí něco na uklidnění.“

„A pomohlo to?“

„To víš, že ano. Máma teďka spí,“ vzdychla Marta Hájková. „Ale nejde mi to do hlavy, co se vlastně stalo.“

„Copak jsi se jí nezeptala?“

„Prosím tě! Jako bys ji neznal. Vždycky si nechává všecko pro sebe. Ale než usnula, mumlala něco o nějakých hodinách. Že šly pozadu. A že ona je nenařídila. Nevíš, co by to mohlo znamenat?“

Pavel Brenda hned neodpověděl. „Nemám tušení,“ řekl potom stroze. „Jinak už neříkala nic?“

„Počkej,“ vzpomínala. „Něco snad přece… Nemůžu si z toho rozčilení honem vzpomenout. Co to jen bylo? Už vím! Ještě povídala něco o tom, že z prádelníku zmizely ty prášky!“

„Jaké prášky zase?“

„Ptala jsem se jí, ale ona mezitím usnula. Nemáš vážně ponětí, oč může jít?“ naléhala.

Brenda se zamračil. „To skutečně nemám,“ odpověděl. „Až se matka probudí, tak mi zavolej. Budu doma.“ Pomalu zavěsil. Pomalu vstal a šel do ložnice. Otevřel hoření zásuvku prádelníku a zadíval se na vyrovnané sloupce prádla.

„Tak Duba jsem zatím nesehnal.“ Bolek se otočil i se židlí k poručíkovi. „A vyjel jsem hned, jak jsi zavolal. Sousedi mi řekli, že ho neviděli od rána. Čekal jsem tam na něj přes hodinu, ale pak jsem to vzdal.“

„Dej mu doručit předvolání. Ale brzo ráno, než odjede do práce.“

„Myslíš, že v tu středu večer to byl na Podhoří on? Co když se ten kluk s tím vozem spletl! Měl tam přece holku.“

„Je přece takřka od fochu. A s tou žábou se tam jenom cpali dorty, které mu přivezla.“

„A tomu věříš?“ zeptal se Bolek posměšně. „Ty máš tak představu, kdy dneska začínají rodičům starosti s dětmi!“ Podíval se na poručíka, ale když postřehl jeho výraz, pokračoval už věcně: „V ten večer byl na tom Podhoří trochu moc velký provoz. Udělal jsem si na ten čurbes tabulku. Kdo tam jezdil a chodil. Počkej, kde ji mám?“ Hrabal se v povytažené zásuvce. „Hned ti ji ukážu.“

„Až později,“ zarazil ho Viktor Gall. „Nepřišlo něco z Prahy, od kapitána Doubka?“

„Ale ano! Dálnopis,“ odpověděl podporučík nakvašeně.

Viktor Gall četl melancholicky seznam jmen. „To si ale dáme,“ podotkl.

„Já jsem nám už udělal strejčka,“ ožil Bolek, který rychle zapomněl na svoji zhrzenou iniciativu. „Podle mne můžeme dva ty vysokoškoláky hned vyřadit.“

„No to je hodně! A proč si to myslíš?“ zeptal se Viktor Gall skepticky.

„Protože jednoho z nich znám. Bydlí blízko nás. Manželka byla ve středu večer u nich a viděla toho kluka na vlastní oči.“

„A ten druhý?“

„Za tím jsem zajel osobně. Dokonce jsem ho našel doma. Má nějaké zdravotní potíže. Ani jsem nezjišťoval jeho alibi: můžeme ho rovnou vyškrtnout.“

„Moment – jak to můžeš vědět?“

Bolek se poškrábal ve vlasech; najednou pocítil slabou nejistotu. „Prostě se mi nezdá. Zkrátka k té Brendové by se vůbec nehodil. Totiž… Nemá víc než nějakých sto šedesát, k tomu je obézní a vyhlíží tak, že je naprosto vyloučené –“

„Neblázni!“ přerušil ho poručík. „Tak tohle má být argument? Copak si můžeš být u žen něčím jist? Malý! Obézní!“

„Taková krasavice?“ vyletěl teď Bolek na obhajobu svého přesvědčení. „To by musela být leda slepá!“

„Ty naivko! V Praze býval jeden pekař, mrňavý, zkroucený, že Quasimodo by proti němu byl fešák – a co myslíš? Holky se za ním mohly uběhat. A jaké holky!“

„A jak to víš, prosím tě?“

„Z protějšího domu bylo z chodby vidět rovnou k němu, do bytu.“

„Ale!“ podotkl Bolek.

„Já tam nebydlím,“ ohradil se Viktor Gall, když si všiml, jak se podporučík tváří. „A v té době mi ostatně byly tři roky,“ dodal s puritánským výrazem. „Ale teď se pustíme do toho seznamu.“

„A jak chceš tu dávku zvládnout?“

„Zajdu za náčelníkem.“

„On tě stejně sháněl,“ vzpomněl si Bolek. „Ale ještě něco: už jsem mluvil s tím doktorem Hájkem. Byl jsem za ním v nemocnici.“

Viktor Gall si natočil z vodovodu sklenici vody a napil se. „No a?“ zeptal se.

„Nejdřív se tvářil ohromně rezervovaně. Dal mi najevo, že nechápe, proč se ho jdu na něco vyptávat. Tak jsem šel rovnou k věci. A dověděl jsem se především, že Dana Brendová byla zdravá jako ryba. Jen po druhém dítěti měla nějaké potíže a byla potom kvůli nim v lázních. Když jsem začal s těmi prášky, připomnělo mu to, že asi před rokem si začala stěžovat na bolení hlavy. Tak jí něco napsal, myslím paralen.“

„Nic jiného?“

„Za krátký čas prý přišla znovu. Chtěla toho víc. A tentokrát tvrdila, že má také deprese. Že je pořád unavená. Potřebuje prý něco na povzbuzení, aby v práci neudělala nějaké chyby, třeba v účtech.“

„A Hájek jí něco napsal?“

„Kdepak, ten její švagr, to je opatrný pán! Řekl mi: já sice nejsem psychiatr, ale tolik poznám, abych věděl, když si někdo vymýšlí. Tak prý se jí zeptal, nač to chce doopravdy. Ona ale trvala na svém. Zkrátka nakonec jí nic nepředepsal a rozešli se ve zlém.“

„Nemáš dojem, že byl proti ní zaujatý?“

„To rozhodně ne! Nic špatného o ní neřekl. Ani náznakem. Zdá se to být seriózní člověk, takový vyrovnaný. A kliďas.“

„Od té doby už na něm nic nechtěla?“

„Prý se na něj hněvala. Jemu to ale nějak utkvělo v hlavě, tak se jí po čase zeptal na ty její deprese. Ale ona jen odsekla, že už nic nepotřebuje.“

„Chtěla na něm původně nějaké určitě prášky?“ zeptal se Viktor Gall.

Podporučík sáhl do náprsní kapsy a vytáhl složený lístek. „Neřekla prý žádný konkrétní název. Mluvila o něčem na povzbuzení.“ Rozložil papírek a dodal: „Potřebovala prý psychostimulancia. Hájek mi vyložil, že takových léků je celá řada. Že je lidé berou, aby si zlepšili náladu. Zvýšili duševní činnost. Člověku se prý po nich zdá, že všechno snadno dokáže.“

„Jenomže je tu nebezpečí návyku. A také si můžou způsobit nespavost.“

„Jo, máš pravdu,“ přitakal Bolek. „Hájek mluvil o tom, že se po nich také může ztrácet paměť. A bůhví, co ještě,“ ušklíbl se.

„Delším užíváním se může stát člověk agresivním. Může citově otupět. Ztratit morální zábrany.“

„Ty s tím máš nějaké zkušenosti!“

„Pochopitelně! Pojídám to k snídani.“ Poručík krátce a nespokojeně pohlédl na Bolka. „Nic jiného tě nenapadá – kromě těch legrácek?“

Podporučík soustředěně uvažoval. Pak se ťukl do čela. „Ty myslíš…“ nedořekl.

Viktor Gall se napil zteplalé vody a otřásl se. „Kdo z té naší skupiny má ještě přístup k lékům – kromě doktora Hájka?“

„Tak to by přicházela v úvahu jen jedna osoba, pokud vím,“ odpověděl Bolek zaraženě.

Tu noc z pondělí na úterý nemohl poručík Gall vůbec usnout. Ještě ve dvě hodiny v noci se obracel sem a tam na protivně měkké hotelové posteli. Nestávalo se mu, že by špatně spal. Bylo to způsobeno tím, že měl na sebe zlost? Měl k ní ostatně důvod. Před pouhými pěti dny, když sem přijel, očekával jenom obyčejný a nezajímavý kriminální případ: ze zkušenosti věděl, že pachatelé násilných činů nebývají právě vynalézaví. Jenže nyní, dodatečně, si musel v duchu přiznat, že tu záležitost notně podcenil. Někde pod tím bezvýrazným, na první pohled málo vzrušujícím povrchem, se točily v hloubce nepostižitelné spodní vody, z kterých mohlo vyplavat na povrch další neštěstí. Měl by tomu zabránit. Jenomže stále ještě nevěděl jak. Tady nešlo o to položit ruku na rameno pachateli: tady byl pachatel jenom posledním článkem složitého řetězu, který před ním unikal. Bylo tu příliš mnoho nejasných vztahů, do nichž se mu zatím nepodařilo proniknout. Brendová a její muž. Brendová a tchyně. A co bylo mezi ní a Renátou Renčovou? Jakou úlohu v tom hrál Michal Tiller a jak to bylo doopravdy s vedoucím ze Stavebnin? Dana Brendová měla nepochybně milence: ale byl to skutečně Korda, nebo světlovlasý muž s fiatem?

Otazníky vyhnaly poručíka z postele. Stál tu bosý na koberci a pokoušel se urovnat si ten zmatek v hlavě. S nelibostí si připomněl své někdejší iluze o tom, jak snadné je rozlišit mezi dobrem a zlem; žádná jasná hranice často ani neexistuje. Copak se dá vždycky přesně určit, kdo je oběť, kdo pachatel?

Dlouhými kroky začal přecházet po hotelovém pokoji. Za stěnou někdo chrápal; rozčilovalo ho to. Měl chuť zabouchat pořádně na zeď. Ale ve skutečnosti samozřejmě nešlo o ten protivný zvuk. Hryzla ho vtíravá myšlenka, která mu už delší dobu seděla za krkem a kterou se marně snažil setřást. Co se z hlediska morálky zdálo být kdysi tak jednoznačné, to se mu v posledních létech rozpoltilo jako strom rozražený bleskem: už to pro něj nebyl ten přímočarý, krystalicky čistý etický lov, v nějž kdysi věřil.

Zastavil se před pootevřeným oknem. Zezdola se náhle ozval dupot, halas a nadávky. Někdo zuřivě vykřikl; asi se tam dokonce prali. Vida – nebyl tady ten důvod? Postačující důvod? Bylo snad líp nechat je, aby se navzájem pomlátili? A přece, ani tohle vědomí nedokázalo potlačit všechny pochybnosti.

6

Rudolf Dub vyplňoval dveře ze dvou třetin. „Předvolali jste mě sem. Nevím teda proč!“ Zavřel za sebou. Prkna v podlaze divoce zavrzala.

„Posaďte se!“ Poručík ukázal na židli před stolem. „Ale já bych –“

Viktor Gall se podíval na židli, pak na muže, který se tyčil uprostřed místnosti, a zpátky na židli. Dub se posadil. Mračil se a prohlížel si vytrvale vlastní boty. Neřekl ani slovo.

„Přestaneme si hrát na schovávanou,“ řekl poručík stroze. „Budete muset ještě poopravit svoji výpověď.“

Vedoucí Stavebnin se pokusil protestovat.

„Tentokrát vám doporučuji, aby to už byla definitivní verze!“ pokračoval Viktor Gall nevzrušeně. „Musím vás upozornit, a to již vlastně podruhé, že zatajování skutečností, které mohou přispět k odhalení pachatele trestného činu, by pro vás určitě mělo špatné následky.“

„Já přece nic nevím. Už jsem vám řekl –“

„Teď si laskavě rozmyslete každé slovo. Bude na něm záležet. Je to i ve vašem vlastním zájmu. Vy jste totiž ve středu večer na Podhoří přece jen byl.“ Poručík vstal a šel si do bundy pro cigaretu. Když si zapálil, suše dodal: „Viděli vás tam. Máte poslední šanci vysvětlit, co jste tam dělal!“ Pozoroval, jak Rudolf Dub nahrbil ramena; vypadal teď jako rozbředlý sněhulák na konci zimy. Obličej mu zpopelavěl.

„Stejně mi nebudete věřit,“ zasípal sklesle.

„Mluvte!“

„Když teda… No zkrátka jsem se na tom Podhoří opravdu stavil. Ale ne až cestou zpátky. Protože do toho Dobříčka jsem jel až potom. No.“ Dub se trochu narovnal, jako by byl shodil ze zad pytel s cementem. Pohlédl kosým pohledem na poručíka a pokračoval už jistěji: „Když to teda chcete slyšet, tak jsem tam teda byl. Jenže jsem jen dojel k tý chatě a zase jsem hnedka odjel.“

„Tak po pořádku. Nejdříve mi povězte, proč jste na Podhoří vůbec jel.“

Dub zvedl pěst a spustil ji zpátky na koleno. „No – vezl jsem jim ten materiál, jak už jsem řekl. Totiž paní Brendová mě prosila, jestli bych jim tam někdy nehodil nějaký lišty. Tak jsem si řekl, že je tam cestou hodím.“

„Kdy jste o tom s paní Brendovou mluvili?“

„Někdy předminulej tejden.“

„Proč jste je chtěl odvézt právě v tu středu?“

„Co proč? No to vlastně nevím. Měl jsem zrovna tehdy čas. To byla náhoda!“ Dub teď pochopil, co ta otázka znamená, a zbrunátněl.

„Nejela tam paní Brendová s vámi?“

„Ne! Už jsem vám řekl, že odešla normálně z práce. Chtěl jsem ji překvapit –“

„Na chatě?“

„Jak to? Ne! Nevěděl jsem přece… Až tam jako na neděli přijedou!“

„Zmínil jste se jí, že se ve středu chystáte na Podhoří?“

„Ne! Ne!“ koktal Dub zmateně. „Nic jsem jí neřekl! Vždyť vám povídám, že jsem ji chtěl –“

„Kdy jste tam přijel?“

„Mohlo bejt tak tři čtvrti na sedm, tak nějak. Nekoukal jsem se!“

„Takže jste z domova odjel dřív, než jste nám původně tvrdil.“

Dub kývl a zkřivil ústa ke straně.

„Proč jste nemluvil pravdu?“

„Nebyli byste mi věřili, že jsem byl v Dobříčku tak dlouho!“

„Nevěřili jsme vám stejně,“ podotkl úsečně poručík.

Dub zafuněl, ale neřekl nic.

„Kudy jste přijel k chatě?“

„Kudy? No po cestě.“

„Po které?“

„No po tý ouzký!“

„Myslíte zkratku ze silnice k chatám u jezu?“

Dub zase jen mlčky kývl hlavou. Na čele měl kapky potu. Setřel je hřbetem ruky.

„Složil jste tam ty lišty?“

„Ne.“

„Ale vystoupil jste z vozu.“

„Jak – no jo, vystoupil.“

„Šel jste k chatě Brendových?“

„K chatě? Ne! Nešel! Vrátil jsem se do vozu.“

„Proč jste nesložil ty lišty?“

„Proč? No – rozmyslel jsem si to. Teda…“

„Nevytáčejte se!“ řekl Viktor Gall ostře. „Popište mi, co jste přesně dělal! Vystoupil jste z vozu –“

„Jo. Vystoupil.“

„A dál?“

„Udělal jsem pár kroků.“

„Kam jste až došel?“

„Až – až jak je tam to křoví.“

„Proč jste se zastavil?“

„Slyšel jsem někoho mluvit.“

„Koho?“

„Paní Brendovou.“

„Viděl jste ji?“

„Ne, to ne. Jenom slyšel.“

„S kým mluvila?“

„Jak to s kým? No to teda nevím!“

„Snad nemluvila sama se sebou!“

„To ne, ne.“

„Kdo byl ten druhý?“

„To nevím. Neviděl jsem ho.“

Viktor Gall toho měl právě po krk. „Ale slyšel jste ho!“

„To jo, slyšel,“ připustil Dub zdráhavě. Kapky potu mu teď stékaly přes obočí.

„Byl to muž nebo žena?“

„Já… No – byl to muž.“ Dub znovu zrudl, tentokrát mu naběhly i žíly na krku.

„Chcete trochu vody?“ Poručík vstal a šel pro sklenici. Natočil do ní vodu a postavil ji před Rudolfa Duba. Ten ji vypil jedním velkým tahem. Potom ji dal zpátky na stůl a rukou si otřel ústa. „Teď mi snad konečně povíte, co jste viděl. Nebo aspoň slyšel,“ řekl Viktor Gall. „Neostýchejte se! Kde jsou mrtví, tam už na nějaké té indiskrétností nezáleží.“

„Ale já opravdu nic neviděl!“ Dub mluvil teď tiše, bylo mu stěží rozumět. „Stačilo mi, co jsem slyšel.“

„A co to bylo?“

„Ani mě neslyšeli přijet,“ pokračoval Dub jako duchem nepřítomný. „A tichej bourák zrovna nemám!“ Najednou se probral. „Neslyšel jsem dohromady nic. Jen to, že Dana – mu něco vyčítala. Říkala, že to už tak dál nejde. Jenomže jemu jsem nerozuměl ani slovo. Mluvil dost potichu.“

„Byl to její muž? Doktor Brenda?“

„To nemám potuchy!“ vyletěl Rudolf Dub. „Už jsem vám přece řekl, že nevím, kdo to byl! Stejně bych ho nepoznal po hlase – jako jejího manžela. A nikoho jinýho taky ne!“

„Byl byste ale musel vidět Brendův vůz. Nenapadlo vás, že je to někdo úplně jiný?“

Muž za stolem ztěžka poposedl. Neodpověděl.

„Takže vás to napadlo!“ pokračoval poručík stále ostřeji. „Když někdy spěchala večer z práce, dal jste si ledacos dohromady. Vy jste dokonce věděl, že měla milence!“

Rudolf Dub vypadal, jako by před ním vybuchla nálož třaskaviny. „Ta sketa kriminálnická!“ zařval, „já toho skrčka –“

„Jen klid! Neuvažoval jste sám někdy o tom, nač potřebovala paní Brendová tolik peněz?“

„To teda jako –“ vyklouzlo Dubovi.

„Jistě. O tom víme také. Jenže to hospodaření ve Stavebninách s vámi probere někdo jiný. Každá legrace něco stojí.“ Jenže jakou on vlastně měl? pomyslel si vzápětí Viktor Gall. „Teď mi povězte všechno! Uvědomte si, že Daně Brendové už neublížíte,“ dodal téměř shovívavě.

Rudolf Dub sebou při posledních slovech škubl. Pak zatřásl rozhodně hlavou ze strany na stranu. „Strkat na ni nic nebudu,“ zahučel. „To bych si nikdy neodpustil.“

„Ale vždyť je jasné, že jste na to nepřišel sám. Že to byl její nápad! Že si celou tu organizaci s úplatky a pořadníkem vymyslela ona. Ta šikovná, bystrá, ochotná mladá paní. Moc toužila po penězích! A nezáleželo jí na tom, jak je získá. Někteří zákazníci tam nejezdili pouze pro její krásu. Už nemusíte nic říkat. Stejně vás to nezbavuje odpovědnosti, to jistě víte.“ Poručík pátravě hleděl na tvář muže proti sobě. „Ale radím vám, zbytečně na sebe nic neberte. Prostě jim to potom povězte podle pravdy. Omotala si vás kolem prstu, pane Dube, těma svýma hezkýma zelenýma očima. A tím, že k vám byla vlídná.“

Rudolf Dub ztěžka polkl. „Co jsem udělal, to si taky odnesu. Stejně je mi jí nakonec líto. Třeba taky nebyla nikdy šťastná, že jo.“

Václav Bolek upíjel teplý čaj, do kterého vymačkal celý citrón. Začínalo ho škrábat v krku. „Tak tedy zmáčkneme Stanislava Kordu?“ zeptal se. „A nemohl si to ten Dub celé vymyslet?“ pokračoval, když mu Viktor Gall neodpověděl.

Seděli chvíli mlčky; ptát se dál považoval už podporučík v této chvíli za zbytečné.

„V každém případě je ale ten výslech Rudolfa Duba důležitým bodem vyšetřováni,“ podotkl konečně Viktor Gall.

„A proč myslíš?“

„Teď je konečně a definitivně nesporné, že Dana Brendová je také vinna.“

„Ale ji přece nestíháme!“ namítl netrpělivě Bolek.

„Svým způsobem také. Nechápeš? Oběť a pachatel: to můžou být někdy pouhá schémata. Sám postižený přece může být spoluviník!“

„Jdi někam s tou tvou filosofií! Všecko tím jenom komplikuješ.“ Podporučík třískl lžičkou na stůl. „Až chytíme toho, kdo ji zabil, snad abychom ho ještě odprosili, ne?“

Právě, když se chtěl Viktor Gall energicky ohradit, někdo zaklepal a otevřely se dveře. Na prahu se objevil nevelký muž v starém baloňáku a s aktovkou v ruce.

„Co je zase?“ otočil se k němu nerudně Bolek.

„To je kapitán Doubek. Z pražské kriminálky,“ řekl poručík. Potřásl si rukou s příchozím, o hlavu menším, než byl sám. „Seznamte se!“

Kapitán Doubek, už bez baloňáku, se posadil za stůl a z kapsy saka vytáhl dýmku. „Šéf tě pozdravuje,“ pronesl žoviálně. „Ale hlavně ho zajímá, kdy tady budeš hotov. Já se musím do konce týdne vrátit.“

„Jak jsi dokázal dát tak rychle dohromady ty vysokoškoláky?“ vyptával se Viktor Gall, zatímco jim Bolek naservíroval kávu.

„Něco automatizace, něco lidi.“ Kapitán si obřadně zapálil. „Naštěstí si kdysi někdo vymyslel, že v pražských kolejích mohou bydlet jen studenti, kteří mají trvalé bydliště dál než sto kilometrů od Prahy. Většinou existují jakés takés seznamy. Ale nač bych ti vykládal podrobnosti. Celkem se chovali ochotně. A šéf se vytáhl, lítala za tím fůra lidí.“ S požitkem zatáhl z dýmky a zahalil poručíka i Bolka, který si k nim přisedl, oblakem kouře. „Jenže co s těmi všemi mladíky? Už jsi vymyslel, jak na to?“

Bolek zakašlal. Poručík se na něj podíval a odpověděl kapitánovi: „Úplně jsem selhal. Budeme to muset vzít podle fotografií.“

„A vyřadit tmavovlasé?“ Kapitán Doubek se pohupoval na židli a mžoural na mladšího kolegu.

„Slabé, co? Ale nic lepšího mě zatím nenapadlo.“

„Výjimečně,“ podotkl Bolek.

Kapitán Doubek se na oba pobaveně zadíval. „A je vůbec jisté, že je to jeden z nich?“

„Není. Nemusí samozřejmě bydlet v koleji,“ přitakal poručík Gall. Stručně vyložil kapitánovi, co se dověděl od Renáty Renčové. „Takhle jsme přišli na toho vysokoškoláka,“ dodal. „Ale u ní bych docela nevyloučil, že si to mohla i vymyslet.“

„Snad abych si to všecko trošku prošel,“ navrhl kapitán. „Vím zatím dost málo o celém tom případu.“ Dýmka mu přestávala hořet.

Podporučík ochotně přinesl desky se spisy a položil je před Doubka. Několik minut bylo v místnosti ticho, do kterého zasahovala pouze řada všedních zvuků; klapot psacího stroje z vedlejší kanceláře, bouchnutí dveří, kroky z chodby. Ty nejméně uspěchané patřily Vojtěchu Horynovi. Vešel dovnitř v okamžiku, když na stole zazvonil telefon. Zvedl ho Bolek.

„Tak v té chatě u jezu našli starou belu. Kromě otisků,“ prohlásil, když zavěsil sluchátko. „Jsou stejné jako na té zárubni u dveří. Jinak prý nic, z čeho by se dalo poznat, kdy se tam ten člověk vlastně zdržoval. Žádné organické látky, nic, z čeho by se dalo něco užitečného vykoumat.“

„Buďte tak laskav a vraťte se na to Podhoří,“ obrátil se poručík Gall k Horynovi. „Spoléhám na vás, že ho tam ohlídáte.“ Podíval se na kapitána zabraného do čtení a lehce mu stiskl rameno. „Víš co, Josefe? Pojď raději se mnou! Já ti to všechno dopovím cestou. Ty čteš na můj vkus moc pomalu.“

Kapitán mrkl na Horynu, vstal a podal mu ruku. „Doubek,“ řekl stručně. „Tak jdeme, Viktore. Dovedu si představit, co mi nabídneš: nějakou nahluchlou stařenku nebo stoletého dědečka.“ Zastrčil do kapsy dýmku a vyšel ze dveří. Za ním následoval poručík s Horynou.

Bolek chvilku zádumčivě hleděl na hrnky s kávovou sedlinou. Pak vzdychl a šel je umýt. Ještě je ani neuklidil zpátky do skříně, když svižně vešel uniformovaný příslušník. Zasalutoval a předal mu dálnopis. Podporučík se dal vestoje do čtení. Hned nad druhým řádkem se zamračil. Popaměti došel ke stolu a dřepl si na židli. Čím dál četl, tím víc se chmuřil:

… Michal Tesař, zaměstnaný v SONP Kladno. Ve středu Í3. 9. na směně do 22 hodin. 14. 9. rovněž odpolední směna. Od tohoto dne už do práce nenastoupil. Naposledy spatřen n ubytovně v pátek 15. 9. ráno, zhruba v 7 hodin. Podle údajů spolubydlících byl oblečen do hnědých kalhot a světle hnědé koženkové bundy. Údaje o tom, zda má ve zvyku nosit čepici se štítkem, se rozcházejí. Není nic známo o tom, že jmenovaný Tesař by měl na tváři jizvu…

Poslední větu si Bolek přečetl dvakrát. Potom mrštil zprávou na stůl. Sáhl si na krk, několikrát polkl a odkašlal si. Pak si natočil do staré konvice vodu. Postavil ji na vařič, ale zapomněl ho zapnout. Je nebo není tenhle Tesař totožný s násilníkem z Podhoří? V některých telefonátech ho popisovali stejně, aspoň co se oblečení týče. Ale co ta čepice? A co ta jizva! Podporučík si ještě jednou zkontroloval data uvedená v dálnopisu. Je to tak: ať už má Tesař na svědomí ty ženy nebo nemá, vypadá to, že je načisto venku z případu Dany Brendové. Třináctého září byl přece na směně! A to až do nočních hodin. Ale kde je ten rošťák teď? Proč zmizel ze zaměstnání a nikomu nic neřekl?

Když našel v zásuvce pytlík s čajem a konečně zapnul vařič, napadlo Bolka, že i ze směny se dá koneckonců zdrhnout. Že kontrola v provozu – známe to! A odchod může na kartě v nejhorším píchnout nějaký dobrák kámoš. Takže jsme tam, kde jsme byli.

Eva Tillerová pohlédla přísně na mladého prodavače: „Jardo! Kde máme toho posledního Simenona? V pátek tu ještě byly dva výtisky!“

Hubený mladík se klátivé přiloudal z druhého konce prodejny. „Jednoho jsem prodal. A ten druhý tady musí někde bejt!“ Shýbl se a vytáhl knihu ze spodní zásuvky pod pokladnou.

„Tohle si nezvykej!“ napomenula ho. Než mohla pokračovat, otevřely se dveře a do obchodu vešel nevelký muž s nepatrnou pleškou na temeni. Mladý prodavač sebral z pultu hromádku knih a ztratil se s ní hbitě v místnosti za krámem. Eva Tillerová lehce vzdychla a zeptala se vlídné příchozího: „Jaké máte přání?“

„Slečna Tillerová?“ řekl téměř najisto. „Kapitán Doubek. Z kriminálky. Rád bych vám položil několik otázek.“ Prohlédl si ji jasně modrýma očima a dodal: „Asi víte, čeho se týkají.“

„To ano. Jen dobře nechápu –“ Ztišila hlas. „Že za mnou musíte až do práce.“

„Rád vám to vysvětlím,“ pravil mírně. Usmál se a rozhlédl se po regálech s knihami.

„Tak dobře,“ souhlasila rezignovaně. „Jardo, pojď dopředu. A rovnej zatím ty novinky.“

Vešli do malé místnosti za prodejnou. Byla obklopená vysokými policemi, sahajícími až téměř ke stropu. Kancelář i skladiště, ale spořádané a úpravné. Ve váze na stolku zářily dvě slunečnice.

Eva Tillerová sundala z jedné židle sloupec knih a vybídla kapitána, aby se posadil. Sama zůstala stát, opřená o roh police. Zavrtěl hlavou a uvolnil pro ni druhou židli. Bezděčně se dotkl kapsy s dýmkou, ale nevytáhl ji. „Moje otázky se týkají manželství Brendových,“ řekl, když oba seděli proti sobě u malého stolku. „Povězte mi, co víte o mimomanželských vztazích paní Brendové.“

Polkla naprázdno. „Nechápu, proč se na to ptáte.“

„Rozumíte tomu velmi dobře,“ přerušil ji vlídně. „Ale budiž, začneme jinak. Vyjděme z předpokladu, že my o nich bezpečně víme. Stejně tak, jako jste o nich věděla vy sama.“

Bezděčně, mechanicky listovala v tenkém svazečku, který ležel před ní. „Když všechno víte, co ještě chcete slyšet ode mne?“ Měla sklopené oči, tvářila se spíš zasmušile než odmítavě.

Kapitán okamžik uvažoval, jak má pokračovat. Začínal chápat, co měl na mysli Viktor Gall, když mu před půl hodinou tvrdil: Ty si s ní spíš poradíš, Josefe, je to zvláštní žena, a jestli něco ví, řekne to tobě… „Právě že nevíme všecko,“ řekl. „Přemýšlejte prosím se mnou: je tu manžel a je tu milenec. Není vyloučeno, že jeden z nich by mohl mít vinu na smrti paní Brendové… Tím jsem ovšem žádné tvrzení nevyslovil.“

„Vinu?“ opakovala po něm s podivným výrazem ve tváři. „Ale co já mám dělat?“ dodala náhle jiným tónem. „Je to vaše věc!“

„Možná že můžete zabránit, abychom zneklidňovali někoho, kdo nic neudělal. Proč se na vás paní Brendová vymlouvala?“ řekl kapitán ostřeji. „Zřejmě proto, že na ni doktor Brenda žárlil.“

„Snad byste ho nepodezříval!“ namítla prudce. „To je přece absurdní!“

„Proč myslíte?“

„Museli byste ho znát. V životě by nic takového –“ odmlčela se a zakroutila hlavou.

„Vy ho znáte tak dobře?“

„Ale to o něm ví každý! Že je to slušný člověk,“ vysvětlovala s upřímným přesvědčením.

Kapitán se usmál. „Slušnost ještě nevylučuje, že se nemůže stát něco nepředloženého. Že člověk nemůže ztratit hlavu.“ Pozoroval, jak Eva Tillerová otevírá a zavírá knížku, kterou držela v rukou. „Ale dobře. Začneme z jiného konce. Povězte mi, kdo byl ten poslední milenec paní Brendové!“

Upustila knížku na stolek. „Já – já nic nevím.“ Vykoktala zděšeně.

„Že se na vás doma vymlouvala, o tom jste musela vědět. A že by se vám s ničím nesvěřila?“

„To tedy ne! Nikdy nepřiznala, co nebylo nutné,“ vyhrkla.

„Jistě se nějak domlouvali, jak se sejdou.“

„Ale ne přese mě!“ řekla rychle. Až příliš rychle.

„Domů jí jistě netelefonoval. A do práce? To by také mohlo vzbudit pozornost.“

„Já telefon nemám!“ vykřikla.

Řešení se nabízelo. „To nebylo třeba,“ podotkl kapitán. Díval se, jak si prsty tiskne klouby druhé ruky. „Existuje přece také pošta.“

„Jaká pošta? Na co,“ řekla bezbarvě.

„Vám asi moc lidí nepíše,“ pokračoval kapitán Doubek mírně. „Takže by si listonoš určitě vzpomněl, jestli vám v posledních měsících nosil nějaké dopisy. Z Prahy!“

Neodpověděla. V tváři měla křečovitý výraz, jako by ji rozbolely zuby. Postupně však její rysy ztrácely tu divnou strnulost. Kapitán byl přesvědčen, že se jí svým způsobem ulevilo. Pokrčila rameny. Hlasitě vdechla a vydechla.

„Jsme tedy domluveni. Psal jí k vám.“

„Pochopte,“ řekla tiše, stísněně. „Já jsem to nikdy neschvalovala. Už od samého začátku.“

„A kdy to začalo?“

„Před čtyřmi nebo pěti lety,“ odpověděla roztržitě, jako by teď myslela na něco úplně jiného.

„Před tolika lety?“ Něco tu nesouhlasilo.

Uvědomila si zřejmě, že prozradila, co nechtěla. „Ne – vlastně někdy letos. Na jaře,“ opravovala to neobratně.

„Nebyl to tedy první milenec paní Brendové!“

Zčervenala až na krku. „Ne,“ odtušila neochotně. „Poprvé to bylo někde v lázních.“

„Kdo to byl?“

„To nevím! Jen jí sem – ke mně – psal.“ Rozhodila bezradně ruce. „Co jsem mohla dělat? Stejně si ode mě nedala říct.“

„Proč jste to vlastně neřekla doktoru Brendovi? Je to tak slušný člověk, jak jste mi sdělila…“

Ubezpečila se pohledem, že kapitán nemluví ironicky. Znovu se zhluboka nadechla. „Tuto otázku jsem si dávala sama sobě mnohokrát. Už jsem měla kolikrát i ruku na telefonu, myslím to obrazně. Dokonce jsem se pokoušela tím Danu i ovlivnit. Aby toho nechala. Ale – s ní nebyla řeč! Když něco doopravdy chtěla, nikdo s ní nic nesvedl. Ani po dobrém, ani po zlém,“ Najednou to byl úplný vodopád chvatných slov.

„Copak se nebála manžela? Co by udělal, kdybyste mu přece jenom něco řekla?“

„Tak to nebylo! Ona především věděla, že já – že já se k tomu neodhodlám. Na tom stavěla. Znala mě přece! Ona se mi ještě posmívala – jestli prý chci rozvrátit rodinu s dětmi.“

Kapitán poslouchal mlčky, nepřerušoval ji. „Moc jsem o tom všem přemýšlela.“ pokračovala vzrušeně Eva Tillerová. „Pro mě tyhle věci nejsou tak – tak jednoduché! Byla jsem vychovaná… Prostě některé zásady mám v sobě jako zakované. Dá mi práci, abych je porušila. A zvlášť když by to mělo postihnout děti,“ řekla nešťastně.

„Potíž je zřejmě v tom, že mezi některými zásadami je zkrátka a dobře rozpor! Když je do nás vtloukali, nenapadlo nikoho, aby nám vysvětlil, kdy máme které z nich dát přednost. Nebo to sami také nevěděli.“

Překvapeně se na něho podívala.

„Takže si v každém jednotlivém případě musíme poradit sami,“ dodal. „Já vím, je těžké se rozhodnout, komu máme ublížit. Když zkrátka někdo být obětován musí!“ Podíval se na ni laskavě. „Asi jste tohle zlo považovala za menší.“

„Já jsem to všecko ani nedokázala domyslet,“ řekla tiše.

„Doktor Brenda se vás nikdy na nic neptal?“

Zavrtěla hlavou. „To by bylo – pod jeho úroveň.“

„Co víte o tom mladíkovi?“

„Je to nějaký vysokoškolák. Studuje v Praze.“

„Kde se setkávali?“

„Asi někde na Podhoří.“

„Jezdil pro ni do práce?“

„To snad ne.“

„Kdy přišel od něj poslední dopis?“

Uvažovala okamžik. „To mohlo být někdy v červnu – tak nějak.“

„V poslední době už ne?“

„Ne.“

„Dobře. Tak abychom si pro ty jeho dopisy zašli, co říkáte?“ Nepatrně se usmál.

„Jak to? Já jsem je –“

„Neříkejte to! Lhát se nemá! Vám přece vždycky nějaký čas trvá, než se rozhodnete dovést něco do konce, viďte.“

Když vyšli z prodejny, vypadali nesourodě, ona vysoká, on pomenší. Mladý prodavač za nimi nechápavě zíral.

„Ne. Poručík Gall tady momentálně není,“ řekl Václav Bolek do telefonu. „No ovšem! Proboha, to přece můžete říct mně. Napíšu mu to.“ Zašátral rukou v zásuvce a vytáhl blok. „Tak spusťte!“ zavelel. „Michal Tiller,“ opakoval jednotlivá slova, „vyšel z vrátnice v devět hodin čtyřicet, jo, sledován až k Pražskému mostu, moment. Cože? Do domu, kde bydlí Renáta Renčová? No a dál? Zůstal v domě asi deset minut, no dobře, napsal jsem to. Co říkáte?“ Přitiskl si sluchátko pevněji ramenem a posunul blok. „Že vyběhl ven? No asi letěl zpátky do práce, ne?“ Udělal další poznámku a obrátil list. „Jaký bílý plášť? Nerozumím! Jo že mu čouhal zpod baloňáku. A co má být? Ten se přece v laborce nosí. Musel mít naspěch, ano, to je jasné. Všecko? Samozřejmě! Sledujte ho dál, když vám to soudruh poručík nařídil. Konec.“

Přelétl pohledem poznámky v bloku. Pak si přisunul telefon k pravé ruce a vytočil třímístné číslo. „Tady Bolek. Je tam kapitán Doubek? U náčelníka? Ano, už jdu.“

Kapitán Doubek seděl za stolem, náčelník něco hledal v trezoru. „Tak jen pojď,“ řekl Bolkovi.

„Viktor je někde v luftě,“ podotkl podporučík.

„Já jsem s ním právě mluvil,“ řekl kapitán. „Když jsem mu sdělil křestní jméno toho vysokoškoláka, za kterým se pídíme, hned zase zmizel.“

„Stanislav?“ zeptal se Bolek.

„Ne. Právě že Korda to není. Ten mládenec se jmenuje Jakub!“

„Cože?“

„Je to tak, Jakub Zita,“ vložil se náčelník do rozhovoru. „Podívej se, tady jsou jeho dopisy. Jen si sedni.“

Podporučík vzal do ruky jednu z obálek. Vytáhl z ní list papíru a začal číst. Když došel na konec stránky, začal zase od začátku. „Co je to za slátaniny?“ otázal se udiveně a natáhl před sebe ruku s dopisem, jako by ho pálil.

„Slátaniny?“ opáčil kapitán Doubek. „Jak se to vezme. Já bych řekl, že je to psaní, které svědčí o velmi silném citu.“

Náčelník s Bolkem se na něj poněkud překvapeně podívali.

„A kde jste to – odkud to máte?“ zeptal se podporučík.

„Od Evy Tillerové. Po menších obtížích jsem je od ní získal.“

Václav Bolek si zatím přečetl další dopis. „Je to jako nějaký kýč,“ komentoval. „Copak je to možné?“

„Podoby lásky jsou rozličné,“ odvětil Doubek.

Náčelník kriminálky si odfoukl, ale mlčel.

„Podoby lásky,“ bručel Bolek. „Ale to mi řekněte,“ prohlížel si zaujatě fotografii, kterou vytáhl z jedné obálky, „jak si mohla taková krasavice, určitě ne zrovna nezkušená, začít něco s takovýmhle mladíčkem?“ Znovu studoval podobenku Jakuba Zity. „Kolik mu může být? Nejvýš třiadvacet!“

„Je to ale velmi přitažlivý obličej,“ podotkl kapitán s přesvědčením. „Viktor mi řekl, že Dana Brendová měla velkou fantazii. Zálibu v neobvyklých věcech. Neobyčejná přání. To snad něco vysvětluje.“

Bolek položil fotografii. „Ale stejně je to jako ze špatného románu,“ trval znechuceně na svém. „A kam vůbec Viktor šel?“

„Za tím Jakubem,“ odpověděl náčelník. „V celém seznamu byl totiž jenom jeden. Tak máme díky soudruhu kapitánovi hned celou hradeckou adresu.“

Mladík, kterého se poslední věty tohoto rozhovoru tak bezprostředně týkaly, neměl zatím ani tušení, že ho hledá kriminálka. Neměl dokonce ani potuchy, jak se ocitl v téhle hospodě, v dlouhé, temné místnosti s nízkým stropem a okny, na kterých visely utahané záclony. Seděl u prázdného stolu sám, dokud nepřišel hostinský a nepřinesl mu vodku. Nemohl si ani vzpomenout, jestli si ji objednal a kolik jí předtím už vypil. Ve svalech celého těla cítil těžkou malátnost, v hlavě mu vířila změť neuspořádaných myšlenek. Všechno viděl a vnímal mlhou, jako cizí zážitky. I to, že je mrtvá… Kdy se to vlastně dověděl? V pondělí? Nemohl si vybavit, jak se dostal z koleje, jak nasedl do vozu, kam jel a kde všude byl. Pamatoval si pouze nejasně, že celou noc proseděl ve fiatu někde u silnice; že se ráno probral ztuhlý, že ho nesnesitelně bolela hlava. Že se pak zase rozjel a mířil stále kupředu, dokud – ale ano, už to vyplouvalo ze sítě zmatených představ: došel mu přece benzín! Proto sedí tady, v té špinavé hospodě a pije vodku, kterou nemá rád: jak dlouho, to ovšem nevěděl. Otupěle vytáhl dvě stokoruny a položil je na stůl. Vstal, nevšímal si hostinského, který držel v ruce drobné, a vypotácel se ven. Sotva se nadechl vzduchu, zatočila se mu hlava. Nepřítomně se rozhlédl po krajině, kterou neznal. Pak se vratkým krokem vydal polní cestou k nedalekému lesu.

Po silnici za jeho zády, sotva padesát metrů od něho, projížděla motorizovaná hlídka. „Koukni se! Blonďák!“ řekl muž na tandemu.

„Neblázni! Ten zřejmě patří támhle k tomu vozu. Odkdy si pleteš fiata s Wartburgem?“ zasmál se řidič a naklonil motorku do zatáčky.

Poručík Gall za sebou zavřel vrátka a ještě se otočil. Velká vila vyhlížela uprostřed zahrady pompézně. Odhadl ji na dvacátá léta, byla to doba, kdy se začal stavět tehdy moderní Hradec: nové čtvrtě oddělené pásy zeleně a vody. Tenkrát měli smysl pro urbanistiku! Jedině garáž, umístěná zřejmě mnohem později v sousedství stříbrného smrku, působila rušivě. Interiér byl vile šitý na míru, těžký nábytek, palma v arkýři. Zato droboučká paní Zitová s prošedivělými, hladce sčesanými vlasy se v honosném prostředí téměř ztrácela; staromódní loutka zapomenutá na pohovce.

Poručík stál na obrubníku a čekal, až se přežene skupina vozů. Na dvaadvacetiletého syna je poměrně stará, uvažoval, musí mít hodně přes šedesát. A ke všemu jediné dítě. Představil si v duchu maličkého chlapce v obrovských prostorách vily. Půvabného chlapce; něco jako Malý princ. Co přilákalo do honosné, ale ponuré vily o devět let mladšího inženýra? Majetek? Kariéra? Brali se, když mu bylo čtyřiadvacet. Dlouho čekala paní Zitová s mladým manželem na potomka… Jak tu asi vyrůstal? Z vysokých stropů padala podivná tíha, stěny s originály v bohatě zdobených rámech působily pochmurně.

Viktor Gall odemkl vůz. Ačkoliv nebyl zdaleka přecitlivělý, něco z té zasmušilé atmosféry do něj vsáklo. Anebo to měl na svědomí celý tenhle případ, tíživý a skličující? Skličující zejména proto, že všichni ti lidé, s kterými se v něm setkával, se donedávna ničím příliš nelišili od ostatních: nebyli hrubí, neurvalí ani agresivní; pohybovali se v mezích spořádaného života, aspoň navenek. A teď s nimi neúprosně pohazovala sem a tam obrovitá měchačka vyšetřování. Obracela je na ruby, vystavovala je na odiv. I když třeba sami nic nezavinili.

Poručík nastartoval a rozjel se. Opravdu nezavinili? Ale kolik tu vlastně bylo viníků? A kolik ve skutečnosti obětí? Přidal plyn a zabočil na náměstí s vodotrysky. V poslední chvíli zabrzdil před červenou na semaforu. Nevšímal si uniformovaného příslušníka, který se na něj nespokojeně podíval. V duchu se vrátil do vily. Třeba právě paní Zitová; droboučká, vzbuzující spíš soucit. Ustrašená, nervózní, vyplašená matka. Okamžitě se vylekala a dalo mu práci, aby ji uklidnil, že se jejímu synovi nic nestalo. Jakub nám poslal telegram, vykládala roztřeseně, že přijede až o příštím víkendu. Kdy? Dostali jsme ho minulý pátek. On se musí syn hodně učit, studuje matematiku, třetím rokem. To dojíždění je náročné, namáhá ho to; v mládí byl dost nemocný. Proto mu také loni koupil manžel fiata. Ale proč…

V očích se chvěla paní Zitové úzkost, která byla asi chronická. Poručík jí vysvětlil, že potřebují informaci o jednom kolegovi jejího syna. Uchýlil se k té jednoduché lži, protože považoval za předčasné Jakubovu matku plašit. „Nemyslíte snad Slávka Kordu?“ vyhrkla. „Chodili spolu do gymnázia. Ale ten je o ročník výš. Ani se už nestýkají.“ Tak to šlo stále dál, bez přestání byla připravená bránit svého jedináčka. „Slávek Kordů je lehkomyslný mladík,“ svěřila se nakonec. „Máme starost, aby neměl na syna špatný vliv. Jakub je poddajný chlapec, mírný a nezkušený.“

Byla o tom přesvědčena? Určitě! Byla by na to dala i ruku do ohně. Rodiče o svých dětech často moc věcí nevědí, uvažoval Viktor Gall, ale je možné, že by o skutečném Jakubu Zitovi neměla jeho vlastní matka ani tušení? Minul Žižkovy sady, projel křižovatkou a už rychleji se rozjel k prostoru před kostelem. Dnes v něm neprobudil žádné reminiscence. Přemítal o docela jiné otázce. Byla vážná: na kterou stranu tato matka vlastně patřila? Mezi oběti – nebo mezi pachatele? Nejhorší bylo, že právě mezi obojí.

Kapitán Doubek vrátil pásek magnetofonu někam doprostřed a znovu přístroj zapnul. Chvíli naslouchal dvěma hlasům, které se střídaly v krátkých větách: jeden patřil vyšetřovateli, druhý Stanislavu Kordovi. Doubek mrkl po Bolkovi, který stál opřený o zeď vedle psacího stroje a bedlivě sledoval každé slovo.

„Ano paní Brendovou jsem znal. Ale jen povrchně. Občas jsem ji viděl na Podhoří.“ Bylo slyšet, že se Korda rozkašlal.

„Odkud se znáte s paní Renčovou?“ vyptával se nezúčastněný hlas.

„Ale já ji vůbec –“

„Nechte toho! Byl jste viděn, jak jdete od ní. Tak odkud?“

„No z Hradce. Už si nepamatuju. Tam se zná spousta lidí! To není Praha.“ Korda teď mluvil útočně.

„Na inkriminovanou středu večer nemáte alibi. Znovu se vás ptám, kde jste byl třináctého září. Mezi sedmnáctou a jedenadvacátou hodinou.“

„Už jsem vám řekl, že jsem si vyjel vozem. Na to mám snad právo, ne? Nevím, proč bych měl mít alibi!“ rozčiloval se Stanislav Korda. „Na Podhoří jsem ten den vůbec nebyl.“

„Mluvil jste s někým v tu středu večer?“

„Ne! A proč? Já nemusím nic dokazovat! Vy musíte – to je váš kšeft!“

„Mírněte se!“

„Nebudu! Budu si stěžovat! A otec –“

Kapitán vypnul magnetofon. „Dál už tam není nic podstatného.“

„Čili pořád zapírá, že by tu byl!“ řekl Bolek.

„A třeba mluví pravdu,“ poznamenal Doubek.

„Tomu nevěřím! Lezli za ní nejspíš oba, on i ten Jakub Zita. Korda mohl přijet odpoledne po té zkratce. Moc bych za to nedal, že to byl jeho renault, kterého tam Jeroným Novák viděl jet mezi čtvrtou a pátou. Ten to prokecl. A když si uvědomil, že by do toho mohl namočit Kordu, tak začal tvrdit, že neví, co to bylo za značku.“

„Vyloučit se to nedá,“ přitakal kapitán.

„Korda se tam pak možná někde schoval. A když potom Brendová –“ rozohnil se Bolek, ale vzápětí se zarazil. I jemu samému se to zdálo přitažené za vlasy.

„Jak by byl Korda věděl, že tam Brendová přijede?“

„To právě také nevím,“ přiznal podporučík rozmrzele. Podíval se na kapitána, ale ten se proti očekávání nijak nebavil.

„V té informaci ze zdravotního střediska je celá řada nejasností: píšou, že Korda prodělal před dvěma roky ambulantně protialkoholní léčbu.“ Kapitán Doubek jel prstem po řádcích, naťukaných strojem hustě pod sebou. „Tady: od té doby údajně abstinuje!“ četl nahlas. „Neboli si tím nejsou sami moc jistí!“

„Vždyť také v té zprávě z koleje stojí, že se občas rád napije,“ připomněl Bolek. „Podle mne je to jako s kouřením: když někdo nepřestane úplně, je to stále kuřák. Jak slyším, že občas, už vím, že do toho zase sletěl po hlavě.“

„Ani z té fakulty to není jednoznačné: uvádějí, že měl disciplinární řízení pro absenci při výuce a přestupky proti studijní kázni. Ale jaké, to nepíšou.“

„Pro nějaké blbinky by se disciplinární komise určitě nescházela.“ Podporučík si zlostně odfrkl. „Třeba mu to uhladil tatíček! Má fůru známých. A prachů.“

„Pořád nevíme dohromady nic konkrétního. Proč byl Korda za Renčovou? A co u ní hledal tuhle sobotu?“

„Já jsem se nabízel, že se jí na to půjdu zeptat, ale Viktor se mnou vyběhl. On si tu krásku schovává pro sebe.“

Kapitán Doubek se na Bolka zvědavě podíval. Ten ale zaujatě pokračoval: „Jedno mi nejde do hlavy – že by Brendová zahnula, no prosím, to se stává. On je Brenda asi divný pavouk. Ale že by těch milenců měla víc – a najednou – to snad zase není tak normální. Nebyla to přece žádná lehká ženská! Já takovýmhle lidem stejně moc nerozumím. Je to asi tím, že sám bych takhle přestupovat z jednoho vlaku do druhého, pořád sem a tam, prostě nemohl.“

„Já vás chápu,“ řekl kapitán. „Ale on celý ten případ je zatím hodně nejasný. Musím si to poněkud srovnat v hlavě.“

Možná to bylo nenápadné upozornění, jak rád by Doubek zůstal na to přemýšlení sám. Ale podporučík nic nepostřehl, naopak, celý se rozzářil. „Udělal jsem si takovou tabulku. Kdybyste se chtěl podívat? Je ovšem úplně jednoduchá,“ doplnil vzápětí nejistě; před ním sedí eso pražské kriminálky a on mu tady nabízí nějaké čmáranice.

„Sem s ní!“ natáhl kapitán ruku.

Bolek otevřel potěšeně zásuvku. Z kupy lejster vylovil horlivě list čtverečkovaného papíru.

„Pohyby vozů ve středu, třináctého září,“ četl Doubek polohlasem. Posadil se pohodlněji, s nohou přes nohu. Další údaje studoval mlčky. „Takže tu máme celkem pět vozů,“ konstatoval za chvíli. „A pouze o dvou víme, kde v určitou hodinu byly: Brenda s ladou odjížděl krátce po šesté od domu v Komenského ulici a Rudolf Dub byl kolem sedmé u chaty. Jestli byl Zita kolem páté u lesa s fiatem, to je zatím hypotéza. O jeho alibi nevíme nic.“

„A stejně tak jsou to dohady, zda po té zkratce jel odpoledne Korda s renaultem. Nebo to mohl být ten chlap s Wartburgem.“

„Anebo někdo úplně jiný. Na to tu zřejmě máte ten prázdný řádek. Ale dál se v tom nevyznám.“

„Já vím. Naškrabal jsem si to původně akorát pro sebe. Ale já vám to přečtu. Tady mám jednotlivé osoby. Ve čtyři odpoledne odchází doktor Brenda z fakulty. Mezi čtvrtou a pátou se po zkratce blíží zatím neznámá osoba k chatě. V pět vystupuje z fiata u lesa světlovlasý muž. O hodinu později je nějaký blonďák na cestě k chatám. V tutéž dobu odjíždí Brenda z Hradce. O něco později se před chatou koupou dvě osoby, z nichž jedna je pravděpodobně Dana Brendová. Kolem sedmé se tam objeví Rudolf Dub. A slyší ji hovořit s nějakým mužem.“

„Je to opravdu užitečný přehled! Hned je z něj také vidět, kde máme ještě mezery.“ Kapitán vytáhl z kapsy balíček tabáku a rozmyslně si začal cpát dýmku. „Když si člověk udělá mozaiku, není boha, aby se nedostal k úzkému okruhu lidí. Pokud se týká blonďáků, máme dost bohatý výběr: Stanislav Korda, Jakub Zita, světlovlasý muž u lesa a na zkratce, blonďák s Wartburgem, násilník v čepici se štítkem.“

„A Tesař!“ připomněl Bolek. „Jestli to není některý z těch dvou posledních. Čeho je moc, toho je moc.“

„Rád bych si zrekapituloval jednotlivá alibi. Pro jistotu bych to rozšířil na dobu od čtyř odpoledne do půl desáté večer.“

„Rozhodně je nemá Korda, ani Dub. A bezpochyby ten Zita. Doktoru Brendovi chybí až do půl deváté.“

„A Tesař?“

„Když ani nevíme, zda není totožný s tím násilníkem! Společné mají rozhodně to, že ani jeden z nich není k nalezení.“

„Je otázka, zda ví Jakub Zita o smrti Brendové.“

„Jestli ji ovšem sám –“ naznačil Bolek. „Ale počkejte! Korda v té své výpovědi přece tvrdil, že mu o její smrti řekl.“

„Pokud nelže.“

„Měli ho pořádně zmáčknout!“ řekl Bolek nakvašeně.

Kapitán Doubek si podruhé zapaloval dýmku, která mu mezitím zhasla. „Teoreticky mohlo být po šesté hodině večer u Brendovy chaty tedy pět osob,“ řekl. „Brenda, Korda, Zita, Tesař nebo nějaká zatím neidentifikovaná osoba. Z toho ovšem neplyne, že to musel být někdo z nich, koho tam pak slyšel mluvit Rudolf Dub. I když značná pravděpodobnost tu je.“

„Nejhorší ovšem je, že za určitých okolností mohou být nejméně dva z nich nebezpeční. I dál.“

„Za určitých okolností se může stát nebezpečným skoro každý,“ podotkl kapitán.

„Manžel není doma!“ Jaroslava Tillerová si zvědavě a zároveň nedůvěřivě prohlížela poručíka Galla. „On jel totiž do Pardubic na kremaci. Můžu mu něco vyřídit?“

„Děkuji. Zastavím se později. My se známe z vojny.“

„Ale on přijde nejdřív kolem osmé,“ řekla. „Určitě se ještě staví u své sestry. Nebo chcete jít dál?“

Naštěstí příliš nenaléhala. Poručík si prohlížel hubenou hnědovlásku s kruhy pod očima. Tillerovi je sedmadvacet. Ona vypadá skoro na čtyřicet. Zdvořile poděkoval. Rozhlédne se zatím trochu po městě. Všiml si, jak se jí ulevilo.

Vyšel z chladného podloubí do ulice s dlážděním. Zapálil si cigaretu a zamířil ke kostelu s dvěma čtyřhrannými věžemi. Uvnitř ho zamrazil chlad vysokého trojlodí. Se zakloněnou hlavou procházel pod ubíhajícími žebry gotické klenby; vzrušená barokní výzdoba mu jako obvykle připadala příliš patetická, ale neubírala nic strohé eleganci gotické stavby. Na chvíli přestal myslet na to, proč sem vlastně přijel.

V ulici za Bílou věží blikala v podloubí do tmícího se večera nevýrazná světla. Bezděky se ohlédl za skupinou rozjařených chlapců a děvčat. Opřel se o masívní pilíř, najednou mu nevadilo ani čekání, které jindy nenáviděl; atmosféra staré městské čtvrti, zdi sbíhající se nad ním k šedomodrému nebi, všechno tu dávalo věcem jiný rozměr. Nadlouho si ovšem tenhle luxus nedopřál. Stop a vrátit se k Michalu Tillerovi, k ošemetným faktům týkajícím se jeho osoby, uvážit, jakou roli hrál nevelký plat laboranta s třemi dětmi a nemocnou ženou, domyslet, jakým tlakem tu musela působit nespokojenost a pradávná zátěž lidských slabostí a vášní, a položit si nakonec otázku, zda to vůbec mohlo dopadnout jinak? I když v obyčejném životě nemají věci zdaleka tak patetickou podobu a všechny ty vnitřní tragédie se navenek projevují stejně nechutně a malicherně.

Jakub Zita seděl v té době na pařezu v lese a strnule zíral před sebe. Smrákalo se. Slunce, klouzající z nejnižších větví za tmavou hmotu nízkého vrchu, mu ještě posledními paprsky blýsklo do očí. Nechápavě sledoval posunující se stín. Něco mu připomínal… Čekání ve stínu starého podloubí na náměstí. To, jak přicházela drobnými, pružnými kroky po úzkém chodníku kolem radnice, jak předstírala, že o něm neví. Bylo to něco jako smluvená hra, hned od toho okamžiku, kdy se ho v městských lázních zeptala, jestli venku ještě prší. Jak krytým schodištěm klapaly její podpatky a jak pokaždé, když na ni seshora z kopule dopadlo světlo, zazářily její mahagonové vlasy. Jak chodíval pár kroků za ní a jak ho jednou sama oslovila – a on tenkrát zbaběle utekl a zastavil se až v sadech před sousoším mladíka a dívky ležící mu na klíně…

Na stromě nad ním se ozval altový hlas ptáka. Otřásl se. Najednou si představil sám sebe jako mladíka ze sousoší, Dana mu ležela v náručí, vláčná a oblá, spousta zářících vlasů, hlava zvrácená dozadu, napnuté hrdlo. V tom okamžiku ji zahlédl v houští, jak na něj nehnutě, upřeně hledí svítivýma zelenýma očima… Slabě vykřikl. Pustil suchou větev, zamnul si dlaň, která ho začala pálit. Nechápavě se rozhlédl. Husté šero pohltilo vzdálenější stromy, nikde nebylo žádné sousoší, nebyla tu ona. Naráz vyskočil, nohy úplně ztuhlé, klopýtal lesem, dostal se na cestu, vrávoral po ní, upadl a zase vstal, pak tam byla silnice, o kus dál jeho vůz, svítící žlutavě do tmy. Sáhl na kliku, nebyl zamčený. Uhodil se o dveře do hlavy, dopadl na sedadlo, položil čelo na volant, škytavě se rozvzlykal.

Všichni čtyři se do nevelké kanceláře stěží vešli. Kapitán Doubek se posadil proti Bolkovi za stůl; poručík si zabral židli u psacího stroje a zbytek místnosti vyplňoval Horyna.

„Tak už nás nenapínej, Vojto!“ naléhal Bolek. „Čeho se to týká?“

„Středečního večera,“ odpověděl Horyna lakonicky. „Objevil jsem nového svědka.“

„A kdo to je?“

„Adolf Kuka. Invalidní důchodce. Našel jsem ho na Podhoří podle loďky.“

„Vy ho znáte?“ zeptal se poručík.

„Je to náš starý zákazník. Po válce si vyřizoval nějaké účty s jedním bývalým sviřkovským statkářem. Dělal u něho předtím čeledína. Porvali se a Kukovi přišili těžké ublížení na těle.“

Bolek měl jako obvykle chuť Horynu popohnat. „A co ti teda řekl?“

„Že ve středu, krátce po osmé večer, zahlédl nějakého mladíka, jak upaluje od Brendovy chaty. Ani se prý nerozhlédl, jak běžel. Směrem k silnici.“

„Jak věděl Kuka, kolik je hodin?“

„Předtím prý hlásili v rádiu osm.“

„To měl s sebou tranzistor?“

„Slyšel to rádio z Brendovy chaty.“

„No tohle,“ poznamenal podporučík. „Tak on byl skoro u toho, když se to tam stalo. Popsal toho mladíka?“

„Ano. Vysoký, nápadně světlovlasý. Viděl ho ze vzdálenosti několika metrů. A tma ještě nebyla.“

„Takže by ho i poznal,“ podotkl kapitán Doubek.

„A co udělal dál?“ zeptal se dychtivě Bolek.

„Kuka? No co by dělal! Šel pryč. Má tam takovou mrňavou chatu.“

„Že by tam někde neslídil kolem Brendových?“

Horyna se obrátil k Bolkovi a řekl rozzlobeně:

„Ty si myslíš, že jenom proto, že kdysi seděl, už musí být zvědavý? On šel původně na žížaly. Před Brendovou chatou je pár záhonů. Myslel si, že tam nikdo není, až když uslyšel to rádio, tak hleděl vypadnout.“

„Nevšiml si, jestli tam byl s Brendovou ještě někdo jiný?“ otázal se kapitán.

„Ptal jsem se ho, ale už mi nic neřekl. Přinutit jsem ho k tomu nemohl.“

„Ale co když ví Kuka víc?“ uvažoval Bolek nahlas. „To by nemuselo dopadnout nejlíp. Co když pachatel zahlédl svědka?“ Nikdo mu neodpověděl. „Ještěže ten mladík byl aspoň blonďák!“ dodal podporučík. „Jinou barvu vlasů bych v tomhle případě považoval za provokaci.“

Pozdě v noci dával poručík Gall dohromady záznam o výpovědi Michala Tillera; vyslechl ho zatím jako svědka. Dostat z něj požadované informace nedalo velkou práci: bylo až nepříjemné, jak rychle mu vypověděly nervy, jak se hroutil poručíkovi před očima, jak uboze při tom vypadal.

Viktor Gall si zamnul čelo a důkladně pročítal, co zatím napsal. Potom nastavil novou řádku a pokračoval:… Jmenovaný připustil, že zhruba od října minulého roku poskytoval Daně Brendové na její opakovanou žádost výše uvedená psychofarmaka.

Údajně tak nečinil pravidelně ani za úplatu. Brendové se neptal, k čemu je potřebuje; spokojil se jejím vysvětlením, že proti únavě, která jí vadí při výkonu zaměstnání. Tiller rovněž tvrdí, že šlo o malé dávky, neboť si je vědom nebezpečí, že by při delším užívání mohla vzniknout léková závislost. Poskytl jí je údajně asi desetkrát. Domnívá se, že z rodiny D. Brendové o prášcích nikdo nevěděl. Měl prý dojem, že Brendová se za jejich užívání stydí. Naléhala, aby se o tom nikomu nezmiňoval. Tiller je ochoten složit svědeckou výpověď, žádá však, aby se o ničem nedověděla jeho manželka, protože je dlouhodobě nemocná a nervově velmi labilní.

Poručík se zamyslel. Mnoho lidí spadne do maléru tak, že jednou udělají nějakou hloupost a tou je pak někdo vydírá. Michal Tiller, ať tvrdí co chce, to jistě dělal kvůli penězům. Dávky prášků byly bezpochyby vyšší a častější, než připustil. Ale zřejmě se zapletl do něčeho, co přesáhlo jeho původní představu. Nebo spíš – co bylo nad jeho možnosti. Není vyloučené, že ho pak Dana Brendová skutečně přinutila pokračovat už proti jeho vůli. Jak silná byla vůbec jeho vůle? A proti ní sugestivní, chytrá, působivě krásná Dana Brendová… K čemu vůbec potřebovala ty léky? Přibližně ve stejnou dobu je chtěla na svém švagrovi. A kdo ví, zda neměla ještě jiný zdroj. Pro koho je obstarávala? Nabízely se různé možnosti, zatím dost neurčité. Jisté však bylo, že je pro nikoho nesháněla jenom z kamarádství, ta bystrá, přičinlivá mladá kráska. Stěží by se byla proto spokojila jen s nepravidelným a sporadickým přísunem. Stará Brendová by si sotva vymyslela, že je mívala schované v prádelníku – mívala je však pouze tam? A věděl o nich také její muž? Všechno se to ještě komplikovalo. Přitom se poručíkovi neodbytně vnucoval pocit, že rozluštění toho zmatku má takřka před nosem.

Dlouhými kroky se prošel po místnosti. Zastavil se u vodovodu a pozoroval kapky, dopadající do umývadla. Pak utáhl kohoutek. V této podobě voda neuklidňovala. Voda. Najáda. Čím víc se nořila z mlžné neurčitosti, tím méně se Dana Brendová podobala neškodné vodní víle. Lidé, kteří si jednou zvykli na léky, jsou ochotni za ně nejen zaplatit. Mohou je začít i vymáhat. Třeba naprosto bezohledně. A pokud je nedostanou, jsou často schopni všeho.

Pod oknem se ozvaly hlučné hlasy. Viktor Gall zahlédl v slabém pouličním osvětlení dva noční chodce, kteří se zastavili a dohadovali se stále halasněji. Vtom jeden z nich zvedl hlavu, strčil do druhého a oba naráz zmlkli. Snad zahlédli, že se někdo opírá o okenní rám. Poručík je však stěží zaregistroval. Usilovně se zabýval otázkou, která ho pronásledovala už dlouho: proč se někteří lidé zrádné, nepevné půdě vyhýbají, a jiné jako by přitahovala… Je to snad tím, že i v nich je něco měkkého?

7

Telefon vyzváněl neústupně. Renáta Renčová se protáhla v posteli a posadila se. Podívala se na hodinky a zakroutila hlavou: stěží čtvrt na sedm. Ohlédla se k dětské postýlce a zatápala přitom nohama po koberci. Nakonec šla bosa do předsíně a zvedla sluchátko.

„To jsi ty? Nezbláznil ses?“ řekla vzápětí rozhořčeně. „Víš, kolik je hodin? Počkej, zavřu dveře.“ Vrátila se do ložnice a obula si pantoflíčky. Chlapec ještě tvrdě spal. Opatrně za sebou zavřela a znovu zvedla sluchátko. „Tak oč jde?“ Přendala si telefon do druhé ruky a pravou sáhla pro cigaretu. „Cože?“ prohlásila za okamžik. „Tak tohle pusť z hlavy! Já už s tím nechci nic mít. Policajti už takhle dost čenichají. Ne, Stando, je to zbytečné. Nepřemluvil mě!“ Zapálila si a dychtivě vtáhla kouř. „Kruci, copak nerozumíš? Nebudu riskovat malér!“ zasyčela vztekle. „A už mi sem nechoď. Stejně nic nemám. Jak to? No prostě – už jsem si to nestačila od Dany převzít. Jak mám vědět, kde to schovávala? Na chatě? To je možné.“ Několik vteřin poslouchala, mírně zbledla. „Ty jsi snad zcvoknul,“ řekla poděšeně. „To přece nemůžeš. Počkej –“ Vytřeštěně zírala na sluchátko, pak ho položila. Vedle telefonu ležel na nízkém stolku objemný zápisník. Nalistovala v něm písmeno bé. Jela prstem po jednotlivých řádcích. Bezpečnost – slabikovala potichu. Vybavil se jí v duchu obličej poručíka Galla. Vytočila číslo. Než se na druhé straně ohlásili, zase zavěsila.

Strážmistr Havelka pečlivě zapsal anonymní telefonát. Potom doplnil písmena, která na stařičké remingtonce chyběla. Přeslabikoval si, co zapsal, a teprve po všech těchto procedurách zavolal hradeckou kriminálku.

„Volal tak před půl hodinkou,“ ohlásil podporučíku Bolkovi. „Ne, kdepak jméno, to neřekl. Byl to mužskej hlas. Zdálo se mi, že chraptí, ale možná, že ho měnil. Nebo má něco s průduškama.“

„A co říkal?“

„Že prej se máme jít kouknout k starýmu Tesařovi. Jo, to je ten vdovec s těma zrzavejma synama. Že prej ten nejstarší, jako Miloš, se měl teď objevit u nás. Ve Sviřkově.“

„A kdy?“

„Prej v posledních dnech.“

„A to je všecko?“ zeptal se netrpělivě Bolek. „Viděl ho na vlastní oči?“

„Říkal, že jo. Taky jsem se ho zeptal, jestli nemá náhodou mladej Tesař na tváři nějaký šrám,“ vykládal Havelka horlivě. „Jenže on na to, že o tom neví. Že ho zahlíd někdy pozdě večír. Neměli bysme u toho Tesaře udělat domovní prohlídku?“

„Zatím ne! Dohodnu se s poručíkem. Pro jistotu to okoukněte aspoň zvenku. Poslyšte – znáte nějakého Adolfa Kuku?“

„Aby ne! Co s ním má bejt? Je to takovej tichej dědek.“

„To nic,“ odpověděl roztržitě Bolek, který zatím čmáral do knihy vzkazů krátkou zprávu pro Viktora Galla. Udělal za ní dva vykřičníky.

O několik minut později se objevil Horyna. „Tak si představ,“ řekl udýchaně, „ztratil se mi ten Kuka.

I s loďkou.“

„Tak je asi doma, ve Sviřkově.“

„To právě také není. Uvědom si, že on jediný viděl, kdo ten večer utíkal od Brendovy chaty.“

„Moment! Nemá on něco s průduškama?“

„Jak to víš?“ podivil se Horyna. „Chvilkama spíš jen sípe.“

„To je tedy možná průšvih.“ Několika větami sdělil Bolek Horynovi, co se právě dověděl od strážmistra.

„To abych se tam hned vrátil,“ řekl podporučík Horyna. „Sežeň poručíka. Já rozhodně jedu napřed.“

„Toho Kordu nemůžou v Praze také sehnat!“ volal za ním Bolek.

Pavel Brenda zastavil na travnaté rovince před chatou, vypnul motor a vystoupil. Bezděčně pohlédl k řece, pak jako by tažen neodolatelnou silou udělal několik váhavých kroků a zůstal nehybně stát nad svahem, prudce klesajícím k řece. Zelenavá voda vypadala obyčejně; u břehu uvázl nažloutlý chumáč, dlouhá stébla se svíjela jako vlasy. Brenda se prudce odvrátil, sáhl do kapsy pro klíče a vrátil se k chatě. Sotva odemkl, vyndal v malé kuchyňce ze skříňky láhev a skleničku. Nalil si a na jeden ráz ji vypil. Chvíli otálel nad nízkým stolkem ve vedlejší místnosti. Odstrčil jedno z křesel, jako by se chtěl posadit, ale pak si to rozmyslel. Rozhrnul do stran zatažené závěsy, přistoupil k jednomu z gaučů a odtáhl ho ode zdi. Pak si klekl na kolena a oběma rukama ohmatával prkna podlahy. Pokoušel se je uvolnit, ale nedařilo se mu to. Do prstu si zadřel třísku. Nervózně vstal, vysál si z něj krev a přinesl si z kuchyňky nůž. Vklínil ho mezi prkna a páčil jím sem a tam. Konečně se mu podařilo jedno zvednout. Druhé už nedalo práci. Oprášil si dlaně a sáhl do prohlubně pod podlahou, vyložené silným papírem. Vyndal z ní tmavohnědou skříňku z leštěného dřeva. Byla zamčená. Zasakroval a znovu vzal do ruky nůž. Chvíli se potýkal se šrouby, kterými byl připevněn zámek. Pak vrazil nůž pod víko. Vůbec nepostřehl, že se za ním potichu otevřely dveře. Že na prahu stojí vysoký světlovlasý mladík a upřeně, fascinovaně ho pozoruje.

Podporučík Bolek vystoupil z autobusu a zamířil k budovám nemocnice. Nekráčel nijak svižně, spíš se vlekl. Ačkoliv už prochodil a projezdil mnoho kilometrů a mluvil s desítkami lidí, nemohl být s výsledky svého úsilí spokojen. Nejdříve mu trvalo půl druhé hodiny, než sehnal Viktora – a ten se navíc ještě mračil, že se o Kukovi a mladém Tesařovi dovídá tak pozdě. A potom místo aby vzal Bolka s sebou na Podhoří, kde byla naděje, že se bude něco dít, pošle ho na tuhle pitomou, beznadějnou výpravu: zjistit, odkud mohla Dana Brendová získávat další přísun prášků. Její bývalí spolupracovníci z Mototechny, kolegyně, které budily výrazný dojem, že by jim jakákoliv nepříznivá informace o ní způsobila potěšení, předposlední šéf, tvářící se, jako by se na ni jen stěží upamatovával, několik známých Brendovy rodiny, kteří důrazně prohlašovali, že jejich vzájemné vztahy byly vždy spíše jen povrchní, a pár dalších osob, jež se s Danou Brendovou občas dostaly do styku, ti všichni představovali, když to v duchu zvažoval, především ztrátu času.

Teď hodlal podniknout poslední pokus: znovu si promluvit s doktorem Hájkem. Něco přece musí vědět! Nemínil se s ním právě mazlit. Jenomže své odhodlání si tak mohl strčit leda za čepici; doktor Hájek byl právě na operačním sále. Není ovšem ani pomyšlení, že by ho odtamtud vytáhli, sdělila mu na chodbě vrchní sestra. Jak dlouho to bude trvat? Je to komplikovaná operace, možná také tři čtyři hodiny. Před chvilkou teprve začali. K čertu! zaklel podporučík v duchu. „To s ním chcete mluvit kvůli té jeho švagrové?“ zeptala se sestra poněkud ostýchavě.

„Vy jste ji znala?“ ožil okamžitě Bolek a prohlédl si malou, kulatou, zřejmě dobrosrdečnou ženu, která přešlapovala z nohy na nohu.

„Aby ne!“ odpověděla ochotně. „Víte, chodila sem někdy –“ Zarazila se vprostřed věty.

„Za doktorem Hájkem?“

„To ne, co vás nemá, pan doktor!“ polekala se. Rozhlédla se, jestli na chodbě nikdo není, a ztišila hlas. „Ona sem občas přišla za sekundářem. To zpočátku. Potom prý on chodil spíš za ní. Aspoň se to tak povídalo. Já ani nevím, jestli to vůbec byla pravda. Mně osobně byla paní Brendová milá. Jenže byla taky moc krásná – a to halt dělá zlou krev, co naplat. Ani by mi nenapadlo o tom všem mluvit, kdyby se jí – nestalo to neštěstí. Jí už neublížím, chudince. A vám to snad k něčemu bude, abyste našli –“ mávla sklíčeně rukou. „Ale bůh suď, jak to bylo všecko doopravdy!“

„A mohl bych mluvit s tím sekundářem?“ zeptal se jí Bolek, který jen s největším úsilím vydržel tu tirádu.

U operačního sálu se v tom okamžiku otevřely dveře. „Sestro!“ ozvalo se naléhavě. Omluvně se na něj podívala a hbitě se odkolébala. Podporučík Bolek měl výrazný pocit, že jí to vyrušení přišlo náramně vhod.

Eva Tillerová kráčela spěšně širokými třídami novější části Hradce; proplétala se mezi četnými chodci, uhnula mechanicky z chodníku před skupinou hlučných turistů. Když přecházela křižovatku před mostem přes Labe, zarazila se v poslední chvíli před projíždějícím autobusem. Postřehla, že řidič vrtí rozhořčeně hlavou, a na omluvu mu kývla. Širokým schodištěm pedagogické fakulty vyběhla po dvou stupních do prvního patra, kde zaklepala na vysoké, tmavé dveře.

Doktor Parouzek zvedl hlavu od rozevřené knihy a udiveně se zeptal: „Stalo se něco?“

Pohlédla letmo na jeho kolegyni, která seděla u druhého stolu, a mlčky vyšla na chodbu. Okamžitě vstal i rozběhl se za ní; bezděčně si při tom upravil kravatu a přihladil sporé vlasy. Tázavě se na ni zadíval.

„Sháním Pavla Brendu,“ vysvětlovala spěšně. „U sebe není!“

Parouzek se podíval na zápěstí: „Půl druhé,“ podotkl, „zkoušky nemá, ty jsme vzali za něj. Říkal mi, že si musí něco zařídit. Ale to už jsou dobře tři hodiny!“

„Neřekl ti, kam jde? Potřebuju s ním mluvit.“

„Já vím, oni ho určitě podezřívají. Bylo mi to hned jasné, když se tu objevil ten poručík.“

„U tebe byl také?“

„Byl. Ale na druhé straně to nemusí nic znamenat. I když jsem měl, po pravdě řečeno, pocit, že se ze mne snaží dostat, jestli Pavel na Dánu žárlil.“ Doktor Parouzek se zamyslel. „A já si tím sám nejsem jist. Dřív jsem byl přesvědčený, že ano. Ale v poslední době se mi zdál být docela klidný a vyrovnaný. On by ovšem v životě nepřiznal, jestli ho něco žere.“

„A tohle jsi vykládal tomu poručíkovi?“

„Ovšem že ne.“ Parouzek se pátravě podíval na Evu Tillerovou. „Ale oč ti vlastně jde, Evo? Jen tak pro nic za nic bys za mnou nepřišla!“

Zdráhavě mu pověděla o dopisech od Jakuba Zity.

„Prokrista!“ Parouzek vrtěl nevěřícně hlavou. „O tom jsem neměl ani zdání, že Dana… To bych do ní nikdy neřekl.“ Narovnal si brýle, které mu hned zase sklouzly na špičku nosu. „A ty si myslíš, že o tom Pavel věděl?“

„Nevím. Ale chtěla jsem ho aspoň upozornit, co mu hrozí.“

„Děvče, to je problém: zasáhneš do toho a ještě to třeba zkomplikuješ. Jestli o tom neměl tušení, proč ho teď, dodatečně, ještě otrávit? A jestli něco věděl, tak mu těžko pomůžeme. Ale je dobře, že jsi za mnou přišla. Kdyby ses něco dověděla, hned mi zavolej. Bylo by možná líp, kdybych s ním promluvil sám.“

Díval se za ní, jak odchází po chodbě svým pěkným, pružným krokem. Odjakživa se mu líbila, její uzavřenost, klidná povaha, krásné hnědé oči. Jenomže já jsem nebyl její typ, pomyslel si. A ten hezoun, na kterého tenkrát naletěla… Vzpomněl si, že musí zavolat domů, a vrátil se na katedru. Štěstí mají vždycky spíš prevíti, uvažoval.

„Co je to za konspiraci?“ přivítala Renáta Renčová lenivě Michala Tillera. „Proboha! Jak se to tváříš?“ Dala se do smíchu.

Netrpělivě a nervózně zakašlal. „Poslyš, ty jsi věděla o těch práškách?“

„O práškách?“ opáčila užasle.

Michal Tiller mával v ruce nezapálenou cigaretou. „Tak věděla nebo ne?“

„Nemluv se mnou tímhle tónem!!“ odsekla. „Jsi jako policajt. Až na to, že ti jsou zdvořilejší.“ Najednou se jí rozšířily oči. „Myslím, že mi začíná svítat!“

„Hlavně bych rád věděl, od koho to vědí oni. Nepodřekla ses před tím poručíkem?“

„Cože?“ Skousla si zuby ret. Stáli proti sobě, naráz dva cizinci. Tillerovi připadala najednou Renáta protivná. Ješitná, domýšlivá, mazaná samička! Eva má pravdu.

Opovržlivě si ho změřila. „Tak to ty jsi nosil Daně prášky! Že mě to nenapadlo!“ Dosedla na gauč a téměř hystericky se rozesmála. „Ty chytráku! Já budu něco povídat!“ Náhle se ovládla a podezíravě na něj pohlédla: „A jak to vůbec víš, co vědí – oni? Poslyš – snad jsi něco neprolátl?“

Michal Tiller neodpověděl. Seděl na židli jako zlomený v pase, učiněná troska. Aspoň si tak sám připadal. Teprve když Renáta naléhala, řekl jí o svém setkání s poručíkem Gallem.

„Proč jsi to nezapřel?“ Oběma rukama se chytila za hlavu. „Vždyť neměli žádné důkazy! Jenom to na tebe zkoušel!“ Vstala a přinesla z baru láhev. Nalila si plnou skleničku a vypila ji. Postupně se uklidnila. „Tohle vědět, mohli jsme se my dva domluvit rovnou.“ Zakroutila hlavou a ještě si nalila. „Tak ty jsi to prodával Daně a já jsem to od ní kupovala. To mě podrž! Já jsem byla přesvědčená, že to má od svého švagra. Nebo spíš od toho sekundáře, co za ní běhal.“ Zasmála se. „Ta nás ale pěkně doběhla! A určitě nás taky brala pořádně na hůl. I když mně v tomhle případě o prachy vůbec nešlo.“

„Renáto, snad to nepolykáš?“ zeptal se zděšeně.

„Neboj! Mně stačí tohle,“ poklepala ukazováčkem na láhev. Nalila teď také jemu. „Napij se, ať se mi tady nesložíš,“ řekla smířlivě. „Kolik ti za to Dana dávala? Moc asi ne,“ odpověděla si sama. „Zato ode mne chtěla dost peněz.“

„Pro koho jsi to… komu jsi to…“ zakoktal.

„Ale – pro známé. A prodávala jsem jim to bez zisku,“ ušklíbla se. „Řekni mi, jak tě do toho Dana vlastně navlíkla?“

„Potřeboval jsem peníze,“ zahučel zahanbeně.

Na dvě tři vteřiny jí kmitl tváří soucit. „Prachy, prachy,“ povzdechla si. „Všichni kvůli nim vyvádíme pitomosti. Já například jsem se kvůli nim dokonce vdala.“

Seděli proti sobě ve velkém pokoji vybaveném krásným a komfortním nábytkem jako dva cizí trosečníci. Renáta se vzchopila první. „Tak uvažuju, proč o to kluci přestali mít před časem zájem. Aspoň toho už nechtěli tolik. A dospívám k závěru,“ pokračovala uštěpačně, „že Dana mi ten kšeftík vlastně přebrala. Asi se jí zdálo, že jí za to dávám málo. Možná že ona z kluků vyrazila víc. Musela na tom asi pěkně vydělávat.“

„Já tomu nerozumím,“ hlesl Michal Tiller.

„Je to jednoduché: někdy v zimě jsem seznámila Danu se Standou – ostatně ty ho stejně neznáš.

A ona si dala dohromady, že mám to svinstvo pro něj. A pak mu to asi nabídla sama. Prachů on má dost.“ Odmlčela se. „Bože, ta holka byla mazaná! Pro naše poměry jí bylo škoda. Někde jinde by to mohla dělat ve velkém.“

„A kolik je v tom vlastně lidí?“ zděsil se.

„Víš co, raději se mě už na nic neptej. Kdo nic neví, nic neprozradí. A ty jsi pěkná píšťala!“

„O tobě jsem jim neřekl ani slovo!“

„To je od tebe hrozně milé,“ podotkla ironicky. „Já také v každém případě všechno popřu. A ty – ty musíš prostě trvat na tom, co už jsi řekl: že to bylo jen párkrát – a nijak moc. Nemůžou ti přece nic dokázat, kruci!“ dodala důrazně. „Tak koukej, ať se nedostaneš ještě do většího maléru!“

„A co ti kluci? Kdo je to ten Standa? Není to ten vysokoškolák, co za tebou lezl?“

„O toho se nestarej!“ odbyla ho ostře. „A o nikoho! Vůbec o nic se nestarej! To je teď tvoje jediná šance.“ Podívala se na něj. „A kdybys někdy potřeboval prachy – tak ti půjčím,“ řekla úplně jiným tónem.

Vyskočil z křesla a bez jediného slova vyběhl ven.

Podporučík Bolek stěží potlačil chuť bouchnout pořádně pěstí do stolu. Na tom chlapovi, který seděl proti němu v maličké kanceláři, by si nejraději vylil zlost za nevydařený den. A vzduch tu má tak vydýchaný, že se člověk div neudusí, pomyslil si. „Tak dost, pane Nováku!“ řekl vztekle. „Přestaneme si hrát na schovávanou. Vy jste doposud Stanislava Kordu vlastně kryl!“

„Ale já –“ Jeroným Novák téměř nadskočil na židli.

„Počkejte!“ přerušil ho. „Chci slyšet o skutečném vztahu Kordy a Brendové. A pravdu, to vám radím!“

„Už jsem vám řekl, že žádný poměr neměli,“ zaúpěl Novák s trpitelským výrazem.

„Ovšem. Šlo přece o obchod, že ano?“

Novák se rozkašlal. Buď rozčilením, nebo chtěl možná získat čas. „Já vím jen to, že mu paní Brendová něco sháněla. Ale nevím, co to bylo.“

Je to posera, usoudil Bolek. „Zapište si už konečně za uši, že z toho vyklouznete, jen když řeknete všecko, co víte,“ spustil drsně. „Odkud měla Brendová ty prášky? Mluvte, k čertu!“

„Ale to já opravdu nevím,“ zakvílel Jeroným Novák vyděšeně.

„Kdy se ti dva setkali naposled?“

„To už je dýl. Vím, že ji hledal, ale nějak se nesešli.“

„Jaký má Korda vztah k ženám? Má nějaký poměr?“

„Naposled měl nějakou asistentku na fakultě. Byly tam kvůli tomu nepříjemnosti,“ chrlil ze sebe Novák ochotně. Najednou změnil tón. „On za ženskýma běhat nemusel. Lítaly za ním samy.“

„Ptám se, jak to s ním vypadá teď!“

„Já bych řekl, že o ně ani moc nestojí. Nadává, že ho to už nebaví. Že je to pokaždé stejné.“

Podporučík se na Nováka pátravě zadíval: „Nic bližšího o tom nevíte?“

„Ne. My zase tak důvěrní přátelé nejsme.“

„Kdy jste s ním mluvil naposled?“

„Včera večer mi volal.“

„Odkud? Z Prahy?“

„Ne. Odsud. Z Hradce.“

„Cože? Korda byl včera tady? A co vám chtěl?“

„On – sháněl Renátu Renčovou.“

„A dál?“

„Už nic. Říkal mi jen, že asi přespí na chatě.“ Jeroným Novák se náhle podíval na Bolka a dodal rozhodněji: „Byl hrozně divný.“

„Vysvětlete to!“

„Takový nervózní. Pořád opakoval, že si to musí nějak opatřit. Za každou cenu. Jo, to řekl určitě.“

„Vy máte klíč od Kordovy chaty, že?“

„Já… No vlastně ano.“

„Tak to tady zamkněte a jdeme!“ řekl Bolek.

„Na té chatě Korda zřejmě opravdu byl,“ prohlásil o dvě hodiny později. „Nechal tam po sobě takový čurbes, jako kdyby ho byl chytil amok. Jenže jsme ho už nestihli.“

„Ale může se potulovat někde kolem! A naši hledají Tesaře nebo blonďáka s jizvou,“ Viktor Gall se spěšně podíval na hodinky. „Půl čtvrté. Vezmeme na to psa. Tady přestává legrace,“

Pod kupou papírů zadrnčel telefon. Kapitán ho zvedl. „Volá nějaký doktor Parouzek. Že Brenda není už od rána na fakultě. A že se měl dávno vrátit.“

„Teď se nám ještě začnou ztrácet,“ podotkl Bolek.

„V tom máš úplně pravdu,“ ozval se na prahu Horyna, který zaslechl poslední věty. „Z Prahy zrovna došlo hlášení, že Jakub Zita je nezvěstný.“

„Tak koho vlastně půjdeme hledat?“ zeptal se podporučík Bolek.

„Sežeň psovoda a přijeďte za námi na Podhoří,“ nařídil poručík. „My pojedeme s kapitánem napřed.“

Sotva oba nasedli, Viktor Gall se razantně rozjel.

„Ty si myslíš, že by Brenda mohl provést nějakou hloupost?“ zeptal se ho kapitán. „Podle toho, cos mi o něm řekl, určitě by myslel v první řadě na děti.“

„Zní to logicky,“ řekl poručík a prudce zabrzdil; z chodníku vlétl do vozovky míč a za ním se hnal malý chlapec. „Jenomže neštěstí je v tom,“ pokračoval, když se opět rozjel, „že v určitých situacích jde veškerá logika stranou. Anebo někde je, jenže my prostě neznáme všechny okolnosti, které ty lidi do něčeho ženou. Obyčejně, nevíme včas, co je ve hře. Nám se může zdát, že není žádný důvod k drastickému jednání. Ale on třeba je. Tak nějak se to asi stalo Brendové.“

„Myslíš, že Brenda jel na chatu?“ zeptal se kapitán, když vyrazili ze Slezského předměstí na silnici k Podhoří. „Ale proč?“

„Co když tam jel něco hledat? Jestli se dověděl od matky, že přišla řeč na ty prášky…“ Poručík stočil volant a objel táhlým obloukem trajler, který zabíral přes polovinu asfaltky.

„Viktore, nefandíš mu trochu?“

„Kriminalista není stroj bez pocitů. A bez poruch,“ poznamenal poručík.

„Napadlo tě, že Eva Tillerová mohla říct Brendovi o těch dopisech?“

„Když mlčela tak dlouho, že by z ničeho nic dostala nutkání se k tomu přiznat?“

„Má třeba špatné svědomí. Ostatně – určitě ho měla po celou tu dobu. Je to opravdu zvláštní žena. Jako by ani nebyla z konce dvacátého století…“

Poručík udiveně mrkl na kapitána. „Mne by spíš zajímalo,“ podotkl, „proč ty dopisy vlastně tak dlouho schovávala.“

„Možná že kvůli Daně Brendové. Ta je třeba nechtěla zničit a doma je mít nemohla.“

„Není to trochu moc romantický výklad?“ namítl poručík.

„Máš snad jiný?“ zeptal se zvědavě kapitán Doubek.

Viktor Gall neodpověděl. Za chvíli odbočil na cestu k chatám. Po dešti na ní místy stála voda.

Dveře Brendovy chaty byly nedovřené. Ve velké místnosti se válelo překocené křeslo a vedle něj ležela na zemi prázdná skříňka z mahagonového dřeva. Po Pavlu Brendovi nebylo ani stopy.

Zatímco Bolek sháněl psovoda, zabýval se podporučík Horyna tím, že neúnavně listoval ve starých spisech, srovnaných podle ročníků v přecpaných šanonech. V prvních letech po válce měli zavedený docela jiný způsob zakládání materiálů z jednotlivých kriminálních případů. Se zaprášenýma rukama, s rukávy košile vyhrnutými k lokti, seděl teď Horyna nad objemným fasciklem a obracel pomalu jeden list za druhým. V těch starých, místy už zažloutlých a ohmataných papírech s pomačkanými rohy byla zachycena celá hora lidského trápení. Když Vojtěch Horyna v dvaadvaceti letech nastupoval ke kriminálce, byl pevně přesvědčen, že tomu trápení je třeba nejenom odpomoci, ale že se musí postupně úplně zlikvidovat. Nebo aspoň zmírnit. Teprve o mnoho let později ho napadlo, zda je to vůbec v lidských silách…

Teď měl v ruce spis, který se týkal dávné vraždy osamělé ženy. Znal ten případ jen z doslechu: pachatelem byl mladík, kterému v době činu bylo teprve devatenáct let; dnes nakazilo otrlé násilí postupně i mladší ročníky…

Podporučík přestal listovat ve fasciklu, odložil ho a s povzdechem sáhl pro další spisy. Trpělivě probíral jeden za druhým, až konečně našel, co hledal.

„Pojď se na něco podívat,“ řekl kapitán.

Viktor Gall se zastavil nad uježděným pláckem před chatou. „Myslíš ty stopy po pneumatikách?“ Chvíli zkoumal otisky, dobře patrné v půdě poněkud změklé deštěm.

„Musel se rozjíždět jako ďas, že to tady tak zřídil,“ pokračoval kapitán Doubek.

„To by odpovídalo tomu, že ani nestačil zamknout chatu,“ uvažoval poručík. „Ale proč tak spěchal?“

Kapitán se mezitím na zkratce vedoucí k silnici shýbl k zemi. „Tadyhle dostal někdo smyk!“ ukázal prstem. „Podívej se! Vletěl až do trávy. A teprve tamhle se vrátil zpátky na cestu. Ale to vypadá, že tudy nejel jenom jeden vůz.“

„Myslíš, že se tady honili? Tak na tohle já se necítím. Rozhodně si netroufnu odlišit, jestli jde o různé vzorky pneumatik. To chce experta.“ Viktor Gall se narovnal, zřejmě příliš prudce, protože se vzápětí chytil pravou rukou v kříži.

Od silnice se blížil služební vůz.

„Už ho tady máš,“ konstatoval kapitán.

„Tak se do toho dejte,“ řekl poručík Bolkovi a zkoumavě si prohlédl psovoda, který držel na vodítku téměř černého vlčáka. „Však víš, co potřebujeme. Hlavně tu Kordovu chatu!“

Z volhy zatím vystoupil také technik a zvědavě se díval za oběma kriminalisty, kteří se vraceli k poručíkovu vozu.

„Ten větší je poručík Gall?“ zeptal se se zájmem psovod.

„Nebuďte zvědavý, praporčíku,“ odbyl ho Bolek.

„Jasně, ten vysoký,“ odpověděl za něj technik.

Viktor Gall mezitím dojel na silnici a zamířil směrem k Hradci. Po několika stech metrech potkali dopravní hlídku. Poručík ji postřehl už z dálky a začal dávat znamení reflektory.

„Nezpozorovali jste něco mimořádného?“ zeptal se mladého příslušníka, který hbitě vystoupil z vozu a zasalutoval. Ten se zatvářil horlivě, ale prohlásil, že si ničeho nevšiml. Zato řidič si vzpomněl, že kolem poledne zahlédli světlý osobní automobil, který riskantně předjížděl kolonu náklaďáků. Sami se za ním nemohli pustit, protože v protisměru právě přijížděl proud jiných vozidel.

„A typ toho vozu?“

Mladíci se na sebe podívali. Nerozeznali ho, protože byl příliš daleko.

„Nejel za ním v závěsu jiný vůz?“ zeptal se Viktor Gall. Oba příslušníci teď na sebe mrkli napůl udiveně, napůl pobaveně. Shodně vrtěli hlavou, ne, nic takového nepozorovali.

„Tihle kluci od dopravky,“ bručel podrážděně poručík, když si znovu sedal za volant. „Ti si tak stoupnout někde za buk a vybírat pokuty!“

Na kriminálce jim předala služba telefonát z Prahy.

„No tohle,“ řekl poručík, sotva si přečetl záznam. „Korda se nám složil! Kolem půl čtvrté už byl v Praze. A udělal tam výtržnost.“ Zavolal službu. „Nic jiného z té Prahy neřekli?“ Kývl hlavou a zavěsil. „Máme prý jim zatelefonovat,“ informoval kapitána Doubka.

O deset minut později věděli podrobnosti: Korda se v uvedenou dobu objevil na koleji, napadl vrátného, pak se vrhl na nějakého kolegu a ve rvačce, která z toho nakonec vznikla, zranil dva lidi.

„Že vůbec dojel bez nehody,“ podivil se kapitán.

„Úplně hladce to neprošlo. Venku před vchodem našli toho jeho renaulta s promáčklým blatníkem“

„Tak se to vyjasňuje,“ komentoval zprávu kapitán. „A kde ho mají?“

„Na psychiatrii.“

„Dáš ho přemístit k nám?“

„Až jak to s ním bude vypadat. Samozřejmě je upozorním, ať nám ho ohlídají.“

„Jeden blonďák je tedy z další hry venku. Ale co Zita?“

„Já si myslím, že se co nejdřív objeví v Hradci. Nevydrží to. Ještě nějakou hodinu počkáme. Ledaže by Horyna už něco věděl.“

Avšak Vojtěch Horyna nemohl k Jakubu Zitovi sdělit nic nového. „Je tady ovšem jiná věc,“ poškrabal se rukou v zátylku a na okamžik zaváhal, než doplnil. „Ten Adolf Kuka nám jako svědek nebude k ničemu.“

„Jak to?“ zeptal se překvapeně kapitán Doubek.

„Taková smůla. Totiž ten statkář, s kterým se tenkrát po válce porval, byl zrovna starý Tesař! Otec toho –“ mávl rukou.

„To si nemohl najít někoho jiného?“ rozhořčil se Viktor Gall. Neměl právě šťastný den.

„Asi si nemohl vybrat, u koho bude dělat čeledína.“ odtušil s výčitkou v hlase Vojtěch Horyna. „Ale ať je to jak chce: kdyby teď prohlásil, že viděl u Brendovy chaty Tesařova syna, bude to na houby. Kvůli starému seděl, mladého do toho chce namočit. Jako bych slyšel ty komentáře.“

„A co když si to opravdu vymyslel tomu mladému na tělo?“ napadlo poručíka. „K tomu ten anonymní telefonát… Třeba to chtěl starému takhle vrátit.“

„Já osobně jsem přesvědčený, že nějakého blonďáka opravdu viděl. Jenže ho nemusel taky poznat,“ namítl Horyna nezvykle nevlídně. „Někdy zkrátka člověk vidí, co vidět chce. A přitom nemusí lhát.“

„Jenže i kdyby se ukázalo, že šlo o Jakuba Zitu, tak ho Kuka neshodí. To mu ho ani nemusíme předvádět,“ řekl Viktor Gall podrážděně. „Bývalý mukl – známe to.“

Kapitán Doubek k němu udiveně otočil hlavu.

„Teď mluvíte zrovna jako Bolek,“ prohlásil Horyna vyčítavě. „Copak kdo seděl, už musí mít jednou provždycky punc?“

Poručík se zamračil, ale pak připustil: „Já vím. Máte pravdu. Je to ale jako naschvál. Vždyť jsme přišli o svědka, který mohl vypovědět, kdo byl s Brendovou až do osmi hodin na chatě.“

„Můžeme být rádi, jestli se ztratil sám od sebe,“ připomněl kapitán. „Kdo ví, jestli přece jen nezahlédl něco víc.“

„Nestraš,“ řekl Viktor Gall.

„Snad abychom si skočili něco sníst,“ navrhl Doubek.

„To je nápad!“ Poručík se hrnul ke dveřím. „Už jsme nejmíň týden nejedli. Ale ještě zavolám k Brendovům. Třeba už bude doma.“

Horyna ochotně vytočil číslo. Chvilku poslouchal, ale pak zavrtěl hlavou.

Ozvaly se spěšné kroky. „Bylo to na draka,“ hlásil Bolek hned na prahu. „Pes nás od Kordovy chaty dovlekl k té Brendové, tam začal lítat jako šílený, myslel jsem, že se z toho pominul. Milan tam seškrabal, co mohl, z té skříňky hlavně, a vzal to do laborky. Ale nevím,“ dodal pochybovačně. „Počkej,“ řekl rychle poručíkovi, když viděl, že se chystá odejít. „Přece jenom mám něco, co tě bude zajímat.“ Zašklebil se přitom významně na kapitána.

„Tak spusť, kruci,“ Viktor Gall si natahoval bundu, „ale stručně!“

„Právě jsem se dověděl, jakou melu měli na dnešek v noci až na severní Moravě. V Opavě. Sebrali tam jednoho výtržníka. Měl upito, rozsekal nějaké sklo a tamějšímu příslušníkovi pohmoždil rameno. Úplný western. Jeden zahraniční novinář, co se k tomu náhodou nachomýtl, se to snažil pohotově nafilmovat.“

„Poslouchej,“ řekl Viktor Gall, „jestli si myslíš, že ti na něco skočím –“

„Ten chlap umí karate,“ blýsklo Bolkovi potěšeně v očích. „A na levé tváři má nějaký šrám!“

„To jsou ale vtipy,“ zabručel Horyna.

„Ještě pár dní, tvářinka by se mu zahojila a my jsme mohli ostrouhat kolečka,“ šklebil se Bolek spokojeně.

„A kde je teď?“ zeptal se poručík.

„Museli ho dát ošetřit. Pořezal si ruce a nevím co ještě.“

„To znamená, že je pořád v Opavě?“

„Ale ráno ho tu určitě máme.“

„Tak si konečně sáhneš na toho svého násilníka,“ podotkl Viktor Gall. „Neřekneš nám už konečně, jak se jmenuje?“

„Miloš Tesař!“

„Ne!“ Všichni tři bezděčně pohlédli na Vojtěcha Horynu; ten se však tvářil bezvýrazně, spíš zasmušile.

„Večeřel jsi?“ otázal se poručík Bolka.

„Jasně. Proč se ptáš?“

„Tak se mrkneš za Brendou. Jsi z nás v nejlepší fyzické kondici.“

„Ale k čemu?“ protestoval Bolek. „Korda je v cvokhauzu, Tesař na ošetřovně – a je jedenáct v noci.“

Viktor Gall se na něj výmluvně zahleděl.

„No já už jdu,“ reagoval podporučík. „Už utíkám za tím tvým oblíbencem. Co myslíš, měl bych mu zazpívat ukolébavku?“

„Samozřejmě. A přitom z něj dostaň, co hledal dnes odpoledne na chatě a s kým si tam hrál na honěnou.“

8

Poručíka, který se dostal do postele o půl třetí, vzbudili ve čtvrtek časně ráno. Chvíli neuspořádaně přemítal, kde se vůbec nachází. Recepční ho nenechala dlouho na pochybách. „Máte dole telefon. Ne, na pokoj vám ho bohužel přepojit nemůžu.“ Viktor Gall poprvé zapochyboval, zda jeho náklonnost k historickým hotelům je rozumná.

O půl hodiny později už byl v kanceláři.

„Jakuba Zitu mají ve Sviřkově,“ sdělil mu Bolek. „Je na obvodním. Čekají, že si ho přijdeme vyzvednout.“ Podíval se na poručíka: „Jestli nebude vadit, že ses neoholil.“

„Podrobnosti mi řekneš cestou,“ řekl Viktor Gall.

Venku drobně mžilo. Zapnul stěrače. Promnul si oči a potlačil zívnutí. „A co doktor Brenda?“ zeptal se.

„Máš kliku jako vždycky,“ vykládal přívětivě Bolek, který se na rozdíl od poručíka dobře vyspal. „Všichni se ti najdou sami, nemusíš ani hnout prstem. Brenda byl doma. A hrozně se radoval, že k němu jdu v noci na návštěvu.“

„Co to včerejší odpoledne?“

„Prý si byl něco obstarat a na chatě vůbec nebyl. Nic jsem z něj nedostal. Div mě neposlal někam.“

„Ale jak vysvětlil tu odemčenou chatu?“

„Nějak ti to dnes nemyslí: přece nijak! Když předtím tvrdil, že se tam nevyskytoval.“ Podporučík zašilhal ze strany na Viktora Galla. „Myslíš, že tam jel hledat ty prášky? Že chtěl dodatečně aspoň zčásti zachránit dobrou pověst rodiny?“

„Jsem snad Pythie?“ Poručík si narovnal záda a dodal káravě: „Kdybys mi raději řekl, co je se Zitou.“

Bolek se pohodlně rozvalil na sedadle. „Vypadá to celé jako blbý fór,“ prohlásil. „Představ si: nějací místní amatéři usoudili, že policie je k ničemu a že tedy vezmou do ruky zákon sami. To znamená, že toho násilníka z Podhoří vlastníma rukama zneškodní. Nasadili tam nějakou holku jako volavku a –“

„Snad nechceš tvrdit, že se Zita po takovém šoku, jaký zažil, chytil na nějakou ženskou.“

„Heleď, já jsem u toho nebyl. Pokud jsem to dobře pochopil, motal se tam někde po lese. Snad ho tam přitáhly vzpomínky… A na tu holku přitom narazil zřejmě čirou náhodou. Ostatně, ať je to psychologicky jasné nebo není, výsledek byl jednoznačný: ti spiklenci se na něj vyřítili odněkud ze zálohy a začali ho mydlit hlava nehlava. Ani se ho asi na nic neptali.“

„Pravděpodobně jim stačilo, že Jakub je vysoký a má světlé vlasy.“

„Konečně uvažuješ konstruktivně. Jak to bylo doopravdy, to nám snad řeknou. Evidentní je zatím pouze to, že se náš chráněnec třepe na obvodním a odmítá vystrčit nos.“

„A potom si stěžujeme na nedostatek spolupráce ze strany veřejnosti!“ Viktor Gall přidal plyn a vůz vydatně zrychlil.

Bolek natáhl kvapně nohy co nejdál před sebe. Krátce mrkl na tachometr a dodal: „Jestli pojedeš tímhle stylem, asi se už nedovíme vůbec nic.“

Kapitán Doubek zapnul magnetofon a pečlivě zkontroloval nastavenou pásku. Teprve potom pohlédl přes stůl a řekl svým klidným, přívětivým způsobem:

„Pane doktore, předvolali jsme vás k výslechu jako svědka. Potřebujeme totiž objasnit některé okolnosti, které jsou důležité pro vyřešení celého případu.“

„Já jsem se domníval, že mě chcete vyslechnout jako podezřelého,“ odtušil Pavel Brenda s nehybnou tváří. Hlas se mu ani nezachvěl.

„Vyjádřil jsem se, doufám, jasně. Postupuji v souladu s trestním řádem, ujišťuji vás.“ Kapitánova obřadná, takřka starosvětská zdvořilost byla příslovečná. „Nevznesl jsem proti vám obvinění – v takovém případě by bylo mou povinností vás o tom náležitým způsobem vyrozumět.“ Odmlčel se a dodal méně úředním tónem: „O možnosti odepřít výpověď jsem vás už poučil.“

„Zatím nemám důvod ji odmítnout.“

„Tedy první otázka, můžete mi sdělit, kam jste odjížděl ve středu třináctého září krátce po osmnácté hodině od svého bydliště v Komenského ulici? Vycházejte z toho jako z faktu: viděli vás.“

„Nezeptáte se mne, proč jsem o tom nemluvil hned?“

„Nikoli.“

„Dobře. Měl jsem schůzku.“

„Můžete mi sdělit s kým?“

„To bohužel nemohu. Vlastně nechci.“

„A důvod?“

„Mohu si zapálit? Děkuji. Nepovažuji to pro celou záležitost za podstatné.“

„Úvahu o tom byste měl přenechat nám,“ řekl mírně kapitán Doubek. Prohlížel si Brendovu příjemnou tvář, nyní ztuhlou úsilím ovládnout napětí. „Nerozmyslíte si ještě tu odpověď?“

Brenda zavrtěl hlavou. Pak vrhl pohled na magnetofon a hlasitě odpověděl: „Nerozmýšlím. Totiž –“ na okamžik se odmlčel a poté dodal: „Nevyjádřil jsem se přesně. Měl jsem schůzku se ženou, k níž mám úzký vztah. Nepřeji si, aby s – tím vším musela vůbec přijít do styku. To je snad pochopitelné.“

„Jistě. Můžete mi aspoň sdělit, jak dlouho jste byli ten večer spolu?“

„Zhruba do sedmi. Na nějaké minutě snad nezáleží.“

„To byla nezvykle krátká schůzka!“

Brenda na to nereagoval. Přitáhl si popelník a oklepal do něj cigaretu. Ruku měl pevnou.

„Co jste dělal potom?“

„Trochu jsem objel město. Sám. Říkám vám to, i když víme oba, že tu v podstatě jde o mé alibi. Potom jsem se vrátil domů. Kolem osmé.“

„Jste si jistý, že to nebylo později?“

Brenda stiskl rty. „Ach tak! Mé matce zřejmě nevěříte!“

„Není se co divit. Vrátila se až kolem půl deváté.“

Pavel Brenda zaváhal pouze nepatrně. „Ale ona skutečně nelhala. Hodiny šly o půl hodiny pozadu. Sám jsem je pak řídil.“ Podíval se tvrdě, téměř výsměšně na kapitána: „Budete se mne jako svědka vyptávat, jak to, že právě v tu středu šly tak pozdě?“

„V každém případě děláte ovšem velkou chybu, že odmítáte mluvit o té své schůzce. To jest, že nechcete říct nic bližšího.“

„Váš kolega mi sdělil, že to – neštěstí se stalo mezi osmou a devátou. Co vám pomůže, kde jsem byl do sedmi? Natož s kým!“

„Pomohlo by to vám!“ zdůraznil kapitán poslední slovo. „Tady totiž vůbec nejde o čas. Toho jste měl samozřejmě dost. Zejména když máte ve svém voze namontovaný silnější motor, jak jsme zjistili.“

„Potřebujete ještě něco?“ zeptal se Brenda stroze.

„Už jenom maličkost. Jde o zelené brýle, které ležely na chatě. Trváte na tom, že patřily vaší manželce?“

„Ale jistě!“ Pavel Brenda se zasmál. „Povalovaly se tam už strašně dávno, spíš jako rezerva. Měla jinak mnohem modernější.“ Podíval se na hodinky a dodal: „Musím už odejít. Za půl hodiny mi začíná výuka.“

„Prosím,“ řekl kapitán. „Nemám už žádné otázky. Děkuji vám, že jste přišel.“

„Jména těch kluků máme,“ hlásil strážmistr Havelka horlivě, téměř překotně. „Zavedeme s nima vyšetřováni, jestli teda –“ Otřel si hřbetem ruky kapky potu na čele a podíval se nejistě na oba kriminalisty, viditelně ztrémovaný přítomností pražské šarže.

„O tom se ještě dohodneme. Věcně vám to pochopitelně patří,“ odvětil Bolek na jeho nevyslovenou otázku. Lokty se pohodlně opřel o odřený starý stůl. „Kolik je vlastně těch ochránců zákona?“

„Cože? Jo tak! No tři. Kromě tý holky. Ona je kapánek –“ Strážmistr se dotkl ukazováčkem čela. „Nemá to zkrátka a dobře v hlavě docela v pořádku.“

„Kdo jsou ti mládenci?“ zeptal se poručík.

„Oni dělají na stavbě. U Pardubic.“ Havelka se z ničeho nic rozhořčil: „Představte si, oni se tomu ještě smáli, že se tak spletli. Já nevím, co je to dneska zač, tyhle mladý. Nebejt toho, že se k tomu zrovna nachomejt hajnej – tak kdo ví, jak to dopadlo.“

„Přiveďte nám toho Zitu,“ řekl Bolek.

„Jo, tak to bude horší. On nám tady totiž zatím usnul. Jo, jak povídám. On byl tak šokovanej, že jsme zavolali doktora. Žádný zranění na něm nenašel. Aspoň nic, co by stálo za řeč. Akorát mu píchnul něco na uklidnění. Tadyhle mi napsal, co to bylo.“ Strážmistr vyndal ze stolu přeložený papírek. „Prej že po tom bude spát takovejch dvanáct hodin. Nebo i snad dýl.“

„Proč jste to neohlásil hned do telefonu,“ naježil se Bolek.

„To je přece jedno,“ uklidnil Havelku poručík. Vzal od něho papírek a přečetl si, co na něm bylo napsáno velkými klikyháky. „Po tomhle se opravdu hned tak neprobudí.“ Složil zase lísteček a zastrčil ho do náprsní kapsy. „Odneseme ho do vozu. Na zadním sedadle může klidně spát dál. Kdyby hrozilo nějaké nebezpečí, byl by to tu doktor poznamenal.“

Cestou ze Sviřkova jel Viktor Gall pomaleji. Šerá krajina klouzala dozadu, všechno vyhlíželo jako v přízračném snu, mlha nad lukami, těžké povislé nebe, vytrvalé mžení. Jen podporučík Bolek si docela prozaicky pohvizdoval Waterloo.

„Tys tomu dal!“ Eva Tillerová se ohromeně dívala na svého bratra, jako by ho poprvé viděla zblízka. Všimla si přitom bezděčně, jak za poslední dny zhubl a zestárl.

Seděl proti ní na nízké stoličce vedle hromady knih, vyrovnaných na sebe do vysoké pyramidy. „Myslel jsem, že se budeš zlobit,“ řekl stísněně.

Vzdychla. „A co by se tím spravilo? Ale řekni, měl jsi to zapotřebí? Když už ti Jarka nestačí, aspoň sis mohl vybrat někoho jiného. Aby to nestálo tolik peněz!“

„Jestli myslíš, že jsem Renátě –“

„Já vím, že ona žádné nepotřebuje,“ přerušila ho. „Ale na takovéhle vztahy abys měl dva platy. Nechceš vypadat jako žebrák.“ Mávla rukou. „To je přece jasné. A moc piješ!“

Michal Tiller neodporoval. Má pravdu, pomyslel si, žiju nad svoje možnosti. Nebo naopak pod ně? „Zkrátka jsem to dopracoval,“ řekl sklesle. „Až se to doví Jarka, to zas budou scény.“ Potřásl zasmušile hlavou.

„Copak se o tom musí dovědět?“

„Ty myslíš, že mě nezavřou?“

„Co blázníš! Můžeš dostat nejvýš podmíněný trest. A zaplatíš škodu. Neboj se, já ti na to půjčím. I když – krást jsi zrovna nemusel. Ještě že se toho nedožili naši,“ vzdychla.

„Jaképak krást,“ protestoval. „Takové množství u nás vůbec nic neznamená. Víš, kolik se toho spotřebuje při výzkumu?“

„To je snad rozdíl,“ řekla rozhořčeně. „Vždyť jsi mohl někoho otrávit!“

„Co tě napadá! V podstatě jsou to běžné prášky. A odvažuje se to podle receptur, na lékárnických vážkách,“ bránil se. Podíval se na sestru. „Evo, ty mě neposloucháš! Na co myslíš?“

Eva Tillerová vstala; mechanicky přerovnala na polici několik knížek. „Napadlo mě, že ty ani já jsme nějak neměli štěstí. Nevyšlo nám nic, co jsme chtěli.“ Plaše na něj pohlédla a spěšně dodala: „Za chvilku se vrátí Jarda…“ Musím ještě něco dodělat, než otevřeme.

Michal Tiller se vztyčil, potřásl hlavou a vykročil ke dveřím obchodu. Je těžké s Evou o některých věcech diskutovat. Vždycky byla moc uzavřená, uvažoval trpce. Ještě se zastavil a obrátil se. „Renáta říká, že v tom Pavel vězí až po uši.“

„Jak to může vědět?“

„Prý ho v tu středu o půl deváté večer volala, ale nebyl doma. Nikdo u nich nebral telefon.“

„Řekla to těm kriminalistům?“

„Co tě vede. Myslíš, že by se mu teď chtěla pomstít, protože o ni kdysi nestál? To bys jí křivdila!“ Když Eva Tillerová neodpovídala, dodal: „Stejně mi to všecko vrtá pořád hlavou. Víš, Pavel – celé to jejich manželství… Jenže které se povede!“ Stál teď opřený o rám dveří, dlouhá, pochmurná postava. „Já vím, ty dáváš vinu mně.“

„Ani ne,“ řekla tiše. „Jarka si svým způsobem může za všechno sama. Neměla tě tak uhánět. Mohl jsi jít na vysokou a určitě bys byl spokojenější. A ne tak rozháraný. Ona je moc hodná holka,“ pokračovala rychle, „ale to asi nestačí. A vůbec – kdypak je vším vinen jenom jeden?“

Nevěřícně poslouchal ten nečekaný rozhořčený projev. Tohle od ní slyšel poprvé. „Ty myslíš, abych tedy Jarce nic neříkal?“ zeptal se opatrně.

„K čemu! Větší trest pro tebe bude, když si to necháš pro sebe, co se stalo.“ Podívala se na něj svýma hnědýma, zasmušilýma očima. „Už kvůli dětem musíš mlčet. Ty za nic nemůžou! Slyšíš?“ Znělo to naléhavě a nešťastně zároveň.

Kývl hlavou a šel, mírně shrbený, svými dlouhými čapími kroky. Dívala se za ním, ale pak vzdychla a dala se do pořádání knih.

V to čtvrteční odpoledne se zdálo, že se události stočily někam do kouta a usnuly. Podporučík Bolek, který odjakživa dával přednost činnosti, který měl rád, když se něco dělo, seděl osamoceně v kanceláři, s hlavou podepřenou oběma rukama, a civěl do prázdna. Odkud by vlastně Brenda mohl vědět, že jeho manželka se chystá v tu středu na chatu? Nedalo se ani v nejmenším předpokládat, že člověk jako on by ji špehoval; to byla absurdní představa. Z toho vyplývalo, že mu o tom připravovaném výletu musel někdo povědět. Ale kdo? Kdo kromě Dany Brendové a toho, s kým se měla sejít, o tom ksakru mohl mít tušení?

Bolka bolela hlava; v noci s manželkou stále vstávali k plačícímu novorozenci. A ráno si ještě musel vyposlechnout, co má ona všecko na krku. Zlostně mrštil propisovačkou. Všivý případ! Kdekdo v něm něco zatajuje a my kolem nich chodíme div ne po špičkách, abychom někomu z nich neotřásli dušičkou. A stejně nás nemají rádi.

Netrpělivě vyskočil ze židle a šel se podívat na chodbu: byla přehledně prázdná. Kde vlastně vězí Viktor, pomyslel si nespokojeně.

„Já bych nevylučoval, že doktor Brenda věděl už delší dobu, že jeho manželka má milence,“ vyjádřil se k tomu o něco později kapitán Doubek. „Copak se takovéhle vztahy dají natrvalo utajit?“

„Ale já myslím teď konkrétně tu středu!“ naléhal Bolek. „Kdo mohl mít ponětí, že pojede zrovna ten večer na chatu?“

„Také si myslím, že je to klíčová otázka. Ale odpovědět na ni nemohu.“ Kapitán Doubek krátce pohlédl na poručíka, který se nad umývadlem zabýval holicím strojkem. „A můžeme si vůbec být jisti, že tam měla opravdu schůzku s milencem?“

„To je vlastně fakt,“ souhlasil neochotně Bolek. Usilovně se snažil zakrýt zívnutí

„Musím za náčelníkem,“ prohlásil Viktor Gall a přejel si rukou tváře a bradu. „Honí nás prokurátor.“

„A co když se nám probudí Zita?“ připomněl podporučík.

„V tom případě –“ poručík Gall se výmluvně zahleděl na kapitána.

„No jo, já jsem úplně zapomněl,“ prohlásil Bolek kousavě. „Viktor nebyl nikdy expert na mladíky. Zato nenechal jakživ na pokoji žádnou sukni!“

„A co dívky v džínsech? Jak ty by k tomu přišly?“ podotkl rozjařeně poručík a zavřel za sebou dveře.

„Co je s ním?“ podivil se podporučík Bolek. „Ale stejně s ním už není žádná legrace,“ postěžoval si. „Nikdy,“ co jsem ho znal, nebýval takovýhle morous.

Kapitán se usmál. „Třeba má nějaký důvod,“ podotkl lakonicky.

„Viktor? Tomu šlo přece odjakživa všecko jako po másle.“

„To bych netvrdil. A osobně si myslím, že tenhle případ ho nějak sebral.“

„Vy si myslíte, že už má nějakou reálnou verzi?“

Doubek pokrčil rameny. „Já jsem se ho neptal. Mám ale dojem, že by byl snad i rád, kdyby se mýlil. Ale to jsou jen takové dohady.“

„Ale stejně byl Viktor vždycky třída,“ řekl náhle Bolek. „Mám postavit na čaj?“ zeptal se, když zachytil kapitánův zkoumavý pohled.

Miloš Tesař zůstal stát těsně za dveřmi. Jen neochotně a liknavě uposlechl výzvu, aby se šel posadit. Podporučík Bolek ho upřeně a zamračeně pozoroval ze své židle za stolem. Viktor Gall stál opřený zády o zeď vedle pootevřeného okna. Roztržitě vnímal obvyklé otázky, kterými začínal každý výslech, a na něž Miloš Tesař jen s očividnou nechutí odpovídal. Tenhle robustní muž s nesouměrným obličejem a tupým nosem, nečistou pletí a mastnými, slámově žlutými vlasy, visícími mu z obou stran neuspořádaně přes uši, probouzel na první pohled pramálo sympatií. Viktor Gall si vedle něj v duchu postavil hezkého, úpravného Jakuba Zitu. Ne, příroda skutečně nebyla spravedlivá! A vůbec: blonďáci, to je vlastně široký pojem. Jenže v jádru samozřejmě nešlo o odstín vlasů: Jakub Zita zůstával zatím neznámou veličinou složité rovnice, kdežto Miloš Tesař rozhodně nepředstavoval velký rébus. Skryté zatím zůstalo do jisté míry to, co z něj učinilo tuhle nepřátelskou, nedůvěřivou, problematickou bytost. Poručík si nedělal iluze – byl to typ, s nímž bude obtížné, ne-li zhola nemožné navázat jakýkoliv kontakt; který bude do krajnosti zapírat i to, coby nemusel; a který v nich dvou vidí teď bezprostřední ohrožení své existence a podle toho se k nim bude chovat. Příliš se v něm nezmýlil.

„Já jsem v žádný chatě u jezu nebyl,“ prohlásil právě Tesař nerudně, téměř neurvale.

„Nechte toho, jsou tam vaše otisky! Nejen zvenku, na klice, ale také vevnitř,“ domlouval mu Bolek, projevující zatím umírněnou trpělivost.

Tesař na to neodpověděl. Svíral obrovskou pěst na jednom koleně a soustředěně si ji prohlížel.

„Tak co jste v té chatě dělal?“ Když podporučík ani na tuhle otázku nedostal odpověď, trpělivost se z něj začínala rychle vypařovat. „Mluvte přece! Tímhle si neposloužíte! Proč jste tam vniknul? Chtěl jste ji vyloupit?“

„Jaký vyloupit! Dyť tam nic nebylo!“ vykřikl neprozřetelně Tesař. Když si vzápětí uvědomil, že se podřekl, vrhl na Bolka pohled plný zuřivé nenávisti a procedil skrz zuby: „Tohle mi nepřišijete! Neměl jsem kde bejt, tak jsem si to akorát otevřel. Nic jsem ale neukrad!“

„To nebudeme teď rozebírat. Nejde o nějakou tu konzervu. A také ne o tu chatu. Vy máte na svědomí něco mnohem horšího: během srpna a září jste na Podhoří přepadl nejméně tři ženy. Spáchal jste –“

„Cože?“ zařval Tesař a vyskočil ze židle. „Co mi to tady chcete nabulíkovat? Už jsem vám řekl, že si nenechám nic přišít!“ Rozmáchl se a uhodil pěstí do stolu. Rozběsněně se naklonil nad Bolka.

„Tak dost!“ Viktor Gall udělal dva rychlé kroky. „Tady nám žádné karate předvádět nebudete!“ Jeho tón a hlavně výraz tváře přiměly Tesaře k ústupu. Couvl a popaměti si dřepl zpátky na židli. V zrudlém obličeji měl nechápavý výraz.

„Jak to bylo, mluvte!“ řekl poručík.

Tesař zavrtěl hlavou a vydal zvuk, jako by se dávil. Dál však urputně a houževnatě popíral, že by měl s jakýmkoliv přepadením a znásilněním žen něco společného. Za hodinu ho dali odvést.

„Kruci!“ ulevil si Bolek, který se cítil, jako by byl skládal fůru uhlí. „Ten chlap mizerná má ale výdrž. A co na něj máme? Akorát tu čepici. Ty ženy by ho těžko vytypovaly: byla přece pokaždé tma.“

„Tak pěkně sežeň pejska, ať nám ho vyštěká. Ale vezmi si k tomu Horynu, kdyby se na tebe chtěl Tesař zase vrhnout.“

Bolek zvedl hlavu. Podívali se na sebe. A oba najednou se dali do smíchu.

Kapitán Doubek si důkladně prohlížel mladého muže, který skloněný nad stůl právě podivně rozházeným rukopisem podepisoval protokol výpovědi. Světlé vlasy mu spadly do čela. Ústa s lehce vykrojeným horním rtem, pod nimi umíněná brada s náznakem důlku; byl to velmi mladý obličej, i když zdaleka už ne chlapecký jako na fotografii. Snad mu dodávala mužnějšího vzhledu také souměrná atletická postava.

Jakub Zita odsunul list papíru a zvedl hlavu. V modrých očích s hustými řasami měl výraz, jako by hleděl do mlhy.

„Ještě okamžik,“ řekl kapitán, když postřehl, že se mladík chystá vstát. „Tím jsme vyřídili pouze část toho, co nás zajímá – jak jste byl na Podhoří napaden. Teď bych od vás rád slyšel, co jste tam vlastně dělal?“

Jakub Zita ohromeně otevřel ústa, ale nevydal ani hlásku.

„Tak povídejte!“

„Já – já jsem se byl projet,“ vyhrkl mladík. Hlas už neměl tak zvučný jako předtím. Mluvil teď pomaleji, zřetelně, jako by záleželo na výslovnosti každého jednotlivého slova.

„Jak často jezdíte do Hradce k rodičům?“

„Jednou, dvakrát za měsíc.“

„A na Podhoří?“

„Tam jsem předtím už dlouho nebyl.“

Je klidný, asi ještě působí ta injekce, usoudil v duchu kapitán. „Vzpomínejte trochu líp!“ napomenul mladíka přísnějším tónem.

„Já nevím, na co,“ odpověděl Zita umíněně.

„Tak vám pomohu, na Podhoří jste přece jezdil s paní Brendovou!“ Doubek sledoval, jak mladíkova snědá pleť získává postupně červený nádech.

„To není pravda!“

„Chcete tvrdit, že paní Brendovou neznáte?“

„Ne. Totiž ano – neznám!“ Jakub Zita se rozkašlal, až mu do očí vhrkly slzy.

„Lhát nemá smysl.“

Mladík stiskl ústa, až mu vystoupil obrys silných čelistí. „To – to nemáte právo mi říkat! Nebudu už mluvit!“ prohlásil.

„V tom případě si vás tu necháme.“

„To nemůžete!“ Jakub Zita neměl nyní daleko k hysterii.

„Přestaňte se rozčilovat!“ řekl kapitán ostře. „Zůstanete tady. Říká se tomu zadržení. Do zítřka máme čas. My – i vy. Abyste si to rozmyslel. A jestli vám není dobře, zavoláme lékaře. A vyrozumíme rodiče.“

„Ne, to ne! To prosím vás nedělejte!“ Zita vyhlížel najednou o pět let mladší, než byl ve skutečnosti.

Doubek s pochopením a téměř otcovsky kývl. Mladík se chová nerozumně, dětinsky, to je pravda, uvažoval. Jenže jak často se takřka stejně chovají i mnohem starší a váženější občané, když je nachytáme na švestkách.

Přivolal službu a dal Jakuba Zitu odvést.

Pozdě odpoledne se události konečně rozhýbaly podle Bolkova gusta: právě dočetl znalecký posudek, z kterého se dověděl, že na mahagonové skříňce z Brendovy chaty jsou také otisky Stanislava Kordy.

„Co tomu říkáš?“ strčil Horynovi pod nos strojem napsanou zprávu. „Dobré, co? Konečně nám Korda drápkem uvázl.“ Zasmál se. „A drápkem doslova.“

Vojtěch Horyna očividně nesdílel jeho nadšení. „Nevíme přece, jak jsou ty otisky staré. Podle mne se to jenom ještě víc zamotává. Čert aby se v tom už vyznal!“ ulevil si od plic.

Bolkův optimismus poněkud poklesl. Ještě jednou prolétl text posudku a potom ho zařadil do spisu. Sotva zavřel trezor, ozval se těsně za dveřmi neobvyklý zvuk. Vzápětí vešel uniformovaný příslušník, který držel na vodítku mohutného vlčáka s lesklou srstí. Za ním se vhrnuli do místnosti tři muži v civilních šatech.

Podporučík Bolek zvedl telefon a vydal příkaz, aby přivedli Tesaře. Potom znovu odemkl trezor, vyndal z přihrádky igelitový sáček opatřený nevelkou kartičkou a podal ho psovodovi. V sáčku byla čepice se štítkem. Ostatní mlčky přihlíželi, jak pes, který doposud seděl ukázněně a takřka bez pohybu u nohy svého pána, slabě zneklidněl. Pak si odfrkl a stočil jantarová světla ke dveřím.

Miloš Tesař se vlčákovi vyhnul velkým obloukem, pokud mu to rozměry místnosti dovolily, a postavil se neochotně na přikázané místo. Vedle něj se zařadili muži v civilních šatech, jeden vlevo, dva vpravo od něho. Všichni stáli po půl metru od sebe.

„Sepíšeš protokol?“ zeptal se Horyna Bolka. Ten beze slova kývl a posadil se k psacímu stroji. Psovod otevřel sáček s čepicí a nastavil ho psovi, aby nasál pach.

Vojtěch Horyna bedlivě pozoroval Tesaře, který při pohledu na čepici v sáčku stiskl zuby spodní ret a zamračil se. Vlčák škubl vodítkem a táhl psovoda ke čtyřem mužům, stojícím podél zdi. První dva stěží očichal a okamžitě se s divokým štěkotem vrhl k Tesařovi, který před ním vyděšeně couvl až ke stěně. Příslušník uklidňoval rozběsněného psa, který znovu a znovu napínal šňůru. „Arane!“ vykřikl nakonec rozzlobeně, „nedělej ostudu!“

„Přiznáváte, že to je vaše čepice?“ zeptal se podporučík Bolek, kterého to zvedlo ze židle. Když zbledlý Tesař neodpovídal, dodal: „Nebo si k vám má Aran ještě čuchnout?“

„Ne! Ne!“ Tesař se doslova přilepil na zeď za sebou a hmatal po ní dlaněmi.

„Ještě vás budeme konfrontovat s přepadenou a praporčíkem,“ dorazil ho Bolek. „Z toho nevybruslíte.“

O půl hodiny později měli Tesařovo přiznání. Bylo však poněkud jiné, než jaké čekali: týkalo se pouze posledního případu ze série tří přepadení na Podhoří.

„Já nejsem žádný zvrhlík,“ bránil se Tesař houževnatě. „Já jsem byl akorát namazanej.“

„Co jste tu vůbec dělal? Pracujete přece v Sokolově.“

„Já jsem šel za fotrem. Myslel jsem jako, že bych třeba už zůstal doma. Pořád po těch ubytovnách… Už toho mám taky plný zuby. Jenže on – on mě vyrazil. Abych prej táhnul! Že moje máma byla –“ Nedořekl. Mávl rukou, těžce a beznadějně.

„A co jste hledal v lese na Podhoří?“

„No když mě fotr vyrazil, tak sem to šel zapít do hospody. A pak jsem se v tom lese chtěl vyspat. Kam jsem měl jít na noc?“ Odmlčel se a zahuhlal: „Do tý chaty u jezu je to daleko. Byl jsem utahanej.“

„A dál?“

„No a pak mi přišla do rány ta baba. Když se napiju, tak potom nevím, co dělám. To se neznám.“

„A nebylo to jinak? Nečíhal jste na ni, když jste ji zahlédl, jak odbočuje ze silnice na tu cestu k lesu?“

„Copak jsem ji viděl? Slyšel jsem akorát nějaký kroky. Vo žádný ženský jsem nevěděl! Seděl jsem tam, no… A ona se tam najednou objevila. Co tam taky lezla, nána? Já bych tak číhal na ženský, to zrovna! Na co? Když nějakou tentononc, tak si ji splaším. Prachů mám přece fůru.“

„Odveďte ho!“ přikázal po další dobré půlhodině Bolek. Propocená košile se mu lepila na záda. „Hrom do toho! Jak ho donutíme, aby přiznal také ty ostatní případy, to namouduši nevím.“ Zlostně se vysmrkal.

„Přešetřili to jeho alibi z třináctého?“ zeptal se zachmuřeně Horyna.

„To bych také rád věděl!“ vyletěl podporučík. „Zatím nic nedošlo.“

O půl sedmé večer předvedli Viktoru Gallovi Stanislava Kordu. Lékař neměl námitky, aby ho vyslechli; vymínil si pouze, že bude při výslechu přítomen.

Poručík si soustředěně prohlížel v pořadí už třetího blonďáka. Tenhle seděl netečně za stolem, jako by se ho nic netýkalo. Světle plavé vlasy mu visely nepořádně do čela. Bylo jasné, že tu lhostejnou malátnost mají na svědomí nějaké uklidňující prostředky. Byla asi pramalá šance, že by se od tohoto mladíka, zakukleného ve své apatii jako v neprostupné ulitě, dověděl skutečný průběh událostí. Zatím si s ním nevěděl rady. Nastavil pásek a zapnul magnetofon.

Stanislav Korda ochotně odpověděl na otázky týkající se jeho nacionálií. Sotva však přišla řeč na Danu Brendovou, náhle se napnul, jako by ho chytila křeč. V očích se mu pohnulo něco těžko rozlišitelného, mohl to být vztek stejně tak jako strach. Poručík se podíval tázavě na doktora, ale ten pouze krátce kývl hlavou.

„Kdy jste viděl paní Brendovou naposled?“ zeptal se Viktor Gall.

„To – to už nevím.“

„Když jste si od ní bral prášky?“

Stanislav Korda sebou Škubl. „Nic mi nedávala!“ vyjekl.

„Jistě. Nedávala. Vy jste je od ní kupoval!“

„To – to není pravda! Dejte mi pokoj! Nechte mě být! Já jsem nemocný.“

„Přestaňte vyvádět. V chatě Brendových se našly vaše otisky. Na mahagonové skříňce, tu přece znáte. A na koleji jste měl krabičky od léků, na kterých byly zase otisky paní Brendové.“

Korda vydal podivný hýkavý zvuk. Viditelně zbledl.

„Ty prášky jste ale nekupoval pouze od ní,“ pokračoval poručík neúprosně. „Není problém vám to dokázat. Pokud vám nedokážeme ještě něco horšího. Mluvte! Kdy jste byl u Brendových na chatě? Včera? A také ve středu třináctého září?“

Mladík vyskočil a začal křičet: „Nevím! Nechci! Nechte mě!“ Hlas mu přeskakoval. Rukama zběsile mlátil kolem sebe.

Lékař vstal a přistoupil blíž k němu, nijak však nezasáhl.

„Tak kdy jste tam byl? Přiznejte se!“ Poručíkův hlas zněl tvrdě.

Korda se sesul zpátky na židli jako hadrový panák. Na čele mu vystoupily kapky potu, roztřásl se jako v zimnici, ruce se mu kroutily a vyvaloval oči. Z úst mu vycházely neartikulované zvuky, na rtech se mu objevila pěna. „Já – ve středu…“ mumlal, „dejte mi…“ Padl čelem na stůl.

„To nic,“ podotkl lékař. „Jednak obvyklé příznaky narkomanů, jednak je to hysterik. Žádné nebezpečí mu nehrozí. Přesto ho teď musíme nechat nějakou dobu v klidu. Nedá se nic dělat.“

„Narkomanů?“ podivil se podporučík Bolek, který po celou dobu seděl mlčky a nehybně v koutě.

„V poslední době se do narkomanie řadí také závislost na lécích. V některých případech je skoro stejně nebezpečná,“ vysvětloval ochotně lékař.

„Tak jsme asi nahraní, co?“ poznamenal o něco později Bolek. „Na té chatě ve středu zřejmě byl – ale v kterou? Třináctého nebo dvacátého?“

„Na to se znovu zeptáme doktora Brendy,“ prohlásil Viktor Gall.

„Vždyť už o tom jednou odmítl mluvit!“

„Právě. Pro nic za nic by se takhle nechoval.“

„Rozumíš tomu?“ zeptal se v půl desáté večer Bolek podporučíka Horyny.

„Já jsem to ještě nečetl.“

Václav Bolek zamával záznamem výpovědi. „Ani nemusíš! Stručně řečeno: Brenda prohlásil, že o tom zprvu nechtěl mluvit, protože to nepovažoval za podstatné. Teď připouští, že včera odpoledne na té chatě byl. A že ji možná zapomněl zamknout, protože spěchal a protože je nyní hrozně nesoustředěný.“

„To bych se mu ani moc nedivil.“

„Počkej! O Kordovi tvrdí, že ho zná jenom od vidění, z Podhoří. Rozhodně popřel, že by za ním byl včera ten mladík přišel na chatu. Co prý by tam mohl hledat.“

„A ta mahagonová skříňka?“

„V té prý hledal nějaké staré fotografie. Představ si: ani nezaváhal. To se ví, měl čas si to rozmyslet a připravit si nějakou výmluvu.“

„A co když mluví pravdu?“

„Prosím tě,“ rozhořčil se Bolek. „Na to mu chceš skočit?“

„Ale žádné stopy po práškách se v ní přece nenašly,“ namítl Horyna. „Ty prostě předpokládáš už napřed, že všichni lidi jsou notoričtí lháři.“

Bolek na něho nerozhodně civěl. Pak zavrtěl nechápavě hlavou. „Já ti někdy nerozumím, Vojtěchu. Copak po tolika letech u kriminálky můžeš ještě někomu věřit?“

„Kdybych nemohl, šel bych od toho.“

Václav Bolek si povzdechl. Pak vytáhl trumf: „Ale všiml sis? Korda přiznal, že na chatě u Brendů ve středu byl! Pochybuju, že by se přiznal k té minulé, třináctého. To by mohl rovnou říct, že ji do té vody strčil.“

„Bereš to trochu hopem. Ale jestli máš pravdu, že měl Korda na mysli tu včerejší, tak si Brenda tím zapíráním moc neposloužil.“ Horyna se podíval na hodinky. „Teď jdu ale spát. Mám toho dneska už nad hlavu.“

Bolek za nimi zamkl kancelář. „Ty jdeš pěšky?“ zeptal se, když nikde neviděl Horynovu motorku.

„Jo. Odpoledne jsem píchnul a teď to spravovat nebudu.“

Vydali se společně k městu, Horyna dlouhými, těžkými kroky. Bolek se vedle něj téměř ztrácel.

V tutéž dobu seděl poručík Gall v nízkém křesle u malého stolku, pokrytého bohatě knihami a papíry; omlouval se, že nemohl přijít dřív.

Prokurátor si ho pozorně prohlížel a přitom blahovolně přikyvoval. „Abyste mi rozuměl,“ vysvětloval rozvážně, „já vím, že zdejší náčelník je velmi precizní. Vycházíme spolu také naprosto v souladu. Už jsem mu naznačil, oč mi jde, a on mi doporučil, abych to projednal s vámi.“ Pohlédl na poručíka, který se tvářil neutrálně. „Prostudoval jsem si spisy, které se týkají případu Brendové. Vzhledem k povolání jejího manžela je to nanejvýš nepříjemná a choulostivá záležitost. Přesto se domnívám,“ zamnul si nos, „že by bylo na místě zahájit trestní stíhání. Předpoklad značné pravděpodobnosti, že doktor Brenda čin spáchal, tu beze vší pochyby je.“

Viktor Gall vyslechl ten projev bez mrknutí. Nedal také najevo žádné překvapení; tohle nebyl první horlivý prokurátor, s jakým se doposud setkal. Několik vteřin intenzívně uvažoval; dokázal se rychle a bezpečně soustředit, jako by se potopil pod hladinu, kde nenarážely na vědomí vnější vlivy. Když zase vyplaval na povrch, byl rozhodnut. „Je tu skutečně řada okolností, které svědčí pro takový postup,“ prohlásil. „Doporučujete tedy vznést obvinění. Máte asi pravdu. Jsem totiž proti teorii, aby vyšetřovací orgány měly to, čemu se tak lyricky říká: vnitřní přesvědčení o spáchání trestného činu. Plus příslušné důkazy, které se pro tento účel hodí.“

Oba muži na sebe zdrženlivě, ale s počínajícím porozuměním pohlédli. Prokurátor si pohladil pleš. „Nemusíme si vykládat, jak jsou někdy důkazy shromažďované na základě vnitřního přesvědčení,“ kousavě zdůraznil poslední slova, „neobyčejně ošidné!“ Na okamžik vypadal, jako když trůní v taláru v soudní síni.

„Zajisté.“ Poručík se přizpůsobil jeho šroubovanému způsobu vyjadřování. „Jsem rovněž pro interpretaci, že existuje a platí především značná pravděpodobnost!“ Postřehl, že prokurátor se při této větě zatvářil takřka blaženě. „Přesvědčení nemůže být v žádném případě rozhodující. A vůbec už ne definitivní. Nutno nejdříve ověřit skutečnosti, jež obviněný uvede na svoji obhajobu.“ Mluvil teď téměř se zápalem, poněvadž o oprávněnosti tohoto názoru nepochyboval. „Z toho důvodu je někdy vznesené obvinění prospěšné obviněnému,“ dodal. „I když se to někomu může zdát absurdní.“

„A také zdá,“ zahřímal prokurátor. „Jsem s vámi za jedno!“ prohlásil potěšeně. Díval se teď na poručíka s neskrývaným uznáním. „Předpokládám, že v obvinění nebude však uveden trestný čin vraždy,“ dodal věcně.

To zase ocenil Viktor Gall. „Jistěže! Osobně se domnívám, že nešlo o úmysl, dokonce ani ve smyslu těžkého ublížení na zdraví. Spíš o nešťastnou náhodu. Vím ovšem, že veškeré psychologizování o úmyslech obviněného může být v některých případech scestné.“ řekl vážně. „Velice neočekávaně mohou někdy jednat i slušní a – troufám si říci – dokonce čestní lidé.“

Tentokrát se oba muži na sebe usmáli takřka srdečně.

„Ovšem i když připustíme, že nešlo o zlý úmysl, je stále otázkou: nevyužil doktor Brenda situace? Mohl také zpozorovat, že se z vody nevynořila.“

„Máte pravdu,“ souhlasil ochotně poručík.

„Jeden problém tu ovšem zůstává,“ svraštil prokurátor obočí. „Jak mu to hodláte dokázat?“

Viktor Gall zvedl výmluvně obě ruce, ale neodpověděl. Rozloučili se napůl obřadně, napůl přátelsky v domovních dveřích, jež šel prokurátor poručíkovi odemknout. Oba byli naprosto spokojeni. I když každý ze zcela odlišného důvodu.

9

Kapitán stál u okna. Páteční ráno jako vytažené z prádelního hrnce. Chodci na ulicích přidávali do kroku, vyhrnuté límce kabátů, nesourodý tanec deštníků.

Jakub Zita se opíral levým předloktím o stůl; vypadal přepadle, nevyspale. Přiznal už, že s Danou Brendovou se od jara stýkal; že o prázdninách se scházeli často; v červenci, když byl Brenda na vojenském cvičení, se vídali aspoň na chvíli téměř denně; v té době zůstal párkrát přes noc na chatě. To když byla stará paní Brendová s dětmi u dcery. Zdálo se, jako by s každou další větou nabýval Zita ke kapitánovi jakousi rozpačitou důvěru.

„Jak jste se domlouvali?“ zeptal se Doubek.

„Když jsem byl v Praze, tak jsem buď napsal, nebo zatelefonoval, který den přijedu.“

„A jak jste si určili hodinu, přesnou dobu?“

Mladík se začervenal. „Měli jsme v lese – takový plochý kámen. Tam jsme si nechávali vzkazy.“

Kapitán Doubek tu romantiku strávil, aniž hnul brvou. Vzal si židli a posadil se k Zitovi. „Kde jste nechával vůz, když jste šel na chatu?“

„Na cestě k lesu. Za tratí.“

„Paní Brendovou jste tam vozil?“

„Ne. Ona – jezdila na Podhoří autobusem.“

„Do práce jste pro ni nejezdil?“

„Ne! Toho by si byl třeba někdo všiml.“

„Že je paní Brendová vdaná, to vám nevadilo?“

„Já – nepřemýšlel jsem o tom.“

„Vy jste si představoval, že to takhle půjde pořád?“

„To ne – vlastně já nevím.“

„S paní Brendovou jste o tom nemluvili?“

„Ne. Totiž – někdy se ptala, co s námi bude. Jestli ji neopustím.“

„A vy?“

Několik vteřin bylo ticho. „Řekl jsem jí, že ne. Že nikdy.“ Zita se díval na podlahu, prsty přejížděl mechanicky hranu židle.

„Musel jste si přece uvědomit, že to tak stále zůstat nemůže. Neuvažoval jste někdy o tom, že byste si ji vzal?“

„Já?“ Jakub Zita se nadechl tak prudce a zhluboka, až mu zahvízdalo v průduškách. „To přece nešlo – byla vdaná. Moje matka – by to nepřežila!“ Rozkašlal se, oběma rukama si přikryl ústa. „A otec by to stejně nedovolil,“ dodal umíněně.

„Jste přece plnoletý. Člověk musí nést odpovědnost za to, co dělá.“

„Ale vždyť já ještě studuju.“ Mladík vyhlížel takřka užasle. „Kdo by nám dal peníze?“

Kapitán Doubek se k němu naklonil blíž a zeptal se ostře: „Kdy jste paní Brendovou viděl naposledy?“

Zita vytřeštil oči. „To bylo – no, v sobotu. Tu předminulou,“ soukal ze sebe.

„Tak? A kde to bylo?“

„Zase tam – na Podhoří.“

„Na chatě?“

„Ne! Tam byli – oni. Sešli jsme se v lese.“

„V kolik hodin?“

„Přišla až ve čtyři.“ Mladík vypadal nesoustředěně, skoro náměsíčně.

„Pokračujte!“

„Čekal jsem na ni skoro dvě hodiny.“

„Co ji tak zdrželo?“

„Říkala mi, že se nepohodli,“ Jakubu Zitovi se chvěly rty, jako by se měl každým okamžikem rozplakat. „A –“ polkl a odmlčel se.

„Co ještě říkala?“

„Že by se mnou chtěla odjet,“ zašeptal.

„A vy jste to odmítl.“

„Co jsem mohl dělat?“

„Rozhněvala se na vás?“

„Ano. A potom utekla. Už se nevrátila. Tak jsem tam ještě čekal, nejméně hodinu. Ale potom jsem odjel domů. A druhý den jsem se vrátil do Prahy.“

„Od té doby jste ji už neviděl?“

„Ne. Neviděl!“

„To není pravda. Přijela na Podhoří ve středu. A tam jste se zase setkali. Na chatě. Ve středu třináctého září!“

„Ne! Nejela tam!“ vykřikl bez rozmyslu. „Vlastně já nevím. Já jsem byl v Praze.“

„Přestaňte s tím lhaním,“ řekl kapitán Doubek. „Z Prahy jste v tu středu odjel před druhou hodinou. V pět jste u lesa zaparkoval fiata. Viděli vás, jak z něj vystupujete. A o hodinu později jste se za ní vydal na chatu. Koupali jste se tam. Pak jste večeřeli.“

„Ne, ne!“ Zitovi selhal hlas.

„Míchaná vajíčka,“ pokračoval suše kapitán. „Nechte toho už. Copak jste měl rukavice? A myslíte, že jste neviditelný – i s tím vaším banánovým fiatem?“ Všiml si, že mladík zesinal, že se mu roztřásly ruce a brada. Chvíli počkal, pak dodal: „A potom jste se znovu nepohodli.“

„Ne!“ Jakub Zita se zalykal. „Já jsem tam byl, ale nic – nic jsem jí neudělal! Já jsem šel pryč!“ Uštvaně oddychoval. „A už nebudu odpovídat!“ vykřikl z ničeho nic prudce, svéhlavě. Ruce přitom sevřel v pěst.

„Tak si vás tu necháme dál, až se umoudříte. Hranice zadržení je osmačtyřicet hodin. Důvod: podezření, že zatajujete něco významného. Všechno podle zákona. Ale radím vám, abyste se rozhodl, než bude pozdě.“

Viktor Gall vypnul magnetofon. „To jsou ty velké, strhující lásky,“ řekl. „Kdepak dnes Stendhal. Dnes vypadají už úplně jinak. Anebo vypadají stejně – a tohle je prostě rub, který k tomu patří vždycky…“

Kapitán mlčky pokuřoval. Podíval se na poručíka. „Vrtá mi hlavou, jak se Brendová dostala na to Podhoří.“ Zašermoval dýmkou, až mu vypadl oharek. „Autobusem ten den nejela, to víme bezpečně. A jestli něco Zitovi věřím, tak že ji tam sám nevozil. Tak kdo ji tam ale odvezl? A jakou v tom hrál úlohu?“

Viktor Gall nesoustředěně pokrčil rameny. Chvíli váhal, jako by uvažoval, co má odpovědět, ale nakonec podotkl: „Prokurátor žádá Brendovu hlavu.“

„Cože?“

„Je to tak. V souladu s jeho přáním jsem dal doktora Brendu předvolat.“

„Na kdy?“ zeptal se s očividným nesouhlasem kapitán.

„Na odpoledne. Dnes odpoledne. Čtrnáct nula nula.“

„Uvědomuješ si, doufám,“ poznamenal kapitán Doubek suše, „že Brenda je velmi inteligentní, logicky myslící člověk, dobře si vědomý svých práv! Že to není mládeneček Jakub!“

Viktor Gall se vyhnul odpovědi, jak to dovedl pouze on: „Když sis toho Zitu prohlédl zblízka, Josefe, rozumíš tomu vztahu Brendové k němu?“ otázal se klidně.

„Já už jsem dost starý na to, abych pochopil i tohle,“ odpověděl kapitán Doubek poněkud popuzeně. „Nesmíš zapomenout, že ona ho viděla v úplně jiných situacích. Tobě se může zdát dětinský. Zhýčkaný, co já vím. Jenomže – když je člověk šťastný, tak působí jinak. Sebejistě. Je zralejší. Vyrovnanější. Není to chlapec, ale muž. Jiné to je, když se dostane do situace, na kterou nestačí; jako tenhle mladík. Pravděpodobně do ní byl spíše vtažen. A najednou jsou tady slabiny. Nedozrálá místa. Divíš se?“ Když poručík neodpovídal, dodal kapitán Doubek nezvykle dopáleně: „A co se vůbec vyptáváš? Měl bys to vědět líp než já! Aspoň teoreticky.“

Než Viktor Gall stačil zareagovat, otevřely se dveře a v nich se objevil uniformovaný příslušník: „Soudruhu poručíku, je tu nějaká Hájková. Chce mluvit s někým, kdo vyšetřuje ten případ z Podhoří.“

„Paní Hájková, praporčíku!“ podotkl Viktor Gall chladně. „To je Brendova sestra,“ vysvětlil kapitánovi. „Přiveďte ji! A zdvořile!“ přikázal příslušníkovi, který ochotně zmizel.

Za okamžik vešla žena střední postavy, v obličeji nápadně podobná doktoru Brendovi. Posadili ji na jedinou slušnou židli, vyhrazenou pro návštěvy.

„Vlastně jsem chtěla, aby za vámi šel manžel,“ začala bez okolků. „Jenomže jemu se nechtělo.“ Podívala se bez rozpaků na oba kriminalisty a nenechala je na pochybách, jaké mínění má o mužích. „Mně je jasné, že podezříváte mého bratra. Že to Daně – udělal on. Já vám to nemohu vyvrátit. Ale chci vám něco říct, abyste ho přestali považovat za zločince.“

„My přece neuvažujeme o doktoru Brendovi jako o zločinci,“ podotkl poručík zdvořile. „Jak jste přišla na takovou domněnku?“

„Dnes odpoledne mě požádal, abychom si k sobě vzali matku i s dětmi. Neřekl ani, na jak dlouho. Určitě čeká, že bude zatčen!“ vyhrkla rozhorleně.

Kapitán bleskl pohledem po poručíkovi a vložil se do rozhovoru: „Paní Hájková, váš soud je předčasný. Provádíme zatím běžné šetření. Pro doktora Brendu je ovšem spojeno s nepříjemnými komplikacemi. Ale snad abyste nám vysvětlila důvod své návštěvy.“

Zdálo se, že kapitán Doubek si u ní přece jen získal trošku respektu. „Já si myslím, že podezříváte Pavla, protože podle vás na Dánu žárlil. A z toho bych vás chtěla vyvést: on se v poslední době už s jejím chováním vyrovnal.“

„To vám sdělil sám?“

„To zrovna ne. Ale asi před rokem prohodil, aspoň přede mnou, že nebýt dětí, tak by se rozvedl. Že to neudělá jen kvůli nim.“

„A něco bližšího?“

„Také mi řekl, že Dana za nějaké velké trápení ani nestojí. Já jsem se ho pak zeptala, jestli chce zůstat sám, či co. A on povídá, že si zařídí život po svém. Jenom že tím nesmí trpět Radek s Pavlínkou.“

„A z toho jste usoudila, že někoho má? Mohla jste se ovšem mýlit.“

„Já?“ rozhořčila se. „Všimla si toho také matka. A dřív než já. Povídám nejdřív, mami, neblázni, ale pak mi to začalo vrtat hlavou. A začala jsem si Pavla víc všímat. Tak jsem zjistila, že je takový klidnější. Jako spokojený.“

„Třeba se jen víc ovládal,“ nadhodil poručík.

„Poslyšte, snad vím, co mluvím, ne?“ odsekla. Bylo vidět, že v poručíku Gallovi nenašla sebemenší zalíbení. „My jsme se měli s Pavlem od malička moc rádi,“ pokračovala změněným hlasem. „Vždycky jsem vycítila, když se s ním něco dělo.“

„Nemůžete uvést nějaká konkrétní fakta?“ otázal se opatrně kapitán Doubek. „Jméno té ženy, s kterou se váš bratr stýká. Nebo nějaké jiné údaje –“

„Tak to já nevím,“ vrtěla hlavou. „Možná mi pořád ještě nevěříte. Ale já vám povídám, že Pavel neměl zkrátka žádný důvod, aby to udělal.“

„A basta!“ poznamenal kapitán, když se za Hájkovou zavřely dveře. „To je tak energická po matce?“

„Asi. Jenže tahle je pouze energická. Kdežto stará paní, to je brigádní generál,“ poznamenal poručík roztržitě. Díval se upřeně na jedno místo.

„Zdá se, že ti nasadila brouka do hlavy. Vůbec jí nedošlo, že to její tvrzení je dvojsečná zbraň: jestli někoho má, pak mu manželka vlastně překážela.“

„Ale Brendová měla přece také důvod, aby s tím manželstvím skoncovala! Nedává to celé smysl,“ řekl Viktor Gall.

„Copak mohla vážně počítat s tím, že by si ji ten její mladíček vzal?“ namítl kapitán. „Já vím, že utopit by svoji manželku takový člověk jako Brenda nedokázal. Ani by se k něčemu takovému nesnížil. Ale kdyby ji na druhé straně viděl v té vodě… Nemohlo by ho napadnout, že se mu nabízí východisko, jak bez vlastního přičinění celou situaci vyřešit?“

„Kde by měl jistotu, že se to prostě vysvětlí jako nešťastná náhoda? Pochybuji, že by právě Brenda takhle riskoval.“

„Sám říkáš, že nikdy nevíme včas, co všechno je ve hře. Představ si, že by věděl nejen o tom milenci, ale také o těch práškách. Kdyby se to provalilo, ohrozilo by to jeho postavení na fakultě: manželka jako překupnice léků pro narkomany, to je opravdu silný tabák. A mohly by tím trpět nakonec i děti.“

„Já si to musím pořádně promyslet,“ prohlásil poručík. „Teď bych o tom opravdu nerad dál mluvil. Říkal bych jen samé nesmysly.“

Kapitán na něj překvapeně pohlédl. Šel k oknu, otevřel ho dokořán a zhluboka se nadechl. Přestalo pršet, ale vzduch byl nasáklý vlhkem. „Už konfrontovali Tesaře s těmi dvěma přepadenými ženami?“ zeptal se přes rameno.

„Nebylo to k ničemu,“ odpověděl mu poručík. „Starší z obou ho nepoznala. Ta mladší, co ho zahlédla bez čepice, sice nevylučuje, že by to mohl být on, ale jistá si tím naprosto není.“

„A to je všecko?“

„Tesařovo alibi na třináctého září mu potvrdil jeden spolupracovník. Bohužel to není moc důvěryhodná firma: absentér, jednou trestaný pro příživnictví.“

„Ty dvě ženy už jsou pryč?“ Kapitán Doubek se obrátil od okna.

„Čekají, až bude napsaný protokol.“

„Já bych se postaral, aby ještě neodcházely.“

Poručík Gall kvapně zvedl hlavu. „Máš pravdu,“ řekl. „Hned to zařídím.“

Podporučík Horyna se tísnil na nepohodlné židli v maličké chatě, do které miniaturní okno nepropouštělo příliš mnoho světla. Před sebou měl velký hrnek s kouřícím čajem, postavený na plechové misce.

„Já jsem přece vůbec netvrdil, že to byl večír u Brendovic chaty zrovna mladej Tesař,“ řekl Adolf Kuka a zahalil celou místnůstku až k nízkému stropu dýmem laciného tabáku. „I když mi napadlo, že by to starýmu docela patřilo.“ Poposedl na dřevěné palandě zakryté omšelou vojenskou dekou. „Ale koukněte, mně je dneska osmašedesát – co bych z toho už měl? A třebas mu to někdo stejně vrátí za mě! I s úrokama.“ Podíval se na Horynu bezelstnýma očima a zeptal se: „Co takhle – nedal byste si do toho čaje kapku rumu?“

Podporučík s díky odmítl. „Proč jste šel na ty žížaly k té chatě vlastně až tak pozdě? Byl jste tu přece už odpoledne.“

„Ale to jo, ale byl tu ten den nějakej frmol. Ještě by někdo řekl, co tam lezu.“

„Co myslíte tím frmolem?“

„No věčně tu jezdily nějaký auta, hlavně po tý zkratce. Chtěl jsem se odpoledne prospat, ale ten randál mě budil. I když jsem měl zavřený okenice.“

„Viděl jste některé ty vozy?“

„Ani ne. Leda pár motorek. Hlavně jsem slyšel, jak řvou motory. Každej to túruje jako o závod. Ale počkejte. Něco přece. Šel jsem zrovna na záchod a jelo to auto. Takový světlý, nějaký cizí bourák. Jelo taky docela tiše. Od tý chaty k silnici.“

„To mi říkáte až teď?“ řekl Horyna.

„Jo. Protože jsem si na to dřív nevzpomněl. Nemám už paměť.“

Podporučík Horyna se mračil. „V kolik to bylo hodin?“

„Kolik mohlo bejt? V pět hlásili správnej čas, pak jsem si natáhl tepláky… No, mohlo bejt tak čtvrt na šest,“ vzpomínal Kuka.

„Jaká to byla značka?“

„Kdepak, holenku, v tom já se nevyznám.“

„A kdybyste ten vůz viděl?“

„Tak to bych ho poznal. Takovej bourák se hned tak nevidí. A seděla v něm nějaká ženská.“

„Jak vypadala?“

„Jen jsem zahlíd dlouhý vlasy. Jenže ty voni mají dneska i kluci, že jo.“

„U té chaty večer jste opravdu nikoho neviděl kromě toho blonďáka?“

„Jo, jak maže pryč.“

„Neslyšel jste tam nikoho mluvit?“

„Dyť hrálo rádio.“

„A před chatou nebyl nikdo?“ ubezpečoval se Horyna „Ani někde u těch dvou vrb?“

„Dyť už jsem vám to řekl, pane podporučík. Co bych vám lhal, no ne?“

„A jste si jist; že vás ten blonďák nezahlédl?“

„Sotva. Byl jsem tam za tím křovím. A velkej teda moc nejsem, že jo.“

„Pane Kuka, vzal bych vás teď s sebou. Nelekejte se. Jen se podíváte na nějaký ten bourák. Odvezu vás pak zpátky, když budete chtít.“

Kapitánu Doubkovi trvalo dobrou hodinu, než se mu podařilo dostat z Jakuba Zity informace, jež pak na papíře vyhlížely tak stroze. Do záznamu napsal:

…jmenovaný vypověděl, že ve středu 13. září zhruba v 16.30 přijel na Podhoří, jak Daně Brendové předem oznámil v dopise. Vůz nechal stát za tratí a šel nahoru k lesu. Na obvyklém místě našel vzkaz, aby přišel za Brendovou do chaty. Nejdříve váhal, ale pak se rozhodl jít ještě za světla. Nikoho cestou neviděl, ani později u chaty. Kolem šesté se setkal s Brendovou…

Nejvíc práce dalo dovědět se o průběhu a konci té schůzky.

„Dana chtěla, abych tam zůstal! Otevřela víno, ale já jsem ho nepil. Ptal jsem se jí, co by jí řekli doma, kdyby nepřišla na noc.“

„A ona?“

„Že je jí to jedno! Že už by se nejraději nevrátila domů vůbec. A že by se mnou chtěla odjet do Prahy.“

„A vy?“

„Já jsem jí říkal, že to přece nejde. Kde bychom bydleli? A co by tomu řekli naši?“

V téhle fázi výslechu si kapitán uvědomil, že začíná být na Zitovy rodiče alergický. „Tvrdil jste přece, že jste ji měl rád! Pro lásku se musí také něco obětovat: pohodlí, bezstarostnost. Vy to nechápete?“

Snad to skutečně nechápal. „Já nevím,“ řekl bezradně. „Já jsem o tom nikdy takhle nepřemýšlel.“

Kapitánu Doubkovi nepatrně cuklo v tváři. „Takže jste se nakonec nepohodli.“

Jakub Zita udělal neurčitý pohyb rukou, jako by se něčemu bránil. „Dana na mě křičela, že ji – že ji nemám rád. Já jsem jí říkal, že to není pravda.“ Podíval se na kapitána vzrušeně a zoufale. „Vždyť já jsem se s ní nechtěl rozejít. Byl bych to řekl našim – ale až později. Chtěl jsem jí to vysvětlit, ale ona mě neposlouchala. Pořád křičela. Že ona už nemá tolik času jako já,“ vyrazil ze sebe. Několikrát polkl. „Já jsem dostal strach, že ji někdo uslyší. Že nás tam najdou. Prosil jsem ji, aby se uklidnila. Ale ona se rozčilila ještě víc. A abych šel, že už mě nechce vidět. Běžela ke dveřím a otevřela a –“

„A vy jste šel?“

Jakub Zita neodpovídal. Zakryl si rukama obličej.

„Odjel jste. A nechal jste ji tam, rozrušenou a nešťastnou. Ani jste ji neodvezl domů.“

„Večer přece ještě jede autobus.“ Šeptal, ramena se mu otřásala.

Byl si vědom toho, že svým odjezdem umožnil její smrt. Nebo to bylo jinak? „Není vyloučena ani jiná verze,“ řekl kapitán pomalu. „Že jste neodešel. Že váš spor pokračoval ještě venku, před chatou. Ona stále křičela. A vy jste už jenom chtěl, aby přestala.“

„Ne! Ne!“ vykřikl Jakub Zita. „Tak to nebylo!“

„Tak jak tedy? Nenapadla vás třeba fyzicky? A neztratila při té potyčce rovnováhu? Vy jste ji chtěl zachytit, ale vysmekla se vám. Pomyslel jste si: ať se ochladí. Možná vám to přišlo vhod! Muži přece nesnášejí scény. Nebo jsou příliš zbabělí, když mají nést následky. A tak jste ji nechal ve vodě. A utekl jste!“

Jakub Zita třeštil na kapitána oči. Pohyboval rty, ale nevydal ani hlásku. Vypadal, že se každým okamžikem sesuje ze židle na zem.

Podporučík Horyna, který v té chvíli vešel, zůstal stát na prahu.

„Právě jsme skončili,“ podotkl kapitán suše. „Pane Zito, vy počkáte vedle!“ Šel k vodovodu a natočil plnou sklenici vody. „Napijte se! Až se uklidníte, přečtete si a podepíšete svoji výpověď. Potom k ní doplníme – ten skutečný konec.“ Počkal, až mladík odejde. Potřásl hlavou.

„Kde jsou ty Zitovy dopisy?“ zeptal se Horyny.

Podporučík je přinesl z trezoru a přihlížel, jak Doubek probírá jeden po druhém a u každého se dívá na datum.

Zhruba v téže době se odehrávaly o několik set metrů dál dramatické události. Bylo to v ordinaci polikliniky.

„Je to on!“ vykřikla asi třicetiletá žena přidušeně a přitiskla si kapesník na usta, když ji lékař uchopil za paži. Fascinovaně zírala skleněnými dveřmi do vedlejší místnosti.

„Jak jste ho poznala?“ zeptal se jí o několik minut později nedůvěřivě podporučík Bolek. „A skrz to sklo?“ V duchu už myslel na to, zda ho pozná také mladší z obou přepadených žen.

„Podle toho prstenu!“ vyhrkla rozčileně. „Toho, co má na pravé ruce. Ta lví hlava nebo co to je!“

„Jste si tím opravdu jista? Do protokolu jste o nějakém prstenu nic neuvedla.“

„Přišlo mi to až teď – jak jsem ho uviděla,“ drmolila rozčileně. Prudce vydechla, jako by předtím zadržovala dech. „Vzpomněla jsem si na tu jeho ruku – jak mě chytil a mačkal mi ji na ústa. Odtrhla jsem mu ji – a ten kámen se zrovna zalesknul. Teď to vidím jasně – byl měsíc.“ Rozčilením se rozškytala.

Bolek zamračeně uvažoval. „Jak to s ním vypadá?“ zeptal se lékaře. „Je schopný výslechu? Nebo aspoň konfrontace?“

„Klidně,“ odtušil muž v bílém plášti. „On teď také napůl simuluje. Protože některé ty příznaky naprosto neodpovídají diagnóze. Kromě toho jsme si už obstarali anamnézu. V každém případě je to psychopat. Ne, ne to, co myslíte! Je úplně odpovědný za své činy. Takových, jako je on, mezi námi bohužel běhá dost.“

Žena přestala škytat a poslouchala je nyní s otevřenými ústy.

„Jste ochotna ke konfrontaci se Stanislavem Kordou?“ zeptal se jí Bolek. Když viděl, jak sebou škubla a jak se tváří, dodal naléhavě: „Uvědomte si, že ten člověk by mohl napáchat další věci. A když ho neusvědčíme, třeba něco ještě mnohem horšího, než se stalo vám.“

„Tak dobře,“ zašeptala.

„Tak kdo měl vlastně pravdu s tím násilníkem?“ usmál se kapitán Doubek, když mu Bolek podrobně vylíčil poslední události.

„Já sám nevím,“ ušklíbl se podporučík. Tvářil se spokojeně. „Ani na tom už nezáleží. Nejdůležitější je, že nám ubylo těch blonďáků.“

„Tesař do toho spolku vlastně ani nepatří,“ podotkl Doubek. „Připletl se nám tam jen čirou náhodou.“

„A všecko jenom zkomplikoval. Blonďák. S jizvou! A ono to bylo jen takové pitomé škrábnutí. Krucinál!“ ulevil si Bolek. „Přiznám se vám: já jsem byl naprosto přesvědčený, že má na svědomí ty tři ženské kompletně.“

„Vypadalo to tak,“ řekl kapitán velkoryse.

„Řeknu vám, je to sice lotr, ale člověk ho nakonec i chápe,“ pokračoval podporučík zamyšleně. „Jaký také může být, když s ním ten starý tak zachází. Ale zato Korda! Všecko má, nač si vzpomene – a podívejte se, co je to za křiváka. Kdybyste ho viděl, jak řádil, než se přiznal! Skřípal zubama, mlátil kolem sebe a na tu ženu se div nevrhnul. A pak najednou bác ho. Seděl tam jako splasklý pytel. Krasavec! A doznal obě ty ženy. Křičel, že za to nemůže. Já nevím, kde se to bere, tihle gauneři. A zbabělci.“

„A to není ještě venku ze smrti Dany Brendové,“ řekl kapitán. „Zbývají stále tři verze: první, že po Zitově útěku za ní přišel na chatu právě Korda, druhá, že to byl Brenda, a třetí, že Zita neodešel.“

„Teď už jenom dokázat, aby se ten jeden, kterého se to týká, přiznal. Proti žádnému z nich nemáme pořád nic v ruce, abychom mohli říct: to ty jsi ji tam strčil. A dobrovolně to na sebe nikdo neřekne.“

Kapitán neodpověděl. V ústech svíral vyhaslou dýmku.

„Já už spoléhám jenom na Viktora,“ prohlásil Václav Bolek. „Bez něj by z toho byl nevyřešený případ. Aspoň co se zdejší kriminálky týče,“ dodal spěšně.

„Mohu vás někam odvézt, paní Renčová?“ Poručík Gall vystoupil z vozu a lehce se uklonil.

Překvapeně se ohlédla. V světlém kostýmu a botách jen o odstín tmavších stála proti němu na chodníku, obrázek z filmového magazínu. V ruce držela deštník s moderní rukojetí.

„Nastupte si přece!“

„To nemůžete!“ Couvla o krok.

„Násilím vás odvézt nemohu, máte pravdu. Ale dám vám na vybranou – buď si promluvíme mezi čtyřma očima – nebo vás pozveme k nám.“

„Ne, to ne.“

Otevřel dveře vozu. Počkal, až nastoupí.

„Kam jedeme?“ zeptala se.

„Kam jinam, než na Podhoří. Na to, abyste vyskočila, jedu příliš rychle,“ podotkl, když postřehl její bezděčný pohyb.

Rozzlobeně stáhla ruku. „Musím být někde – v půl druhé. Čekají mě!“

„Snad budou mít trpělivost, jako jsem ji doposud měl s vámi já. Záleží na vás, s jakým zpožděním k nim dorazíte.“

„Ale co budeme dělat na Podhoří?“

„Tam se vám nechce? Ale byla jste tam přece nedávno! Naposled třináctého září, že!“

Sevřela oběma rukama držadlo deštníku. Slyšel, jak se nadechla. Zahnul do postranní ulice a dojel až k bývalým šancím. „Třináctého září,“ opakoval stroze. „S Danou Brendovou. Dokonce jste ji tam sama vezla. Máte příliš nápadný vůz, než aby si vás někdo nevšiml. Konkrétně na té zkratce ze silnice.“

„Když to víte, proč se mě ptáte?“

Významně se zatvářil a mlčky se na ni díval, na plavé vlasy, čisté rysy, mandlové oči.

Zavrtěla se. „Tak dobře! To Dana mě požádala, abych ji tam hodila. Snad tam měla – schůzku. Neptala jsem se jí.“

„Ale jděte! Proč nejela autobusem jako jindy? A vy zase nejste takový altruista, paní Renčová,“ řekl varovně.

„Třeba jsem se zrovna chtěla projet,“ vyhrkla ukvapeně. Vzápětí stiskla rty.

„A ona to vytušila! A poskytla vám šanci,“ podotkl výsměšně. „Ne! Vy jste si pro něco jela. Na tu jejich chatu.“ Změnil tón. „Oba víme, oč jde. Ona chtěla peníze – a vy prášky.“

„To nemůžete dokázat!“ vybuchla.

„Zapomínáte, že jste si ty prášky nenechávala pro sebe?“

„To není pravda!“ Slzy v očích neměla určitě z lítosti. „Mám je doma!“ prohlásila vítězoslavně. „Můžu vám je ukázat!“

„Protože ty poslední jste už nepředala. Už jste začala být opatrná. Ale trochu pozdě! Stanislava Kordu přece znáte, že. On je moc nutně potřeboval. A chtěl je za každou cenu.“

Téměř zasyčela, v té chvíli na hony vzdálená, své tváři madony.

„Nekřivděte mu! Také nejdřív zapíral, jako pan Tiller. Jenomže potom se zhroutil. Určitě mu dodalo to, že ty věci od vás už nedostal.“

Renáta Renčová zbledla. Najednou jí to zřejmě došlo. „Vy myslíte, že –“ Začala se najednou třást. Zřejmě to vzdávala. Už to vůbec nebyla ta sebejistá krasavice, ale mladá holka, na kterou přišla svízel a která marně přemýšlí, jak se z ní dostat.

„Na váš podíl přijde ještě řeč! Až to uzavřeme s hlavními postavami. Pak dojde i na epizodní roličky, protože ani ty nebyly zdaleka nevinné. I ty mají na svědomí kus toho zlého, co se stalo,“ řekl tvrdě.

Sklíčeně svěsila hlavu. Neřekla ani slovo. Ve voze zůstalo po několik vteřin takové ticho, že bylo jasně slyšet, jak tikají hodiny na palubní desce.

„Kde mívala Dana Brendová ty prášky?“ zeptal se poručík.

„V takové skříňce – pod podlahou. Na chatě.“

„Jezdil si tam pro ně někdy Korda?“

„Asi ano.“

„Zmínila jste se před někým, že v tu středu pojedete s paní Brendovou na Podhoří?“

Zaváhala. „Myslím, že ne,“ řekla.

„Copak to nevíte?“

„Nevzpomínám si, že bych o tom někomu vykládala.“

„Domníváte se, že o tom někdo věděl? Třeba ne od vás?“

„Snad.“

„A kdo to byl?“ Pozdě si uvědomil, že přecenil její apatii a že udělal chybu. Vzchopila se tak náhle, jako by ji bodl. Díval se, jak sevřela plné rty; jako by mu tím chtěla dát najevo, že z ní nevypáčí ani slovo. „Buďte aspoň teď rozumná!“ zkusil to ještě. „Už kvůli sobě.“

„Tak to ne!“ V tmavých očích tak podobných mandlím jí zasvítil hněv. „Nebudu si pomáhat tím, že někoho jiného shodím. Já stejně nevím nic určitého. Chci říct, že o nikom nevím. Nenamáhejte se, nemá to smysl. Neřeknu nic.“

Měla zajisté svérázné představy o hrdosti a morálce. Asi pramenily někde v dětství, ale nemohlo ji to ospravedlnit: tak jemná rozlišovací tykadla spravedlnost nemá. Prohlédl si ji pátravě, její čistý a nedotčený profil. „Kam vás mám odvézt?“ zeptal se.

„Nikam. Dojdu sama!“ Sáhla na kliku.

„Ještě okamžik!“ zadržel ji. „Vzpomínáte si – ty zelené brýle? Předstírala jste, že nevíte, komu patří. Tím jste mi přece jen pomohla.“

Podívala se na něj zmateně. Pochopila, že to byla jeho malá, soukromá pomsta? Neřekla už ani slovo. Vystoupila, ani za sebou nezabouchla dveře vozu. Na okamžik se za ní díval. Pak mrkl na hodiny a rychle, razantně se rozjel.

Pavel Brenda už seděl v kanceláři, když Viktor Gall vešel. Všiml si, že je pečlivě oholený, že se navenek tváří nevzrušeně, ale pod očima má temné stíny.

Kapitán Doubek měl dýmku položenou před sebou na stole. Bolek seděl na židli u psacího stroje.

Poručík se posadil proti Brendovi. Když mu stručně sdělil, že se z podezřelého stal obviněným, Pavel Brenda nepatrně pobledl a stiskl zuby.

„Ve své výpovědi jste nám odmítl sdělit jméno ženy, s kterou jste měl ve středu schůzku,“ zahájil Viktor Gall výslech. „Budete muset své rozhodnutí změnit!“

Brenda se krátce podíval na kapitána. „To neudělám!“ řekl.

„Jaký pro to máte důvod?“

„Už jsem vám ho řekl: nechci, aby se dostala do nepříjemné situace. A vůbec se jí to netýká!“

„Je vdaná?“

„Rozvedená. Ale víte, co lidé dovedou. Nechci, aby na ní zůstal nějaký stín.“

„Nebylo by nutné její jméno zveřejňovat.“

„Ale úplně vyloučit to nemůžete!“

„Dobrá.“ Poručík se podíval po Bolkovi, který seděl shrbený nad psacím strojem a rychle psal. „Jaký je váš skutečný vztah k té ženě? Nechtěl jste se s ní oženit?“

„Byl bych to udělal – nebýt dětí.“

„A ona s tím souhlasila? Nenaléhala na vás, abyste se rozvedl?“

„Svým způsobem ano.“

„Kvůli tomu jste se v tu středu večer nepohodli?“

Brenda hned neodpověděl. Podporučík dopsal větu a pootočil se. Vypadáme, jako by někdo z nás zapomněl svoji narážku. Jenže tohle nebylo představení s předepsaným textem.

„Dobře,“ řekl náhle Brenda. „Byl to v podstatě ten důvod.“

„Pohádali jste se?“

„To nemám ve zvyku. Ovšem – zachoval jsem se dost tvrdě,“ odpověděl Brenda zamyšleně. „Chtěl jsem, aby bylo jednou provždy jasno.“ Odkašlal si a dodal změněným tónem. „Jenom nechápu, k čemu jsou vám právě tyto informace. Nemají s celou věcí žádnou souvislost.“

„Jste o tom přesvědčen?“ zeptal se Viktor Gall. Uvědomil si, že Brenda si předem pečlivě připravil, co přizná, aby jeho výpověď vypadala věrohodně. On a muž sedící za stolem proti němu byli najednou sami v prostoru: tohle byl jejich urputný zápas, jich dvou především.

Kapitán se na své židli nehýbal. Bolek měl prsty položené na klávesnici a lehce pohyboval oběma ukazováky.

„Potom jste jel domů?“ Poručík mluvil klidně, jako by neexistovalo žádné napětí.

„Už jsem přece uvedl, že jsem jezdil po městě. Byl jsem rozladěný. Potřeboval jsem se s tím vším nějak vypořádat.“

„To chápu! Při takových rozhovorech člověk nemůže zůstat klidný. Naopak!“ Viktor Gall to řekl významně, se zvláštním důrazem na každém slovu. Kapitán se k němu otočil. Ti dva muži, mezi nimiž byla pouze neširoká plocha stolu, spolu zápolili stále úporněji. „Tvrdíte stále, že jste ve středu večer na Podhoří vůbec nebyl?“

„Už jsem jasně řekl, že nebyl!“

„Tuto středu odpoledne jste na chatě něco hledal. Co to bylo? A proč popíráte, že jste se tam setkal s Kordou?“

Brenda se narovnal. „Na to odmítám odpověď! Na mlčení mám jako obviněný právo. Vy dokazujete – vinu! Ne já to, že jsem nic neudělal.“

Psací stroj slabě cinkl. Bolek přehodil na nový řádek a dopsal větu.

„Ještě jednu otázku: věděl jste, že vaše žena pojede v tu středu večer na Podhoří? Odpovídáte ovšem v jiné situaci, než když jsem se vás na to ptal poprvé.“

„A kdo by mi to byl řekl?“ reagoval Brenda okamžitě, bez zaváhání.

„Ovšem! Pane Brendo, jsem nucen vás vzít do vazby. Souhlas prokurátora samozřejmě mám.“

Brenda nezměnil výraz. „Co se týče obvinění,“ prohlásil, „podám prokurátorovi žádost o přezkoumání postupu.“ Teď jako by Brenda odříkával nějaký předem promyšlený text.

Ani v nejmenším není pravda, že je měkký, pomyslel si v duchu Viktor Gall. Nebo se člověk skutečně projeví až v extrémních situacích?

„Mně se to nelíbí,“ prohlásil Bolek, když se za Pavlem Brendou zavřely dveře, a podíval se přitom na kapitána. Ten se nevyjádřil. Také poručík mlčel. „Chceš si přečíst, jak jsem to zapsal? Nebo to mám nejdřív porovnat s magnetofonovým páskem?“ zeptal se ho.

„Ano, nejdřív to porovnej.“ Viktor Gall se obrátil ke kapitánovi. „Jak to vypadá s tím sekundářem?“

„Špatně! V srpnu odjel jako expert do severní Afriky. To vysvětluje, proč se jim v poslední době ty příděly ztenčily. Pokud opravdu Brendové něco dával.“

„Já bych se ho na to zajel zeptat,“ nabídl se horlivě Bolek.

Kapitán Doubek se slabě pousmál, ale poručík řekl svým strohým způsobem: „Ať si to vyřídí ten, kdo bude dotahovat ty ostatní záležitosti. Já jsem tu od toho, abych vysvětlil, proč zemřela Dana Brendová.“

„Copak to s tím –“ začal Bolek, ale přerušilo ho zazvonění telefonu. „To je pro tebe, Viktore,“ podával mu sluchátko.

Poručík mu ho spěšně vzal z ruky. „A kde je teď? Dobře. Hlavně nespustit s očí! Pochopitelně, jakmile dojde domů, ať mi váš kolega okamžitě zavolá. To je vše.“

„Zdá se, že sis přisvojil celý hradecký aparát,“ podotkl Bolek.

Viktor Gall na to nereagoval. „Jednu věc si troufám tvrdit už teď,“ řekl pomalu, vážně, důrazně. „Že to rozhodně nebyla vražda.“

„Myslíš – nešťastná náhoda?“ optal se podporučík.

„Zkrátka to nebyl promyšlený a připravený čin. Každý, kdo Brendovou znal, musel přece vědět, že je ve vodě jako doma. A počítat s tím, že padne na kámen – to je naprosto absurdní.“

„Ale Tesař to o ní nevěděl,“ namítl Bolek. „A jestli někdo jiný využil nešťastné náhody, mohl v tom být také zlý úmysl.“

Poručík pokrčil rameny.

„Dana Brendová si zřejmě vůbec neuvědomila, kolik lidí vehnala do tak zoufalé situace, že mohou reagovat docela jinak, než jednají za normálních okolností. Jen si je spočítejte!“ řekl kapitán.

„Ona si to nepřipouštěla,“ Viktor Gall se podíval na hodinky a dodal: „Lidé vůbec moc často nedomýšlejí svoje činy – hlavně ty horší. Doufají, že to nějak dopadne. Že z toho prostě vybruslí.“

„A potom se ani nedá zjistit kde, a kdy to všecko začalo. A kdo se na tom podepsal,“ řekl Bolek. „Ale jak jim to chceš dokázat?“ vrátil se ke své oblíbené otázce.

„Dokázat?“ opáčil Viktor Gall. „Já předpokládám, že to většinou nevydrží sami!“

„Jak to?“ vyletěl podporučík. „Z čeho –“ Opět mu nebylo souzeno, aby dokončil větu.

Poručík sáhl kvapně po telefonu. Okamžik poslouchal. „Už jde? Odkud voláte? To znamená, že ještě nejde domů. Nevadí. Udělejte, co jsem vám řekl!“ Položil sluchátko. Tvářil se zasmušile a nespokojeně.

Kapitán s Bolkem se podívali na sebe, ale ani jeden z nich nepromluvil. Seděli tak nejméně pět minut.

Viktor Gall vytáhl krabičku cigaret a zapalovač, ale zase je odložil na stůl. Byl neoholený, vypadal starší než jindy a rozhodně nepůsobil dojmem, že je příliš klidný. „Teď jde totiž o všechno,“ řekl náhle. „A jestli jsem to špatně odhadl – budeme tam, kde jsme byli.“

„Jak to?“ nadechl se Bolek. „Co odhadl? Nechtěl bys nám aspoň vysvětlit, oč jde?“

„Třeba jsem se zmýlil, proč se tak chovali.“ Poručík vypadal jako nepřítomný duchem. „Renáta! Určitě má špatné svědomí. Nejen pro ty prášky. Ale že se snažila krýt pachatele…“

„Cože?“ zařval Bolek.

„Ona totiž přinejmenším tuší, komu patří ty brýle na chatě. Sama tu osobu musí podezřívat. Proč by jinak nepřiznala, čí jsou? A zdá se, že také uhodla další věc: kdo věděl, že Dana Brendová pojede ten den na Podhoří.“

V tom okamžiku zazvonil telefon potřetí. Viktor Gall se rychle ohlásil. „Dobře. Nejdéle za deset minut jsme tam!“

Neuplynulo ani celých šedesát vteřin, když všichni tři nasedali do vozu. Pneumatiky proklouzly a v nejbližší zatáčce divoce zakvílely. Na rovné silnici poručík přidal plyn. Celou cestu nikdo z nich nepromluvil.

Viktor Gall vystoupil první. „Vůz necháme tady. Je to už jenom pár kroků. Nechci, aby nás někdo viděl.“

Ze stínu rozložitého kaštanu se vynořil muž.

„Je v bytě?“ zeptal se ho úsečně poručík.

„Ano. Asi tak dvě minuty. Právě jsem chtěl jít zazvonit.“

„V pořádku. Dekuji vám.“ Viktor Gall se obrátil k oběma kriminalistům: „Tak půjdeme.“

„Proboha!“ šeptl Bolek. „Sem?“

Schody jim zabraly deset vteřin. Poručík stiskl tlačítko zvonku. Nic se nepohnulo. Zazvonil znovu, třikrát, dlouze. „Otevřete!“ řekl skrz dveře. „Víme, že jste doma. Neradi bychom použili –“

Zámek potichu cvakl. Několik vteřin na sebe s Viktorem Gallem mlčky hleděli.

Na stolku v pokoji ležel dopisní papír. Bylo na něm jenom několik slov. Poručík byl rychlejší. „Přiznávám, že dne třináctého září jsem na Podhoří,“ četl polohlasně. „Tak to ne! Bylo by to nesmyslné. A také naprosto zbytečné.“ Mluvil velice mírně, téměř laskavě. Bezděčně se rozhlédl po místnosti, všechno tam bylo jako dřív.

„Pavel nic neudělal! Nemohu dopustit, aby za mne někdo… Já –“ Dál to zřejmě nešlo.

„Pojedeme teď k nám. Musíme všechno sepsat. A pustit domů doktora Brendu,“ řekl Viktor Gall. Cítil její pohled, ale už se na ni nepodíval a vykročil ze dveří.

Eva Tillerová odmítla s Pavlem Brendou mluvit. Když byly vyřízeny formality s jeho propuštěním, poručík se mu omluvil.

„Já jsem to tušil,“ řekl Brenda těžce, sklíčeně. „Jak jste na ni vlastně… Já vím, ty zelené brýle!“ Potřásl hlavou.

„Nejen ony.“ Viktor Gall se naklonil nad stůl. „Ona jediná mohla vědět, že vaše žena pojede v tu středu na Podhoří. Ze Zitova posledního dopisu. Ten jediný nám nedala. Zřejmě ho zničila, protože ji nepřímo usvědčoval. Ale on nám o něm pověděl. Už tím na ni padlo podezření. A pak –“ podíval se na muže proti sobě, „vy jste naprosto nepochopitelně odmítal sdělit nám to jméno. Však víte! Nic jiného vám ovšem nezbývalo.“ Když postřehl, že Brenda není schopen slova, dodal: „Ona sama doufala, že na nikoho nepřijdeme. Že se to prostě nevypátrá. A musím přiznat, že jistou šanci měla.“

„Nepřestanu si vyčítat, že jsem s ní ten večer mluvil tak tvrdě. Že jsem tak kategoricky odmítl dát se rozvést. Snad jsem jí měl nechat – nějakou naději.“

V tom mu dal poručík v duchu za pravdu, rozhodně by se pak Eva Tillerová, rozrušená a nešťastná, nebyla vydala na kole na Podhoří, aby si otevřeně promluvila s Danou Brendovou.

„Hrozně se pro ten náš nevyřešený vztah trápila,“ řekl tiše Brenda, jako by si ani neuvědomoval, že mluví nahlas. „Stále opakovala, že to není poctivé.

I když vůči Daně – nemusela mít sebemenší výčitky. Stejně jsem s ní přece už nežil.“

Tohle byl docela jiný člověk. Změnil se tak zčista jasna proto, že už neměl, za co by bojoval? Nebo prostě už vyčerpal veškerou sílu, kterou v té kruté a ponižující situaci dokázal dát dohromady? Viktor Gall si tím nebyl jist.

„Řekla vám, jak – jak se to stalo?“ vypravil ze sebe Brenda.

„Prý se chtěla pokusit, aby se s vaší ženou nějak dohodly. Doufala, že se dá najít nějaké čestné východisko. Jenže nenašla u ní porozumění.“

„Já vím. Dana dovedla být někdy nepochopitelně zlá. Určitě Evu urážela.“

„Kdyby jen to! Vyhodila ji z chaty. Pak za ní vyběhla ven a křičela, že je vám dobrá pouze… Eva Tillerová odmítla to vůbec vyslovit. Vypověděla jen, že to už se neovládla a uhodila vaši ženu přes ústa. Ta se na ni vrhla, ale zapotácela se a ztratila rovnováhu. Snažila se prý ji zachytit, ale vysmekla se jí a spadla do vody. Proto ty utržené knoflíčky na halence.“

„Eva určitě nevěděla, co se stalo!“

„Říká, že se strašně styděla. Za tu celou scénu, za všechno. Připadalo jí, že se obě zbláznily. Bývaly přece přítelkyně. Tak vzala kolo a odjela.“

„Kdyby byla měla jen tušení – nebyla by tam Danu nechala.“ Brenda se ještě jednou vzchopil a mluvil zase rozhodně. „To by Eva nikdy neudělala!“

„Jsem přesvědčen, že vypověděla pravdu. Nemohla skutečně vědět, že se vaše žena uhodí o ten kámen.“

„Budou jí to ale věřit?“

„Doufám,“ odpověděl poručík. „Úmysl zabít ji ostatně ani prokázat nemohou. Jenomže –“ pohlédl na Pavla Brendu a dodal tvrdě, mnohem nemilosrdněji, než sám chtěl: „V každém případě a ze všech hledisek to má Eva Tillerová těžké.“

„Myslíš, že ji neopustí?“ zeptal se kapitán Doubek, když se za doktorem Brendou zavřely dveře.

„Vím já?“ Viktor Gall pokrčil rameny. „Podle mne – by neměl.“

Bolek stál u skříně s otlučenou konvicí v ruce. „To bych nevěřil, co všecko se může stát!“ Natočil vodu a postavil konvici na vařič. Věci zas vypadaly obyčejně.

„Lidem se neustále něco stává,“ řekl poručík; měl pocit strašlivého prázdna.

„Pořád uvažuju, kdo z nich je vlastně nejvíc vinen,“ ozval se zase Bolek.

„S tím si budeš lámat hlavu dost dlouho,“ podotkl Viktor Gall. „Ale my abychom teď jeli,“ obrátil se ke kapitánovi.

„Snad si ještě počkáte na čaj,“ řekl podporučík Bolek.

Za dvacet minut seděli ve voze. Kapitán Doubek se několikrát ohlédl, typická silueta hradeckých věží se v šeru rychle rozplývala. „Stejně je to hezké město, na tom soutoku dvou řek,“ prohodil a opřel se pohodlně o opěradlo.

Poručík Gall se nepatrně usmál: „Chodil jsem tu pár let do gymnázia. Tys to nevěděl?“