Georges Simenon

Případ Cecílie a Vražda v hotelu Majestic

část první

I

Maigret si zapálil dýmku, hned když ráno vycházel z domu na bulváru Richard-Lenoir – chutnala mu lépe než kdy jindy. První mlha byla příjemným překvapením, jako překvapí děti první sníh, zvláště když to nebyla ona protivná nažloutlá mlha některých podzimních dní, ale mléčná pára, v níž se míhaly paprsky světla. Bylo chladno. Bříška prstů ho zábla, špička nosu pálila. Podpatky suše klapaly o dláždění.

Strčil si ruce do kapes mohutného svrchníku se sametovým límcem, tak proslulého na Zlatnickém nábřeží a dosud trochu páchnoucího naftalínem. S pěkně naraženou buřinkou se pustil pěšky k budově kriminální policie. Neměl nakvap a s chutí se dal do smíchu, když se nějaké spěchající děvče najednou vynořilo z mlhy a vrazilo do temné masy jeho těla.

„Ach, promiňte, pane…“

A děvče zmizelo jako ještěrka, aby nezmeškalo své metro nebo autobus.

Zdálo se, že celá Paříž má toho rána z mlhy radost, jako z ní měl radost Maigret, a jenom neviditelné parníčky na Seině dávaly chraptivým houkáním najevo nepokoj.

Ta cesta mu utkvěla v paměti, aniž věděl proč: pustil se zrovna přes náměstí Bastily, aby se dostal na bulvár Jindřicha IV. Šel kolem malého bistra. Dveře se právě otevřely; dnes poprvé donutilo chladné počasí zavírat dveře kavárniček. Maigretovi zavadila o nos vůně, v níž se mu soustřeďovalo všechno, co dělá ráno v Paříži pařížským ránem: vůně bílé kávy, teplých rohlíků, slaboučké rumové aróma. Věděl, že na druhé straně zapocených skleněných tabulí postává a posedává za plechovými pulty deset, patnáct, možná dvacet lidí, kteří si sem zaskočili posnídat, než se rozběhnou do práce.

Přesně v devět hodin prošel portálem paláce kriminální policie a spolu s několika kolegy vystupoval po širokém schodišti, vždycky pokrytém pořádnou vrstvou prachu. Když se komisařova hlava octla ve výši prvního poschodí, Maigret se bezděky podíval do zasklené čekárny a uviděl tam Cecílii. Seděla jako vždy na židli potažené zeleným plyšem. Maigret otočil hlavu a zamračil se, či spíše, abychom byli docela přesní, zatvářil se, jako by ho popadl vztek.

„Podívejte se, Maigrete… už je tu zas!“

Byl to Cassieux, šéf mravnostní policie, který šel Maigretovi v patách. A zábava se znovu roztočí, jako pokaždé, když se tu objeví Cecílie!

Maigret se pokusil proběhnout kolem čekárny, nežli ho dívka zpozoruje. Jak dlouho už tady trčí? Vydržela sedět celé hodiny na židli, bez hnutí, s rukama zkříženýma na kabele, směšný zelený klobouk posazený vždycky trochu šikmo na ulízaných vlasech.

Zahlédla ho, jakpak by ne! Probrala se ze své strnulosti. Bylo vidět, jak otvírá ústa. Za skleněnou stěnou nebylo slyšet nic, bezpochyby však vydechla:

„Konečně!“

Maigret se pokusil proběhnout kolem čekárny. Okamžitě se objevila služba…

„Já vím… já vím… Teď nemám kdy…“ bručel Maigret.

Protože byla pořád ještě mlha, musel rozsvítit stolní lampu se zeleným stínítkem. Pověsil si do skříně kabát a klobouk, zadíval se na kamna a pomyslel si, že zítra požádá, aby zatopili, bude-li zase takhle chladno. Chvíli si třel studené ruce, potom se ztěžka posadil, s úlevou si oddechl a zvedl sluchátko.

„Haló… Je tam Starý Norman?… Zavolal byste mi laskavě pana Janviera?… Haló!… To jsi ty, Janviere?“

Inspektor Janvier měl být od sedmi hodin ráno v téhle malé kavárničce na rohu ulice Svatého Antonína a dávat odtamtud pozor na Hotel pod podloubím.

„Je něco nového?“

„Jsou tam všichni, šéfe… Ta ženská byla před půlhodinou na nákupu, kupovala chleba, máslo a čtvrt kila mleté kávy… Před chvilkou se vrátila…“

„Lucas je na svém místě?“

„Viděl jsem ho u okna, když jsem šel sem…“

„V pořádku! Jourdan tě půjde vystřídat… Není ti moc frišno?“

„Tak trochu… Ale ujde to…“

Maigret se usmíval, když si vzpomněl na inspektora Lucase, který musel už čtyři týdny dělat nemocného dědu. Bylo potřeba dávat pozor na bandu Poláků, kteří se uhnízdili – bylo jich pět nebo šest – v temném pokoji pochybného hotelu Pod podloubím. Nebyly proti nim žádné důkazy. Až na to, že jeden z nich, přezdívali mu „baron“, platil v jednom obchodě bankovkou, ukradenou na Vamsittartově statku.

Ti chlapi se potulovali po Paříži jakoby nazdařbůh, scházeli se v hotelu Pod podloubím s jakousi mladou ženou; policie zatím nevěděla, zda to je milenka některého z nich, nebo jakou vlastně hraje roli.

Lucas, převlečený za nemocného dědka, zamotaného do spousty šál, je sledoval od rána do večera z okna jednoho bytu naproti hotelu.

Maigret se zvedl, šel si vyklepat dýmku do uhláku. Vybral si jinou lulku – měl jich na stole celou sbírku – podíval se na návštěvní lístek, který vyplnila Cecílie, už by si byl málem přečetl, co dívka napsala, vtom se však na chodbě ozvalo důrazné a vytrvalé drnčení zvonku.

Raport! Maigret sebral nachystané spisy a šel spolu s ostatními šéfy oddělení do kanceláře ředitele kriminální policie. Byl to malý obřad, který se opakoval každé ráno. Ředitel měl dlouhé bílé vlasy a mušketýrskou bradku. Podali si ruce.

„Viděl jste ji?“

Maigret se zatvářil udiveně.

„Koho?“

„Cecílii!… Kdybych já byl paní Maigretovou…“

Chudák Cecílie! Vždyť je vlastně ještě docela mladá! Maigret měl v ruce její papíry: není jí ještě ani osmadvacet. Člověk by si však sotva dokázal představit dívku, která by na ten věk působila tak staře a byla tak málo půvabná, ačkoli se snažila ze všech sil, aby vypadala trochu k světu. Černé šaty si patrně šila sama podle špatných střihů… Na hlavě směšný zelený klobouk… Bylo zhola nemožné vytušit pod šaty ženské vnady… Měla příliš bledý obličej a k tomu ke všemu trošičku šilhala…

„Kouká každým okem jinam,“ tvrdil komisař Cassieux.

Trochu přeháněl. Nedalo se říct, že kouká každým okem jinam. Spíš se dívala levým okem přesně tam, kam pravým.

Na komisařství přicházela vždy v osm hodin ráno, ale už předem smířena s neúspěchem.

„Ráda bych mluvila s panem komisařem Maigretem…“

„Nevím, jestli dnes ráno přijde… Mohla byste mluvit s inspektorem Bergerem, ten ho…“

„Děkuji… Já počkám…“

A čekala celé dopoledne bez hnutí, bez jediné známky netrpělivosti; ze své strnulosti se probrala, jako by se náhle probudila k životu, až když se komisař vynořil na schodišti.

„Vsadím se, kamaráde, že je do tebe zamilovaná…“

Komisaři postávali ve skupinkách. Zprvu se chvilku bavili, pak se ponenáhlu dali do práce.

„Copak dělá případ Pélican? Je něco nového, Cassieux?“

„Pozval jsem si majitele na deset hodin… Trošičku ho zmáčkneme…“

„Jděte na to opatrně!… Stojí za ním jeden poslanec a já s tím nechci mít nepříjemnosti… Co vaši Poláci, Maigrete?“

„Zatím nic… Dnes v noci půjdu asi na stojku sám… Nebude-li do zítřka nic nového, pokusím se promluvit s tou ženskou mezi čtyřma očima…“

Byla to pěkná banda. Tři zločiny za půl roku. Vždycky na samotách, v odlehlých statcích na Severu. Brutální, surový banditismus, vraždy sekerou…

Mlha zlátla. Už bylo zbytečné svítit. Ředitel sáhl po jednom fasciklu.

„Budete-li mít dnes ráno chvilku kdy, Maigrete… Diskrétní případ… Je v tom namočen devatenáctiletý mladík, syn známého továrníka…“

„Dejte mi to…“

Raport trval půl hodiny, místnost byla plná kouře z dýmek a cigaret, tu a tam přerušil poradu telefon.

„Ano, pane ministře… Zajisté, pane ministře…“

Zvenčí bylo slyšet bouchání dveří, širokou chodbou přicházeli a odcházeli inspektoři, ve všech místnostech zvonily telefony.

S akty pod paží se Maigret vrátil do své kanceláře. Myslil na bandu těch Poláků. Mechanicky položil své papíry na návštěvní lístek, který vyplnila Cecílie. Sotva si sedl, zaklepala služba na dveře.

„Je tu ta slečna…“

„No a co má být?“

„Přijmete ji?“

„Za chvíli…“

Chtěl napřed vyřešit případ, který mu právě svěřil ředitel. Věděl, kde má mladého pána hledat, měl s ním už jisté zkušenosti.

„Haló!… Dejte mi hotel Myosotis v Blancheově ulici…“

Byl to ubohý hotýlek, v němž se scházeli všelijací mladí páni, jako byl syn onoho známého továrníka, šňupali kokain a stavěli na odiv svůj pochybný způsob života.

„Haló… To jste vy, Francisi?… Tak se mi zdá, že budu muset nadobro zavřít tu vaši boudu… Cože? Tím hůř pro vás… Když vy to drobátko přeháníte… Chcete-li ode mne slyšet dobrou radu, pošlete mi v tu ránu mladého Duchemina… Anebo víte co? Přijďte s ním raději sám… Musím si s ním promluvit pár slov… Ale je! Je u vás, kdepak by byl jinde… Tak, spoléhám na to!“

Vtom už ho volali k druhému aparátu. Rozpačitý hlas vyšetřujícího soudce:

„Komisař Maigret?… Jde o případ toho Pénicauda, pane komisaři… Tvrdí nám, že jste z něho vymáčkli přiznání násilím, že jste ho u vás v kanceláři svlékli do naha a nechali ho tak stát svlečeného pět hodin…“

Maigret ještě musel dát rozkazy inspektorům, kteří na něho čekali ve vedlejší kanceláři s kloboukem na stranu a s cigaretou v koutcích úst. Bylo jedenáct, když si vzpomněl na Cecílii a stiskl zvonek.

„Přiveďte tu slečnu…“

Služba se za okamžik vrátila sama.

„Už odešla, pane komisaři…“

„Ale!“

Zprvu jen pokrčil rameny. Potom, když se znovu posadil, stáhl obočí. Tohle nevypadalo na Cecílii, jednou se přece nehnula z čekárny sedm hodin. Začal hledat její návštěvní lístek v papírech, rozházených po stole. Konečně ho našel pod spisy mladého Duchemina.

Musíte mě stůj co stůj přijmout. Dnes v noci se stalo něco hrozného.

Cecílie Pardonová

Maigret zazvonil, služba vstoupila.

„Poslyšte, Leopolde,“ (strážník se nejmenoval Leopold, ušili na něho tuhle přezdívku, protože si náramně dával záležet, aby vypadal jako bývalý belgický král). „Kdy odešla?“

„To nevím, pane komisaři… Každou chvíli mě volali do některé kanceláře… Před půlhodinou tam ještě byla…“

„Bylo v čekárně mnoho lidí?“

„Dvě návštěvy pro šéfa… Jeden starší pán, ten chtěl nějaké potvrzení… Pak ještě… Však víte, pane komisaři, ráno se to tam netrhne… Teď tam jdu pro ni a vidím, že je pryč…“

Maigret pocítil lehké mrzuté znepokojení, rozpačitou tíseň. Takovýhle pocit neměl rád. Už se tu příliš navysmívali chudince Cecílii.

„Kdyby se vrátila, hned…“

Ale ne! Maigret si to rozmyslel. Zavolal jednoho ze svých inspektorů.

„Přijde sem za chvíli majitel hotelu Myosotis s jedním mladým pánem, nějakým Ducheminem… Ať na mne počkají… Kdybych se nevrátil do poledne, zadržte tady toho mládence a hoteliér ať táhne…“

Na mostě Saint-Michel by si byl vzal Maigret málem taxi, to by však znamenalo, že mu Cecílie příliš vrtá v hlavě. A protože zrovna tohle si nechtěl přiznat, neudělal to a počkal na tramvaj. Nemá přece smysl brát tu věc s Cecílii tak vážně. To už jako by člověk připouštěl…

Mlha se zatím nezvedla, naopak znovu zhoustla. Ale také se poněkud oteplilo. Maigret pokuřoval na plošině a hlava se mu kolíbala, jak tramvaj brzdila a kodrcala.

Kdy vlastně přišla Cecílie poprvé na kriminálku? Tak asi před půl rokem. Nechal si diář v kanceláři, ale může se na to podívat, až se vrátí. Ptala se rovnou po komisaři Maigretovi. Pochopitelně mohla číst jeho jméno v novinách. Chovala se docela klidně. Uvědomovala si vůbec, že se její vyprávění příliš podobá výplodu bujné fantazie?

Snažila se mluvit rozvážně, dívala se Maigretovi zpříma do obličeje a své podivné vyprávění se pokoušela mírnit úsměvem.

„Přísahám vám, pane komisaři, že si nic nevymýšlím, že nejsem nějaká popletená ženská… Vím přesně, na kterém místě co stojí, vždyť uklízím sama každý den… Teta nikdy nechtěla služku… Když se to stalo poprvé, mohla jsem si myslet, že se mýlím… Ale pak už jsem si dávala pozor… A včera večer jsem si na to políčila… Po včerejšku už na to vezmu jed… Natáhla jsem nit mezi dveřmi… A teď vám říkám, dvě židle stály jinde, než kam jsem je včera postavila, a nit byla přetržená… Docela určitě u nás někdo byl… Někdo byl určitě v salóně a určitě otevřel tetin sekretář, protože tam jsem také nastražila past… Je to potřetí za dva měsíce… Teta je už nějaký čas takřka bez vlády… Od bytu nemá nikdo klíč, a přece si nikdo neotevřel násilím, na zámku není nic vidět… Nechtěla jsem o tom mluvit s tetou Julií, abych ji nepolekala… Vždyť jsem si také jistá, že se nic neztratilo… Teta by mi to byla řekla, je hrozně podezřívavá…“

„Takže,“ shrnul Maigret její výpověď, „vy tvrdíte, že třikrát za dva měsíce vnikl někdo do bytu, v němž bydlíte, vaše teta a vy, že pobyl nějakou dobu v salóně, že pošoupl židle…“

„Také psací mapu!“ doplnila Cecílie.

„Pošoupl židle a psací mapu a prohledal sekretář, který byl zamčený, ale přesto na něm nejsou žádné stopy násilí…“

„A dneska v noci tam někdo kouřil!“ vykřikla dívka. „Ani teta, ani já nekouříme. Včera u nás nikdo nebyl. A dnes ráno byl v salóně cítit tabák…“

„Přijdu se na to podívat.“

„Ale to bych právě nerada… S tetou se těžko vyjde… Měla by na mě zlost, vždyť jsem jí ani nic neřekla…“

„A co tedy chcete od policie?“

„Já sama nevím… Já k vám mám takovou důvěru… Možná, že kdybyste několik nocí hlídal na schodech…“

Chudák holka si představovala, že komisař kriminální policie nemá nic lepšího na práci než hlídat v noci na schodech, aby se přesvědčil, co je pravdy na šplechtech nějaké potřeštěné ženské!

„Pošlu vám na tuhle noc Lucase.“

„To nepřijdete sám?“

Pitomost! Stoprocentní pitomost! Ta ženská si to všecko vymyslela! A její neštěstí, to mají Maigretovi kolegové pravdu, je v tom, že je bláznivě zamilovaná.

„Možná, že to nebude tuhle noc… Bude to za tři dny, za pět, za deset… Jakpak to mohu vědět?… Já mám takový strach, pane komisaři… Když si pomyslím, že nějaký muž…“

„Kdepak bydlíte?“

„V Bourg-la-Reine, asi kilometr od Orleánské brány, při výpadovce na Orleans… Přesně naproti páté stanici tramvaje… Velká cihlová pětipatrová budova… V přízemí je hokynář a obchod s jízdními koly… My bydlíme v pátém poschodí…“

Maigret tam poslal Lucase, aby se nenápadně poptal u sousedů.

Inspektor se vrátil skeptický.

„Je to stará bába, která už pár měsíců nemůže na krok z domu, a její neteř – služka a ošetřovatelka v jedné osobě…“

Upozornili na ten dům místní policii, ta jej hlídala skoro měsíc. Ani jednou se nestalo, že by do domu v noci vešel někdo jiný než nájemníci.

A přesto se Cecílie znovu objevila na Zlatnickém nábřeží.

„Už tam byl zas, pane komisaři… Nechal skvrny od inkoustu na pijáku v psací mapě, a já jsem ten piják zrovna včera večer vyměňovala…“

„Neodnesl nic?“

„Nic…“

Maigret pověděl neprozřetelně tuto historku kolegům a celé Zlatnické nábřeží mělo zábavu.

„Maigret má novou známost…“

Chodili se dívat kolem skleněných tabulí čekárny na šilhavou slečnu. Každou chvíli někdo vrazil ke komisaři:

„Heleď! Máš tu návštěvu.“

„Koho?“

„Tu tvou ctitelku.“

Po celý týden se Lucas schovával noc co noc na schodišti, neuviděl nikoho, neuslyšel nikoho.

„Možná, že přijde zítra,“ stála na svém Cecílie.

Ředitelství zastavilo další výlohy.

„Je tady Cecílie…“

Cecílie se stala slavnou. Kdekdo jí říkal prostě Cecílie. Chtěl-li inspektor zajít za komisařem, křičeli na něho:

„Nechoď tam! Má tam návštěvu…“

„Koho?“

„Cecílii!“

Maigret přestoupil u Orleánské brány. Na páté zastávce vystoupil. Napravo se zvedal dům, docela o samotě mezi dvěma prázdnými plácky, člověk by řekl nepatrný zbytek ulice, seříznutý jako porce neapolské zmrzliny.

Na první pohled nic neobvyklého. Rada aut směřujících na Arpajon a Orleans. Nákladní vozy vracející se z tržnice. Dveře budovy byly vtěsnány mezi hokynářství a obchod s jízdními koly. Domovnice škrábala mrkev.

„Už se vrátila slečna Pardonová?“

„Slečna Cecílie?… Myslím, že ne… V každém případě zazvoňte… Paní Boynetová vám otevře…“

„Myslel jsem, že nemůže chodit…“

„Málem nemůže… Ale má tam zařízení, aby mohla otevřít dveře z lenošky… Tak jako u mě ve vrátnici… Samozřejmě, jenom když chce…“

Pět poschodí! Maigret měl hrůzu ze schodů. Schodiště bylo temné, na schodech tabákově hnědý koberec. Začouzené zdi. V každém poschodí jiný pach, podle toho, co se právě vařilo v kuchyni. Také zvuky se měnily, piano, vřískot dětí a někde útržky vzrušené výměny názorů.

V pátém patře nalevo pod tlačítkem zvonku zaprášená vizitka: Jean Siveschi. Jsou to dveře napravo. Maigret zazvonil. Zvonek zadrnčel od pokoje k pokoji, ale bzučák se neozval a dveře se neotevřely. Maigret zazvonil ještě jednou. Jeho rozmrzelost se měnila v nepokoj, nepokoj ve výčitky svědomí.

„Koho hledáte?“ ozval se za ním ženský hlas.

Maigret se otočil a uviděl půvabné děvče ve světle modrém županu, který dělal dívku ještě pohlednější.

„Paní Boynetovou…“

„To je tady…“ odpověděla dívka s lehkým přízvukem cizinky. „Nikdo vám neotevřel?… To je divné…“

Zazvonila teď sama, a když natahovala ruku, aby dosáhla na zvonek, župan se jí na prsou maličko pootevřel.

„Slečna Cecílie šla do města a její teta…“

Maigret přešlapoval deset minut v poschodí, skoro kilometr musel pěšky, než sehnal zámečníka. Když se znovu octl v pátém patře, přiběhlo nejenom ono pěkné děvče, ale i dívčina matka a sestra.

„Snad se nestalo nějaké neštěstí?“

Zámek šel snadno otevřít, nebylo na něm znát nějaké násilí. Maigret vstoupil první do bytu přeplněného starým nábytkem a všelijakými tretkami; valně si nevšímal jednotlivostí. Salón… jídelna… otevřené dveře a na mahagonové posteli stará žena s odbarvenými vlasy…

„Ztraťte se odtud, prosím vás… Neslyšely jste?“ rozkřikl se Maigret na tři sousedky. „Jestli je tohle pro vás nějaká zábava, pak jste k politování…“

Směšná mrtvola: maličká kulaťoučká stařena, nalíčená, s vlasy jako koudel, velmi plavými, ale u pěšinky přece jen šedivými, v červeném županu. Jedna noha s navlečenou punčochou jí visela z postele.

Nebylo pochyb, byla uškrcena.

Přísný a soustředěný se vrátil na chodbu:

„Běžte hned někdo pro strážníka…“

Za pět minut už volal z telefonní budky v nedalekém bistru:

„Haló… Tady komisař Maigret… Kdo je u aparátu?… Dobrá… Poslouchej, kamaráde… Cecílie se nevrátila?… Zaskoč do Justičního paláce… Pokus se osobně mluvit s vyšetřujícím soudcem… Řekni mu… Slyšíš mě?… Já zůstanu tady… Haló!… Oznam to také na dokumentačce… Jestli se nějakým zázrakem objeví Cecílie… Co je ti, člověče?… Ale ne, kamaráde, teď už na tom není nic k smíchu…“

Než vyšel z hospůdky, hodil do sebe u pultu nakvap skleničku rumu. Před domem, který vypadal jako porce neapolské zmrzliny, stálo už na padesát zvědavců.

Mimoděk pátral očima po Cecílii.

Teprve v pět hodin odpoledne se měl dovědět, že Cecílie je mrtva.

II

Paní Maigretová čekala zase jednou nad dvěma příbory připravenými na kulatém stole. Už na to byla tak zvyklá! Měli samozřejmě telefon, ale nebylo to k ničemu: Maigret jí tak jako tak zapomněl zavolat. Mladému Duchminovi zatím Cassieux udílel obvyklou lekci.

Pomalu, zamyšleně stoupal komisař do pátého poschodí, nevšímal si, že na všech patrech se kupí nájemníci. Myslel na Cecílii, na tu nepůvabnou dívku, které se všichni tolik navysmívali a které někteří kolegové na kriminálce říkali Maigretův miláček.

Tadyhle tedy žila, v tomhle baráku na periférii; po tomhle temném schodišti chodila nahoru a dolů den co den; tohle ponuré ovzduší jí ještě lpělo na šatech, když usedala, vyděšená a trpělivá, v čekárně na Zlatnickém nábřeží.

Kdykoliv se ji Maigretovi uráčilo přijmout, udělal to jen proto, aby jí s vážností, která špatně zakrývala ironii, položil otřepanou otázku:

„Tak co, zase jste si u vás hráli na ‚škatule, škatule, hejbejte se?‘ Kalamář na druhém konci stolu? Perořízek vyskočil ze šuplete?“

V pátém patře nařídil strážníkovi, aby nikoho nepouštěl do bytu, přirazil za sebou dveře, rozmyslil si to, vrátil se, prohlédl si ještě jednou zvonek. Nebylo to elektrické tlačítko, ale tlustý, uzlovitý dracoun, spletený z růžových a žlutých šňůr; visel volně na dveřním rámu. Maigret za něj zatáhl. V salóně se ozvalo zvonění, jako když v klášteře svolávají k obědu.

„Dejte pozor, inspektore, aby se nikdo neotíral o ty dveře…“

Řekl to kvůli otiskům prstů, ale moc na ně nevěřil. Měl mrzutou náladu. Pořád ho pronásledoval obraz Cecílie sedící v akváriu – tak totiž říkali na kriminálce čekárně, protože měla čelní stěnu celou skleněnou.

Nedalo mu velkou námahu zjistit, i když nebyl lékař, že smrt staré dámy nastala před mnoha hodinami, rozhodně dříve, než se její neteř objevila na Zlatnickém nábřeží.

Byla Cecílie svědkem zločinu? Jestliže ano, pak je jisto, že nekřičela, že nezpůsobila poplach. Zůstala s mrtvolou v bytě až do rána a ráno se ustrojila jako kdykoli jindy. Když šel Maigret na kriminálce kolem děvčete, všiml si ho natolik, aby se dovedl upamatovat, že Cecílie byla oblečena jako obyčejně.

Vzápětí si ostatně mohl ověřit tuto okolnost, kterou pokládal za dosti důležitou. Poohlížel se, kde je dívčin pokoj. Nemohl ho hned nalézt. V průčelí byly tři místnosti, salón, jídelna a tetina ložnice.

Napravo v chodbě byla kuchyň a koupelna. Za kuchyní objevil Maigret ještě jedny dveře a za nimi místnůstku špatně osvětlenou malým okénkem, kde byla železná postel, umyvadlo a skříň; zřejmě Cecíliina světnička.

Postel nebyla ustlaná. V umyvadle byla voda s mydlinkami, na hřebenu několik tmavých vlasů. Přes židli byl přehozen oranžový župan.

Věděla už Cecílie o vraždě ve chvíli, kdy se oblékala? Začínalo se sotva rozednívat, když vyšla na ulici či spíše na výpadovku před domem; čekala na tramvaj na stanici, vzdálené asi sto metrů odtud. Mlha byla hustá.

Na kriminálce vyplnila návštěvní lístek, sedla si v čekárně před černý panel s fotografiemi padlých na poli cti. Konečně se Maigret objevil na schodech. Probrala se ze své obvyklé strnulosti. Teď ji inspektor přijme… Teď bude moci mluvit…

Jenže déle než hodinu ji nechali čekat. Na chodbách se hemžili lidé. Inspektoři se domlouvali, otvíraly a zavíraly se dveře. V akváriu usedali noví a noví lidé a služba je vyvolávala jednoho po druhém. Jenom na ni si nikdo nevzpomněl… Jen ona čekala a čekala…

Proč se rozhodla odejít?

Maigret si mechanicky nacpal dýmku. V poschodí slyšel hlasy, nájemníci vzrušeně vyprávěli o téhle události a strážník je vlídně přemlouval, aby se rozešli.

Co se stalo s Cecílií?

Maigreta neopouštěla ta myšlenka po celou hodinu, kterou trávil sám v opuštěném bytě, a dodávala mu onoho těžkopádného, takřka ospalého vzezření, které tak dobře znali jeho spolupracovníci.

Přesto svým způsobem pracoval. Už do sebe vsákl ovzduší tohoto domu. Počínaje předsíní nebo spíše dlouhou temnou chodbou, která tu byla namísto předsíně, všechno tu páchlo starinou a svědčilo o nevalné úrovni. Bylo v tom ubohém bytě dosti nábytku pro dvojnásobný počet místností, ale byly to všechno jenom staré kusy ze všech možných časů, všech možných slohů, a neměly za groš ceny. Připomínalo to venkovské dražby, když následkem úmrtí nebo úpadku je veřejnosti najednou dovoleno nahlédnout do tajů přísných měšťanských domácností.

Na druhé straně tu nebylo ani stopy po nějakém nepořádku a všude vládla úzkostlivá čistota; i sebemenší plošky nábytku byly vyleštěny a každá nicotná drobnůstka stála na svém místě.

Byt by byl mohl být osvětlován svíčkami, petrolejkou nebo plynovou lampou právě tak dobře jako elektrickým světlem: neměl známky žádné stylové jednoty a ostatně žárovky byly umístěny ve starých visacích petrolejkách.

Salón nebyl salón, ale sbírka starého haraburdí; na stěnách visely rodinné podobizny, akvarely, bezcenné rytiny v černých a zlacených sádrových rámech, ubohých napodobeninách rámů vyřezávaných ze dřeva. U okna trůnil obrovský mahagonový sekretář se spoustou zásuvek, jak je dosud vídáme u zámeckých správců. Maigret si obalil ruku kapesníkem a vytahoval zásuvky jednu za druhou. V některých byly klíče, v jiných kousky pečetního vosku, krabičky od léků, lorňon s vymáčknutým sklem, notesy staré dvacet let, zežloutlé účty. Sekretář nebyl vypáčen. Čtyři zásuvky byly prázdné.

Křesla s prodřenými potahy, pohovka, psací stůl, dvoje pendlovky ve stylu Ludvíka XIV. V jídelně uviděl Maigret jiné takové hodiny. Jedny byly také v předsíni a Maigret zjistil s překvapením, a trochu ho to pobavilo, že dva exempláře podobných hodin jsou i v nebožčině ložnici.

Zřejmě mánie, pomyslil si. Zajímavé bylo, že všechny ty hodiny šly. Maigret si toho všiml v poledne, když jedny po druhých začaly odbíjet dvanáctou.

Také jídelna byla přecpána nábytkem, takže se v ní člověk takřka nemohl hnout. I tady v jídelně, jako ve všech ostatních místnostech, visely na oknech těžké záclony, jako by obyvatelé měli strach před světlem.

Proč měla stařena uprostřed noci, když ji najednou překvapila smrt, na noze punčochu? Maigret se rozhlížel po druhé punčoše a objevil ji na koberci. Tlusté černé punčochy. Stařeniny nohy byly napuchlé, namodralé a Maigret usoudil, že Cecíliina teta trpěla vodnatelností. Hůl, kterou sebral na podlaze, mu byla důkazem, že stařena nebyla ve dne v noci upoutána na lůžko, ale že se mohla pohybovat po bytě.

Konečně si všiml nad lůžkem tlusté šňůry zvonce, podobné onomu provazci, jaký visel u dveří. Maigret za ni zatáhl, poslouchal, zaslechl, jak se dveře otevřely, a šel je zavřít, hubuje na nájemníky, kteří se pořád ještě shlukovali v poschodí.

Proč jenom Cecílie tak najednou odešla ze Zlatnického nábřeží? Co ji jen k tomu mohlo přimět, když přece měla komisaři sdělit tak vážnou novinu?

To ví jen ona sama. Jen ona sama to může říci, a jak čas ubíhal, byl Maigret čím dál tím úzkostlivější.

Co mohly ty dvě ženy dělat celé dny? – napadlo ho, když se tak podíval po té spoustě nábytku poseté nicotnými drobnůstkami, křehkými figurkami z foukaného skla, titěrnostmi z porcelánu nebo z majoliky; jedna tretka ošklivější než druhá, skleněné koule s ohavnými miniaturami lurdské jeskyně nebo neapolského zálivu, podobizny v rámečkách z vykrajované kůže se kroutily a už nedokázaly stát, takřka průhledný japonský koflíček s přilepeným uchem, umělé květiny ve sklenicích na šampaňské – každý pes jiná ves.

Ještě jednou se vrátil do ložnice, kde ležela teta na své mahagonové posteli s nevysvětlitelnou punčochou na jedné noze.

Bylo k jedné hodině, když se konečně na chodníku ozval hluk, pak na schodišti a v patře. Komisař seděl v té chvíli v salóně v nejhlubší lenošce, v kabátě, s kloboukem na hlavě, a dýmal tak mocně, že pokoj byl plný modrého kouře. Otřásl se, jako by byl procitl ze sna. Hlasy ho vytrhly ze zamyšlení.

„Tak co to máme, pane komisaři?…“

Zástupce státního návladního Bideau mu podával s úsměvem ruku, za ním mrňavá postavička vyšetřujícího soudce Mabilla, pak úřední lékař a zapisovatel, užuž hledající stůl, kde by mohl rozložit svá lejstra.

„Zajímavý případ? Už něco máte? No, nevypadá to tu zrovna vesele…“

Za okamžik nato zastavil u chodníku vůz dokumentačního oddělení a do bytu vnikli fotografové se svými objemnými aparáty. Policejní komisař v Bourg-la-Reine se poplašeně pletl mezi těmito pány, hluboce zarmoucen, že mu nikdo nevěnuje pozornost.

„Rozejděte se, dámy a pánové…“ opakoval do omrzení strážník na chodbě. „Tady nic neuvidíte… Za okamžik si vás zavoláme jednoho po druhém… Ale běžte už, proboha, běžte… běžte!… No tak, nebuďte přece jako malé děti!…“

Bylo pět hodin odpoledne. Mlha se změnila v mrholení, pouliční svítilny se rozsvítily dříve než obvykle. S buřinkou naraženou hluboko do čela se Maigret vevalil do studené předsíně kriminálky a rychle stoupal po špatně osvětleném schodišti.

Bezděčně vrhl pohled do akvária – v elektrickém osvětlení se čekárna podobala akváriu víc než kdy jindy. Čekalo tam čtyři nebo pět lidí, zhroucených do sebe, podobných voskovým figurínám z Grévinova muzea, a komisaře napadlo, proč vybrali pro čekárnu tenhle zelený plyš, zeleně natřené stoly a lavice, jejichž odraz dodává lidským tvářím mrtvolné zbarvení!

„Mám dojem, že vás hledají, pane komisaři,“ řekl Maigretovi jeden z inspektorů, pospíchající kolem něho s fasciklem papírů pod paží.

„Šéf na vás čeká,“ doplnil informaci sluha, který lepil známky na obálky.

Maigret nešel do své kanceláře, zaklepal rovnou na dveře šéfovy pracovny. V místnosti svítila jen lampa na psacím stole.

„Tak co je, Maigrete?“

Komisař pokrčil rameny.

„Zatracený případ, co, kamaráde?… Tam u té báby jste nenašel nic?“

Maigret cítil, že šéf mu má oznámit něco nepříjemného. Čekal se staženým obočím.

„Nařídil jsem, aby vám to oznámili, ale vy už jste odjel z Bourg-la-Reine… Týká se to té dívky… Před nějakou chvílí Viktor…“

Koktavý Viktor byl jedním ze sluhů na prokuratuře. Měl vousy jako mrož a chrochtal takřka jako tuleň.

„… Viktor potkal na chodbě generálního prokurátora. Měl psí náladu – generální prokurátor, samozřejmě. Na Viktorově by tolik nezáleželo… Tomuhle říkáte zametená podlaha, přítelíčku?“

Kdekdo na prokuratuře věděl, co to znamená, když generální prokurátor řekne někomu přítelíčku…

Maigretovy myšlenky se pokoušely předběhnout slova ředitele kriminální policie.

„Zkrátka a dobře, Viktor se vyděsil a letěl do kumbálu pro koště… Víte, co tam našel?…“

„Cecílii,“ řekl komisař nepříliš překvapen a svěsil hlavu.

Měl dosti pokdy v Bourg-la-Reine, zatímco kolem něho probíhalo, čemu se říká ohledání mrtvoly a zjištění podezřelých okolností, důkladně promyslit všechny hypotézy, které přicházely v úvahu v případě Cecílie, a žádná ho neuspokojovala. Stále se vracel k jediné otázce:

Co jenom ji mohlo pohnout, aby odešla ze Zlatnického nábřeží, když mně přece měla oznámit tak vážnou zprávu?

Čím dál tím víc byl přesvědčen, že neodešla sama od sebe. Někdo sem za ní přišel, přímo sem, do policejního doupěte, několik kroků od Maigreta, a Cecílie šla s ním…

Jakých argumentů použil? Hrozeb? Slibů? Kdo měl tolik moci nad ubohou dívkou, že dokázal…

Teď to najednou pochopil.

„Mohl jsem si to myslet!“ udeřil se vztekle pěstí do čela.

„Co tím chcete říct?“

„Měl jsem si domyslit, že neodešla z budovy, že ji nic nemohlo přinutit, aby odešla z budovy…“

Zuřil sám na sebe.

„A teď je mrtvá, samozřejmě,“ vrčel s pohledem upřeným do země.

„Co se dá dělat… Chcete se jít podívat…?“

Ředitel stiskl tlačítko, oznámil tajemníkovi:

„Kdyby mě někdo hledal nebo kdyby zvonil telefon, že přijdu za chvíli…“

Oba dva byli ustaraní, ale komisaře ke všemu ještě tížilo svědomí. A tak hezky tenhle den začínali Vzpomněl si na vůni bílé kávy, rohlíků, lehké rumové aróma… Paprsky světla v ranní mlze…

„Málem bych zapomněl… Telefonoval Janvier… Vypadá to, že ti vaši Poláci…“

Maigret mávl rukou, jako by chtěl jedním rázem smést s povrchu zemského všechny Poláky, co jich je na světě.

Ředitel jediným trhnutím otevřel skleněné dveře. Nejméně deset let se už mluvilo o tom, že je nechají zazdít, ale neodhodlali se k tomu z praktických důvodů. Byly to totiž jediné dveře, kterými se dalo projít z budovy kriminální policie do Justičního paláce. Vypadalo to trochu jako zákulisí v divadle: uzoučké schodiště, bludiště chodeb… Když tudy vedli delikventa k vyšetřujícímu soudci, musilo to v něm budit patřičný dojem…

Napravo schodiště, které vedlo do podkroví, do dokumentačního oddělení a do laboratoří… Kousek dál dveře s mléčným sklem a za nimi hluk a ruch Justičního paláce, obhájci spěchající k přelíčení a stejně chvatně opouštějící budovu, hloučky zvědavců sledujících jednání před porotou…

Před uzoučkými dveřmi, vsazenými bůhvíproč doprostřed zdi, pokuřoval jakýsi inspektor cigaretu a zamáčkl ji, jakmile uviděl oba muže přicházet.

Kdo věděl o těchhle dveřích? Všichni sluhové v téhle budově. Vedly do kumbálu poměrně dosti hlubokého, do kamrlíku o půdorysu asi dvou čtverečních metrů, kam Viktor, aby si ušetřil zbytečnou námahu, ukládal košťata a kbelíky na vodu.

Inspektor ustoupil ode dveří. Šéf otevřel, a protože v kumbálu nebylo světlo, rozškrtl zápalku.

„Tak tady je…“ řekl přiškrceným hlasem.

Nebylo tu dost místa, aby se Cecíliino padající tělo mohlo položit na zem, takže dívka zůstala opřena o stěnu s hlavou skleslou na prsa.

Maigreta najednou zalilo horko, vytáhl kapesník a přejel si jím tvář, zapálenou dýmku vstrčil do kapsy.

Nebylo třeba něco vykládat. Oba dva, ředitel i komisař, se mlčky dívali na mrtvou a komisař mechanicky smekl klobouk.

„Víte, co si myslím, šéfe? Někdo za ní přišel do čekárny a oznámil jí, že na ni čekám někde jinde než ve své kanceláři… Myslila si, že to je někdo z kriminálky…“

Ředitel kývl hlavou.

„Ten někdo měl naspěch, chápete? Musil jednat rychle… Mohl jsem pro ni poslat každou chvíli… Znala vraha své tety… Otevřít tyhle dveře, které vedou do úplné tmy… Jakmile udělá Cecílie krok…“

„Dostala napřed ránu obuškem nebo něčím takovým, aby pozbyla vědomí…“

Směšný zelený klobouk, který ležel na zemi, potvrzoval tuto domněnku. Ostatně na tmavých dívčiných vlasech bylo znát šmouhy sražené zaschlé krve.

„Zapotácela se, pravděpodobně upadla, a vrah ji uškrtil, aby nedělal hluk…“

„Víte to jistě, šéfe?“

„Říká to soudní lékař… Chtěl jsem, aby počkali na vás, než ji budou pitvat… Co je vám na tom divného? Také její teta byla uškrcena – nebo ne?“

„Právě proto…“

„Co tím chcete říct, Maigrete?“

„To, že nemyslím, že by jeden a týž člověk mohl spáchat oba ty zločiny… Když k nám Cecílie ráno přišla, znala vraha své tety…“

„Myslíte?“

„Kdyby tomu tak nebylo, byla by ztropila povyk mnohem dřív. Lékař tvrdí, že teta byla mrtvá dřív než ve dvě hodiny ráno. Buďto byla Cecílie svědkyní zločinu…“

„Proč by byl v tom případě vrah v Bourg-la-Reine nezabil i ji?“

„Možná, že byla schovaná… Anebo objevila mrtvolu své tety až ráno, když se vzbudila, o půl sedmé ráno, vím podle budíku, že vstávala v tuhle dobu… Neřekla nikomu ani slovo… Přiběhla rovnou sem…“

„To je zvláštní…“

„Není, jestliže předpokládáme, že věděla, kdo je vrah… Chtěla mluvit osobně se mnou… Neměla důvěru k policejnímu komisaři v Bourg-la-Reine… Důkaz, že věděla, kdo je vrah, je přece v tom, že ji zabili, aby jí zabránili promluvit…“

„A kdybyste ji byl přijal, hned jak jste přišel?“

Maigret zrudl, což se mu stávalo velmi zřídka.

„Ach, ano… Něco tady přece jen ještě nehraje… Možná, že v té chvíli vrah musil být někde jinde… Anebo třeba ještě vůbec nevěděl…“

Najednou Maigret prudce zavětřil.

„Ale vždyť to vůbec nehraje!“ zavrčel vztekle.

„Co nehraje?“

„To, co jsem říkal… Kdyby byl vrah té staré za ní přišel do akvária…“

„Do akvária?“

„Promiňte, šéfe… To tak říkají inspektoři čekárně… Cecílie by s ním nebyla šla. Musil tedy přijít někdo jiný… Někdo, koho neznala, nebo někdo, ke komu měla důvěru…“

A Maigret umíněně, tvrdošíjně pozoroval zhroucenou černou postavičku, opřenou o stěnu klece mezi kbelíky a košťaty.

„Byl to někdo, koho neznala!“ rozhodl se náhle.

„Pročpak?“

„Kdyby byla šla s někým, koho znala, nebyli by šli přece tudyhle!… Domníval jsem se, teď už vám to mohu říci, že ji najdeme v Seině nebo na nějakém opuštěném místě… Ale tohle…“

Udělal dva kroky, shýbl se, aby mohl projít úzkými dveřmi klece, rozškrtl zápalku, potom druhou, lehounce odstrčil mrtvolu.

„Co hledáte, Maigrete?“

„Kabelu…“

Kabelu právě tak charakteristickou jako nepopsatelný zelený klobouk, kabelu objemnou jako kufřík, kabelu, kterou Cecílie držela jako skvost na kolenou pokaždé, když čekala v akváriu.

„Ztratila se. Není tu…“

„Co z toho usuzujete?“

V tu chvíli Maigret zapomněl, že mluví s nadřízeným, a nechal se strhnout nervozitou:

„Co z toho usuzuji! Co z toho usuzuji! A vy z toho dokážete něco usuzovat?“

Všiml si plavovlasého inspektora, který dva kroky odtud dělal, jako když neposlouchá, a vzpamatoval se:

„Promiňte, šéfe… Ale musíte přiznat, že se k nám chodí jako do holubníka… Kdokoli si klidně může přijít do čekárny a dělat si tam…“

Třásl se vzteky. V zubech drtil vyhaslou dýmku.

„A k tomu tyhle zatracené dveře, které se už dávno měly dát zazdít!“

„Kdybyste byl tu dívku přijal, když…“

Chudák Maigret! Byl na něho smutný pohled, na jeho mocnou a rozložitou figuru, která se zdála jako skála – teď se svěšenou hlavou pohlížel na ten chumáček zmačkaných šatů u svých nohou, na tu hromádku nehybné hmoty – a znovu si přejížděl tvář kapesníkem.

„Co budeme dělat?“ zeptal se ho ředitel, aby ho vrátil do přítomnosti.

Přiznat veřejně, že byl spáchán zločin přímo v budově kriminální policie, přesněji řečeno v oné chodbičce, která spojuje budovu kriminálky s Justičním palácem?

„Měl bych k vám prosbu… Kdybyste mohl hodit Lucasovi na krk ty Poláky…“

Dostával hlad? Maigret nic nejedl od rána. Zato vypil tři malé skleničky, které mu pročistily žaludek.

„Jak myslíte…“

„Zavřete ty dveře, kamaráde… Zůstaňte tady… Vrátím se za chvíli…“

V kabátě a s kloboukem na hlavě zatelefonoval Maigret ze své kanceláře paní Maigretové:

„Bohužel… Nevím, kdy se vrátím… Je to příliš komplikované, nemohu ti to teď vykládat… Ale ne!… Zůstávám v Paříži…“

Má si jako obyčejně nechat přinést chlebíčky od Dauphina? Potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu. Venku pořád ještě mrholilo. Dal přednost malému baru před sochou Jindřicha IV. poblíž Pont-Neuf.

„Kousek šunky,“ ucedil, když těžce dosedl.

„Jak se vede, pane komisaři?“

Číšník ho znal. Když měl Maigret takhle těžká víčka a zarputilé vzezření, nevypadalo to na nic dobrého.

„S kousíčkem tlustého?“

V koutě hrálo několik chlapíků karty. Jiný hlouček se kupil kolem hracího automatu.

Maigret ukusoval chléb a myslil na to, že Cecílie je mrtvá, a při té myšlence mu běhal mráz po zádech, přestože měl na sobě těžký kabát.

III

Maigret obvykle krčil rameny, když před ním někdo hovořil o trpkém údělu chudáků, nemocných, mrzáků, o tisících lidských bytostí, které žijí bez prostoru, bez vzduchu, bez vyhlídky v jedné z nesčetných kobek velkého města; věděl z vlastní zkušenosti, že lidský živočich si zvykne na jakékoliv doupě, jen když je může naplnit svým teplem, svým pachem, svými návyky.

Komůrka, v níž byl usazen do proutěného křesla, které praskalo při každém pohybu, nebyla delší než tři a širší než dva a půl metru. Měla nizoučký strop. Skleněné dveře bez záclony se otvíraly do temné chodby. Protože schodiště nebylo trvale osvětleno, každý nájemník si rozsvěcoval minutovým tlačítkem. Růžová postel s peřinami. Na stole, pokrytém hnědým ubrusem z voskovaného plátna, oslizlé zbytky vepřové nožičky a střídka chleba, nůž a ve sklenici zbytek namodralého vína.

Madam Kdyžračtedovolit seděla na židli s tváří takřka přilepenou k rameni (trpěla chronickým krčním reumatismem), krk zabalený do tlusté šály, jejíž ohavná chorobná červeň se křiklavě odrážela od černého šátku na hlavě.

„Ne, ne, pane komisaři… já si nesednu do křesla, když račte dovolit… je to křeslo po mém nebožtíku muži, ale i když jsem stará, i když jsem prolezlá kdejakou nemocí, za živého boha bych si do něho nesedla!“

V místnůstce mdlý pach kořeněný kocouřími čůránky. Kocour předl před plotnou. Žárovka s nánosem dvacetiletého prachu šířila narůžovělé světlo. V doupěti bylo vedro. Bylo slyšet, jak kdesi nedaleko bubnuje déšť do plechové střechy, bzučení aut ujíždějících plnou rychlostí po silnici, hlomoz těžkých nákladních vozů, skřípění brzd projíždějící tramvaje.

„Jak jsem vám řekla, když račte dovolit, ta ubohá dáma byla naše domácí… Julietta Boynetová, to jméno má po svém nebožtíku muži… Ze jsem řekla ubohá dáma, když račte dovolit, to jenom z úcty k vám a že už je na pravdě boží, pane komisaři, protože to byla mrcha, aby ji pohledal, dej jí pánbůh lehké odpočinutí… Ještě že si na nás pánbíček milostivě vzpomněl a poslal na ni to s těma nohama… Ne že bych neměla kouska citu v těle nebo přála někomu něco zlého, ale dokud ta ženská mohla stát na nohou, nebylo to tady k vydržení…“

Teprve před chvíli se Maigret dověděl na policejním komisařství v Bourg-la-Reine, že zavražděné nebylo ještě ani šedesát. Udivilo ho to, protože přes špatně odbarvené vlasy vypadala se svým napuchlým obličejem a vyboulenýma očima mnohem starší.

Juliette-Marie-Jana-Leontina, rozená Cazanová, ovdovělá Boynetová, stáří 59 let, narozená ve Fontenay-le-Comte, Vendée, v domácnosti…

Zkroucený krk, drdůlek jako pecka z broskve, černý vlňák zavázaný na hubených prsou – člověku se dělalo zle při pohledu na ta prsa staré domovnice! – madam Kdyžračtedovolit soukala růženec svých slabik s potěšením labužnice, se stejným uspokojením, s jakým asi před chvílí pojídala vepřovou nožičku, a každou chvilku vrhala pohled na skleněné dveře.

„Vidíte, že v baráku je klid… Touhle dobou je už každý nebo skoro každý doma…“

„Jak dlouho byla paní Boynetová majitelkou tohohle domu?“

„To bude asi, co dům stojí… Její nebožtík muž byl stavitel… Stavěl hodně domů tady v Bourg-la-Reine… Zemřel v mladém věku, nebylo mu ani padesát, stejně to bylo to nejlepší, co toho chudáka mohlo potkat… Když umřel, tak se nastěhovala sem… Bude to asi patnáct let… Když račte dovolit, byla to už tenkrát stejná svině jako teď, jenomže tenkrát byla ještě čilá na nohy a já jsem ji měla pořád za hřbetem a nájemníci jakbysmet… Nedej bože, aby natrefila na schodech kočku nebo psa, to by byl kravál v domě!… A kdyby si byl někdo dovolil chtít na ní nějakou opravu!… Věřil byste, že náš barák byl poslední v celé čtvrti, co jsme do něho zaváděli elektriku?…“

V prvním poschodí bylo slyšet kroky, křik nemluvněte.

„To je u paní Bourniquetové,“ vysvětlovala madam Kdyžračtedovolit. „Její muž je obchodní zástupce, cesťák. Má malé auto. Teď prý zrovna cestuje někde na jihovýchodě. Někdy není doma až tří měsíce. Mají už čtyři děti a páté na cestě, však tady bylo taky řečí kvůli těm kočárkům. Paní Boynetová, dej jí pánbůh lehké odpočinutí, nikdy nechtěla dovolit, aby nechávali kočárek v chodbě, ti chudáci ho museli tahat dvakrát denně nahoru a dolů… Koukejte, to bude jejich služka, nese dolů smetí…“

Rozsvítilo se světlo a skleněnými dveřmi bylo vidět služtičku v bílé zástěře, nahýbala se k pravé straně, jak ji tížil velký plechový kbelík s odpadky, který táhla v ruce.

„Co jsem to říkala… Aha, už vím… Směla bych vám nabídnout skleníčku vína, pane komisaři?… Ale snad byste mě neurazil! Mám tady lahvičku, ještě jsem ji ani nenačala, přinesl mi ji pan Bourniquet, on dělá ve víně… Jednoho krásného dne, je tomu tak asi dvanáct let, umřela ve Fontenay sestra paní Boynetové, taky to byla vdova, a paní Boynetová si přivedla k sobě její tři děti, dvě děvčata a jednoho chlapce, celá čtvrť tenkrát valila oči, kde se v ní vzala taková dobrota… Tenkrát měla pro sebe celé páté patro… Ten chlapec, pan Gérard, utekl první… Dal se na vojnu, určitě proto, že to už s tetou nemohl vydržet… Pak se oženil… Bydlí tady v Paříži, někde za náměstím Bastily… Mockrát tady nebyl… Mám dojem, že se mu dvakrát nevede…“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„On většinou čeká venku, až sestra vyjde… Je to nesmělý chlapec… Také jeho žena čeká rodinu… Byl tu minulý týden, a to šel nahoru… Potřeboval asi, chudák, peníze… Když šel zpátky, vypadal jako zmoklá slepice… Jo, to by si byl musel člověk, když račte dovolit, pěkně přivstat, aby z té staré držgrešle něco vypáčil… Tak na zdraví!“

Domovnice se mrštně otočila a číhala na dveře. Světlo se nerozsvítilo. Přesto bylo slyšet slaboučký šramot a madam Kdyžračtedovolit se přikradla ke dveřím a prudce je otevřela. Bylo vidět vzdalující se siluetu děvčete.

„Co se ještě potloukáte po schodech, slečno Nouchi!… Že se nestydíte!…“

A domovnice si zase sedla, naříkajíc si sama pro sebe:

„To je trápení, když má člověk na krku takový velký barák… Třeba jen tihleti… Jsou to nájemníci z pátého patra, sousedé naší domácí… Co jsem to říkala?… Tak nejdřív narukoval pan Gérard… Potom šla z domu jeho mladší sestra, také už se s tetou nemohla snést, je teď jako prodavačka v nějakém obchodním domě… Stará toho tenkrát využila a pronajala polovinu pátého patra těm Maďarům, Siveschiovým… Mají dvě dcery, Nouchi a Potsi… Potsi, to je ta starší, se tady promenuje pořád napůl nahá… A ta mladší, Nouchi, té není ještě ani šestnáct, ale také v ni není nic dobrého, jen co je pravda… Vymetá s výrostky všechny kouty po celém okolí, každou chvíli mi to tady trčí na prahu…“

Bylo lépe nechat domovnici povídat a srovnat si to trochu v hlavě. Tak tedy v prvním poschodí rodina Bourniquetova, čtyři děti, služka, Bourniquet mimo dům a manželka v naději.

V pátém patře Siveschiovi. Maigret viděl ráno první výlupek rodiny, starší a nestydatou Potsi. Právě zahlédl chuligánku Nouchi.

„… a matka jim nic neřekne… Ti lidé nemají stejné vychování jako my… Počkejte, něco vám povím!… Není to ani týden, roznáším poštu… Zaklepu na dveře… Někdo křičí dále!… Otevřu dveře, kdežpak bych si co pomyslila, a co myslíte, že vidím? Paní Siveschiová, nahá jak ji pánbůh stvořil, kouří cigaretu a kouká na mě, jako by se nechumelilo… A ty dvě holky byly, prosím, v pokoji!…“

„Co dělá pan Siveschi?“

„Co dělá, jo, to bych taky ráda věděla, drahý pane, když račte dovolit! Chodí sem a tam… Pořád nosí všelijaké knížky pod paží… Obstarává nákupy… Dva kvartály je dlužen činží, fendáci si u nich podávají dveře, ale nemám dojem, že ho to nějak zvlášť mrzí, spíš si z toho dělá legraci… To není jako chudák pan Leloup… Říkám mu pan Gaston, abyste rozuměl… Obchoduje s jízdními koly… Přičinlivý človíček, nejdřív prodával noviny, ale šel kurážně za věcí… Na konci měsíce má také vždycky hluboko do kapsy, ale to vám říkám, to se stydí podívat lidem do očí, dokonce i mně staré ženské, která má pro ty věci přece pochopení… Před dvěma měsíci se také oženil, a aby ušetřili za byt, spí oba vzadu v krámě, uprostřed pneumatik a rozmontovaných kol… Moment! Oč, že to je zase ten hajzl Nouchi…“

Tentokrát šel Maigret otevřít dveře, za nimiž tušil obličej mladé Maďarky s velkýma černýma očima a jakoby krvácejícími ústy.

„Přejete si něco?“ zeptal se děvčete.

Slečinka odpověděla naprosto bez ostychu.

„Chtěla jsem vás vidět… Povídali, že jste slavný komisař Maigret…“

Dívala se mu zpříma do očí. Byla hubená, kyčle nestály za řeč, zato ňadra měla pěkný tvar, byla špičatá a těsný svetřík se už postaral, aby nezůstala bez povšimnutí. „Tak prosím. Teď jste mě tedy viděla a…“

„Vy mě nebudete vyslýchat?“

„Můžete mi něco říct?“

„Možná…“

Madam Kdyžračtedovolit, rozhořčením celá bez sebe, vzdychla a zvedla hlavu, pokud jí to revma dovolovalo.

„Pojďte dál… Tak co máte na srdci?“

Chuligánka byla v komůrce jako doma. Vítězství jí zářilo z očí. Člověk by byl věřil, že se vsadila, že se jí podaří mluvit se slavným komisařem.

„Chtěla jsem vám říct to o panu Dandurandovi…“

„Kdo je to?“ zeptal se Maigret domovnice.

Správcová byla zřejmě pohoršena Nouchinou přítomností.

„Nevím, co vám bude povídat, ale tyhle uličnice, když račte dovolit, lžou jako když tiskne… Pan Dandurand je bývalý advokát, velmi noblesní pán, vážný, zná způsoby a vůbec je jaksepatří… Už léta bydlí ve čtvrtém patře, má ho celé pro sebe… Obědvá a večeří mimo dům… Nepřijímá žádné návštěvy… Bude tu asi co nevidět…“

„Povídali, že mu hráli!“ prohlásila rozhodně Nouchi. „Pan Dandurand je starý sviňák… Pokaždé když jdu dolů, schovává se za dveřmi… Už kolikrát mě na ulici pronásledoval… Minulý měsíc, když jsem šla kolem dveří ve čtvrtém patře, dělal na mě rukou, abych šla k němu…“

Paní Kdyžračtedovolit zvedla ruce k nebi, jako by chtěla říct: Kdopak může poslouchat takovéhle nesmysly!

„V pondělí jsem k němu šla jenom tak ze zvědavosti, říkal mi, že mi ukáže sbírku fotografií… Nebylo na nich ostatně nic hrozného… A on mi říkal, kdybych prý k němu občas přišla na návštěvu, že by mi dal…“

„Nevěřte jí, pane komisaři…“

„A já vám přísahám, že je to pravda… Vypravovala jsem to hned Potsi a ona se tam šla taky podívat na ty fotografie… A on jí také dělal návrhy…“

„A co jí sliboval?“

„To samé jako mně… náramkové hodinky… Asi jich má celý sklad… A teď vám řeknu ještě něco… Jednou v noci, když jsem nespala, uslyšela jsem na patře šramot… Vstala jsem a plížila jsem se ke dveřím… Dívala jsem se klíčovou dírkou a uviděla jsem…“

„Moment,“ přerušil děvče Maigret. „Bylo na schodech světlo?“

Cítil, že váhá, na okamžik byla vyhozena ze sedla.

„Ne, nebylo,“ řekla konečně. „Ale svítil měsíc.“

„Jak může měsíc svítit na chodbu?“

„Světlíkem. Hned nad naším patrem je světlík…“

To bylo pravda, Maigret si na to vzpomněl. Ale proč zaváhala, když se zeptal na světlo?

„Zatím vám děkuji, slečno… Můžete se teď vrátit domů. Rodiče o vás budou mít strach…“

„Jsou v biografu se sestrou…“

Byla zřejmě zklamána. Snad nečekala, že Maigret půjde s ní!

„To už ode mě nechcete nic vědět?“

„Zatím ne… Dobrou noc…“

„Je to pravda, že Cecílie je mrtvá?“

Neodpověděl a zavřel za děvčetem dveře.

„Jestli tohle není hanba, když račte dovolit…“ křižovala se domovnice. „Ještě skleničku vína, pane komisaři? Už mnoho nescházelo a byla by si vás chtěla vést k sobě do bytu, a rodiče nejsou doma… Viděl jste, jak se na vás dívala?… Abych se styděla, že jsem ženská…“

Venku pořád auta a nákladní vozy. Maigret se znovu usadil v proutěném křesle, které praskalo pod jeho vahou. Domovnice přiložila do kamen, a když si zase sedla na židli, kocour jí skočil na klín. V komůrce bylo vedro. Všechno bylo strašlivě vzdálené. Auta, nákladní vozy – to všechno byl cizí svět, jako na jiné planetě, a kolem světničky správcové nebylo nic živého než tenhle důvěrně známý dům. Nad postelí gumová hruška, kterou domovnice otvírá domovní dveře.

„Do domu se nemůže dostat nikdo, abyste to nezpozorovala, že?“

„To by šlo těžko, protože nikdo nemá klíč…“

„A přes krám?“

„Vnitřní dveře, které vedou z krámů na chodbu, jsou všechny zazděné. Paní Boynetová měla náramný strach ze zlodějů…“

„Říkala jste, že několik měsíců už nevycházela z domu?“

„Že by vůbec nemohla vstát z postele, to zas ne. Belhala se po bytě, opírala se o hůl. Někdy se dovlekla až na schody, aby se podívala, co dělají nájemníci, nebo aby zkontrolovala, jestli jsem dobře zametla… Nebylo ji slyšet… Měla svou metodu, jak se plížit v pantoflích, a na hůl si dala gumové kolečko…“

„Chodilo k ní hodně návštěv?“

„Vůbec nikdo… Až na toho synovce, pana Gérarda, ale ten přišel jen tu a tam… Ta nejmladší, slečna Berta, ta už k tetě nohou nevkročila… Mám dojem, když račte dovolit, že má milence… Potkala jsem ji jednou v neděli, když jsem šla na hřbitov, s nějakým moc nóbl pánem, tak kolem třicítky, a vypadalo to na to, že bude nejspíš ženatý… Koukala jsem, jestli má snubní prsten, ale…“

„Zkrátka a dobře, paní Boynetová žila naprosto sama, jenom s Cecílií?“

„Chudák holka! Takové dobrotisko, taková putička! Stará s ní zacházela jako se služkou a ona nikomu ani slovíčko! Ani si chuděrka nepostěžovala! Ani za mužskými neběhala! A nebyla to žádná silačka, to zas ne! Toho zdraví měla poskrovnu, byla chatrná na žaludek, ale to jí nevadilo, aby netahala odpadky z pátého patra a uhlí zas nahoru do pátého…“

„Peníze do banky nosila taky Cecílie?“

„Do jaké banky?“

„Myslím, když paní Boynetová vybírala činži…“

„Ta by nedala krejcar do banky za nic na světě!… Na peníze byla jako financ a nedůvěřivá jako četník!… Však mně to připomíná, že na začátku chtěl pan Bourniquet platit složenkou, jenomže domácí, ta ho hnala!… Co ho to napadá, křičela jako fúrie, řekněte tomu pánovi, že chci hotové peníze!… Pan Bourniquet si tenkrát postavil hlavu… Tahali se o to čtrnáct dní a nakonec musel jít ke křížku… Ještě skleničku, pane komisaři?… Ne že bych na to byla zvyklá, když račte dovolit, ale když tady má člověk takového pána…“

Zvonek nad postelí zazvonil. Domovnice se zvedla, sklonila se nad peřinami a stiskla gumovou hrušku. Oznamovala:

„To je pan Deséglise, nájemník z druhého poschodí vlevo… Je jako průvodčí v autobusu… Každý týden má jinou šichtu…“

Vskutku se kolem dveří mihla mužská postava v čepici autobusových průvodčí.

„V tom samém poschodí je ještě jedna starší dáma, profesorka na piano, slečna Pancotová… Dává hodiny, každou hodinu se u ní střídají žáci, a když prší, je na schodech plno svinstva… Třetí patro je prázdné… Mohl jste na dveřích vidět tabulku K pronajmutí… Poslední nájemníci dostali výpověď, protože byli dlužni za dva kvartály… A nebyli to zlí lidé, pánbůh uchovej, vždycky mně dávali slušné spropitné a vůbec byli milí a zdvořilí… Koneckonců každý má své starosti!… Jenomže ti, co mají peníze, nemají zase obyčejně srdce pro chudé lidi… To se divím, že pan Dandurand se ještě nevrátil… Když si pomyslím, co vám ta ještěrka chtěla namluvit… Tyhle dračice jsou tak zlomyslné, že by přivedly člověka do neštěstí, jenom aby se udělaly zajímavé… Viděl jste, jak se na vás koukala?… Na člověka v letech, na ženatého pána, na úředníka… Já si někoho takového dovedu vážit, můj muž byl také úředník… Však byl u dráhy… No vida! Tady je pan Dandurand…“

Zvedla se a znovu se naklonila nad postel, aby zmáčkla hrušku. Na chodbě a na schodech se rozsvítilo světlo. Bylo slyšet měkký šelest zavíraného deštníku, šustot podrážek, jak se pečlivě otírají o rohožku.

„Tenhle pán vám schody nezašpiní…“

Suché pokašlávání. Pomalé, odměřené kroky. Dveře vrátnice se otevřely.

„Žádná pošta, paní Benoitová?…“

„Dnes večer nic, když račte dovolit, pane Dandurande…“

Zhruba padesátník, šedivé vlasy, šedivý v obličeji, celý v černém, v ruce mokrý deštník. Zvedl oči ke komisaři a Maigret svraštil brvy, protože měl dojem, že tenhle obličej už někdy viděl.

Přesto však mu v téhle chvíli jméno Dandurand nic neříkalo. Byl si jen jist, že tohohle člověka zná. Namáhal si paměť, ale nebylo to k ničemu. Kde jenom…

„Pan komisař Maigret, nemýlím-li se?“ ozval se pokojně návštěvník, pořád ještě na prahu. „Představte si, pane komisaři, že jdu právě od vás. Já vím, že teď nejsou úřední hodiny, ale na druhé straně myslím, že vám patrně záleží…“

Maigretovi se dralo na rty jedno jméno… Pan Charles… Měl najednou jistotu, že mezi tímto jménem a člověkem, kterého má před sebou, je nějaký vztah. U všech čertů, co mu to jen připomíná? Malá kavárnička se stálými hosty…

„Chcete mi sdělit něco naléhavého?“

„Totiž… Jak bych to řekl… Myslil jsem… Nebyl byste tak laskav a nezastavil se na chvilku u mne?… Prominete, paní Benoitová?… Nemějte mi za zlé, že vás povleču do čtvrtého poschodí, pane komisaři… Dozvěděl jsem se zčistajasna u vás na Nábřeží, že chudinka slečna Cecílie… Přiznám se vám, že mně to dalo ránu…“

Maigret se zvedl a vyšel za panem Dandurandem na chodbu.

„Viděl jsem, že jste mě poznal, ale že se nemůžete upamatovat… Pojďme, prosím, rychleji, světlo za okamžik zhasne…“

Pan Dandurand hledal v kapse klíč, vsunul jej do zámku. Maigret zvedl hlavu a spatřil v pološeru Nouchi skloněnou nad zábradlím. V okamžiku nato dopadl s hluchým plesknutím na dlážky plivanec.

Pan Dandurand byl zimomřivý. Měl tlustší a těžší svrchník než Maigret a kolem krku omotanou vlněnou šálu. Vypadal ušmudlaně, nechutně, jako někteří staří mládenci, když dosáhnou určitého věku, a také byt byl prosáknut atmosférou starého samotáře, vyhaslých dýmek, špinavého prádla.

„Dovolíte na okamžik?… Rozsvítím světlo…“

Pokoj se podobal pracovně advokáta nebo veřejně činného muže. Tmavý nábytek, knihovny z černého dřeva, nacpané právnickými knihami, na stolech zelené mapy, časopisy, spousta papíru.

„Myslím, že kouříte, pane komisaři?“

Pan Dandurand měl na psacím stole asi tucet dýmek, pečlivě srovnaných vedle sebe, jednu si vybral, když zatáhl záclonu.

„Ještě mě nepoznáváte?… Potkali jsme se, pravda, jen dvakrát, jednou u Alberta v Blancheově ulici…“

„Pamatuji se, pane Charlesi…“

„Podruhé…“

„V mé kanceláři na Zlatnickém nábřeží, před osmi lety, musil jsem vám tenkrát položit několik otázek… Jak si vzpomínám, na každou mou otázku jste měl svou odpověď…“

Chladný, uhlazený úsměv v uhlazeném obličeji, v němž jenom dost silný nos lehounce nabíhal do růžová.

„Posaďte se, prosím… Dnes ráno jsem nebyl doma…“

„Mohl bych se vás zeptat, kde jste byl?“

„Uvědomuji si, teď když všechno vím, že se to obrátí proti mně… Ale přesto vám musím říci, že mám už dávno ve zvyku účastnit se soudních přelíčení… Je to starý návyk člověka, který měl co dělat s právničinou… Od té doby…“

„Od té doby, co jste byl škrtnut ze seznamu advokátů ve Fontenay-le-Comte…“

Pan Dandurand mávl neurčitě rukou, jako by chtěl říci: To je sice pravda… Ale co na tom záleží!…

A bývalý venkovský advokát pokračoval:

„Trávím většinu svého příliš volného času u soudu… Například zrovna dneska jsem sledoval jednání třináctého senátu, měli tam na pořadu pozoruhodný případ… Rafinované vyděračství nejhoršího zrna, mezi členy jedné rodiny. Doktora Boniface, který obhajoval zetě…“

Pan Dandurand, kdysi pan doktor Dandurand – tenkrát ještě bydlel v jednom z nejstarších měšťanských domů ve Fontenay – měl ve zvyku luskat prsty ve vyschlých kloubech.

„Nevadilo by vám, kdybyste nechal prsty na pokoji a řekl mi raději, proč jste mě hledal v kanceláři?“ sípěl Maigret zapaluje si vyhaslou lulku.

„Promiňte, hned jsem u toho… Když jsem ráno v osm hodin opouštěl tento dům, nevěděl jsem, co se odehrálo v pátém poschodí… Teprve v Justičním paláci, ve čtyři hodiny odpoledne, mně jeden můj přítel…“

„… vám jeden váš přítel řekl, že byla zavražděna paní Julietta Boynetová, rozená Cazanová, původem – stejně jako vy – z Fontenay-le-Comte.“

„Naprosto přesně, pane komisaři… Vrátil jsem se sem, ale vy jste tady nebyl… Rozhodl jsem se, že raději nic neřeknu policistovi, kterého jste nechal před bytem… Sedl jsem na tramvaj s úmyslem, že vás vyhledám na Zlatnickém nábřeží… Patrně jsme se minuli… Pan komisař Cassieux, který mě zná…“

„Rozhodně nepochybuji, že kolega Cassieux, šéf mravnostní policie, bude znát pana Charlese…“

Bývalý advokát pokračoval, jako by byl Maigretova slova přeslechl:

„Pan komisař Cassieux mně řekl o Cecílii a že…“

Maigret se zvedl, po špičkách se šoural do předsíně – dveře mezi předsíní a pokojem zůstaly otevřené. Když náhle prudce otevřel dveře na chodbu, Nouchi, ucho na klíčové dírce, by byla málem přepadla do bytu. Mrštně se narovnala a jako ještěrka se mihla po schodech nahoru.

„Co jste to říkal?“

„Potom jsem si vzpomněl, že bych měl také povečeřet. Čekal jsem dosti dlouho na tramvaj na náměstí Saint-Michel a teď mě tady máte… Věděl jsem, že tu budete… Myslím totiž, že bude lépe, řeknu-li vám raději sám, že minulou noc, mezi půlnocí a jednou hodinou ráno, jsem byl v bytě paní Boynetové, která byla mou přítelkyní a v jistém smyslu mou klientkou…“

Bývalý advokát zaluskal bezděčně prsty a pospíšil si s omluvou:

„Promiňte, prosím… Hloupý starý zlozvyk…“

IV

Bylo po desáté večer. Paní Maigretová si před zrcadlem vedle velké manželské postele, kterou právě rozestlala, navíjela vlasy na natáčky; jako většina žen měla přitom sponky nastrkány v ústech. Na bulváru Richard-Lenoir bylo pusto. Také za Orleánskou branou byla silnice, vymytá a lesknoucí se od deště, jako po vymření, stačilo však několik vteřin, aby ji probudilo tři, čtyři, šest vozidel, řítících se za sebou jako smršť a rozrážejících noční tmu obrovskými trychtýři zsinalého světla.

Tyto pojízdné majáky sotva zavadily o dům paní Boynetové, příliš vysoký na svou šířku a o to ošklivější, že nesousedil s jinými domy, které by zakryly obnažené boky, jakoby zařízlé do živého masa.

V hokynářství paní Piéchaudové se ještě svítilo, hokyně seděla v krámě u kamen, aby ušetřila uhlí v bytě. Na druhé straně hlavních dveří, v krámku s jízdními koly, bylo už tma, ale pootevřenými dveřmi probleskovalo vzadu v krámě světlo, bylo vidět, že tam stojí postel a mladý muž v koutě horlivě čistí boty…

Siveschiovi byli v kině. Domovnice si nechtěla lehnout, dokud bude Maigret nahoře, a aby si zkrátila čekání, dopíjela pomalu láhev červeného vína, vykládajíc kocourovi o těch pohnutých událostech.

V ústavu soudního lékařství na druhém konci Paříže ležela dvě těla v přihrádkách obrovské, na lidskou míru konstruované lednice…

U pana Danduranda se patrně nikdy nevětralo, protože všechny pachy se tu pojily v jednu mdlobnou, odpornou zatuchlost, která se člověku lepila na šaty a zůstávala na nich lpět, i když byl dávno venku. Maigret kouřil pořádnými tahy, dávaje si co možná dobrý pozor, aby se bezděky nepodíval panu Dandurandovi do tváře.

„Poslyšte, pane Dandurande… jestli se nemýlím, byla to tenkrát nějaká mravnostní aféra, že jste se musel odstěhovat z Fontenay, nebo ne?… Podívejte se… Je to už stará záležitost, ale na kriminálce se o vás hovořilo, bude to snad nějaký týden… Dostal jste tenkrát dva roky, ne?…“

„Správně, pane komisaři,“ přisvědčil chladně bývalý advokát.

A Maigret se těsněji zahalil do těžkého svrchníku, jako by se chtěl co nejúzkostlivěji uchránit jakéhokoliv dotyku s tímto prostředím. Nesundal si klobouk s hlavy. Komisař, který přes své nevrlé vzezření měl tolik pochopení a trpělivosti pro většinu lidských slabostí, štítil se určitých lidí, pociťoval v jejich přítomnosti takřka fyzickou nevolnost. Pan Dandurand patřil k těmto lidem.

Maigretův odpor šel ostatně tak daleko, že komisař nebyl nikdy úplně ve své kůži, byl-li přítomen jeho kolega Cassieux, který jako šéf mravnostní policie měl na starosti právě tyto delikty.

Byl to právě Cassieux, který se mu poprvé zmínil o individuu, kterému se všeobecně říkalo pan Charles – bývalý venkovský advokát, namočený do ošklivé mravnostní aféry, do níž bylo zapleteno také několik nezletilých. Odseděl si dva roky, nežli uvázl v Paříži.

Ten případ byl dosti ojedinělý a otvíral pozoruhodný výhled na lidské osudy. Dandurand, vyškrtnutý ze seznamu obhájců, vynořil se v Paříži, kde ho nikdo neznal. Měl ještě dostatečné příjmy ze svých rent a mohl se tedy po libosti oddávat svým neřestem. Bylo to jedno z těch temných a odpuzujících individuí, které vidíme, jak se s těkavým pohledem plíží celé dny podél zdí a které se na chvíli probudí k životu, jenom když v davu sleduje případnou kořist.

Policie měla v záznamu, že bývalý advokát se potlouká poblíž brány Saint-Martin, na bulváru Sébastopol a v okolí Bastily. Čekával jako jiní podobní kumpáni v temných koutech, až se vyrojí z práce zaměstnanci továren a velkých obchodních domů, aby se nakonec s ohnutými zády vplížil do špatně osvětlené chodby některého příslušného podniku.

Ve všech těchto podnicích ho brzo dobře znali a znaly ho i jejich majitelky.

„Pěkně vítám, pane Charles… Tak co si dneska dáme?“

Tady byl ve svém živlu. Tohle bylo jeho prostředí a pan Charles se bez něho nemohl obejít jediný den. Brzo se o něm vědělo, že to je bývalý právník. Tu a tam ho požádal někdo o radu.

Nakonec ho pustili za kulisy. Už nebyl vítán jen jako zákazník, ale jako přítel.

„Víte, že ten pěkný pajzlíček v ulici d’Antin je na prodej? Dedé má nějaký trable a příští týden si to hasí do Jižní Ameriky… S půl miliónem franků mu bude hej…“

Člověk by si myslel, že Maigret spí. Choulil se v křesle, hlavu zabořenou do prsou, pohled upřený na růžový koberec, který pokrýval podlahu. Náhle sebou trhl. Zdálo se mu, že nad hlavou zaslechl šramot. Na okamžik byl v pokušení uvěřit, že to bylo u paní Boynetové. Cecíliin obraz mu znovu vyvstal před očima.

„To je Nouchi…“ usmál se pan Dandurand svým neradostným úsměvem.

Samozřejmě, vždyť Cecílie je mrtvá!

Cecílie je mrtvá! Zrovna v téhle chvíli možná šéf kriminální policie pověděl několika větami její příběh přátelům, s nimiž hrával bridž, popsal kumbál s košťaty, mrtvolu opřenou o zeď, vysokou siluetu Maigretovu.

„Co ten tomu říkal?“

„Nic… Zabořil ruce do kapes… Mám dojem, že to pro něho byla jedna z nejtvrdších ran v celé jeho kariéře… Vyrazil do terénu a moc bych se divil, kdyby tuhle noc zamhouřil oko… Chudák starý Maigret…“

Chudák starý Maigret si vyklepal dýmku o podpatek a popel nechal padat na koberec.

„Vy jste měl na starosti peněžní záležitosti paní Boynetové?“ ptal se zvolna, ušklíbaje se, jako by mu slova hořkla v ústech.

„Znal jsem ji, právě tak jako její sestru, ve Fontenay-le-Comte. Byli jsme takřka sousedi. Potkal jsem se s ní znovu, když jsem si najímal tenhle byt… To už byla vdova… Vy jste ji neznal, dokud byla naživu?… Neříkám, že byla blázen, ale v každém případě to byla originální ženská… Po penězích byla jako posedlá… Všechny své peníze si nechávala u sebe, takový měla strach, že by ji v bance mohli okrást…“

„A vy jste na tom vydělával!“

Maigret se nemusil mnoho namáhat, aby si představil tohohle výtečníka v lokálech, které navštěvuje, naproti ctihodným velitelkám těchto podniků, svěřujícím se mu se svými starostmi. Pan Dandurand ostatně ještě postoupil na společenském žebříčku a seznámil se i s jejich majiteli; snadno se s nimi setkal v barech na Montmartru, kam večer co večer chodívali na partičku.

Pan Charles Dandurand, advokát z Fontenay, se tak stal panem Charlesem, poradcem a spolupracovníkem těchto pánů, kteří mu věnovali plnou důvěru, protože jeho znalost trestního zákoníku jim přinášela mnoho užitku.

„Ale naopak: ona na tom vydělávala, pane komisaři!“ Dandurandovy dlouhé bledé ruce, pokryté chloupky, hrabaly mezi dýmkami na stole. Chomáčky šedých chloupků mu vyčuhovaly také z nosu.

„Vám nikdy nikdo nic nevypravoval o staré Juliettě? Vlastně je to pochopitelné, protože vy máte na starosti jen Zvláštní oddělení. Ale váš pan kolega Cassieux… Začalo to s tím podnikem v ulici d’Antin, byl tenkrát na prodej… Zmínil jsem se o tom paní Boynetové, říkal jsem jí ostatně vždycky Julinko, vždyť jsme si spolu hráli jako děti… Julinka ten podniček koupila. Za rok nato jsem pro ni získal od Béziera Paradis, a to je jeden z nejvýnosnějších podniků toho druhu v celé Francii…“

„Věděla paní Boynetová, do jakých podniků investujete její peníze?“

„Něco vám řeknu, pane komisaři: já jsem znal spoustu lakomců… Venkovský advokát má příležitost potkat se s kdejakou odrůdou toho typu… Všichni ti lakomci dohromady nebyli nic proti lakotě Julinčině… Milovala peníze přímo mystickou láskou… Zeptejte se vašich lidí, co dělají do podsvětí, jak vy tomu říkáte… Ať vám řeknou, kolika vykřičených domů je Julinka spolumajitelkou… Chcete si poslechnout několik cifer?“

Dandurand se zvedl, šel k trezoru, zapuštěnému do zdi, vytáhl ušmudlaný zápisník, naslinil si špinavé prsty, aby v něm mohl listovat.

„Minulý rok jsem odevzdal Julince v bankovkách pět set devatenáct tisíc franků… Pět set devatenáct tisíc franků výnosu z těchhle podničků…“

„Všechny ty peníze měla u sebe?“

„Mám všechny důvody to předpokládat, vždyť už nevycházela z domu a takovou spoustu peněz by nesvěřila neteři… Ach, já vím, co si myslíte!… Já vím, že má situace vypadá všelijak… Ale přísahám vám, že se klamete, pane komisaři… Nikdy jsem nikoho nevzal ani o grejcar… Zeptejte se těch pánů, co s nimi jsem ve styku… To jsou lidé, však vy víte, kteří nejsou ochotni odpustit nějakou levotu… Všichni vám dosvědčí, že pan Charles je férovej… Nenacpete si?“

Maigret odmítl váček na tabák, který mu advokát podával, a vytáhl z kapsy svůj.

„Děkuji…“

„Jak si přejete… Ale netahám vás za nohu… Jedu s váma na rovinu, jak by řekl Albert…“

Divně se usmíval, když používal argotu, on, bývalý advokát, který strávil polovinu života v té nejbigotnější společnosti z celé Fontenay.

„Julinka měla mouchy… Pořád se strachovala, že se jednoho dne přijde na to, do čeho ukládá své peníze… Musíte počítat, že se s nikým nestýkala a že se nikdo nestýkal s ní… Měla někdy úplně dětinské nápady… Toho půl roku, co nevycházela z bytu, musil jsem chodit k ní… A víte, co jsem musel dělat, když jsem chtěl za ní přijít?“

Na schodech bylo slyšet kroky. Siveschiovi se vraceli z biografu, bylo je slyšet hodně hlasitě hovořit maďarsky, potom nahoře v pátém patře vypukla hádka.

„… Každé ráno zůstávají noviny pro všechny nájemníky u domovnice… Správcová je s poštou ukládá do přihrádek… Když jsem si bral svůj žurnál, musil jsem na Julinčiny noviny udělat tužkou křížek… Chudák Cecílie, která neměla o ničem ani potuchy, si přišla za chvíli pro noviny… O půlnoci jsem potichu vystoupil do pátého patra a Julinka se svou holí na mě čekala za dveřmi…“

Celá kriminálka se chechtala Cecílii, když ubohé děvče vyprávělo, že někdy ráno nejsou některé věci na svém místě!

„Neteř se nikdy neprobudila?“

„Cecílie? O to se teta postarala… Jestli jste nechal byt prohledat, a vy jste to jistě udělal, určitě jste našli někde v zásuvce tubičky bromidu… Ten večer, když mě čekala, Julinka se postarala, aby Cecílie celou noc tvrdě spala a… Odpusťte, že jsem vám ještě nic nenabídl… Čím bych vám mohl posloužit?“

„Ničím. Děkuji…“

„Rozumím, rozumím… Ale jste na falešné stopě, pane komisaři… Nemusíte mi věřit, když vám řeknu, že nejsem schopen zabít ani kuře a že při pohledu na krev padám do mdlob…“

„Paní Boynetová byla uškrcena.“

Bývalému advokátovi uvázlo na chvíli slovo v ústech, jako by ho zmátl tento argument. Díval se ustrnule na své bledé ruce.

„Ani toho bych nebyl schopen… Ostatně, jaký bych mohl mít zájem…“

„Řekněte mi, pane Dandurande, kolik tak, podle vás, mohla mít paní Boynetová u sebe peněz?“

„Kolem osmi set tisíc franků…“

„Víte, kde schovávala ty peníze?“

„Nikdy mně to neřekla… Ale jak jsem ji znal, chtěl bych se vsadit, že nemohly být někde daleko, že je musila mít pořád na dosah ruky, že na nich tak říkajíc spala…“

„Jenomže jsme nenašli nic… Docela určitě musila mít nějaké papíry, majetkové doklady… Všechno zmizelo ze sekretáře… Kdy jste včera v noci odcházel?“

„Mezi jednou a půl druhou.“

„Podle soudního lékaře byla paní Boynetová zavražděna asi ve dvě hodiny ráno… Domovnice ujišťuje, že do domu nikdo nevešel… Ještě jednu otázku: nevyskytlo se po celou dobu vaší návštěvy nic, z čeho by bylo možno usuzovat, že Cecílie nespala?“

„Nic…“

„Vzpomeňte si dobře… Jste si jist, že jste v bytě nezapomněl nic, co by svědčilo, že jste tam byl?“

Pan Charles přemýšlel napohled docela pokojně.

„Myslím, že ne…“

„Tak to je zatím všechno… Samozřejmě vás musím požádat, abyste se nevzdaloval z Paříže a co možná ani ze svého bytu…“

„Rozumím, rozumím…“

Maigret už byl v předsíni.

„Pardon… Málem bych byl zapomněl… Navštěvují vás často vaši přátelé?“

Maigret zdůraznil slovo přátelé.

„Nikdo z nich tady nikdy nebyl. Já jsem také opatrný, pane komisaři… Ne tak přemrštěně jako ubohá Julinka… Já nejsem maniak… Moji přátelé, jak říkáte, neznají vůbec mou adresu a píší mně poste restante… Tím spíše neznali adresu paní Boynetové, a dokonce ani její skutečné jméno… Šlo to tak daleko, že si mnoho z nich myslelo, že žádná Julinka nikdy neexistovala, že jsem si to jméno vymyslil a používal ho, abych…“

Znovu kroky na schodech, udýchaný hlas domovnice:

„Počkejte, počkejte, pane Gérarde…“

A nové volání:

„Pane komisaři!… Pane komisaři…“

Maigret otevřel dveře, stiskl knoflík, protože světlo právě zhaslo. Před ním stál neznámý mladík, zřejmě vyděšený k smrti, a třásl se po celém těle.

„Kde je sestra?“ vyrazil ze sebe, dívaje se na Maigreta pomatenýma očima.

„To je pan Gérard,“ vysvětlovala paní Benoitová. „Vyvádí jako blázen… Musila jsem mu říct, že slečna Cecílie…“

„Vraťte se laskavě do bytu, pane Dandurande,“ poručil Maigret.

U Siveschiových se otevřely dveře. Také v dolejších patrech se dveře otvíraly.

„Pojďte se mnou, pane Gérarde… Vy můžete jít dolů, paní Benoitová…“

Komisař měl v kapse klíč k bytu zavražděné. Pustil mladého muže před sebou a zastrčil závoru.

„Vy jste se to dozvěděl až teď…?“

„Tak je to pravda? Opravdu je Cecílie mrtvá?“

„Kdo vám to řekl?“

„Domovnice…“

Specialisté dokumentačního oddělení obrátili byt vzhůru nohama, zpřevraceli nábytek, prošťourali každou škvíru, vyházeli obsah zásuvek.

„Tak co je s mou sestrou?“

„Je to pravda, je mrtvá.“

Gérard byl tak vyděšen, že se ani nerozplakal. Díval se kolem sebe, jako kdyby přišel o rozum, bylo na něho hrůza pohledět, jak mu škubalo v obličeji i ve všech údech.

„To není možné… Kde je?“

Chtěl se vrhnout do sestřina pokoje, ale komisař ho zadržel.

„Není tady… Uklidněte se… Počkejte…“

Vzpomněl si na láhev rumu, kterou zahlédl ve skříni, podal ji mladíkovi.

„Napijte se… Jak jste se dozvěděl…?“

„Byl jsem v kavárně, když…“

„Počkejte… Vezmeme to po pořádku… Půjde to rychleji… Co jste dělal dnes odpoledne?“

„Byl jsem na třech adresách… Hledám si místo…“

„Jaké místo?“

Gérard takřka vybuchl:

„Jakékoli!… Manželka bude za pár dní rodit… Domácí nám dal výpověď… Čert aby to…“

„Na oběd jste byl doma?“

„Ne… Byl jsem v kavárně…“

Maigret si už sám všiml, že Gérard, nebyl-li dočista opilý, alespoň si už přihnul víc, než je zdrávo.

„To jste si hledal místo v kavárně?“

Mladík se podíval tvrdým, nenávistným pohledem.

„Tohle vy všichni dovedete, samozřejmě!… Zrovna jako má žena!… Vy si tak dovedete představit, co to je lítat od rána do večera – a všechno zbytečně… Víte, co jsem dělal minulý týden, tři noci za sebou?… Nevíte, jak byste to mohl vědět!… A taky vás to nezajímá… Tahal jsem bedny se zeleninou v Tržnici, abysme měli co žrát… Dnes večer jsem čekal v kavárně na jednoho chlápka, který mi slíbil, že mně něco obstará…“

„Kdo to byl?“

„Nevím, jak se jmenuje… Velký, zrzavý, spravuje telefonní aparáty…“

„V které kavárně?“

„Vy mě podezíráte, že jsem zabil tetu?“

Třásl se po celém těle, komisař čekal, kdy se na něho vrhne.

„U dělové koule, když to chcete vědět… Bydlím v ulici Pas-de-la-Mule… Ten chlápek nepřišel… Nechtěl jsem se vrátit domů s prázdnýma rukama…“

„Vy jste nevečeřel?“

„Co vám je do toho?… Na stole se povalovaly noviny… Četl jsem nejdřív inzeráty, jako vždycky… Nedovedete si představit, co to znamená číst inzeráty a třást se, že snad přece… Zkrátka…“

Mladík mávl rukou, jako by odháněl přízrak.

„Najednou jsem na třetí stránce zahlédl tetino jméno… Ani jsem si to všechno okamžitě neuvědomil… Bylo to jen pár řádků… Stařena zardoušena v posteli… Dnes v noci byla v Bourg-la-Reine zavražděna paní Julietta Boynetová, majitelka realit…“

„Kolik to bylo hodin?“

„Já nevím… Už dávno nemám hodinky… Asi půl desáté… Utíkal jsem domů… Řekl jsem Heleně…“

„To je vaše parní?“

„Ano… Řekl jsem jí, že teta je mrtvá, a skočil jsem na autobus…“

„Nepil jste nic mezitím?“

„Malou skleničku, abych se postavil na nohy… Divil jsem se, že za mnou sestra nepřijela…“

„Vy budete dědit po své tetě, že?“

„Ano, společně s oběma sestrami… V Châtelet jsem přestoupil na tramvaj a… Ale co se vlastně stalo s Cecílií?… Proč ta byla zavražděna?… Domovnice mi řekla…“

„Cecílie byla zavražděna, protože věděla, kdo je vrah,“ řekl Maigret pomalu a s důrazem na každém slově.

Gérard čím dál víc ztrácel rozvahu. Sáhl znovu po láhvi rumu.

„Nechte to, už máte dost,“ zakročil komisař. „Sedněte si. Potřeboval byste spíš šálek silné kávy…“

„Z čeho mě zase obviňujete?“

Mladík se stával útočným. Díval se na komisaře jako na nepřítele. Najednou vybuchl:

„Snad si nepředstavujete, že jsem zabil tetu a sestru?“

Maigret neudělal dobře, že neodpověděl. Nestačil si to však uvědomit. Byl v té chvíli duchem nepřítomen, jak se mu to občas stávalo. Či spíše, správněji řečeno, oživoval si v té chvíli po svém způsobu prostředí, které ho obklopovalo: tenhle byt před několika léty, tetu posedlou lakotou, tři děti, dospívající Cecílii a její sestru Bertu ještě s copánky na zádíčkách, Gérarda, který se dal raději na vojnu, aby unikl tomuhle prostředí…

Trhl sebou, když ho mladík chytil za klopy a vykřikl takřka nepříčetně:

„Vy nic neříkáte!… Vy si to opravdu myslíte?… Vy si myslíte, že já…“

Čpěl z něho alkohol. Maigret ucouvl, chytil mládence za obě zápěstí.

„Pomalu, chlapče,“ mumlal ještě napůl duchem nepřítomen, „pomalu…“

Zapomněl na svou obrovskou sílu a mladík zasténal, jak se svíjel v komisařových železných pěstích:

„Vždyť to bolí…“

A pak se rozplakal.

část druhá

I

Vypukla snad v Bourg-la-Reine epidemie? Maigret by se byl mohl zeptat, ale sotva mu ta myšlenka bleskla hlavou, hned už na ni zase zapomněl. Úředník pohřebního ústavu by mu byl bezpochyby řekl, že úmrtí jdou za sebou v sériích, takže uplyne třeba pět šest dní, aniž se vypraví jediný pohřeb první nebo alespoň druhé třídy, a najednou jsou zase zaplaveni objednávkami.

To dopoledne se s pohřby roztrhl pytel, takže jeden ze dvou koní, kteří táhli pohřební vůz s rakví Julinky Boynetové, nebyl pravý pohřební kůň, desetkrát se už pokoušel dát se do klusu, roztrhal tak pohřební průvod a vnutil mu příliš rychlé tempo, nedůstojné měšťanského pohřbu.

Celou tuhle ceremonii měl ostatně na svědomí jakýsi pan Monfils, pojišťovací agent z Luçonu. Sotva se zpráva o zavraždění Julietty Boynetové objevila v novinách, už se vynořil v Paříži celý ve smutku (smuteční oděv mu nepochybně přišel vhod od poslední podobné příležitosti), a už ho také bylo všude plno, hned tu, hned onde překážel tenhle hubený bledý čahoun s nosem zarudlým od rýmy, kterou chytil ve vlaku.

Byl to vlastní bratranec Julietty Boynetové.

„Já vím, co říkám, pane komisaři. Odjakživa se mezi námi samo sebou rozumělo, že na nás bude něčím pamatovat, vždyť proč by byla jinak šla našemu nejstaršímu za kmotru… Dal bych za to krk, že existuje testament… Jestli jste ho nenašli, pak teda měl někdo zájem, aby se nenašel… Ale já to tak nenechám, já to dám k soudu…“

Tenhle pán obstaral honosný pohřeb s katafalkem v bytě zesnulé v pátém patře a s pohřebním průvodem z domu smutku.

„Nikdy jsme v naší rodině nepochovávali naše v Pánu zesnulé ledabyle…“

Brzo ráno šel na nádraží naproti své ženě – přijela také celá ve smutku s pěti chlapci, kteří pochodovali ve smutečním průvodu seřazeni podle velikosti, s klobouky v rukou, pět štětinatých hlav se stejně plavými, stejně nepoddajnými vlasy.

Pohřeb se konal právě v době, kdy je na dálnici největší provoz. Nákladní vozy, vracející se z tržnice, držely se jeden za druhým v nepřetržité řadě. Vzduch byl jasný, tu a tam zasvitlo slunce, vanul chladný štiplavý vítr; lidé podupávali a schovávali ruce v kapsách.

Maigret celou noc nezamhouřil oka. Z pokoje v Biraguově ulici sledoval s Lucasem svou polskou bandu. Po celé ty tři dny, co byla Cecílie mrtvá, byl zachmuřený, podrážděný. Těch Poláků, kteří mu bránili, aby se mohl cele věnovat případu v Bourg-la-Reine, začínal už mít plné zuby. V sedm ráno se rozhodl:

„Zůstaň tady!… Půjdu tam a seberu prvního, kdo vystrčí hlavu…“

„Buďte opatrný, šéfe… Mají zbraně…“

Maigret pokrčil rameny; vešel do Hotelu Pod podloubím a postavil se na schodišti. Za čtvrt hodiny se dveře otevřely. Objevil se chlap jako hora a začal sestupovat po schodech. Maigret se na něho vrhl zezadu, oba muži se váleli po schodech až do přízemí, konečně se komisař odtrhl – to už měl chlapík nasazená želízka. Torrence přiběhl, sotva se ozvala Maigretova píšťalka.

„Vezmi ho na Nábřeží… Vyzpovídej si ho sám… Ale aby zpíval, rozumíš?… Střídejte se, když bude zatloukat… A vezměte ho pořádně do presu…“

Maigret si oprášil šaty a šel posnídat do automatu rohlíky a bílou kávu.

Celá kriminálka věděla, že v takovýchhle chvílích je lépe nechodit Maigretovi na oči. Také paní Maigretová se neodvažovala v podobných situacích zeptat se svého muže, kdy přijde k obědu nebo k večeři.

Teď tu stál, dívaje se posupně do hokynářského výkladu, a kouřil svou krátkou lulku rychlými vzteklými tahy. Noviny psaly o obou zločinech, takže tu byla spousta zvědavců, nepočítaje půl tuctu novinářů a několik fotografů. Oba pohřební vozy už stály před domem, vůz Julietty Boynetové napřed, Cecíliin vůz za ním, a nájemníci z celého domu se na návrh madam Kdyžračtedovolit – slušnost je slušnost, to se zase nedá nic dělat – složili na věnec s nápisem:

Naší milované paní domácí.

Zatímco Monfilsové zastupovali vlastní rodinu Julietty Boynetové, rozené Cazanové, jiná skupina tu truchlila jménem rodiny Julinčina nebožtíka muže – byli to Boynetové a Machepiedové, kteří bydlili přímo v Paříži.

Obě skupiny na sebe vrhaly nenávistné pohledy. Také Boynetovi a Machepiedovi tvrdili, že byli okradeni, poněvadž nebožka po smrti svého manžela slibovala, že část společného jmění se jednoho dne vrátí do lůna manželovy rodiny. V předvečer pohřbu poslali delegaci na kriminální policii. Byli přijati samotným ředitelem, protože to byly dosti význačné osobnosti a jeden z nich byl dokonce městským radním.

„Poslyšte, Maigrete… Tito páni tvrdí, že existuje závěť, a já jim marně říkám, že jsme prohledali celý byt…“

Zlobili se na Maigreta, zlobili se na Monfilsovy, zlobili se na Julinku. Všichni dohromady se tvářili, jako by je někdo okradl, a na prvním místě Gérard Pardon, který nemluvil s nikým a byl zřejmě nervóznější než kdy jindy.

Protože neměl peníze, nemohl si pořídit smutek. Neměl zimník, jenom starý hnědožlutý nepromokavý plášť s černou páskou na rukávě.

Gérardova sestra Berta se držela pořád u bratra, zřejmě plná starostí, když ho viděla tak rozčileného. Byla to malá, kulaťoučká, půvabná a koketní osůbka, která zřejmě nepokládala za nutné nahradit svůj červený klobouček nějakým tmavým.

Pan Dandurand byl také přítomen ve společnosti čtyř nebo pěti pánů velmi pečlivě oblečených a velmi důstojného vzezření, s prsty plnými prstenů – přijeli společně v dvanáctiválci. Byli tu také Siveschiovi, až na matku, která ještě nevstala. Hokyně, paní Piéchaudová, svěřila svůj krámek na chvíli paní Benoitové, aby mohla zaběhnout nahoru pokropit rakve svěcenou vodou.

Pořadatel z pohřebního ústavu, celý nervózní, protože měl v jedenáct hodin další pohřeb, nevyznal se ve všech těch jednotlivých skupinách a marně se pokoušel vyzvědět, kdo doopravdy patří k rodině. Zřejmě mu také naháněli strach fotografové.

„Ještě ne, pánové, prosím vás pěkně… Počkejte aspoň, až budou všichni na svých místech!…“

Přece nemůže přijít do novin snímek s pohledem na tenhle neuspořádaný průvod!

Lidé si ukazovali Maigreta, který se tvářil, jako když si toho nevšímá. Zatímco snášeli po schodech oboje máry, dotkl se rukou Gérardova ramene; mladík sebou trhl.

„Dovolíte na okamžik?“ šeptal komisař a vlekl mladého muže stranou.

„Co mně ještě chcete?“

„Vaše paní vám možná říkala, že jsem ji včera navštívil za vaší nepřítomnosti…“

„To chcete říct, že jste prosmejčil náš byt…“

Gérard se ušklíbl podrážděně, ale přitom bolestně.

„Našel jste aspoň, co jste hledal?“

A když komisař odpověděl ano, podíval se na něho mladík zděšeně.

„Představte si, že jednu chvíli, když vaše paní ke mně byla otočena zády, přemohla mě zvědavost a já jsem sáhl do jednoho květináče… Víte, já taky zahrádkařím ve volných chvílích… A na tom květináči mně připadalo něco nepřirozeného… Podívejte se, co jsem našel v čerstvě rozhrabané hlíně…“

V Maigretově dlani ležel malý klíček od bytu Julietty Boynetové.

„Není to divné?“ pokračoval komisař. „A představte si – ta shoda… Když jsem za chvíli nato přišel do kanceláře, čekal tam na mne zámečník, který bydlí pár kroků odtud… Chtěl mi jenom říct, že takovýhle klíček dělal asi přede dvěma nedělemi…“

„No a co z toho?“

Gérard se chvěl po celém těle, těkal divoce očima kolem sebe, jako by hledal pomoc, až jeho pohled ustrnul na sestřině rakvi, kterou právě muži v černém zvedali na pohřební vůz.

„Chcete mě zatknout?“

„Ještě nevím…“

„Když jste mluvil se zámečníkem, tak musíte vědět, od koho ten klíč mám…“

Měl ho od Cecílie! Zámečníkova výpověď o tom neponechávala žádnou pochybnost.

„V pondělí 25. září,“ uvedl zámečník, „přišla ke mně do dílny mladší žena, asi kolem třiceti let, ukázala klíč od bytu značky YALE a žádala mě, zda bych jí mohl zhotovit takový klíč… Řekl jsem jí, aby mi ten klíč nechala jako vzor… To prý nemůže, má jen jediný klíč, a ten potřebuje… Udělal jsem si otisk… Na druhý den si přišla pro ten nový klíč a zaplatila mi za něj dvanáct franků šedesát… Vzpomněl jsem si na to, když jsem četl v novinách popis Cecílie Pardonové a že byla zavražděna, zvláště když jsem si všiml, že trochu šilhala…“

Pohřební průvod se dal do pohybu, pořadatel z pohřebního ústavu se přihnal ke Gérardovi, živě šermuje rukama, a Maigret řekl polohlasem:

„Pohovoříme si o tom později…“

Gérarda a jeho sestru Bertu umístil pořadatel hned za pohřební vozy, ale neušli ani deset metrů, a Monfilsovi si pospíšili upřít jim čestné místo a zařadit se s nimi do jedné řady.

Boynetovi a Machepledovi byli zdrženlivější, nesnažili se předstírat bolest a pokojně kráčeli za nimi, rokovali mezi sebou, jak to bude s tím dědictvím. Nakonec šel pan Dandurand s oněmi pány s velkými prsteny; jeden z nich jel pomalu s autem za průvodem.

Vrtošivý kůň udal zpočátku rychlé tempo. Když však měli zahnout doleva a přetnout hlavní silnici, aby se dostali ke kostelu, udělala se najednou na výpadovce zácpa a doprava byla na několik minut přerušena, takže jim přehradily cestu tři tramvaje.

Gérardova žena na pohřeb nepřišla vzhledem k svému stavu. Tento týden čekala svou hodinku. Maigret se u ní na chvíli zastavil navečer předešlého dne v malém dvoupokojovém bytě, který obývali mladí manželé nad řeznickým krámem v ulici Pas-de-la-Mule.

Nebylo jí ještě ani třiadvacet, ale už měla v obličeji, v němž nebyla ani stopa mladistvosti, všechnu rezignaci chudých manželek. Bylo vidět, že zápasí s chabými silami a příliš skrovnými prostředky, aby se v obou místnostech dalo jakžtakž bydlet. Některé kusy zařízení jistě už putovaly do zastavárny. Maigret si všiml, že dodávka plynu je zastavena.

„Gérard neměl nikdy štěstí…“ povzdechla si mladá žena, aniž se v jejím hlase ozvala výčitka. „A přesto je to hodný hoch… Je mnohem inteligentnější než tolik jiných mladých lidí, kteří mají docela dobrá místa… Anebo je to snad právě proto, že je příliš inteligentní?…“

Jmenovala se Helena. Její otec byl úředníkem na potravní čáře. Neodvažovala se mu říct, jak to s nimi vypadá. Nechávala ho v domněnce, že Gérard pracuje a že jsou šťastni.

„Nesmíte mu mít za zlé, že byl trochu rozčilen, musíte si představit, kdybyste tak vy byl na jeho místě… Od nějaké doby jako by se všechno proti němu spiklo… Od rána do večera běhá po inzerátech… Přinejmenším doufám, že proti němu nemáte žádné podezření?… Je úplně neschopný provést sebemenší špatnost… Možná, že nemůže prorazit právě proto, že je tak úzkostlivý… Počkejte, něco vám řeknu!… Naposledy byl Gérard zaměstnán u jednoho obchodníka s elektrickými vysavači a stala se tam nějaká krádež… Gérard měl podezření na jednoho zaměstnance… Ale neřekl nic, protože nevěděl nic jistého… Šéf na něho pořád naléhal, vypadalo to, jako by měl podezření na něho, ale Gérard, než by něco řekl, raději se sebral a šel… Můžete si to tady všechno prohledat…“ přeskočila mladá žena najednou na jiné téma. „Nenajdete tady nic zajímavého, nanejvýš nějaký ten účet…“

Jenomže… ten květináč na okně! Maigret si všiml, že hlína je čerstvě nakypřena, ale čapí nůsek v květináči byl uschlý už hezkých pár dní. Využil okamžiku, kdy se Helena nedívala, a…

Komisař kráčel s rukama v kapsách po chodníku podél pohřebního průvodu, aby nemusil přestat kouřit. Docela vzadu spatřil obě slečny Siveschiovy, Nouchi a Potsi, byly tu jako na divadle a neušlo jim nic, co se kde šustlo. Paní Kdyžračtedovolit svěřila na hodinku vrátnici sousedce (nemohla tušit, že Maigret postavil k domu policejního inspektora). Chtěla se podívat do kostela, ale na hřbitov že už nepůjde; měla strach z průvanu kvůli tomu svému reumatismu.

Pojednou se pohřební průvod znovu zastavil, ačkoli to nebylo v programu. Lidé se vykláněli, stoupali si na špičky, aby viděli, co se přihodilo.

Julinka Boynetová a Cecílie měly smůlu. Jiný pohřební průvod – tenhle měl zpoždění, zatímco jejich měl náskok – vyrazil z příčné ulice a valil se ke kostelu. Bylo nutno čekat. Koně bili kopyty o dláždění. Lidé vybíhali na okamžik z průvodu, aby si zaskočili na skleničku, a vzápětí se znovu objevili na prahu kavárničky, otírajíce si ústa hřbetem ruky.

Bylo slyšet zvuk varhan. Vzadu, na druhé straně, auta na dálnici číslo 20. Kněz spěchal s výkropem, jako by ho honili, a dveře kostela se za chviličku otevřely oběma novým nebožtíkům.

Et ne nos inducas in tentationem…

Vrchní pořadatel v dvourohém klobouku pobíhal kolem průvodu jako pes kolem stáda.

Sed libera nos a malo…

Amen…

Pohřební průvod se vedral do kostela, ačkoliv účastníci předešlého pohřbu nebyli ještě všichni venku. Jen rakev Julietty Boynetové se vešla na katafalk. Cecíliina rakev zůstala za ní na dlažbě a kněz už zanotoval:

Libera nos Domine…

Šoupání podrážek, nohy kostelních židlí vrzaly o dláždění, čerstvý vzduch vtrhl do chrámu dokořán otevřenými dveřmi, jimiž bylo vidět slunečnou ulici. Gérard v první řadě truchlících pozůstalých otáčel bez ustání hlavu. Hledal snad Maigreta? Páni, kteří doprovázeli Charlese Danduranda, chovali se důstojně a dali na ofěru každý stofrankovou bankovku. Berta v třešňově červeném kloboučku nespouštěla bratra z očí, jako by se bála, aby neudělal nějakou hloupost.

Pater noster…

Všichni sebou trhli, když chrámovou lodí šlehl blesk – to fotograf tiskové agentury dělal snímek.

Maigret, zabořený až po uši do svého velkého svrchníku se sametovým límcem, opíral se bokem o jeden z chrámových pilířů a pohyboval rty, jako by se modlil. A snad se opravdu modlil za ubohou Cecílii, kterou nechával tak dlouho čekat v akváriu na Zlatnickém nábřeží.

Už tři dny se na něho sotvakdo odvažoval promluvit. Valil se po chodbách kriminálky nasupený, nevrlý, hlodaje na náustku lulky, jako by z ní sál zuřivé myšlenky.

„Nevede se to?“ ptal se ho ředitel včera večer.

Maigret odpověděl jenom pohledem, pohledem tak posupným, že vyvážil jakoukoliv odpověď.

„Nic si z toho nedělejte, kamaráde… Jen až to chytnete za pravý konec…“

Slunce ozařovalo barevná okna, na nichž byli zpodobeni čtyři evangelisté, a Maigret bez nějakého zřejmého důvodu utkvíval pohledem zejména na svatém Lukášovi, kterého umělec ozdobil zrzavým čtyřhranným plnovousem.

Et ne nos inducas in tentationem…

To už zase čeká další pohřeb před branou, že farář žene výkrop takovým tempem? Kůň, který nebyl zvyklý na pohřební obřady, řehtal venku mocně každou chvíli a pod kostelní klenbou se to rozléhalo jako radostná výzva k životu…

Proč si Cecílie bez tetina vědomí opatřila před čtrnácti dny druhý klíč od bytu? Dala ten klíč bratrovi opravdu ona? A jestliže ano…

Měl ji pořád před očima, jak trčí v akváriu, kabelku na kolenou, schopná sedět bez hnutí hodiny a hodiny…

Znovu ho napadlo, co si už jednou řekl:

Buďto odešla s někým, koho dobře znala, s někým, ke komu měla naprostou důvěru, anebo jí někdo namluvil, že ji dovede ke mně…

Byl to její bratr?

Komisař mrzutě odvrátil zrak od Gérardových očí – mladík na něho nepřestával civět a Berta ho neustále chlácholila, chytajíc ho co chvíli za loket.

„Tudyhle, pánové… Pospěšte si laskavě!…“

Na hřbitově bylo toho dne také jako na pouti. Rychle prošli oddělením rodinných hrobek a kamenných náhrobků. Dospěli do nové části hřbitova, k čerstvě navršeným pahrbkům hlíny, nad nimiž se tyčily dřevěné kříže.

Pohřební vozy už nemohly dál. Uložili obě rakve na máry a smuteční hosté postupovali za nosiči po úzkých stezkách jeden za druhým.

„Kdy bych s vámi mohl mluvit, pane komisaři?“

„Kde jste se ubytoval?“

„V hotelu Centre, na Montparnassu…“

To se ptal Monfils, přitočil se k Maigretovi po cestě.

„Zastavím se u vás ještě dnes odpoledne…“

„Nechtěl byste raději, abych za vámi přišel do kanceláře?“

„Nevím, kdy tam budu…“

A Maigret se prodral k Bertě, kterou dav na okamžik oddělil od bratra.

„Neměla byste ho nechávat samotného… Je příliš rozrušen… Snažte se ho vzít s sebou k vám, zaskočil bych pak za vámi…“

Dívka zamrkala na znamení souhlasu. Bylo to půvabné stvoření, a její malá buclatá postavička jako by už napřed vylučovala jakoukoliv možnost, že by děvče mohlo být zapleteno do nějakého dramatu.

„Prosím vás, pane komisaři…“

Maigret se obrátil k jednomu z oněch decentních pánů, kteří doprovázeli Danduranda.

„Mohli bychom si chviličku pohovořit? Hned za branou hřbitova je tichá hospůdka…“

Ministrant se snažil co nejrychleji stříhat hubenýma nohama, pokud mu to dovolovala dlouhá černá komže, zpod níž vyčuhovaly těžké šněrovací boty pobité cvočky, kněz se sklonil nad čerstvou jámou, zalistoval v obřadní knize, zaševelil rty a vhodil do hrobu první lopatku hlíny. Gérard a bratranec Monfils vztáhli současně ruku po lopatce. Několik hlav zaclonilo v té chvíli výhled a Maigret už nestačil postřehnout, kdo se jí zmocnil první.

Najednou bylo všude plno zmatku. Nestoudné Nouchi se opět zachtělo podívat se na komisaře pěkně zblízka. Div že ho nepožádala o autogram jako filmového herce.

Když Maigret otevřel dveře kavárničky, vtlačené doprostřed ohrady s pomníčky a náhrobními kameny, oni známí páni, sedící už kolem jednoho stolu, rázem povstali.

„Prosíme za prominutí, že jsme vás obtěžovali… Co si dáte, pane komisaři? Pane vrchní!… Ještě jednou pro pana komisaře…“

Pan Charles Dandurand tu seděl lysý a popelavý, popelavý jako dlaždičky v umrlčí komoře.

„Posaďte se, pane komisaři. Byli bychom přišli za vámi, ale snad je to lépe takhle…“

Byli tady všichni velcí majitelé vykřičených domů, tak jak se scházejí večer co večer u Alberta, pokojní a důstojní jako u zeleného stolu na zasedání správní rady.

„Tak na zdraví, pane komisaři!… Myslím, že by nebylo namístě, abychom dělali velké okolky… Pan komisař Cassieux nás zná a ví, že jsme všichni féroví…“

Dvanáctiválec stál venku na ulici a houf kluků si s nadšením prohlížel jeho chromování, které se blyštělo v poledním slunci.

„Jsme tady kvůli té chudince Julince, samozřejmě… Vám je pochopitelně známo, pane komisaři, že zákon, pod záminkou veřejné morálky, nebere na vědomí ujednání a smlouvy mezi našimi podniky… Je na nás, abychom se vypořádali mezi sebou… Nebožka Julinka měla podíl nejméně na tuctu podniků, nepočítáme-li Béziera a ten lokál v ulici d’Antin, které jí patřily jako jediné majitelce… Pan Charles vám může říct, že jsme měli včera schůzi, abychom se poradili, co by se mělo dělat…“

Ostatní páni vážně pokyvovali hlavami. Pan Charles měl obě své zsinalé chlupaté ruce dlaněmi na stole.

„Pane vrchní, ještě jednou!… Víte, kolik to dělá, pane komisaři, v hotových penězích?… Něco přes tři tisíce hadrů, chci říci něco přes tři milióny… Jenomže my bychom se moc neradi do něčeho namočili… Jak to vypadá, Julinka nezanechala závěť… Pan Charles by nerad, aby z toho byly nějaké nepříjemnosti, a my mu dáváme za pravdu… Tak jsme se vás chtěli zeptat, co by se s tím mělo podniknout… Už za ním byli dva chlápkové… Jednak ten funebrák Monfils, co jste ho tady viděl s těmi jeho výrostky… Potom slečnin bratr, ten mladý Gérard… Oba chtěli peníze… Pokud jde o nás, my neříkáme ne, jenom bychom potřebovali vědět, kdo má na ten pakl právo… Taková je situace… Naše podničky běží jedna radost a nemůžem je zavřít jen proto, že…“

„Na okamžíček, pane komisaři, prosím vás…“

Zatáhl Maigreta do vedlejší místnůstky.

„Co jsem, to jsem, o tom se nebudeme bavit… Ale jednu věc bych vám chtěl říct, pane komisaři, a všichni moji kamarádi vám to potvrdí jako jeden muž: pan Charles byl vždycky férový chlap, jen co je pravda… Julinčiny papíry jsou v pekle, ale my nejsme lidi, kteří by se chtěli hádat kvůli nějakým škrábanicím… Říkal jsem tři milióny… Možná že to dělá o něco víc… Ale ať s papíry nebo bez papírů, nikdo se toho netkne, dokud nemrknete okem…“

„Uvědomím o tom své nadřízené,“ řekl chladně Maigret.

„Ještě okamžik, pane komisaři… Ještě slovíčko, ale byl bych rád, aby to kamarádi slyšeli…“

Vrátili se do lokálu.

„Podívejte se, pane komisaři!… Usnesli jsme se, že složíme k vašim rukám dvacet hadrů jako odměnu pro toho, kdo najde toho lumpa, co pomohl Julince na onen svět… Jste s tím srozuměn?… Stačí to?… Je to v pořádku?… Pan Charles vám předá ten pakl…“

Bývalý advokát měl za to, že teď přišla pravá chvíle, a vytáhl z kapsy peněženku napěchovanou k prasknutí.

„Tady ne,“ vyvedl ho komisař z omylu. „Musím to napřed oznámit svým nadřízeným… Pane vrchní! Kolik to dělá?… Ale ano!… Pardon! Za sebe jsem zvyklý platit sám!…“

Maigret zaplatil útratu, zatímco onen z pánů, který vedl hlavní slovo, mumlal rozpačitě:

„Jak chcete, pane komisaři… Ale není to od vás hezké!…“

Maigret opustil bistro s příjemným teplem dvou aperitivů v žaludku. Neušel ani deset kroků, když se náhle zarazil.

Stál před ním Gérard, rozčilenější než kdy jindy, a jeho sestra Berta upínala na komisaře pohled, který měl znamenat:

Dělala jsem, co jsem mohla, abych ho odtamtud odtáhla… Vidíte sám!… Nedalo se nic dělat…

Cecíliin bratr, který už zatím stačil něco vypít a jehož dech čpěl alkoholem, vyrážel z chvějících se rtů přerývaným hlasem: „Doufám, pane komisaři, že mi teď vysvětlíte…“

Hrobníci pracovali v potu tváře. Čekaly na ně další hroby a na rakvi Cecílie Pardonové leželo zatím jen několik lopat hlíny.

II

„Tak pojďte, kamarádíčku…“ Maigret to neměl ve zvyku, ale v téhle chvíli napůl bezděčně, napůl s náhlou příchylností položil ruku na oblé ramínko Berty Pardonové. Mnoho mužů ve zralém anebo i v přezrálém věku tohle dělává ze zvyku a nikoliv neúmyslně, s otcovským vzezřením, a nikdo si toho nevšimne. Komisař si však zřejmě počínal nešikovně, protože dívka se na něho podívala udiveně, a zatímco on sám poněkud vypadl z rovnováhy, Bertin pohled jako by říkal:

Tak vy taky!…

Gérard vstoupil první do bytu, z něhož teprve před malou chvílí odešli zřízenci pohřebního ústavu, protože je se všemi jejich instrumenty potkali dole na schodech.

Maigret už chtěl také vejít do dveří, když se v pološeru hned vedle něho ozval hlásek s nepatrným cizím přízvukem:

„Chtěla bych s vámi mluvit, pane komisaři…“

Poznal Nouchi, která si na pohřeb oblékla černý kostýmek, příliš krátký a příliš těsný, zřejmě šitý přede dvěma, třemi roky, ještě než dívka vyspěla; teď dodával Nouchiným tvarům ještě vyzývavější podobu.

„Celý na křivo…“ utrousil posměšně, protože neměl dost trpělivosti pro tuhle drzou holčici.

„Ale je to velmi důležité, pane komisaři!“

Maigret už vcházel do bytu nebožky Julietty Boynetové a zavíral za sebou dveře, a tak jen zavrčel:

„Důležité nedůležité, však ono to počká…“

Když už tady měl Gérarda po ruce, chtěl to s ním skončit a nemrzel se, že Berta je u toto. Byt staré dámy se lépe hodil k této rozmluvě nežli komisařova kancelář na Zlatnickém nábřeží. Už jeho atmosféra působila na Gérardovy nervy. Mladík těkal s určitou úzkostí očima po stěnách, s nichž právě strhli černé stóry, a nervózně vdechoval vůni květů a svící, která se vznášela v ovzduší jako mdlá vůně smrti.

Naproti tomu Berta Pardonová byla úplně ve své kůži, jako by pobíhala za pultem ve svém jednotkovém domě anebo pokojně čekala na jídlo v laciné restauraci, kam chodívala na oběd. Z dívčina kulatého, téměř dětského obličeje zářil čistý jas, uspokojení nad vlastní osůbkou, to, čemu by někdo mohl říci klidné svědomí. Ztělesňovala naprosto věrně typ nevinné dívky, tak jak si ji obvykle představujeme, dívky, která doposud nezavadila nejenom o hřích, ale ani o myšlenku na hřích.

„Sedněme si, děťátka,“ pokynul Maigret a vytáhl lulku z kapsy.

Gérard byl příliš rozčilený, aby vydržel klidně sedět v křesle. Na rozdíl od sestry byl neustále ve střehu, ustavičně jím zmítaly neklidné myšlenky a jeho pohled nevydržel nikdy dlouho na jednom místě.

„Přiznejte se, že mě podezíráte, že jsem zabil tetu a sestru…“ blekotal třesoucími se rty. „A to jenom proto, že jsem chudý a že jsem měl vždycky smůlu!… Houby vám záleží na tom, že ničíte mou ženu, která čeká dítě a která je takjaktak na hromadě se zdravím… Využil jste mé nepřítomnosti a prošmejdil jste náš byt… Šel jste k nám schválně, protože jste věděl, že nejsem doma…“

„Přesně tak…“ prohodil komisař. Zapaloval si dýmku a prohlížel si se zájmem podobizny na stěně.

„Protože jste neměl povolení k domovní prohlídce! Protože jste věděl, že bych vám byl nikdy nedovolil…“

„Ale ne, chlapečku, ale ne!…“

Berta odložila kožešinu – byla to příliš dlouhá a příliš uzoučká kuna – kterou měla kolem krku, a Maigret si nemohl nevšimnout, že dívčino hrdlo je krásně oblé a bílé.

„Ptal jste se taky toho krkouna Monfilse, kde byl tu noc? Jeho jste se na to neptal, protože ten má prachy…“

„Zeptám se ho na to ještě dneska odpoledne…“

„V tom případě se ho také můžete zeptat, jestli mě a mé sestry vždycky neokrádali…“

Ukázal na jednu rodinnou podobiznu na stěně, trochu vybledlou zvětšeninu ženské hlavy.

„To je má matka…“ div nevzlykal. „Byla podobná Cecílii… Nejenom fyzicky, měly také stejnou povahu… Tomu vy nemůžete rozumět… Tolik pokorná, ustavičný strach, že nedělá dobře, co se od ní očekává, že dostává víc, než kolik jí náleží… Takřka chorobná touha ustavičně se obětovat… Chuděrka sestra jako by jí z oka vypadla… Celý život tady nedělala nic než služku… Je to tak, Berto?“

„Úplně tak,“ kývla hlavou dívka. „Teta Julie s ní zacházela jako se služkou…“

„Tohle nemůže pan komisař vědět…“

Maigret by se byl málem usmál, protože si vzpomněl na jednu okolnost, o které jeho vášnivý společník nemohl mít ani tušení: že totiž komisař sám trpí pocitem méněcennosti. Tato nemístná pokora ho mrzela, snažil se ji přemoci, setřást, proto se občas stával útočným, přeháněl na druhou stranu, vypadal jako hrubec, choval se vyzývavě k lidem, aniž k tomu měl příčinu.

„Má matka byla starší. Bylo jí čtyřiadvacet, když si teta udělala známost s Boynetem, který měl peníze. To už byli jejich rodiče po smrti, obě sestry žily ve Fontenay z renty, kterou jim staří zanechali. A vidíte, co se stalo. Aby si mohla vzít Boyneta, potřebovala teta věno. Vyškemrala na matce, že se vzdala svého podílu na dědictví. Celá rodina to ví, a jestli Monfils není lhář, musí vám to potvrdit. Takhle si tedy jenom díky mé matce sedla teta Julie do teplého hnízda.“

– Však já ti to jednou vrátím… Můžeš si být jista, že na tohle nikdy nezapomenu… jenom co se vdám…

„Nebylo z toho samozřejmě nic! Jenom co se vdala, hned se jí začala zdát sestra příliš chudá, aby se s ní mohla stýkat v novém prostředí, do něhož se provdala, a chudák maminka šla za prodavačku do jednoho obchodu ve Fontenay… Vzala si vedoucího jednoho oddělení, který už tenkrát na tom nebyl se zdravím zrovna nejlíp… Zůstala v práci i po svatbě… Pak jsme přicházeli na svět my, a to je pravda, že naše teta nám prokázala milost a šla Cecílii za kmotru… Víte, co jí dala k prvnímu svátému přijímání?… Sto franků… A to jejímu muži už tenkrát patřilo deset činžáků…“

– Nic se neboj, Emílie, psala tenkrát mamince. Kdyby mělo dojít k nejhoršímu, o děti se ti vždycky postarám…

„První umřel náš otec. Maminka šla za nějaký čas za ním. Teta Julie také ovdověla a nastěhovala se do tohohle domu, jenomže tenkrát měla pro sebe celé patro.

Z Fontenay nás odvezl bratranec Monfils… To jsi, Berto, byla tenkrát ještě moc malá… Ty se na to nemůžeš pamatovat…“

– Božínku, ty jsou ale hubené! zhrozila se teta Julie, když nás uviděla. To jim snad chudinka sestra nedávala ani jíst…

„Bylo to všechno jenom na oko. Hned taky začala všechno kritizovat, naše oblečení, naše prádlo, chatrné boty, naše vychování…

Cecílie byla už tenkrát dost vyspělá, a tak si z ní hned udělala služku. Mě chtěla poslat do učení, pořád nadhazovala, že chudí lidé mají mít vhodné zaměstnání… Když jsem přišel domů s dírou na koleně, to bylo nějakého řečnění… Byl jsem nevděčník, neměl jsem žádné uznání za to, co se dělá pro mě a pro mé sestry; určitě skončím na šibenici…

Cecílie trpěla bez hlesu… Teta propustila služku, protože Cecílie stačila sama na všechno… Chcete se podívat, co jsme nosili na sobě?…“

Šel do jednoho stolíku pro fotografii, na které byli všichni tři. Cecílie v černém, tak jak ji Maigret znal, s vlasy ulízanými dozadu bez jakéhokoliv půvabu, Berta, docela mladičká a baculatá, v šatech příliš dlouhých na svůj věk, a čtrnáctiletý nebo patnáctiletý Gérard v obleku, který nebyl určitě šitý na jeho postavu.

„Dal jsem se raději na vojnu a teta mi neposlala ani pět franků měsíčně… Kamarádi dostávali balíčky, cigarety… Po celý život jsem se musel závistivě dívat na druhé…“

„Kolik vám bylo, když jste odešla od tety?“ obrátil se Maigret na dívku.

„Šestnáct…“ odpověděla Berta. „Šla jsem se představit, sama, do jednoho velkého obchodního domu… Ptali se mě, kolik mi je let, a já jsem řekla, že osmnáct…“

„Když jsem se ženil,“ ozval se znovu Gérard, „poslala mi teta jako svatební dar stříbrnou lopatku na dorty…

Jednou jsme byli úplně ve svrabu, šel jsem ji prodat, dali mi za ni třicet franků… Cecílie se sotva najedla, a přece měla teta peněz jako šlupek… A teď, když je mrtvá, házíte mi to na hlavu, jste stejný jako všichni ostatní…“

Bylo na něho líto pohledět, tolik se dusil hořkostí, vzpourou.

„Nikdy jste se nezabýval myšlenkou, že zabijete svou tetu?“ zeptal se Maigret tak klidně, že Berta málem vyskočila ze židle.

„Kdybych vám řekl, že ano, budete z toho usuzovat, že jsem ji uškrtil, ne?… Tak víte co, kolikrát mně to napadlo… Bohužel jsem moc velký zbabělec… Teď si myslete, co chcete… Zavřete si mě, jestli vám na tom tolik záleží: bude to jenom jedna nespravedlnost navíc…“

Berta se podívala na malé náramkové hodinky.

„Potřebujete mě ještě tady, pane komisaři?“

„Proč?“

„Je poledne… Můj přítel na mě čeká před podnikem.“

Když mluvila o milenci, zachovala si zplna své panenské vzezření.

„Nechám vám tu svou adresu: Ordenerova ulice, číslo 22… Jsem doma takřka každý večer po sedmé hodině, pokud náhodou nejsme v biografu… Co uděláte s Gérardem?… On byl vždycky takový jako dnes… Já bych z toho nedělala velký problém… Nepotřebuješ peníze, Gérarde?… Obejmi za mě Helenu… Řekni jí, že se na ni přijdu podívat zítra nebo pozítří… Ve kšeftě mi slíbili tři dny volna…“

Odcupitala ke dveřím, ještě jednou se obrátila, usmála se na oba muže a byla pryč.

„Takhle to s ní vypadá,“ pokrčil rameny Gérard. „Ten její přítel je ženatý. Kdyby to tak matka věděla…“

„Řekněte mi, proč vám Cecílie dala ten klíč?“

„Chcete to mermomocí vědět? Tak vám to řeknu, ale moc vás to asi nepotěší! Dala mi ten klíč proto, že policie není k ničemu! Protože se chudým lidem jenom vysměje, když se na ni obrátí! Cecílie byla za vámi několikrát, to přece nebudete zapírat! Řekla vám, že má strach, že se v noci dějí v bytě věci, které nedovede pochopit. A co jste udělal vy? Vy jste se jí vysmál! Dvakrát jste tam poslal nějakého směšného policajta, který neudělal nic jiného, než že se promenoval před domem… Když k vám Cecílie znovu přišla s naprostou jistotou, že v tomhle pokoji v noci někdo byl, cítila, že si z ní celá kriminálka dělá legrací… Inspektoři chodili jeden za druhým kolem čekárny jako o procesí, jenom aby se podívali zblízka, co je to za potrhlou ženskou…“

Maigret sklonil hlavu.

„Právě proto si obstarala ještě jeden klíč… Chtěla na mně…“

„Moment! Kde jste se setkával se sestrou?“

„Na ulici! Když jsem s ní potřeboval mluvit…“

„To jest, když jste potřeboval peníze…“

„Když jsem potřeboval peníze, ať je po vašem! Člověk se až diví, na co všechno nepřijdete. Sem tam mně opravdu mohla dát pár franků, nikdy to nebylo moc, když se jí podařilo něco uškubnout z toho, co jí teta dávala na živobytí. Čekal jsem na rohu ulice v tu dobu, co chodila na nákup!… Tohle jste tedy chtěl vědět?… Tak tady to máte!… Ten klíč mi sestra dala asi před deseti dny… Prosila mě, abych k ní tu a tam přišel na noc a pokusil se vypátrat, co se to tady vlastně děje…“

„A vy jste přišel?“

„Ne… Kvůli manželce… Doktor si myslí, že porod může přijít předčasně… Sliboval jsem Cecílii, že přijdu potom…“

„Jak byste se byl dostal kolem vrátnice?“

„Cecílie měla všechno promyšlené. Každý večer v sedm hodin roznáší domovnice poštu… Vždycky se na několik minut zastaví u Deséglisů, to jsou ti nájemníci ve druhém patře vlevo… Stačilo, abych přišel zrovna v tu chvíli…“

„A vaše teta?“

„Ještě tohle! Já vím, že všechno, co řeknu, se obrátí proti mně. Ale s tím nebyly žádné starosti. Teta, která měla bolesti v nohou, nechávala se každý večer v tuhle hodinu masírovat horkým vzduchem… Zdá se, že ji to dělalo dobře. Sestra jí to dělala fénem, jaký mají u holiče… Dělá to dost velký kravál… Stačilo, abych si v tu chvíli otevřel byt tím klíčem a vlezl k sestře pod postel… Tak jste spokojen?… A teď vám říkám, že mám hlad a že na mě žena čeká… Nahnal jste jí strach s tou vaší zatracenou návštěvou… Jestli nepřijdu včas domů, bude si myslit… Buďto mě zatkněte, nebo mě pusťte domů… Co se týče toho dědictví, na které máme právo, budeme vidět, jestli…“

Otočil hlavu, ale ne dosti rychle, aby si Maigret nevšiml, že se mu po tvářích kutálejí slzy vzteku a lítosti.

„Můžete jít,“ řekl komisař.

„Opravdu?“ vykřikl mladý muž ironicky. „To mě tedy ještě nezavřete? Jak jste laskaví! Jak vám mám jenom poděkovat…“

Gérard si nebyl jist, zda opravdu slyšel dobře, ale zdálo se mu, když sahal na kliku, že Maigret krčí rameny a bručí si sám pro sebe:

„Hlupáčku…“

Doufala Nouchi ještě pořád, že se jí podaří komisaře svést? V každém případě pro to dělala všechno možné v podivné směsici prohnanosti a naivity. Rozhodně nezapomněla, když si sedala proti němu, vyhrnout si sukni vysoko nad špičatá kolena.

„Kde jste byla?“ ptal se jí Maigret mrzutě.

„Na ulici.“

„Co jste tam dělala?“

„Bavila jsem se s jedním svým ctitelem…“

„Jste si naprosto jista, že to bylo ten večer, než byl spáchán zločin?“

„Vím to docela určitě… Mám to poznamenáno v zápisníčku… Každý večer si píšu do deníčku, co jsem ten den dělala…“

Maigret si pomyslil, že o něm bude jistě také řeč v tom zajímavém deníčku téhle potřeštěné holky. Nouchi je zřejmě z děvčat, která se bláznivě zamilují do kohokoliv, do strážníka na křižovatce, do souseda, který den co den chodí kolem dveří jejich domu v touž hodinu, do filmového herce, kterého nikdy neuvidí jinak než na plátně, do proslulého zločince. V této chvíli je na řadě Maigret!

„Nemohu vám říct jméno toho přítele, protože je ženatý…“

Tak vida! Ale vždyť také Berta, ta nevinná Berta s třešňově červeným kloboučkem na hlavě, má ženatého milence! „A byli jste spolu na ulici, nedaleko domu, kde bydlíte. To jste neměla strach, že vás uvidí rodiče?“

„Rodiče se nezajímají o takové hlouposti… Jsou to moderní lidé…“

„Vy tedy tvrdíte, že jste viděla, jak Gérard Pardon vchází do domu…“

„Byl stejně oblečený jako dnes, měl ten samý gumák a šedivý klobouk s ohrnutou střechou… Díval se kolem sebe a pak se rychle vrhl do chodby…“

„Kolik bylo hodin?“

„Sedm hodin večer… Vím to docela určitě, protože právě odešel listonoš, který roznáší poslední poštu…“

„Děkuji vám…“

„Tohle je důležité, ne?“

„Ještě nevím…“

„Ale jestli Cecíliin bratr byl v domě tu noc, co…“

„Děkuji vám, slečno…“

„Už se mě na nic nechcete zeptat?“

„Zatím ne…“

Nouchi se nezvedala. Pořád ještě doufala.

„Můžete se na mě spolehnout, že udělám všechno, abych vám pomohla… Znám dobře celý dům… Mohla bych vám říct…“

„Děkuji vám, slečno.“

Maigret se otočil ke dveřím. Nouchi se mihla kolem něho a zavadila o něho dívčím tělem, v němž byl napjat každý sval.

„Nemám za vámi přijít do kanceláře, abyste se mnou sepsal protokol?“

„Nikam nechoďte, dokud vás nezavoláme…“

„Na shledanou, pane komisaři…“

„Na shledanou…“

A Maigret vstrčil klíč do kapsy a sestupoval po schodech. Inspektor Jourdan byl pořád na chodníku před domem. Maigret na něho kývl, aby pokračoval v obchůzce, a zavolal si taxi.

Při obědě na bulváru Richard-Lenoir z něho paní Maigretová nedostala slovo. Dával si lokty na stůl, drobil chléb na ubrus, hlučně žvýkal – to všechno bylo špatné znamení.

„Není to vaše vina, že ta Cecílie…“ odvážila se žena.

V takovýchhle chvílích mu totiž vykala. Stejně se jí občas stávalo, že řekla, když se o něm mluvilo: „Komisař říká…“ Anebo také, ale to už bylo jen velmi zřídka:

„Zeptám se pana Maigreta, jestli…“

Všiml si vůbec, jaký mu předložila báječný moučník? Sotva si otřel rty ubrouskem, už tahal s věšáku svrchník ze sukna hrubého jako vojenský plášť. Paní Maigretová pochopila z komisařova vzezření, že by bylo zbytečné se ptát, kdy hodlá přijít k večeři.

„Hotel du Centre, bulvár Montparnasse…“ udal adresu taxikáři.

Byl to klidný hotel, navštěvovaný zřejmě především lidmi z venkova, kteří si pravidelně přijížděli do Paříže vyřizovat své záležitosti. Vonělo to tu telecím na paprice, zavařeninou a piškoty.

„Je přítomen pan Monfils?“

„Čeká na vás v zimní zahradě…“

Bylo tu opravdu něco jako zimní zahrada či spíše jako prostorný skleník se skalkou, vodotryskem a zelenými rostlinami. Pan Monfils, pořád ještě ve smutečním, s kapesníkem v ruce a s vlhkým červeným nosem, seděl v rákosovém křesle a kouřil doutník. Maigret měl dojem, že pána, který seděl s ním, už někde potkal.

„Rád bych vám představil svého právního zástupce, pana doktora Leloupa… Pan doktor Leloup bude ode dneška zastupovat v Paříži mé zájmy…“

Pan doktor Leloup byl právě takový tlouštík, jako pan Monfils hubeňour. Před sebou na stole měl bachratou sklenici a nezdálo se, že by jí nevěnoval pozornost.

„Dobrý den, pane komisaři… Sedněte si u nás… Můj klient, pan Monfils…“

„Pardon!“ přerušil ho Maigret. „Nevěděl jsem, že pan Monfils takhle brzo potřebuje advokáta…“

„Pozor, pozor! Jenom právního poradce!… Máme před sebou, jak sám jistě víte, dosti spletitou situaci, a pokud nebude nalezena závěť…“

„Kdopak vám řekl, že existuje nějaká závěť?“

„Ale to je přece samozřejmé… Žena, která měla tolik co dělat s penězi, taková hlava jako paní Boynetová, rozená Cazanová, by přece nezapomněla…“

V tu chvíli vtrhla do skleníku paní Monfilsová se svými pěti ratolestmi, chlapci pochodovali opět v řadě podle velikosti.

„Prosím za prominutí, že vyrušuji,“ mumlala choť obchodního cestujícího s bolestným úsměvem na rtech, jak to příslušelo k této žalostné situaci. „Tak my odjíždíme, Jindřichu!… Už to jen taktak stihneme na nádraží… Na shledanou, pane komisaři… Na shledanou, pane doktore… Doufám, že nezůstanete dlouho v Paříži, Jindřichu?…“

Chlapci jeden po druhém objali otce. Sluha už čekal se zavazadly. Když se konečně rodinka ztratila, pan Jindřich Monfils si nalil sklínku jemného koňaku, druhou nalil Maigretovi, aniž pokládal za nutné požádat ho o souhlas. Potom spustil:

„Považoval jsem za svou povinnost, pane komisaři, zvláště pak za svou povinnost vůči rodině, obrátit se na právního zástupce, který ode dneška zůstane s vámi ve styku, a bude-li třeba…“

Vtom mu nos naběhl. Pan Monfils právě ještě stačil vytáhnout z kapsy kapesník. Zároveň se podivil, proč se Maigret zvedá a bere si buřinku, kterou si položil na židli.

„Ale, ale… Kampak, kampak, pane komisaři?…“

„Velmi rád přijmu pana doktora Leloupa ve své kanceláři, bude-li mně chtít něco oznámit,“ prohlásil Maigret tónem málem obřadným. „Na shledanou, pánové…“

Pan Monfils nevycházel z údivu.

„Co se mu stalo?… Co to do něho vjelo?…“

A jeho právní zástupce, kolébaje se v proutěném křesle, zahříval buclatou ručkou sklínku jemného koňaku a bručel navýsost optimisticky:

„Z toho si nic nedělejte… On je už jednou takový… Tihle policajti nemohou nás advokáty ani vystát… Policajt a advokát, to je jako pes a kočka… Jak mě tady uviděl, hned ho brali všichni čerti… Jenom se na mě spolehněte…“

Odmlčel se, silně zaměstnán úsilím ukousnout žlutými zuby špičku doutníku, který mu klient nabídl.

„Mně můžete věřit…“

První vydání večerníků, která se právě objevila na ulicích, přinášela fotografie z pohřbu obou zavražděných.

Byla tam také krásná fotografie Maigretova, bylo ho dobře vidět, jak stojí na pokraji hrobu chuděrky Cecílie hned vedle kněze, mávajícího kropáčem.

Jourdan, který přešlapoval v Bourg-la-Reine před domem, v němž se právě začínala rozsvěcovat okna, ředitel kriminální policie, který v té chvíli seděl ve své kanceláři, telefonoval s generálním prokurátorem a nevěděl, co mu má říct, paní Maigretová, která umývala nádobí, ti všichni by se byli velmi podivili, kdyby jim bylo dopřáno vidět, čím se právě teď zabývá slavný komisař Maigret. Obě ruce v kapsách, dýmku v zubech, valil se dolů po bulváru Montparnasse, tvářil se čím dál posupněji, až se zastavil před kinem s nepřetržitým programem, chvíli si prohlížel pestré plakáty, konečně přistoupil k pokladně, podal pokladní peníze a zamumlal: „Jedno křeslo balkón…“

Potom poslušně ťapkal za dívkou v černých hedvábných šatech, která mu ukazovala cestu, zaměřujíc na jednotlivé stupně úzký paprsek baterky.

„Pardon… Pardon… Pardon…“

Prodíral se řadami křesel a uvědomoval si, že obtěžuje všechny diváky, protože kdekomu šlapal na prsty.

Nevěděl, co se hraje. Hrozivé hlasy, které nepřicházely odnikud, zaplňovaly sál, zatímco na plátně kapitán válečné lodi mrštil ve své kajutě dívkou na lůžko.

„Konečně tě mám! Chtělas mě špehovat…“

„Smilování, kapitáne Browne… Nemáte-li smilování se mnou, mějte je aspoň…“

„Promiňte…“ ozval se tichý bojácný hlásek napravo od komisaře.

A Maigretova sousedka povytáhla cíp pláště, na nějž předtím komisař usedl.

III

Maigretovi bylo teplo. Bylo mu báječně teplo, jak vždycky říkal, dokud byl ještě chlapec, a kdyby se bylo v sále najednou rozsvítilo, bylo by ho možno pokládat, jak tu tak seděl zabořen do svrchníku, s rukama v kapsách, s tělem poněkud zvráceným dozadu a s přimhouřenýma očima, za vtělenou blaženost.

Ve skutečnosti to byl trik, nevinný podvůdek, kterého používal vůči sobě samému, kdykoliv byl unaven přemýšlením a cítil, že jeho mysl mele naprázdno. V létě by si byl sedl na terasu nějaké kavárny, na slunce, a s napůl sklopenýma očima by se byl nechal opékat před sklenicí zvětralého piva.

Když na Zlatnickém nábřeží zavedli ústřední topení a komisař si vymohl, aby mu ponechali jeho stará kamna, usmívali se mladí inspektoři a krčili rameny. Ať jdou k čertu! Byl to pořád týž starý dobrý trik… Když to nevycházelo, když nějaký případ, ať se s ním Maigret mořil jak mořil, vypadal úplně nesmyslně a komisařovi připadal jen jako spleť navzájem naprosto nesouvisících událostí, naložil Maigret kamna až po dvířka, ohříval se chvíli zepředu, chvíli zezadu, prohrabával kamna pohrabáčem, zdířku do komína otevřel dokořán a pomalu, pomaloučku se mu po celém těle rozlilo blažené uspokojení, nutilo ho to mhouřit oči, předměty kolem něho se ztrácely v mlze, aniž na tom měl kouř z Maigretovy věčné dýmky jakýkoli podíl.

V tomto stavu tělesného otupení objevoval duch, tak jako ve snách, napohled pošetilé souvislosti, ubíral se po cestách, po nichž by se byl bdělý rozum nikdy nepustil…

Paní Maigretová tohle nemohla nikdy pochopit. Když ho brala v kině za loket na konci večerního představení, vždycky si upřímně povzdychla:

„Zase jsi usnul, Maigrete… Ráda bych věděla, proč tady platíš dvanáct franků za lístek, když máš doma tak pohodlnou postel…“

V sále bylo tma, sálalo z něho teplo lidských těl, žil životem stovek lidských bytostí, sedících bok po boku a přece navzájem si neznámých. Nad hlavami dlouhý lichoběžník bledého světla, tryskající z projekční kabiny a přitahující tabákový kouř.

Kdyby se ho byl někdo zeptal, co se hraje… Jenže pro něho to nebylo nic důležitého… Díval se na obrazy, aniž se namáhal sledovat mezi nimi nějaký vztah… Potom se jeho pohled svezl dolů, protože bezděky postřehl vedle sebe lehký pohyb…

Tento robustní muž, který po třicet let měl tak či onak neustále co dělat s vášněmi vybičovanými do krajnosti, to je až k zločinu, byl cudný jako panna a zakašlal pohoršen chováním své sousedky a jejího společníka, z něhož neviděl nic než mléčně bílou ruku v pološeru. Před chviličkou, když seděl na jejím plášti, mu ta dívka přece připadala docela mladičká. Ani se nepohnula. Obličej děvčete, bílý jako mužova ruka, bílý jako kousek stehna, který mužova ruka odkrývala, díval se zpříma na plátno.

„Hm… hm…“ bručel komisař rozmrzele. Milenci si ho nevšímali. Děvčeti bude asi tolik jako Nouchi…

Skutečně, jestli Nouchi opravdu viděla Gérarda, jak se plíží v Bourg-la-Reine v sedm hodin večer do domu… Ale viděla ho opravdu?… Byla s milencem, ve tmě, bezpochyby přilepená ke zdi…

Zaslechl, jak se ti dva vedle něho líbají… Jako by ucítil na rtech cizí slinu… Zapadl ještě hlouběji do svého svrchníku.

Nouchi se mu před chvílí nabízela docela nestydatě… Kdyby byl chtěl… To je jich tolik, těchhle děvčat, která se vrhají kolem krku zralým mužům, jenom když jsou trochu slavní anebo si třeba jenom mohou dovolit mít milenku?

Vsadil bych se, že ten chlap je mnohem starší než to děvče! – pomyslil si, přeskakuje v myšlenkách na milence své sousedky.

Takhle se v Maigretovi honila v hlavě myšlenka za myšlenkou, nesnažil se vnést do nich nějaký řád, utvořit si nějaký obraz z útržků myšlenek, které se vynořily a zapadly, aniž stálo za to pátrat, kde mají počátek a konec.

Lhala mladá Maďarka v případě pana Charlese? Pravděpodobně nikoliv. Dandurand vypadá na chlapíka, který špížuje děvče škvírou ve dveřích a ukazuje mu pornografické fotografie. Na druhé straně Nouchi je schopná dělat všechno možné, aby chlapíka dráždila, a zavolat pak o pomoc, kdyby se odvážil jít příliš daleko…

Nejpovážlivější na tom všem je, že viděla Gérarda Pardona vstupovat do domu v sedm hodin večer, to je právě ve chvíli, kdy si madam Kdyžračtedovolit zaskočila na vteřinku k Deséglisovým a spustila z očí schodiště.

Kdyby Nouchi opakovala svou výpověď do protokolu…

Výpověď nestoudné uličnice by stačila, aby přivedla člověka do vězení, a kdoví…

Vrtěl sebou, nesedělo se mu zrovna pohodlně. Netrápila ho jenom představa Gérarda, jak ho vyvádějí za rozbřesku branou věznice na bulváru Arago… Maigret se teď pořád díval na plátno… Mračil se… Už nějakou chvíli cítil, že tady něco nehraje, a najednou si to uvědomil: rty herců na plátně se pohybovaly, ale nikoliv v rytmu pronášených slov. Ve skutečnosti utvářely rty anglická slova, ale nahlas bylo slyšet francouzské věty. Špatně dubbovaný film.

Dvojice vedle něho se chovala čím dál tím nenuceněji, ale Maigretovy myšlenky se teď toulaly úplně jinde. Co ho to vlastně celé ty tři dny přivádělo z míry? Nemohl na to přijít. Teď to pochopil. V tomhle případě od začátku něco nehrálo. V pojetí celého případu, v postupu Maigretova myšlení bylo od začátku něco falešného. Co? Zatím to ještě nevěděl.

S přimhouřenýma očima si vybavoval v duchu, lépe než kdyby stál přímo naproti, dům na orleánské výpadovce, dům připomínající porci neapolské zmrzliny, obchod s jízdními koly, hokynářství vdovy Piéchaudové. Ve skutečnosti už od včerejška věděl, že to není vdova. Manžel jí utekl s jakousi pochybnou ženštinou – jak se sama vyjádřila – a ona se za to tak styděla, že raději předstírala, že je vdova.

Madam Kdyžračtedovolit ve své světničce páchnoucí sirupem, s hlavou na stranu, s vlněnou šálou kolem krku…

Protože neotvírala hlavní dveře nikomu cizímu, usoudil Maigret příliš spěšně, že té noci nikdo neznámý nevstoupil do domu a z domu neodešel.

Teď se však ukázalo, že v sedm hodin večer mohl někdo vklouznout do domu, aniž ho domovnice zahlédla. Ale což jestli se tohle mohlo stát ještě v jiném okamžiku někdy ve dne?

Docela nahoře ta stará lakota Julie Boynetová, obklopující se tajemností, aby mohla přijímat Charlese Danduranda a projednávat s nim své finanční záležitosti přinejmenším poněkud pochybného charakteru. Tohle zrovna nevonělo čistotou, ale bylo to lidské. Během své třicetileté kariéry potkal Maigret spoustu všelijakých typů tohohle druhu.

A také spoustu všelijakých Dandurandů!

Tak co tu tedy nehraje? Co tady není v pořádku?

Stařena byla bezpochyby zardoušena ve chvíli, když si po Dandurandově odchodu chtěla lehnout do postele. Ještě měla na jedné noze punčochu…

Měl by předpokládat, že existuje ještě třetí klíč a že ho má pan Dandurand? Měl by vycházet z předpokladu, že se pan Charles vrátil do stařenina bytu, aby Julinku uškrtil?

Dandurand nepotřeboval peníze, má jich sám dost. Julinka mu mohla něco vynášet zaživa, ne po smrti.

Některý z jeho přátel z podsvětí? To nejsou žádní začátečníci, žádní zbrklí zelenáči, ke všemu ochotní, ale světem protřelí válečníci, majitelé domů, které ani nenapadne do něčeho se namočit.

Byli zřejmě docela upřímní, když prohlašovali, že tahle historie je mrzí a že jim dělá starosti.

Gérard Pardon?

Maigret by byl málem vybuchl:

Ale dejte už pokoj, krucifix!

Dvojice v sousedství si totiž počínala už naprosto nevázaně a tak samozřejmě, jako by byli v celém temném sále sami.

… Gérard, schovaný od sedmi večer v sestřině světnici… Gérard, netušený svědek rozmluvy mezi Julii Boynetovou a panem Charlesem, možná zahlédl z úkrytu balíčky bankovek a rozhodl se, že se jich zmocni, jakmile bude teta sama…

Dobrá! V tomto případě by však bylo nutno předpokládat, že Gérard, když spáchal svůj čin, zůstal v bytě až do rána, protože domovnice dům nikomu neotvírala.

Bylo by také nutno předpokládat, že Cecílie přišla udat bratra, když čekala na Maigreta v akváriu na Zlatnickém nábřeží…

Bylo by konečně nutno předpokládat, že Gérard pro ni přišel do akvária a že Cecílie s ním šla až ke kumbálu na košťata…

Nesmysl! Jak by byl mohl Gérard Pardon, který nikdy neměl co dělat na policii, vědět nejenom o tom kumbálu, ale i o dveřích, které spojují kriminálku s Justičním palácem?

Náhlý poplach na vedlejších sedadlech, slečna si chvatně stahuje sukni, slovo KONEC na plátně a dlouhotrvající dupot, který začal okamžitě, jakmile oslnivě vzplála světla všech lamp.

Maigret se zvedl jako všichni ostatní, postupoval v řadě mezi křesly, zvědavě se podíval na svou sousedku a uviděl drobný nevinný obličejíček, buclaté tvářičky, svěží pleť a napohled naivní, usmívající se dětské oči. Nemýlil se: muž, který děvče doprovázel, byl statný čtyřicátník a měl snubní prsten.

Ještě napůl omámen, komisař se znovu octl uprostřed ruchu a hluku bulváru Montparnasse. Bylo k šesté hodině. Pomalu se snášela noc. Temné siluety chodců se prudce míhaly podél osvětlených výkladních skříní. Maigret měl žízeň, zabočil do Coupole, usadil se u okna a poručil si sklenici piva.

Přemohla ho lenost. Oddaloval okamžik, kdy se bude muset vrátit do drsné skutečnosti. Vlastně by se měl rozběhnout na Zlatnické nábřeží, kde se Lucas hmoždí se svým Polákem.

Místo toho si objednal chlebíček se šunkou a podvědomě sledoval očima proudící dav před oknem. Před chvílí, v biografu, potřeboval několik minut, možná čtvrt hodiny, nežli si uvědomil, co na plátně nehraje: onen nesoulad mezi pohyby rtů a slyšeným slovem. Jak dlouho bude trvat, nežli přijde na to, co nehraje v případě v Bourg-la-Reine?

Chlebíček mu chutnal. Pivo bylo znamenité a Maigret si objednal druhou sklenici.

Na konci takřka každého vyřešeného případu se vždycky objevil nějaký čiperný žurnalista, který otiskl článek nebo sérii článků s tradičním titulkem: Metody komisaře Maigreta.

Ať jdou k čertu, páni novináři!… Maigret byl v biografu, vyšel z kina, pojedl, napil se piva… Za velkou zašplíchanou okenní tabulí Coupole vypadal jako blahobytný buržoa z venkova, omráčený a unavený ruchem Paříže.

Po pravdě řečeno nemyslel na nic… Byl na bulváru Montparnasse a nebyl tam, protože kudy chodil, všude nosil s sebou představu činžáku, připomínajícího porci neapolské zmrzliny… Přicházel, odcházel… Číhal po paní Kdyžračtedovolit v jejím doupěti… Plížil se po schodech… Plížil se ze schodů…

Majitelka dvou bordelů a podílnice na celé řadě dalších, Julie Boynetová s odbarvenými vlasy, byla uškrcena… To je první fakt.

Její peníze a její papíry zmizely… To je druhý fakt.

Osm set tisíc franků.

Přesně: osm set tisíc franků v tisícifrankových bankovkách… Maigret se pokoušel představit si, jak velká by to byla hromada…

Cecílie v osm hodin ráno v akváriu na Zlatnickém nábřeží…

Kupodivu, Maigret si už sotva dovedl oživit v mysli dívčin známý a tak charakteristický obličej… Ztrácel se mu v mlhách… Pokoušel se vyvolat si v paměti černý plášť, zelený klobouk a na kolenou obrovskou směšnou kabelu jako malý příruční kufřík, kterou Cecílie nosila vždycky s sebou…

Také Cecílie byla zavražděna a kabela zmizela…

Maigret hleděl do prázdna, sklenici piva před sebou, aniž vůbec vnímal, kam se dívá a co to má před sebou na stole. Kdyby ho byl někdo v tu chvíli oslovil, byl by ho vytrhl z velkých dálek.

Co v tom nehraje…

Nesmí tak spěchat, nesmí dělat ukvapené závěry.

Poplaší-li pravdu, proklouzne mu znovu mezi rukama…

Cecílie… Kabela… Kumbál s košťaty…

Zardoušená teta…

Protože šilhavá dívka byla také zardoušena, usoudili z toho všichni, usoudil z toho Maigret, že oba dva zločiny…

S úlevou si oddechl a dal si pořádný hlt napěněného piva.

Jeho omyl je v tom – a proto se točil pořád do kolečka jako slepý kůň v manéži – že hledal jenom jednoho vraha.

Proč ne dva?… Proč připouštět hned od začátku jako hotovou věc, že oba zločiny spáchala jedna a táž osoba?

„Intran šesté vydání… Právě vyšlo Intran šesté vydání…“

Maigret si koupil noviny. Na první straně velká fotografie, která mu vyrazila dech: byl na ní on sám, mohutnější, než by byl věřil, mohutnější, než byl ve skutečnosti, lulku furiantsky přilepenou k čelisti, ruku na rameně mladého muže v nepromokavém plášti – nemohl to být nikdo jiný než Gérard. Nevzpomínal si, že by byl položil Cecíliinu bratru ruku na rameno. Bezpochyby to udělal bezděčně?

Žurnalista z toho vyvodil vlastni závěr. Podpis pod obrázkem zněl:

Pouhá náhoda? Anebo snad těžká ruka komisaře Maigreta dopadla na rameno třesoucího se zločince?

„Ti idioti… Pane vrchní!… Platím!…“

Zuřivost a uspokojení se ho zmocňovaly zároveň. Když odcházel z Coupole, neměl už ten těžký námořnický krok, jakým sem vstupoval na cestě z biografu. Taxi! Krucifix, jestli bude mít pokladník zase nějaké hloupé řeči, ten pišišvor, který docela vážně vykládá, že metro je nejrychlejší dopravní prostředek, chce-li se člověk dostat z jednoho místa na druhé!

Za deset minut se Maigret nadechl důvěrně známého ovzduší kriminálky a prudce vrazil do dveří své kanceláře. Polák tam prkenně seděl na kraji židle, Lucas se houpal v komisařově křesle. Maigret přivřel pravé oko a Lucas vklouzl za ním do kanceláře inspektorů.

„Máme ho v práci nepřetržitě deset hodin, Janvier a já… Chlap je tvrdý jako skála… Ale mám dojem, že už začíná měknout… Buď jsem pořádně vedle, anebo kápne božskou časně ráno…“

Nebyl to první případ, kdy to s chlapíkem takhle hráli na výdrž!

„Kdybyste tak mohl přijít ve dvě nebo ve tři hodiny a dát mu poslední ránu…“

„Nemám kdy…“ zavrčel Maigret.

Kanceláře se prázdnily. Na dlouhé zaprášené chodbě svítila jen jedna lampa, v telefonní centrále byla služba.

V Maigretově kanceláři Polák vytrvale zatloukal, Janvier přicházel čas od času vystřídat Lucase, aby si inspektor mohl zaskočit na skleničku nebo něco pojíst do pivnice Dauphine.

„Nikdo mě nevolal?“

„Nějaký Dandurand…“

„Nechal tu nějaký vzkaz?“

„Že bude doma… Že pro vás má zajímavou zprávu…“

„Tady nebyl nikdo?“

„Já nevím… Snad kdybyste se zeptal služby…“

„Byl tady nějaký mládenec v nepromokavém kabátě s černou páskou na rukávě… Byl nějaký rozčilený. Ptal se mě, kdy se vrátíte… Řekl jsem, jak to mohu vědět… Chtěl vaši soukromou adresu, ale já jsem mu ji nedal…“

„Neříkal, že se jmenuje Gérard Pardon?“

„Takové nějaké jméno to bylo… Nechtěl vyplnit návštěvní lístek…“

„Jak to je dlouho?“

„Asi půl hodiny…“

„Měl v ruce nebo v kapse nějaké noviny, že?…“ poznamenal komisař k velkému údivu službu konajícího strážníka.

„Jak to můžete vědět?… Držel je v ruce celé zmačkané… Ale byl to Intran…“

Maigret vrazil znovu do kanceláře inspektorů.

„Kdo je tady volný?… Ty, Torrenci?“

„Mám jet do Bourg-la-Reine, šéfe…“

„To počká… Pojedeš do ulice Pas-de-la Mule… Číslo 22… Znáš toho mládence?…“

„To je ten bratr Cecílie Pardonové, že?… Viděl jsem ho v Bourg-la…“

„V pořádku… Zazvoníš u nich… Doufám, že šel domů… Bude-li doma, vymysli si něco, abys tam mohl zůstat… Jde o to, aby neprovedl nějakou pitomost, rozumíš?… Buď na něho vlídný… Nestraš ho, právě naopak…“

„A jestli se nevrátil?“

Maigret se zamračil. Pokrčil rameny.

„Jestli se nevrátil… Krucifix, to teda budeme čekat, až nám zavolají vodníci, pokud se mu náhodou nepodařilo opatřit si revolver… Okamžik… V každém případě mě zavolej do Bourg-la… Kdo tam ksakru může mít telefon?… Dandurand, samozřejmě… Zavolej mě k Charlesu Dandurandovi… Číslo najdeš v seznamu… Tak ahoj, kamaráde…“

Vrátil se na okamžik do kanceláře, jenom aby si prohlédl Poláka od hlavy k patě (divadýlko!), pomaloučku, jako by chtěl změřit jeho morální temperaturu, a když odcházel, znovu mrkl okem na Lucase, který pokračoval ve výslechu. To mrknutí znamenalo:

„Je na měkko!“

Taxi ho odvezlo na orleánskou dálnici a Maigret vystoupil před domem, který se mu už pomalu stával druhým domovem. Kdepak je u všech čertů policie? Maigret se rozhlédl kolem sebe. Ze stínu se vyloupla postava.

„To jsem já, šéfe…“

Byl to Verduret, nováček, velmi slušný chlapec, který měl ještě ze šéfa děsný strach, takže se až zakoktával, když ho Maigret oslovil.

„Nic nového?“

„Nájemník ze čtvrtého patra, pan Charles, se vrátil v šest hodin tramvají. Někdo na něho čekal v chodbě… Malý tlouštík, v šedivém plášti s dragounem, pod paží aktovku…“

Maigret chviličku uvažoval, pak se rozpomněl. Určitě pan doktor Leloup, advokát pana Monfilse.

„Zůstal tam dlouho?“

„Asi půl hodiny… Ten Maďar odešel v pět hodin a ještě se nevrátil… Jeho slečna dcera…“

Inspektor ukázal hlavou na dvě siluety, které se ztrácely ve stínu u dřevěné ohrady.

„Mačkají se tam na sebe už tři čtvrtě hodiny… Neudělají ani krok…“

Maigret maličko zrudl a vklouzl do domu. Pozdravil paní Benoitovou v její kukani – seděla před talířem polévky – a stoupal těžce do čtvrtého poschodí. Tady už zřejmě znali jeho krok, protože pan Charles otevřel dveře, ještě než komisař zazvonil.

„Čekal jsem na vás… Račte vstoupit, pane komisaři… Po rozhovoru, který jste měl dnes ráno s mými přáteli…“

Komisař si doopravdy nemohl zvyknout na zatuchlý pach v bytě starého mládence. Tohle ovzduší u pana Danduranda ho odpuzovalo fyzicky stejně jako morálně a Maigret mocně dýmal, aby přebil atmosféru, kterou nesnášel. „Co tady chtěl doktor Leloup?“

„Vy už to víte?… Hrozí mi žalobou pro zašantročení závěti… Je přesvědčen, že Julie závěť zanechala… Odvolává se na dopisy, které psávala každý rok bratranci Monfilsovi k Novému roku… Snad byste ho mohl požádat, aby vám je ukázal… Mluví prý tam o svém synovci a o neteřích jako o parazitech a degenerovaných individuích… Tvrdí, že jsou nevděčníci a že po všem, co pro ně udělala pro památku své sestry, baží jen po jejích penězích… Krásně jim sklapne, píše prý doslova, zrovna tak jako těm Boynetovým a Machepiedovým, až se dovědí, že jsem všechno, co mám, nechala vám…“

„Pan doktor Leloup se spokojil hrozbami?“

Hladký úsměv se rozestřel na rtech šedivého pana Charlese.

„Udělal mi něco, čemu on říká šlechetný a poctivý návrh…“

„Šábnem se?“

„Tak nějak… Zasluhovalo by to uznání, kdyby tady opravdu byla závěť…“

Pan Dandurand zaluskal prsty.

„Jenomže tihle lidé vůbec neznali Julinku… Upřímně řečeno, jediný, kdo jí opravdu viděl do duše, jsem byl já… Měla takovou hrůzu ze smrti, takový strach, že jednoho krásného dne bude musit opustit své penízky, až z toho málem uvěřila, že tady bude věčně… Rozhodně nemyslila, že takhle brzo umře… Často mi říkala: Až budu stará…“

Maigret cítil, že odporný dobrák nelže. Viděl Julinku jen jako mrtvolu se špatně odbarvenými vlasy, ale jeho první dojem souhlasil přesně s tím, co mu říkal pan Dandurand.

„Takže…“

„Takže jsem pana doktora Leloupa vypoklonkoval… Ale kvůli tomuhle jsem vás nevolal… Uvědomuji si, jak je má situace choulostivá, a je mi jasno, že má největší naděje je v tom, že se vám podaří dopadnout vraha…“

„Nebo vrahy…“ zamumlal Maigret, prohlížeje si se zájmem akvarel na stěně.

„Nebo vra… Vy myslíte?… Ostatně máte pravdu, nic nedokazuje, že jich nebylo víc…“

„V každém případě – jsou tu dvě mrtvoly, byly tedy spáchány dva zločiny…“

Maigret si pokojně zapaloval novou dýmku.

„To je tedy vaše teorie… Ostatně to je vaše věc… Já jsem si po vašem odchodu vzpomněl…“

Pan Dandurand zvedl se stolu zápisník s deskami z voskovaného plátna.

„Dělal jsem hezkou řádku let advokáta, a tak ve mně pochopitelně zůstaly některé advokátské praktiky… Pokaždé, když jsem Julince odevzdával úroky z jejích investic, zaznamenával jsem si čísla bankovek… Možná, že to je směšné, ale možná, že vám to nějak pomůže…“ Zápisník byl plný číslic.

„Nezapomínejte, že jsem celé dny neměl co dělat…“

Maigret si ho docela dobře dovedl představit, jak sedí v tomhle pokoji, páchnoucím po rozmačkaných štěnicích, a zapisuje si sloupky cifer s chladným uspokojením. Ty bankovky nejsou jeho, ale co na tom záleží! Necítí proto menší rozkoš, když se v nich hrabe, poznamenává si jejich čísla, odpočítává je do svazečků, spoutává svazečky lepicí páskou.

„Vidíte, pane komisaři,“ uklonil se pan Dandurand, podávaje Maigretovi zápisník, „že dělám, co je v mých silách, abyste dostal prémii, kterou vypsali moji přátelé…“

Bylo slyšet, jak se Nouchi vrací domů, brala schody po třech a na okamžik se zastavila přede dveřmi Dandurandova bytu. Chovala se venku zrovna tak štědře jako boubelatý andílek v kině?

Co je komisařovi do toho? Proč by mělo dovádění nějaké chuligánky…

„Tak to bychom měli! Myslil jsem si, že přijdete, nešel jsem proto ani na večeři do své restaurace a spokojil jsem se studenou kotletou… Vy jste večeřel?… Nechcete vypít skleničku?…“

„Upřímně řečeno… nechci…“

„Jednou poznáte, že jsem udělal všechno, co jsem mohl, a že… Ostatně, prosím!… Jak je vám libo…“

Maigret otevřel dveře, aniž řekl dobrou noc, a do bytu se vedrala bouře virtuózních úhozů do klávesnice piana: to se nepochybně stará slečna Paucotová mstila za škály svých žáků.

IV

Jednoho dne se paní Maigretová zadívala snivě na svého manžela a najednou si povzdychla s nevinností takřka komickou:

„To je zvláštní, že jsi v životě nedostal víc facek…“

Ten povzdech vyšel z hloubi srdce. V některých okamžicích se totiž Maigret dokonce i k manželce choval s neslýchanou nehorázností a paní Maigretová snad jenom sama věděla, že si to komisař vůbec neuvědomuje. Nebylo to v jeho ironickém úsměvu ani ve výsměšném plamínku v očích. Nebylo to v ničem, a bylo to ve všem. Měli jste prostě proti sobě špalek, na který jste nijak nemohli a který si žil, zatímco jste do něho mluvili a vztekali se, vesele dál svým vlastním životem. Poslouchal vás komisař vůbec? Díval se na vás, anebo na stěnu za vaší hlavou? Z ničeho nic vám uťal řeč v půli věty, v půlce slova, a to, co řekl nebo nač se vás zeptal, nemělo žádnou souvislost s tím, o čem jste mluvili.

Právě takhle, v okamžiku, kdy Charles Dandurand ještě hovořil a pootevřenými dveřmi se nesly do bytu akordy klavíru, Maigret najednou znehybněl, jako by se zaposlouchal do hudby. Jak dlouho už vůbec nevnímal, o čem Dandurand mluví? Jakými končinami proletěla jeho mysl za těch několik okamžiků? Konečně promluvil:

„Máte tady telefon, že?“

„Mám… samozřejmě…“

Uvědomoval si, že Dandurand stoji před ním a čeká, až bude moci zavřít dveře? Váhavě si říkal sám k sobě:

„Rád bych jen věděl…“

Nedělal to schválně, a přece jiní kabrňáci než bývalý advokát byli přivedeni z míry takovýmhle chováním. Co vlastně chce? Co si zase vymyslil? Je to chytačka, nebo to je hloupost? Nikdo by to nemohl uhodnout, kdyby se tak na něho díval, jak vraští silné obočí, kolébá hlavou a nakonec mumlá pořád spíše jako sám pro sebe:

„Vlastně jsem vám zapomněl říct… Má mě sem někdo volat… Než se dočkám, mohl byste jít se mnou nahoru… Uslyšíme tam určitě, až bude zvonit…“

„Dovolíte, vezmu si jenom klíče…“

Na chodbě v pátém se komisař zastavil.

„Řekl jste mi, že to bylo krátce po půlnoci. Byl jste v pantoflích?“

Podíval se panu Charlesovi na nohy, obuté v pantoflích z hnědé kozlečiny.

„Bezpochyby jste nepotřeboval zvonit?“

„Julie mě čekala za dveřmi… Nemusil jsem ani klepat…“

„V pořádku!… Pojďme dál… V předsíni bylo světlo?“

„Ne… Svítilo se v salóně, byly pootevřené dveře…“

„Okamžik… Rozsvítím v salóně…“

„Tuhle lampu ne, pane komisaři… Jenom tamhletu malou bílou lampičku na nočním stolku…“

Uražený pan Charles se tvářil, že se účastní hry bez nejmenší známky neklidu. Zdálo se, jako by chtěl svým postojem říci:

Můžete se přesvědčit, že váš trik na mě nedělá vůbec žádný dojem. Nemám se čeho bát, nemám co skrývat. Naopak! Stejně jako vy se chci dopídit čiré pravdy. Máte-li na mysli úzkostlivě přesnou rekonstrukci, prosím, ochotně vám posloužím…

„Měl jsem na sobě tyhle šaty, které mám dnes, ale měl jsem ještě bílou šálu…“

„V ruce… ne… v pravé vnitřní kapse kabátu jsem měl obálku a v ní…“

„Okamžik… Nemáte-li nic proti tomu, mohli bychom nejdřív dát tenhle pokoj do pořádku… Vy jistě víte, kde co stálo a kde co leželo…“

Oba dva se tvářili naprosto vážně a pan Charles se snadno postřehnutelnou ironií předstíral, že je vášnivě zaujat úsilím, aby každý kus nábytku postavil přesně na původní místo, poodstupoval, aby si mohl pozorně prohlédnout své dílo, a konečně řekl:

„Tak takhle by to asi bylo…“

„Poslyšte… Když vám šla otevřít, měla paní Boynetová v ruce hůl, že?“

„Nebyla by se ke dveřím dovlékla bez hole…“

„Mohl byste mi říct, co měla na sobě?“

„To je docela jednoduché. Přes noční košili měla zelený flanelový župan. Punčochy, toho jsem si všiml, měla shrnuté ke kotníkům.“

„Obě punčochy?“

„Obě punčochy, samozřejmě… Paní Boynetová obyčejně nosila obě punčochy, máte-li na téhle okolnosti zvláštní zájem… Na nohou měla staré sandály s plstěnou podešví… Julinka si už nepotrpěla na žádnou koketérii… Myslím si dokonce, že jí působilo určité potěšení, když vypadala ve dne co nejodpudivěji, a co teprve v noci, s rozpuštěnými vlasy, s namaštěným obličejem, lesknoucím se od krému, a s opuchlými víčky…“

„Nepozoroval jste v bytě žádné jiné světlo a tvrdíte, že jste nebyl nikde jinde než v tomhle pokoji?“

„Nikde se nesvítilo a nebyl jsem nikde jinde…“

„Kde seděla paní Boynetová?“

„U psacího stolu, který otevřela. Věděla, že jí předložím účty.“

„Okamžik… Kde měla uložený klíč od stolu?“

Tentokrát bývalý advokát maličko zaváhal.

„To ne-… Na to si opravdu nevzpomínám. Myslím, že ho měla v kapse županu.“

„Poslyšte, pane Dandurande… Jestliže otevřela psací stůl ve chvíli, kdy jste se jí chystal předložit účty, pak nepochybně v tom stole měla své papíry, záznamy, úřední listiny…“

„To jistě…“

Pan Charles zvážněl a zdálo se, že přemítá.

„Máte pravdu… Vidíte, na tohle jsem nemyslel…“

„O čem jste mluvili celou tu dobu?“

„Nikdy jsme mnoho nemluvili… Říkal jsem jí, pokud se pamatuji, že jsem se ve městě nachladil, a proto že musím mít šálu… Oznámil jsem jí, že se patrně budu muset vypravit k Bézierovi…“

Maigret se rozhlédl kolem dokola po pokoji a položil zcela neočekávanou otázku:

„Šly všechny ty hodiny?“

Teď už se všechny zastavily a komisař, jakoby bezděky, šel je natáhnout. Každé ukazovaly jiný čas.

„To jsem si nevšiml…“

Jaký tohle mohlo mít smysl?

„Všimněte si, pane Dandurande, že klavír je tady v tomhle pokoji slyšet stejně zřetelně jako dole u vás, ačkoliv nás od bytu slečny Paucotové dělí tří poschodí… Dům je akustický… To je štěstí, bude-li totiž opravdu zvonit telefon, určitě ho budeme slyšet… Tak pokračujme… Vy jste seděl na témže místě jako dnes, že?… Tím se dostáváme k vaší obálce, která obsahovala…“

„Dvaapadesát tisíc franků… Kvartální výnos podniku v rue d’Antin…“

„Počítala paní Boynetová peníze?“

„Vždycky si je přepočítávala…“

„Věděla, že jste si poznamenal čísla bankovek?“

„Nikdy jsem jí to neřekl… Zatímco si sešpendlovala tisícifrankové bankovky po desítkách, zmínil jsem se jí, že od Béziera nám už několik týdnů neodpovídají na dopisy… Osoba, kterou jsme tam dosadili…“

Pan Dandurand se podíval na Maigreta a byl přesvědčen, že komisař ho neposlouchá. Byl by v tom okamžiku dokonce mohl přísahat, že Maigretovi vůbec nezáleží na tom, o čem se tady povídá. Komisař kouřil lulku, prohlížel si rodinné fotografie, především obrázek tří děti, a potom jednu fotografií toho druhu v celém bytě jedinou, podobiznu velmi blahobytné mladé ženy, asi třicetileté, s vyzývavýma očima a bujným poprsím. Byla to tenkrát opravdu hezká ženská, ta Julinka Boynetová!

„Pokračujte, pane Dandurande…“

„Kontrola v tomhle oboru podnikání je velmi nesnadná, ne-li vůbec nemožná, a jak jsem vám již řekl, vyskytnou-li se nějaké nesrovnalosti, nemůžeme se obrátit na policii… Tím si můžete vysvětlit…“

Maigret otevřel dveře do jídelny a zase je zavřel.

„Pokračujte, pokračujte… Nevšímejte si mě…“

Tentokrát, zatímco pan Dandurand nepříliš nadšeně pokračoval, namířil si to Maigret z pokoje.

„Nabídl jsem se, že se sám zajdu podívat k Bézierovi a promluvím si jak s personálem, tak s návštěvníky, což je vůbec jediný způsob, jak si zjednat nějakou představu, jaký asi může být průměr…“

„Pokračujte, pokračujte!“ pobízel z dálky komisařův hlas.

„Jak si přejete… Vzpomínám si, že jsem Julii řekl, že špatná sezóna dostatečně nevysvětluje tak rapidní pokles příjmů, vždyť za poslední měsíc klesl o třetinu a…“

Komisař se konečně objevil zas ve dveřích a zadíval se zvědavě na pana Charlese. Vypadal, jako kdyby si myslil: Co tu vlastně tenhle člověk dělá? Co si to tu sám pro sebe vykládá?

„Řekněte mi… Když jste si tu takhle povídali, opravdu jste v bytě neslyšel žádný hluk? Mluvil jste stejně hlasitě jako dnes?“

„Velmi potichu… Julie měla pořád strach, aby se neteř nevzbudila, přestože jí nasypala bromidu… Také se bála těch Maďarů odnaproti, celý den tam od nich bylo slyšet křiky a hádky… Už několik měsíců se je snažila vystrnadit, ale drželi se tu jako štěnice…“

„Co udělala s těmi dvaapadesáti tisíci franky?“

„Měla je v ruce, když mě šla vyprovodit…“

„V obálce?“

„Mám dojem, že bankovky vstrčila zpátky do obálky… určitě…“

„Byla to obyčejná obálka?“

„Stará obálka, která mně ležela na stole… Počkejte… Byla to žlutá obálka… Jakou poštu jsem to ten den dostal?… Už to mám!… Jsem si takřka jist, že to byla obálka z Crédit Lyonais s mou adresou napsanou na stroji…“

„Tu obálku jste potom už neuviděl?“

„Nikdy…“

Pan Charles nedovedl zabránit, aby z jeho hlasu nebylo znát posměšný přízvuk. To si snad pan Maigret myslí, že ho zmate, že na něho udělá dojem těmihle třesky plesky?

„Dovolíte, abych si zapálil, pane komisaři?“

„Kouřil jste tady, když jste navštěvoval svou přítelkyni Julinku?“

„Často…“

„Co jste kouřil?“

„Musím konstatovat, pane komisaři, že jste lépe informován, než jsem myslil, a kdybych neměl čisté svědomí… Jak to můžete vědět?… Vy jste se přece nikdy nesetkal s Julií Boynetovou, dokud byla naživu?“

Tentokrát, i když na něm nebylo znát neklid, přece jen byl poněkud překvapen.

„Tohle nechápu… V tomhle pokoji není popelník… Jsem si jist, že jsem tady nikde neodložil špačka… Pokud jde o popel…“

Zasmál se nervózně.

„Přiznám se, tohle nemohu pochopit, pane komisaři. Povím vám celou tu historii a vy se jistě nebudete divit, že ani já nevycházím z údivu. Kdysi, už velmi dávno, jsem si sem vzal lulku, a Julinka, která měla v něčem velmi svérázné názory, prohlásila, že nedovolí, aby pán kouřil dýmku ve společnosti dámy… Jednu noc jsme však museli pracovat několik hodin… Přinesl jsem si tedy cigarety… Abych tady nerozhazoval popel, položil jsem si na jeden roh stolu kus papíru místo popelníku, a ten papír jsem pak odnesl s sebou…“

Maigret se na něho díval pořád týmž neosobním pohledem.

„Že tohle víte, to přesahuje všechny představy… Ledaže…“

„Ledaže?…“ opakoval po něm komisař.

„Ledaže by byl někdo v bytě schován a sledoval všechno, co se tu děje… Ale pak by ještě bylo třeba, aby ten někdo s vámi mluvil a mohl vám říci…“

„No, na tom nezáleží, co myslíte? Když vás Julie Boynetová vyprovázela ke dveřím, měla v ruce dvaapadesát bankovek… Pokud jde o tu obálku, klepal jste na ni popel a odnesl jste ji s sebou… Julie patrně zamkla dveře na klíč?“

„Zamkla a zastrčila závoru…“

„Vy jste se vrátil přímo do svého bytu? Nepotkal jste na schodech nikoho? Neslyšel jste nic? Nevíte, zda si vaše stará přítelkyně šla ihned lehnout?“

„To nevím.“

Zvedli hlavy. Jasně bylo slyšet vytrvalé zvoněni telefonního aparátu a Maigret zamířil ke dveřím mumlaje:

„Dovolíte?… To bude telefon pro mě…“

Dveře do bytu ve čtvrtém poschodí zůstaly otevřeny, světlo svítilo. Telefon byl na stole.

„Haló!… Torrence?…“

„To jste vy, šéfe? Jsem pořád v ulici Pas-de-la-Mule…“

„Co je s Gérardem?“

„Neviděl jsem ho… Poslyšte… Je to dost komplikované… Nevím, jestli vám to mám všechno vykládat do telefonu…“

„Počkej…“

Inspektor mohl hádat, proč má čekat. Maigret uslyšel kroky, právě nad hlavou. Nahoře v pokoji Julie Boynetové. Kroky byly naprosto zřetelné. I když si pan Charles navlékl papuče a dával jak chtěl pozor, každý jeho krok bylo slyšet jako vedle.

To znamená, že bývalý advokát tady, ve svém bytě, musil slyšet všechno, co se dálo nahoře v pátém patře.

„Haló!… Jste tam ještě, šéfe?“

„Buď potichu…“

„Mám zůstat u aparátu?“

„Říkám ti, abys mlčel…“

Najednou zamířil ke dveřím, sluchátko nechal na stole. Když došel k bytu paní Boynetové, pan Charles byl už na prahu, chladnokrevný, ale zachmuřený.

„Byl to ten hovor, na který jste čekal?“

„Ještě jsem neskončil… Pojďte se mnou…“

„Promiňte… Nechtěl jsem být nediskrétní…“

Maigret měl dojem, že ten chladnokrevný dobrák má tentokrát v očích obavu, ne-li strach.

„Už jdu, pane komisaři… Kdybych byl věděl…“

„Jděte napřed, ano?“

„Kam jdeme?“

„K vám do bytu… Zavřete dveře… Zůstaňte stát… Položte ruce na stůl!…“

Maigret znovu uchopil sluchátko.

„Poslouchám…“

„Ach!… Už jsem myslil, že jsme byli přerušeni… Tak takhle, šéfe… Když jsem tam přišel, vyptal jsem se domovnice, ta mi řekla, že Gérard Pardon se ještě nevrátil, ale že jeho žena je doma… Zapíchl jsem se asi tři metry ode dveří… Dalo se do deště…“

„Na tom starou belu záleží…“

„Já jen, že ze mě leje… Do bistra za roh jsem jít nechtěl, abych něco nepromeškal… Hodiny se táhly až hrůza… Před chvílí, může to být nanejvýš tak čtvrt hodiny, přijela taxíkem nějaká slečna… Zdálo se, že je rozčilená… Podle červeného klobouku jsem poznal, že to je Gérardova sestra Berta, jak jste mi ji ukazoval…“

„Co dál?“

Komisař poslouchal jen napůl ucha, očima si neustále měřil pana Charlese od hlavy k patě. Bývalý advokát držel jako žáček ruce dlaněmi na stole.

Co to dělal tam nahoře? Bylo to poprvé od Juliiny smrti, co se v bytě zavražděné octl sám.

„Pokračuj… Poslouchám…“

„Neměl jsem instrukce… To děvče šlo nahoru… Za několik minut jsem si pomyslil, že možná nese nějakou špatnou zprávu, a rozběhl jsem se sám nahoru… Zaklepal jsem na dveře… Berta mi sama přišla otevřít… Nemají tam předsíň… V kuchyni vzlykala paní Pardonová, a když mě uviděla, začala křičet, jako by se pomátla: Je mrtev, viďte! Já jsem to věděla!…“

Na Maigretově obličeji se objevilo takové překvapení, že pan Charles svraštil obočí.

„Co dál?“

„Byl jsem z toho magor, to vám říkám, šéfe… Ptal jsem se toho děvčete, co se vlastně děje… Začala mně nadávat, že jsme bestie, a jestli prý se mu něco stane, bude to naše vina… Jedna brečela, druhá se vztekala a já jsem nevěděl, co si z toho mám vybrat… Nakonec jsem se přece jen dověděl, že Gérard byl za sestrou… Vypadal prý jako blázen… Chtěl prý na ní ihned peníze… Snažila se ho uklidnit, ptala se ho, proč ty peníze potřebuje… Smál se prý jako posedlý a řekl jí jenom: To se dozvíš zítra z novin… Pro Boha živého, dej mně všechno, co máš… Dala mu přesně sto třicet franků, nechala si jen deset franků pro sebe… Vyběhl ven, jako by za ním hořelo… Pokoušela se utíkat za ním, ale naskočil do jedoucího autobusu… Nevím, co mám dělat, šéfe… Utekl jsem odtamtud, abych vám mohl zavolat… Mám se tam vrátit?… Paní Gérardová vypadá, jako by si chtěla něco udělat… Já nevím…“

„To je v pořádku,“ přerušil ho Maigret.

„Co je v pořádku?… Co mám tedy dělat?“

Komisař už zavěsil a bez přechodu poručil panu Charlesovi:

„Vytáhněte všechno, co máte v kapsách.“

„Cože…?“

„Všechno, co máte v kapsách!“

„Co si to…“

Pan Dandurand pomalu uposlechl, vytahoval věci jednu po druhé a kladl je na stůl: obnošenou peněženku, klíče, kapesní nůž, špinavý kapesník, nějaké papíry, malou krabičku s pastilkami proti kašli, váček na tabák a krabičku zápalek.

„Obraťte kapsy… Svlékněte si kabát…“

„To se mám svléknout do naha?“

Paní Maigretová by mohla v tomhle okamžiku jenom trochu obměnit poznámku, kterou kdysi pronesla k svému muži:

„Divím se ti, že mu nedáš pár facek!“

Ve skutečnosti byl z obou mužů pan Charles klidnější, chladnokrevnější a v jeho rozvaze bylo cosi vyzývavého. Když si svlékl kabát, bylo vidět, že u košile má prošoupané lokty a špinavé manžety. Pan Dandurand si svlékal vestu. Šle nebyly v lepším stavu nežli košile a spodky vyčuhovaly z kalhot.

„Mám pokračovat?“

Kdyby se byl komisař nedržel, nebyl by mu dal facku, ale pořádnou ránu pěstí.

„Přejete si, abych si sundal pantofle?“

„Sundejte si je.“

V jedné ponožce byla díra, ale v pantoflích nebyl ukryt ani kousek papíru.

„Rád bych vás upozornil, pane komisaři, že je jedenáct hodin večer, a i kdybyste měl řádné povolení k prohlídce, které nemáte, měl bych právo v téhle noční době vás vyprovodit za dveře… Ne že bych to chtěl udělat… Říkám to jen proto, abych vám dal najevo, do jaké míry mám čisté…“

„Sedněte si.“ Komisař už vytáčel číslo.

„Děkuji vám…“ ironizoval zkrachovaný advokát.

„Haló!… Dejte mi Lucase, prosím vás… To jsi ty?… Tak co?… Ještě nic?… Tak jenom pokračuj… Ne!… Nemám čas… Kdo je tam u vás?… Berger?… Jeho chyba… Ať hned skočí do taxíku a přijede do Bourg-la-Reine… Ano… Do čtvrtého patra… Děkuju… Zlom vaz!…“

Maigret zavěsil a díval se strnule na psací stůl.

„Počítáte-li, že tu zůstanete déle, mohli bychom si nalít skleničku, ne?“

Komisař umlčel pana Charlese jediným pohledem. Uplynulo deset minut, čtvrt hodiny. Po dálnici ujížděla auta. Piano umlklo. Celý dům spal.

Konečně bylo slyšet, že se dole otvírají dveře, a za okamžik zazněly kroky na schodech.

„Pojď dál, Bergere…“

Lilo jako z konve, protože inspektor měl promoklý klobouk a ramena, ačkoli jel taxíkem.

„Dovol, abych ti představil pana Charlese… Je dneska trochu nervózní a já mám strach, aby neudělal nějakou hloupost… Upozornil jsem ho už, že jsme do jeho bytu nevtrhli docela legálně, ale on na to kašle!… Nechám tě tady s ním… Může si lehnout, bude-li chtít, a v tom případě u něho budeš bdít jako u nemocného dítěte… V pořádku?… Objevím se tady pravděpodobně zítra ráno… Kdybych se opozdil, nedělej si z toho nic a nepouštěj ho ven, aby se nám chudáček nenachladil…“

Komisař si zapnul plášť, pomalu si nacpal lulku.

„Na jeho koňak si nezvykej… Nebude stát za mnoho…“

Sebral se stolu Dandurandovu peněženku, papíry, které advokát vytáhl z kapsy.

„Nechal jsi tady stát taxi?“

„Nenechal, šéfe…“

„Chyba… Tak dobrou noc…“

A Maigret nechal oba muže o samotě. Na okamžik zauvažoval, zda by se neměl podívat do pátého patra. Ale nač? Dandurand není člověk, který by po sobě nechával stopy.

Na chodbě v přízemí padl na paní Kdyžračtedovolit. Byla v nočním úboru a hlavu měla ještě víc nakřivo než kdy jindy.

„Co se to zase děje, pane komisaři?… Snad se tu zase nestal nějaký zločin?…“

Maigret neposlouchal. Sotva vnímal, že někdo něco povídá, a odpověděl docela mechanicky:

„Možná… Otevřte mi dveře, prosím vás…“

část třetí

I

Toho rána ještě pršelo; byl to tichý, ponurý déšť, neodbytný jako staroba. Nebylo vidět, jak padá; nebylo ho cítit, a přece pokrýval všechno studeným slizem a Seina byla neustále rozryta miliardami živoucích nepatrných krupiček. V devět hodin mohl mít člověk dojem, že jde na ranní vlak, protože den se pořád ještě nechtěl probudit a plynové lampy nepřestávaly hořet.

Maigret se nemohl zdržet, kdykoli stoupal po schodišti policejního ředitelství, aby se nepodíval do akvária, a pokaždé se mu zdálo, jako by tam musil zahlédnout Cecílii, jak sedí na židli, na které ji pokornou a odevzdanou do vůle osudu uviděl naposled. Proč mu toho rána přišla na mysl nepěkná myšlenka? Po cestě, ještě rozespalý, když se tak ploužil podle domů, z nichž krápalo, myslil na přeskáčku a takřka bezděčně na svou sousedku z kina, na Nouchi, na pana Charlese… A když kladl nohu na první schod širokého schodiště, bleskla mu ta ohavnost hlavou jaksi sama od sebe: Cecílie a pan Dandurand… Bylo by možné, že by ti dva…

Tahle domněnka nebyla vůbec ničím podepřena. Byla hanebná. Špinila památku zavražděné, a přesto od té chvíle bezděky napadala komisaře znovu a znovu.

„Nechoďte do své kanceláře… Máte tam někoho… Ředitel prosí, abyste se zastavil nejdřív u něho…“

Služba na chodbě vyřizovala komisařovi vzkaz představeného.

Koho to sem zase čerti nesou? obořil se Maigret v duchu na neočekávaného návštěvníka, ale za okamžik už klepal na dveře šéfovy kanceláře.

„Pojďte dál, Maigrete… Tak co, je to na dobré cestě?… No uvidíme, uvidíme… Podívejte se, nechal jsem vám v kanceláři návštěvníka… Nevěděl jsem, kam ho mám strčit… Ostatně to je vaše návštěva… Přečtěte si to…“

Maigret držel v ruce navštívenku, jako by mu nebylo hned jasné, oč jde. Na navštívence bylo napsáno:

JEAN TINCHANT

přednosta kabinetu

ministra zahraničních věcí

prosí pana policejního ředitele, aby laskavě vyšel vstříc panu Spenceru Oatsovi z kriminologického institutu ve Philadelfii. Pan Oats nám byl vřele doporučen velvyslanectvím Spojených států.

„Co chce?“

„Zajímá se o vaše metody…“

Ředitel se neubránil úsměvu, když se Maigret otočil a odcházel s nahrbenými zády a sevřenými pěstmi, jako by se chystal rozdrtit amerického kriminologa.

„Dovolte, abych se představil, pane komisaři…“

„Okamžik, prosím, pane Spencere… Haló!… Stálá služba?… Tady je Maigret… Nikdo mě nevolal?… Toho chlapce nenašli?… Dejte mi číslo 19 v Bourg-la-Reine…“

Američan nevypadal na první pohled nesympaticky. Vysoký mladý muž, zřejmě odchovanec některé z amerických universit, s nazrzlými vlasy, s drobným obličejem dokonale oholeným, naprosto korektní. Mluvil francouzsky s nepatrným cizím přízvukem, který však působil docela příjemně.

„To jsi ty, Bergere?… Tak co je?…“

„Nic, šéfe… Spal na pohovce, oblečený… Jenomže mně zrovna začíná kručet v břiše a v celém kvartýře není nic na zub… Nemohu si zaskočit na snídani, ne?… Přijdete brzo?… Ale ne! Je docela rozumný… Vykládal mi tu, že vám to nemá za zlé, že na vašem místě by jednal jako vy, ale že se brzo přesvědčíte, že jste na omylu…“

Maigret zavěsil a šel se ohřát ke kamnům, v nichž to vesele plápolalo a na něž se Američan zřejmě díval s údivem.

„Čím vám mohu sloužit, pane Spencere?“

Maigret říkal Američanovi pane Spencere, protože neměl ani ponětí, jak se vysloví Oats.

„Byl bych velmi rád, pane komisaři, kdybyste mi mohl něco říci o psychologii zločinců… Na základě vašich zkušeností…“

Maigret mezitím otvíral obálky, které našel na stole.

„Jakých zločinců?“ zeptal se, probíraje se v poště.

„Myslím… všeobecně…“

„Před činem nebo po činu?“

„Co tím chcete říci?“

Maigret kouřil lulku, četl dopisy, ohříval si záda a zřejmě nepřikládal žádnou důležitost tomuhle nesouvislému rozhovoru.

„Ptal jsem se vás, zda máte na mysli zločince, nežli spáchají svůj čin, nebo po něm… Protože, víte, nežli spáchají zločin, nejsou to vlastně ještě zločinci… Třicet, čtyřicet, třeba padesát, někdy i více let to jsou přece lidé jako všichni ostatní, co myslíte?“

„Jistě…“

Maigret konečně zvedl oči a s docela maličkou jiskřičkou zlomyslnosti v zornicích se zeptal nevinně:

„Proč si myslíte, pane Spencere, že by se jejich mentalita měla změnit v jediném okamžiku jenom proto, že právě někoho zabili?“

Maigret přistoupil k oknu, aby se podíval na krupičky na Seině.

„Čímž chcete říci,“ shrnul jeho myšlenku Američan, „že mezi zločinci a ostatními lidmi není vlastně žádný rozdíl?“

Někdo zaklepal na dveře. Vstoupil Lucas s fasciklem pod paží. Když uviděl návštěvu, zatvářil se, jako by se chtěl vrátit a zavřít dveře.

„Co to máš, kamaráde?… Aha, už vím… Zanes ten fascikl vyšetřujícímu soudci… Hotel Pod podloubím máte pořád pod lupou, co?…“

Maigret promluvil s Lucasem několik vět o případu svých Poláků, neztratil však nit své myšlenky.

„Pročpak člověk páchá zločin, pane Spencere? Ze žárlivosti, z nenávisti, ze ziskuchtivosti, méně často i z nouze… Zkrátka a dobře, žene ho nějaká lidská vášeň…

Jenomže takové vášně máme všichni, někdo ve větší, někdo v menší míře… Mám vztek na našeho souseda, protože v létě stojí u otevřeného okna a vytrubuje na lesní roh… Nejspíš ho asi nezabiju… Ale není to ani měsíc, jeden bývalý voják z kolonií, nemocný malárií a z toho důvodu méně trpělivý nežli já, vystřelil z revolveru na souseda z hořejšího patra, protože ten soused má dřevěnou nohu a v noci, když nemůže spát, chodí po bytě a tluče tím svým kyjem do podlahy…“

„Chápu, co máte na mysli… Ale mentalita zločince po činu?“

„Ta mě nezajímá… To je věc soudců a ředitelů trestnic… Mým úkolem je chytit pachatele… Proto mě zajímá jen jeho mentalita před činem… Vědět, zda ten nebo onen člověk je schopen spáchat takový nebo takový zločin, kdy a jak ho spáchal…“

„Pan ředitel kriminální policie mi přislíbil, že mi možná dovolíte, abych se účastnil vašeho pátrání…“

A vida, zase jeden! Tím hůř pro něho!

„Vím, že se právě zabýváte tím případem v Bourg-la-Reine, a pročetl jsem si pozorně všechno, co o tom psaly noviny… Víte už, kdo je pachatel…?“

„Rozhodně znám jednoho člověka, který není pachatel a který přesto… Já vám také položím jednu otázku, pane Spencere… Existuje člověk, který si myslí, že je v podezření, domýšlí se, ať už právem nebo neprávem, že policie má proti němu důkazy… Jeho žena čeká v těchto dnech rodinu… Doma nemají ani frank… Ten člověk přiběhne ke své sestře jako blázen a prosí ji, aby mu dala všecky své peníze… Sestra mu dá sto třicet franků… Co s nimi ten člověk udělá?“

A Maigret přistrčil svému společníkovi včerejší večerní noviny s fotografií Gérarda Pardona, jak mu komisař klade ruku na rameno.

„To je tenhle mladík?“

„To je on… V noci jsem v téhle kanceláři diktoval jeho popis pro všechny policejní strážnice a četnické stanice ve Francii… Budou po něm pást na hranicích… Sto třicet franků…“

„Je nevinen?“

„Jsem přesvědčen, že nezabil ani svou tetu, ani sestru… Kdyby byl chtěl ty peníze dřív odpoledne, byl bych předpokládal, že si chce koupit revolver a spáchat sebevraždu…“

„Ale vždyť je nevinen…“

„Právě proto, pane Spencere… Semhle jsem chtěl dojít… Existují nevinní lidé s duší viníků a zločinci s duší neviňátek… Naštěstí, když dostal těch sto třicet franků, obchodníci se střelnými zbraněmi už měli zavřeno… Domnívám se tedy, že se pokusil utéct z Francie… Jenomže kam může utéct se sto třiceti franky?… Právě tak do Belgie…“

Maigret sňal sluchátko, zavolal kriminální dokumentaci.

„Haló!… Tady je Maigret… Kdo je u aparátu? To jste vy, Jaminete?… Vezměte si ještě někoho s sebou… Fidlátka si vezměte taky, samozřejmě… Ano, ano… Počkejte na mě dole v taxi…“

Potom se otočil k Američanovi:

„Pravděpodobně pojedeme někoho zatknout.“

„To jste už odhalil pachatele?“

„Snad, ale není to tak docela jisté!… Upřímně řečeno, spíš bych se klonil k názoru, že ano… Počkáte na mě chviličku, pane Spencere?“

Maigret zamířil do Justičního paláce, prošel oněmi pověstnými dveřmi, které měly být už tak dávno zazděny! Ale když jsou tak praktické! Nadarmo se to říkávalo deset, dvacet let!…

Komisař zaklepal na dveře vyšetřujícího soudce, odmítl se posadit.

„Jsem tady jen na skok… Čekají na mě… Přišel jsem se vás zeptat, pane doktore, zda byste měl něco proti tomu, kdybych zavřel člověka, který je možná nevinný… Upozorňuji vás, že to je zchátralé individuum, byl kdysi odsouzen pro mravnostní delikt a nebude mít odvahu si stěžovat…“

„Jestli to je takhle… Jaké jméno mám napsat?“

„Charles Dandurand…“

Za deset minut se Maigret a Spencer Oats pozdravili s oběma specialisty z dokumentačky, kteří na ně čekali v taxi na Zlatnickém nábřeží. Brzo po desáté zastavil vůz v Bourg-la-Reine před domem Julietty Boynetové, kterému déšť a mlha dodávaly vzezření napolo zašlé staré fotografie.

„Počkejte na mě v pátém patře,“ řekl komisař specialistům.

Zazvonil u Danduranda. Přišel otevřít Berger – měl opuchlé oči, celou noc nespal.

„To jste mi nepřinesl nic k jídlu?“

Pan Charles si odepjal límec. Byl zmuchlán jako člověk, který spal celou noc v šatech. Na nohou měl staré pantofle.

„Předpokládám, pane komisaři…“ ozval se.

„Nic nepředpokládejte, pane Dandurande, protože byste se za okamžik přesvědčil, že se klamete. Na základě zatykače, podepsaného dnes ráno vyšetřujícím soudcem, vás zatýkám…“

„Ah!“

„Překvapuje vás to?“

„Ale ne… Mrzí mě to kvůli vám…“

„Nechcete mi nic říct, nežli vás odvezou do vazby?“

„Nic… Snad jenom, že se mýlíte.“

„Neřekl byste mi například, co jste dělal včera v noci v ložnici Julie Boynetové, když jsem tady dole telefonoval?“

Útrpný úsměv přelétl po neholené tváři ušlechtilého pana Danduranda.

„Zůstaň s ním, Bergere… Ať se obleče… Až bude hotov, zavez ho do Santé do přijímací kanceláře…“

Prudce se otočil, chytil chuligánku za hubená ramena a zavrčel:

„A vy, Nouchi, jestli se mně ještě jednou připletete do cesty, tak vás…“

„Co mi uděláte?“ zeptala se uličnice vyzývavě.

„Budete vidět, a nebude to nic příjemného… Koukejte zmizet…“

Za chviličku už otevíral dveře do bytu v pátém poschodí.

„Tak tadyhle to máme, mládenci… Pozor, pane Spencere, nechoďte, prosím vás, dovnitř…“

„Už jsme vzali otisky v celém kvartýře,“ namítl fotograf.

„Druhý den ráno, co se to stalo, to je pravda…

A v ložnici Julie Boynetové jste našli jenom dvoje: té Boynetové a Cecílie… Žádné mužské otisky, ani Gérarda Pardona, ani toho rytíře smutné postavy, co jsme se s ním právě rozloučili… Jenže dnes v noci, co jsem telefonoval z jeho bytu, vlezl do téhle ložnice, jsem si tím naprosto jist, protože jsem ho sám slyšel… Rád bych věděl, co tady dělal… Jestliže už podnikl tuhle nebezpečnou výpravu, která ho přece těžce kompromituje, musil mít pro to velmi pádné důvody… Jde mi o to, abyste vyšetřili, čeho se tady dotkl… Tak se do toho pusťte, mládenci… Teď už víte, pane Spencere, proč jsem vás prosil, abyste sem nevstupoval!?…“

Fachmani rozložili své nádobíčko a pustili se do práce. Maigret se s rukama v kapsách potloukal po ostatních pokojích.

„Není to zrovna zábavné, co říkáte?… Stará lakomá ženská, maniačka… Stárnoucí dívka či spíše stará panna, k níž se příroda zachovala hodně macešsky… Podíváme se na chvíli dolů?“

Vrátili se k panu Dandurandovi právě v okamžiku, kdy ve svrchníku a s kloboukem na hlavě opouštěl svůj byt, doprovázen inspektorem Bergerem.

„Nebojte se, že vám tady někdo něco ukradne, pane Dandurande. Nechám si klíč u sebe… Ostatně předpokládám, že si teď rychle vezmete advokáta, a ten že se u mě ohlásí co nevidět…“

Když inspektor s Dandurandem zmizeli na schodech, zavřel komisař za sebou dveře a zamířil nikoliv do pokoje, ale do Dandurandovy ložnice.

„Sedněte si, pane Spencere… Slyšíte?“

„Každý krok a každé slovo, všechno, co se nám šustne nad hlavou…“

„Tak vidíte! Nevím, jak se dnes staví moderní domy v Americe, ale tyhle mají stěny a stropy jako skořápky… Nestarejte se o to, co si povídají naši mládenci nahoře, všímejte si jen, kudy chodí… Snažte se uhádnout jejich pohyby…“

„Člověk by řekl… Počkejte… To už je těžší…“

„To si myslím… Dávejte pozor… Teď otvírají dvířka… Vytahují nějakou zásuvku… Ale mohl byste říct, od kterého kusu nábytku ta zásuvka je?“

„To bych si netroufl…“

„Ale přece jenom máme nějaký záchytný bod… Dandurand tady zezdola slyšel všechno, co kdo říkal tam nahoře… Mohl sledovat velmi přibližně, co se děje v bytě Julie Boynetové, kdo tam přišel a odešel, kudy kdo chodí a tak dále… Naproti tomu, pokud jde o detaily… Jenom aby ten pitomec Gérard neskočil do Seiny!…“

„Ale vždyť je nevinen!“

„Řekl jsem vám, že si to myslím… Bohužel nejsem neomylný… Vycházím z předpokladu, že i nevinný člověk může často reagovat, jako kdyby měl něco na svědomí, jako kdyby byl vinen… Doufám, že ta Berta zůstala u jeho ženy… Každou chvíli může rodit…“

Nad hlavami obou mužů tahali mládenci kusy nábytku po podlaze.

„Kdybyste byl lakomec, pane Spencere…“

„V Americe nejsou lakomci… Takový nedostatek nebo takovou přednost si mladý národ, jako jsme my, nedokázal ještě osvojit…“

„Předpokládejte tedy alespoň, že jste stará žena, stará Francouzka… Máte milióny a žijete tak nuzně jako nejchudobnější stará penzistka…“

„To si těžko dovedu představit…“

„Pokuste se o to… Máte jedinou radost: přehrabovat se v bankovkách, v tom svém obrovském jmění… Tři dny mě straší v hlavě tenhle problém, protože na něm závisí hlava člověka… Podle toho, kde jsou schovány ty peníze, podle toho se mění jméno viníka…“

„Předpokládám…“ nakousl Američan.

„Co předpokládáte?“ zaútočil Maigret takřka surově.

„Kdybych byl… jak vy říkáte… Měl bych asi ty peníze pořád u sebe…“

„To je přesně můj dojem… Jenže pozor! Julie Boynetová byla sice mrzák, ale přece jen se vlekla po bytě… Až do deseti hodin ráno, tak zhruba, zůstávala v posteli, neteř jí tam nosila snídani a ranní noviny…“

„Možná, že peníze měla schované v posteli?… Slyšel jsem, že ve Francii zašívají venkované peníze do slamníků?…“

„Po desáté hodině se Julie až do večera zdržovala v salóně… V poslední době měla u sebe osm set tisíc franků v tisícifrankových bankovkách… To je pěkná hromádka… Dávejte dobře pozor… Jenom dvě osoby mohly vědět, kde má ty peníze schované… Neteř, Cecílie, která se stařenou žila… Teta jí to jistě neprozradila, ale náhodou se mohlo stát…“

„Pan Dandurand byl důvěrníkem té staré dámy, nemýlím-li se?“

„Ale ne tak velkým důvěrníkem, aby mu prozradila své tajemství, to mi věřte!… Stará skrblice, jako byla Julie Boynetová, nedůvěřovala ani svému andělu strážci… Na druhé straně, jak jste se mohl právě přesvědčit, v tomhle pokoji je docela dobře slyšet, co se děje tam nahoře… Vrátíme se tam, nemáte-li nic proti tomu… Bude-li zvonit telefon, uslyšíme ho tam jako tady…“

Bylo tak vlhko, že zábradlí schodiště se potilo. U stařičké profesorky týral nějaký žák piano. Maďaři se hádali, bylo slyšet Nouchin pronikavý hlas.

„Tak co, mládenci?“

„Je to divný, šéfe…“

„Co je tu divného?“

„Víte určitě, že ten chlápek neměl gumové rukavice?“

„Naprosto určitě…“

„Šel po koberci… Ale až doteďka se zdá, že se nedotkl ničeho, jenom kliky u dveří… Pokud jde o otisky, našli jsme tu jen vaše…“

Do elektrické zásuvky byl zastrčen silný reflektor. Fotografické přístroje změnily atmosféru pokoje, v němž tak dlouho žila Julinka Boynetová.

„Chodila o holi, že?“ ozval se najednou Američan.

Maigret trhl hlavou, jako by ho něco štíplo.

„Počkejte… To je nápad!…“

Co mohla stařena nosit pořád s sebou, z ložnice do salónu, ze salónu do ložnice, co mohla mít u sebe i v jídelně, když obědvala nebo večeřela? Samozřejmě svou hůl! Jenže do hole neschováš osm set tisícifrankových bankovek, i kdyby byla dutá!

„Hůl to nebude, ale…“ Komisařův pohled bloudil znovu pátravě po pokoji.

„A tohle?…“ zeptal se náhle a ukázal rukou na maličkou, velmi nízkou stoličku, navrchu vycpávanou. Julie Boynetová si na ni mohla klást nohy, když seděla. „Na tomhle nejsou otisky?“

„Vůbec nic, šéfe…“

Maigret zvedl stoličku a položil ji na postel. Prsty mu klouzaly po řadě kožených knoflíků, jimiž byla připevněna vycpávaná poduška. Za okamžik se mu ji podařilo zvednout – bylo to vlastně jakési víčko a pod ním truhlík na řeřavé uhlí. Jenže v truhlíku nebylo žhavé, ani vychladlé uhlí, ale čtyřhranný košíček z červené kůže.

V ložnici bylo ticho jako v kostele. Všichni se dívali do košíčku, v němž ležel balíček zabalený do starých novin.

„Vypadá to na takových osm set tisíc,“ ozval se konečně Maigret, zapaluje si vyhaslou dýmku. „Podívejte se na to, pane Spencere… A neříkejte o tom nic kolegům z kriminologického ústavu, protože bych se před nimi musel stydět… Nechal jsem rozpárat peřiny, matrace, proklepat zdi, podlahu, prošťourat komín… A nevzpomněl jsem si, že stará ženská s opuchlýma nohama, která se vleče o holi z pokoje do pokoje, bude s sebou asi tahat takovýhle nějaký hloupý kousek nábytku, aby si na něj mohla položit nohy! Pozor na ty noviny! Podívejte se na to, mládenci…“

Deset minut se Maigret nestaral o nic na světě. Přece jen o něco: všechen svůj zájem soustředil na to, aby natáhl a správně nařídil všechny hodiny, takže celých těch deset minut odbíjely v bytě jedny hodiny přes druhé.

„Hotovo, šéfe.“

„Otisky tam jsou, co?“

„Jsou, šéfe… Tisícovek je osm set deset…“

„Dejte mi obálky, vosk…“

Zapečetil malé jmění a telefonoval do Justičního paláce, aby je příslušný úředník přijel vzít do úschovy.

„Půjdete se mnou, pane Spencere?“

Venku si vyhrnul límec svrchníku.

„Udělali jsme hloupost, že jsme poslali pryč naše taxi… Ale věřte mi nebo ne, člověk, který mi u nás na kriminálce nahání největší strach, je pokladník… Jsou u vás v Americe pokladníci také takové svině?… Co abychom si, než přijede tramvaj, skočili na skleničku tamhle do té hospůdky? Zedníci tam chodí na svačinu… Hola! Vy jste si tam zapomněl klobouk…“

„Ten já nikdy nenosím…“

Komisař se dlouze zadíval na Američanovy nazrzlé vlasy, na nichž se kapky deště leskly jako perly. Přece jen jsou na světě věci, kterým Maigret nikdy nepřijde na kloub!

„Já si dám calvados. A vy?“

„Dostanu tady sklenici mléka?“

Tak proto snad má tenhle pětatřicetiletý muž pleť růžovou jako vlhká tlamička docela malého selátka?

„Do velké sklenice, šéfe!“

„Mléko?“

„Ale ne! Calva!“

A Maigret si trpělivě cpal dýmku. To tedy ta studená ropucha Dandurand riskoval hlavu, aby vrátil osm set tisíc franků do Julinčiny stoličky?

II

Maigret a Spencer vyšli z matričního úřadu. Na Maigretovy otázky odpověděl úředník se zkaženými zuby nejdřív ironicky, že není oprávněn poskytovat žádané informace. Když mu komisař ukázal služební odznak, mohl se pojednou samou horlivostí přetrhnout, takže mu trvalo dvakrát tak dlouho, než bylo opravdu nutno, aby prozkoumal objemné rejstříky.

Radnice nebyla ani stará, ani moderní. Byla ošklivá, ošklivá jako celek, ošklivých proporcí, z ošklivého materiálu, ošklivá do nejmenšího detailu. Bylo právě poledne, takže úředníci vycházeli z budovy současně s Američanem a Maigretem; osobnost s mocným břichem, trojitou bradou a nabubřelým chováním, kterou všichni ti lidé velmi uctivě zdravili, byl nepochybně starosta předměstí Bourg-la-Reine.

Pod stříškou nad čtyřmi nebo pěti schody se komisař a jeho společník na chvíli zastavili, protože se zrovna strhl prudký liják. Na malém náměstíčku s několika ubohými stromy, z nichž už opadalo listí, končil trh. Nějací učedníci rozebírali dřevěné pulty. Na oslizlé zemi se povalovalo plno smetí. Naproti řeznictví s krvavými skvrnami na dlaždicích; velká červená žena u pokladny. Z nedaleké školy pouštěli školáky a chlapci se s křikem rozbíhali na všechny strany. Spousta dětí měla na nohou dřeváky. Zelenobílý autobus…

Tohle už nebylo velkoměsto. Nebylo to ani malé venkovské město, ani vesnice. Maigret se úkosem podíval na Američana a pohledy obou mužů se potkaly. Spencer Oats pochopil, protože se pokusil o lehký úsměv, trochu zakalený jako ta krajina.

„U nás to také není všude veselé,“ zamumlal omluvně.

Pátrání, které podnikli na radnici, bylo takového druhu, že by se ho byl mohl s úspěchem ujmout kterýkoliv inspektor, kterýkoliv strážník. Maigret chtěl nejdřív vědět, od kdy pan Dandurand bydlil v Juliině domě.

Bydlil tam přesně čtrnáct let. Předtím bydlil v podnájmu v Delambrově ulici, poblíž bulváru Montparnasse.

Před čtrnácti a půl rokem zemřel Julinčin manžel, stavitel Boynet.

Oba muži pod stříškou nad schodištěm čekali, až se přežene největší liják.

„Víte, pane Spencere, proč zločinci mají raději nás kriminalisty nežli civilní úřady?“

„Myslím, že to začínám chápat…“

„To se rozumí, že jsme někdy brutální… Méně než si většina lidí myslí, ale rozhodně mnohem brutálnější nežli vyšetřující soudce nebo i žalobce… Rozdíl je v tom, že v době, kdy po něčem jdeme, žijeme v prostředí podezřelého… Chodíme za ním, stýkáme se s ním… Známe jeho dům, jeho byt, jeho zvyky, jeho přátele, jeho rodinu… Ráno jsem mluvil o zločincích před činem a o zločincích po činu… S kým my máme co dělat, do koho my se pokoušíme vlézt, to je zločinec před činem… Jakmile ho odevzdáme do rukou civilních úřadů, spadla klec… Ten člověk skoncoval, někdy na dlouhý čas, většinou nadobro, s normálním životem… Je to zločinec, už nic jiného než zločinec, a úřady s ním jednají jako se zločincem…“

A bez přechodu si Maigret povzdechl:

„Dal bych nevímco za to, kdybych se mohl dovědět, co ta bestie Dandurand pohledával v Julinčině pokoji…

To chtěl vrátit ty bankovky do stoličky, anebo naopak…? Už trochu přestává pršet…“

Vykročili do deště, komisař s rukama v kapsách a s ohnutými rameny, Američan nenuceně, jako by slunce zářilo na obloze.

„Neměl byste nic proti tomu, kdybychom poobědvali v nějaké menší hospůdce?“

„Naopak, byl bych moc rád, protože ti páni z velvyslanectví, kterým jsem byl až doteďka vydán na milost a nemilost, mě vodili jenom do samých velkých lokálů…“

Dojeli tramvají až k Orleánské bráně, po cestě si všimli osamělého domu, připomínajícího porci neapolské zmrzliny, jehož cihly černaly od deště.

„Nejobtížnější je vmyslit se do jejich kůže, myslit a cítit jako oni… To je ještě jedna nevýhoda pro soudce, který žije v příliš neutrálním prostředí… Dům, v němž bydlím já, se například příliš neliší od tohohle… Tak pojďte!…“

V malé uličce Maigret vstoupil do velmi obyčejné hospůdky s cínovým pultem, s mramorovými stolky, s podlahou posypanou pilinami. Uzardělý trudovitý chlapík v modré hedvábné zástěře spěchal komisaři stisknout ruku.

„Vás jsme už tady neviděli, pane Maigrete!… Hned to musím říct své polovičce… Melanie!… Co tam máš dobrého pro pana Maigreta?…“

Melanie s vystrčeným břichem se vykutálela z kuchyně, utírajíc si ruce.

„Kdybyste byl alespoň zavolal, pane Maigrete!… No ale něco tady máme… Je tu kohout na víně a ráno mi přinesli velmi pěkné hřiby… Má váš přítel rád hříbky?“

V hospůdce bylo jen několik stálých hostí. Okenní tabule byly zastříkané a nebylo jimi vidět ven.

„Pořád máme rádi beaujolais, pane Maigrete?“

Komisař si odskočil do uzoučké telefonní budky a Američan ho pozoroval skrze sklo, vážného a starostlivého.

„Ještě pořád nenašli toho hlupáka Gérarda,“ oznamoval Američanovi, když se vrátil ke stolu. „Večer se zajdu podívat na jeho ženu…“

„Říkal jste mi, že u nich nemají peníze…“

„O to se už nějak postaráme… To děcko, co se narodí, se doufám nikdy nedoví, za jakých okolností přišlo na svět… Ale proč jenom ten Dandurand…?“

Bylo na něm znát, že všechno, co říká, nemá pro něho žádný význam. Jediný problém, kterým se trápil, byl Dandurand.

„Proč jenom ten Dandurand?…“

„Jestli zabil tu starou dámu…“ odvážil se Spencer.

„Jestli zabil tu bábu, tak jsem hlupák, pane Spencere, a musím s celým tím krámem začít zase od začátku… Za prvé, proč by ji zabíjel?… Živá mu vynášela víc než mrtvá… Věděl, že po ní nemůže dědit… Kdyby se byl chtěl zmocnit těch osmi set tisíc franků, které měla u sebe… Vidíte, že to neudělal!… Za druhé, jak by ji byl mohl zabít?… Přemýšlejte… Stará se s ním loučí… Vyprovází ho až ke dveřím… Bezpochyby je zavře velmi pečlivě… Dandurand prohlašuje, že zastrčila závoru, a já mu věřím… Boynetová se vrací do ložnice… Odstrojuje se… Sedí na posteli… Už si svlékla jednu punčochu, když tu… Ne, ne, pane Spencere, Dandurand se nemohl vrátit, nemohl si otevřít dveře a…

A přesto, za čtyři dny nato, neváhá vniknout takřka v mé přítomnosti do její ložnice a uvalit tak na sebe podezření… Proč to udělal?

Všimněte si, že všechny písemnosti té dámy, cenné papíry, stvrzenky, depozitní listy, všechno, co bylo v psacím stole v salóně a co nemá, nota bene, žádnou cenu pro vraha, protože toho nemůže použít, aniž by se tím prozradil, to všechno zmizelo…

A naproti tomu bankovky, které jsou, alespoň teoreticky, anonymní, zůstaly ve skrýši, anebo, jestliže odtamtud na chvíli zmizely, zase se tam vrátily… Chutnají vám ty hřiby? Takhle je dělají v Bordeaux.“

„Nejste dobrý pozorovatel, pane komisaři, promiňte, že vám to musím říct, jinak byste si byl určitě všiml, že jsem si vzal už třikrát, a kdybych nebyl před chvílí něco slyšel o jakémsi kohoutu na víně… Pokud jde o beaujolais, musím se ovšem přiznat, že pro vás budu dnes odpoledne poněkud nerovnocenný společník…“

„Jenom počkejte, až přijde ten kohout!… Šéfová byla dvacet let kuchařkou u jednoho ministra… Skončilo to s ním špatně, ale kuchyni rozuměl… Víte ostatně, že Julie byla za mladých let docela pěkná ženská?… Visí tam v bytě její fotografie… Co myslíte, žárlil na ni její muž, nebo nežárlil?…“

Těchto několik prostých slov stačilo, aby se komisař znovu pohroužil do propasti úvah a pochybnosti. Nevynořil se z nich dříve, dokud se nepřišla hostinská poptat, jaký měl úspěch její kohout na víně. Maigret se chvílemi díval ke dveřím.

„Čekáte někoho?“

„Čekám jednoho pána, který mně zrovna neleze pod fousy. Zdá se mi, že trčel dobré dvě hodiny na Zlatnickém nábřeží… Požádal jsem ho, aby za mnou přijel sem…“

Za několik minut nato zastavil u chodníku taxík a pan doktor Leloup, kulaťoučký a důležitý, zaplatil taxikáři a vhupsal do hospůdky.

„Nesu vám, co jsem vám slíbil…“ ohlašoval zatepla, pokládaje na volnou židli safiánovou aktovku. „Uvidíte, že můj vážený klient, pan Monfils, nikterak nepřeháněl, když tvrdil…“

Advokát zřejmě ještě neobědval, ale komisař ho nepozval, aby s nimi pojedl, ani ho nevybídl, aby si svlékl svrchník.

„Hned se na to podíváme…“

„Vaše vyšetřování pokračuje?“

„Pomalu, pane doktore… Pomalu…“

„Dovolím si vás upozornit na jednu maličkost, která vám možná unikla… Samozřejmě, že mě ani ve snu nenapadá, abych kritizoval vaše metody, které vám přinesly takovou proslulost… Vypravil jsem totiž do Fontenay důvěryhodného člověka… Vyptával se letitých osob, které znaly paní Boynetovou za svobodna, jmenovala se ještě Julietta Cazanová…“

Maigret pokojně obědval, jako by se vůbec nezajímal o tohle povídání, a Američan ho zvědavě pozoroval.

„Dozvěděl jsem se věci, které vás možná překvapí…“

Komisař zamumlal velmi potichu:

„Ani bych neřekl…“

„Julie Cazanová platila za velmi veselou dívku, chci říct velmi veselou v rozkroku…“

„A ti lidé povídají, že Dandurand byl její milenec?“

„Kdo vám to řekl?“

„Nikdo, ale není to těžké uhodnout… Dandurand byl o deset let starší než ona… Proč by si byl už tenkrát nepotrpěl na zajíčky…?“

„Byl z toho ve Fontenay skandál…“

„Který ovšem nezabránil slečně Julince, aby se neprovdala za svého pana stavitele a neodstěhovala se s ním do Paříže… Tohle všechno vím, pane doktore…“

„A co o tom soudíte?“

„Nesoudím o tom nic… Na soudy je pořád ještě moc brzo… Ale sázím se, že tenhle telefon je pro mě…“

Vrhl se k telefonní budce a jeho obličej byl plný naděje. Telefon byl pro něho, protože se zdržel nějakou chvíli v kabině. Když se vrátil ke stolu, zdálo se, že z něho spadlo břímě.

„Dejte nám ještě kousek toho kohouta, šéfe…“

Člověk by si byl myslil, že do téhle chvíle ještě nejedl. Vrátila se mu chuť k jídlu. Vypil naráz sklínku beaujolais a utřel si ústa hřbetem ruky. Oči mu svítily.

„Chytili Gérarda!“ vybuchl konečně. „Tak už ho máme, chudáka!…“

„Proč říkáte chudáka?…“

„Protože se choval jako hlupák! Však taky je… Dejte nám ještě lahvičku, Desiré… Představte si, že sedl do vlaku směrem k belgickým hranicím, jak jsem si to hned myslel… Už byl skoro na hranicích, když ho vyděsili četníci, kteří náhodou prováděli podrobnější prohlídku nežil obvykle… V tu ránu ztratil hlavu… Vyskočil z jedoucího vlaku, rozběhl se do polí, brodil se v blátě a v marastu… Četníci mu byli v patách… Uviděl osamělý statek a vběhl tam… Hodinu ho hledali, než ho našli, a víte kde?… Na záchodě!… Pral se s nimi tak zuřivě, že ho musili napolo omráčit… Teď nám ho vezou do Paříže… Bude tady ve tři padesát…“

„Přiznal se?“ toužil se dozvědět doktor Leloup.

„K čemu by se měl přiznávat?“ zvedl Maigret obočí s líčeným údivem. „Abych nezapomněl na to nejdůležitější… Buďte tak hodný, doktore, a pošlete mým jménem telegram svému klientovi… Při dobrých vztazích, které měli mezi sebou, mu možná teta Boynetová sem tam poslala nějakou tretku… Nevím, co by to mohlo být…

Ale třeba mu někdy poslala nějaký dárek?… Nedovedete si představit, jak mě to zajímá!…“

Konečně se zbavili advokáta, o jehož poctivosti měl Maigret zřejmě určité pochyby. Mohli si v klidu pochutnat na výtečné kávě paní Melanie a na starém armaňaku Desirého, který pocházel z Gersu a mezi tamními vinaři měl dobré přátele. Zbyli už sami v čistém a útulném lokále za zašplíchanými okny. Na utřený stůl si rozložili dopisy, které přinesl přičinlivý advokát. Byly všechny napsány na papíře s černým rámečkem, kterého paní Julie zřejmě používala od té doby, co se stala vdovou.

„Drahá sestřenko a bratranče,

dostala jsem vaše přání a opětuji je z celého srdce. Pro starou ženu, jako jsem já, je utrpení žít mezi samými nevděčníky. Když si pomyslím, co všecko jsem udělala pro děti své sestry, a jak se mi…“

Maigret četl psaní za psaním a podával je svému společníkovi, který je přelétával očima. Byla všechna na jedno kopyto. Všechna byla datována druhého nebo třetího ledna – Julie totiž odpovídala na přání Monfilsových.

„Nemohou se dočkat, protože počítají, že budou dědit…“

Ostatně:

„Gérard je ničema, který za mnou chodí, jen aby ze mne mámil peníze… Jako kdybych na ně měla tiskárnu…“

Berta nedopadala o nic lépe:

„Děkuji pánubohu, že odešla, protože jsem pořád měla strach, že přijde do jiného stavu, a to by byl skandál v domě…“

„Do jiného stavu?“ podivil se pan Spencer.

„To je cudnější výraz… Teta se bála, že neteř bude těhotná…“

Bylo jim teplo. Bylo jim příjemně. Armaňak voněl ve vzduchu a na patře.

„Je to utrpení, když je člověk sám, nemocný, a žije s vědomím, že lidé chtějí jen jeho peníze… Nemohu se ubránit myšlence, že jednoho dne by se mi mohlo přihodit něco zlého…

Vy můžete být tak šťastni ve svém městečku, bez všech těch starostí, z kterých jsem nemocná. Cecílie dělá, jako by mi byla oddána, ale doopravdy se kloní víc na bratrovu stranu nežli na moji…

Konečně tu mám jednoho člověka, který je mi velmi zavázán, ale ani tím si nejsem příliš jista…“

Maigret ukázal toto místo svému společníkovi:

„Nebyla si jista nikým,“ zamumlal.

„A měla pravdu, nemyslíte?“

„Čtěte dál!“

„Naštěstí nejsem hloupější než oni, a tak jsem se pojistila… Kdyby se mi něco stalo, nebudou ještě na koni…“

„Nebudou na koni…“ opakoval Maigret. „Házela je všechny do jednoho pytle, všechny, kdo s ní žili, všechny, které podezírala, že se nemohou dočkat jejích peněz… I pana Danduranda… Začínáte tomu rozumět?“

„Čemu rozumět?“

Maigret se usmál.

„Máte pravdu… Mluvím málem zrovna tak mlhavě jako ona… Opravdu, čemu rozumět?… Měl jsem říct: začínáte to cítit?… Máte právo být zklamán, jestli jste čekal, že budete moci studovat mé metody, jak jste ráno prohlásil… Brouzdám se s vámi v dešti… Zavedu vás do pitomé radnice a pak si s vámi zajdu na kohouta na víně… Co vám mám vysvětlovat?… Co vám mohu vysvětlit?… Já je cítím… Cítím Danduranda, jak se vrací z vězení, ubytuje se v Paříži v podnájmu… Setká se znovu s Julií, která ještě není vdovou… Jak vypadal její muž?… Máme jen jeho fotografii… Pětačtyřicátník, vysoký, tlustý, chlap jako hora… Julinka a Dandurand obnoví své někdejší vztahy… Bezpochyby se setkávají v bytě bývalého advokáta v Delambrově ulici… Manžel umírá a Dandurand se bez okolků nastěhuje do domu své milenky, ale schází se s ní i nadále jen potajmu…“

„Nechápu, proč si ještě i potom hráli na schovávanou…“ namítl Američan.

Nastalo dlouhé ticho. Maigret se díval na svou sklínku, konečně si povzdechl, dal si pořádný hlt armaňaku.

Neodpověděl, ale najednou se vytrhl:

„Uvidíme!… Désiré!… Platím, kamaráde!… Jestli dnes odpoledne už nebudu k ničemu, mohu za to poděkovat jen vám a vaší ženě…“

„Co jenom ten ničema pohledával v Julinčině ložnici!… Pomozte mi, u všech čertů, pane Spencere!… Uvědomte si, že dostaneme-li správnou odpověď na tuhle otázku…“

Jako vzorný tajemník sbíral Spencer Oats dopisy s černým rámečkem, poházené po stole.

„Pojistila jsem se…“ osmělil se konečně.

„Pojistila?…“

Maigret svraštil obočí.

Vskutku píše stará skrblice v jednom z dopisů, že se pojistila proti všem, kdo mají zálusk na její peníze. Nedůvěřovala nikomu, ani svému bývalému milenci.

„Naobědval jste se dobře, pane Maigrete?“ usmívala se lišácky paní Melanie. Počítala mezi své zákazníky nejednu proslulou osobnost a ke všem se chovala s mateřskou důvěrností. „Posledně jsem vám opsala jeden recept pro paní Maigretovou. Už ho vyzkoušela?“

Komisař ji neposlouchal. Ruku v kapse kalhot, kam si zastrčil drobné, které dostal nazpátek, díval se upřeně na hostinského modrou zástěru, jako by usilovně uvažoval, konečně pomalu drolil mezi zuby:

„Ptal jste se, proč Cecílie zemřela… Chápete, pane Spencere?… Všechno jsme si mohli ušetřit… Bylo to tak jednoduché… Ale Cecílie je mrtvá a my… Promiňte mi, paní Melanie… Náramně jsme se naobědvali, taková kuchařka, jako jste vy, se hned tak nenajde, a tenhle pán o tom bude moci vykládat ve Philadelphii, beztoho si nebude moci vzpomenout na nic lepšího…“

Byl velmi rozčilen. Na chodníku nepromluvil ani slovo, a když došli na roh Orleánské třídy, zvedl ruku a zastavil taxík:

„Zlatnické nábřeží, ale rychle…“

Po cestě změnil směr.

„Jeďte nejdřív na Severní nádraží… Tam, co přijíždějí rychlíky… Je později, než jsem si myslil…“

Ať to bylo následkem kohouta na víně, beaujolais, znamenité kávy, jakou vařila paní Melanie, anebo armaňaku pana Desirého, faktem zůstává, že pan Spencer Oats pociťoval k svému těžkopádnému společníkovi čím dál větší náklonnost. Připadalo mu, že byl po několik hodin účasten postupného převtělování. Komisař, zahalen do svého svrchníku, buřinku vysoko z čela, dýmku v zubech, do posledního puntíku prožíval život všech těch odpuzujících, ubohých nebo dojímajících lidských bytostí, jejichž drama měl osvětlit.

„Možná, že jeho ženu právě odvezli do porodnice…“

Začervenal se, jako by byl sám novomanžel. Maigret byl ve vlaku namísto Gérarda, mezi dvěma četníky. Byl s Bertou u jeho manželky. Byl v domě na Bourg-la-Reine, opíral si nohy o vycpávanou stoličku Julietty Boynetové a byl také o poschodí níže, v bytě, kde pan Charles naslouchal, co se děje nahoře.

Chvílemi museli čekat na přecpané křižovatce, před bledým kotoučem elektrických hodin, před zdviženou směrovkou strážníka v pláštěnce, a Maigret počítal minuty, nakláněl se kupředu, nadzvedával se na sedadle, jako by chtěl ulehčit vozu a dopomoci mu k větší rychlosti.

Přijeli na Severní nádraží na poslední chvíli, málem už pozdě. Před nádražím skupina zvědavců. Policista napomínal čumily:

„Nezůstávejte stát! Pokračujte v cestě, prosím…“

Dva četníci vedli mezi sebou hubeného mladíka v zablácených kalhotách a potrhaném plášti. Škubal sebou v poutech jako nepokojný kůň u oje. A tenhle rozpálený, vzteklý Gérard byl pro diváky takřka vtělením dopadeného zločince!

Když uviděl komisaře, zacukalo mu kolem úst.

„Teď si myslíte, jaký jste chytrák, co?“

„Pojďte do vozu, pánové,“ vybídl Maigret četníky, když jim ukázal svůj služební odznak.

Četníci se nenechali dvakrát pobízet. Byli zpocení. Celou cestu měli strach, aby jim pasažér nevyskočil oknem.

„O mou ženu se nestaral nikdo, bestie!“

Velké slzy vytryskly chlapci z očí. Nemohl si je utřít, protože měl spoutané ruce.

III

„Odkud jste, chlapci?“

„Z Felgnies, pane komisaři…“

„V pět hodin sedm minut vám jede vlak… Asi byste spali raději doma než v Paříži, co?… Dejte mi své papíry, mládenci…“

Maigret nechal zastavit taxi u chodníku na rohu Lafayettovy ulice. Chodci, naklonění dopředu, aby jim vítr nebral deštníky, dívali se zvědavě do vozu, obsazeného četníky. Komisař podepsal mládencům papíry na koleně. Oba četníci vyskočili a zamířili rovnou do výčepu. Maigret pošoupl skleněnou tabulku, řekl cosi šeptem řidiči, a když se auto znovu rozjelo, vytáhl z kapsy malý klíček a zbavil Gérarda pout.

„Uděláte mi to potěšení a budete se chovat jako rozumný člověk, že ano, mladý pane?… Několik tuctů nevinných lidí jako jste vy, a mohli bychom zdvojnásobit stavy kriminální policie…“

Gérard, který počítal ulice, jako kdyby nebyl v Paříži kolik let, sebou trhl a upřel věčně podezřívavý pohled na komisaře.

„Proč říkáte nevinných?“

Maigret se dal do smíchu.

„Snad mně teď zas nezačnete tvrdit, že jste vinen?“

„Jestli mně věříte, že jsem nevinný, proč jste mě nechal zatknout?“

„A jestli opravdu nemáte nic na svědomí, proč jste uprchl z Paříže? Proč jste utíkal jako zajíc, když jste uviděl četníky, a proč jste se zavřel v budce, kde člověk obyčejně netráví dovolenou?“

Spencer Oats, pohodlně opřený na sedadle, blaženě trávil skvělý oběd, ústa pootevřená pokojným úsměvem lidí, kteří se dobře navečeřeli a teď trpělivě sledují náhlé zvraty divadelního představení. V taxíku bylo sinavo jako pod lampou z mléčných skel. Za okny se míhaly deformované siluety chodců a tanec deštníků, které na sebe narážely po celé šířce chodníku, nabývaly burleskních forem. Když je na chvíli zastavila zácpa vozidel, bylo vidět zespoda nahoru cestující v autobusu, přilepené na sedadlech jako figuríny v muzeu.

„Poslouchejte, kamaráde… Já vím, kdo zabil vaši tetu…“

„To není pravda…“

„Já vím, kdo zabil vaši tetu, a také to hned dokážu…“

„To není možné…“ trval na svém Gérard a zavrtěl hlavou. „Nikdo to nemůže vědět…“

„… než vy! A ke všemu jste ještě spal!“

Tentokrát sebou Cecíliin bratr škubl a podíval se na komisaře ohromen, jako by nevěřil svým uším.

„Tak vidíte, kamarádíčku…“

„Ale… Kam to jedeme?“

V mlze a v dešti rozeznal Pardon náměstí Bastily. Protože tu byl jednosměrný provoz, auto zabočilo do ulice Saint-Antoine, aby objelo náměstí des Vosges.

„Teď poslouchejte, mládenče… Pro toho, kdo pomůže vypátrat vraha, je vypsána odměna dvaceti tisíc franků… Z důvodů, které vás nemohou zajímat, kriminální policie by rozhodně nemohla tuto odměnu přijmout…“

„Ale musíte přece vědět, že já…“

„Mlčte!… Myslím, že vaše žena je ještě doma s vaší sestrou Bertou. Protože máte určitý odpor k porodnici, tadyhle je záloha na dvacet papírů, které si za chvíli vyděláte. A koukejte sebou hodit! Počkáme na vás ve voze… Na kterou kliniku jste myslil, kdyby vám byla mohla Cecílie opatřit peníze?“

„Na svátého Josefa…“

„Výborně. Tak ať Berta zaveze vaši paní na kliniku svátého Josefa a vy ji tam navštívíte dnes večer!…“

Poněkud udiven se Američan díval z jednoho na druhého.

„A už žádné hlouposti, mládenče!“

Vůz zůstal stát a Gérard, napolo omámený, možná ještě trochu nedůvěřivý, váhal, nevěda, co má dělat.

„Tak sebou hni, zatracený pitomče!“

Následujících deset minut Maigret pokojně kouřil dýmku a neřekl ani slovo, až ve chvíli, kdy se Pardon objevil ve dveřích, utíraje si oči, mrkl komisař na Spencera Oatse.

„Zlatnické nábřeží, šéfe… Mimochodem, Gérarde, od kdy jste nejedl?“

„Dali mně obložený chléb ve vlaku… Nemám hlad, nemějte strach… To bych měl spíš žízeň… Ona… Já…“

Měl hrdlo tak sevřené, že ze sebe nemohl dostat hlásku.

Zastavili ještě jednou před automatem a Maigret se nemrzel, že může spláchnout kohouta na víně a zvláště pak kávový dort půlčíkem.

Za deset minut naložil ve své kanceláři kamna až po dvířka a rozsvítil na stole lampu se zeleným stínítkem.

„Sedněte si… Svlékněte si ten gumák, máte ho celý promočený… Dejte si tu židli blíž ke kamnům, ať vám uschnou kalhoty… Člověče, jak jste se jen mohl takhle zřídit!…“

Ještě nebyla úplná tma. Oknem bylo vidět řetěz mdlých světel, věnčících tok Seiny jako lampiónový průvod. Tohle je chvíle, kdy kriminálka žije nejintenzívnějším životem. Bylo slyšet otvírání a zavírání dveří, spěšné kroky na chodbách, zvonění telefonů, nepřetržité ťukání psacích strojů.

„Torrenci! Nechal jsem si udělat seznam všech osob, které prošly vrátnicí 7. října ráno… Dojdi mi pro něj…“

Maigret se konečně posadil, vybral si největší dýmku ze všech, co ležely na stole, a spustil:

„Co jste pil v bytě své tety?… Počkejte… Já vám pomůžu… Byl jste na konci svých sil, že?… Věděl jste, že se to vaší paní může už každý den narodit a že nemáte pro dítě ani košilku… Sem tam jste pumpl sestru Cecílii… Počkejte! Kvůli tomu ještě nemusíte věšet hlavu… Bohužel, co vám mohla sestra dát, nestálo za řeč, akorát tak co ušetřila na živobytí, protože vaše teta nerada pustila chlup… Obyčejně jste čekal na sestru na ulici… Ten večer jste šel nahoru a vlezl jste do bytu… Schoval jste se v sestřině světnici, Cecílie zrovna ošetřovala paní Boynetovou… Je to tak?“

„Bylo to tak…“

„Když se vaše teta přestěhovala k večeři do jídelny, šla vaše sestra do kuchyně. Pootevřel jste dveře a řekl jste jí, že potřebujete peníze za každou cenu…“

„Řekl jsem jí, že jsem na dně, a že než bych se díval, jak moje žena…“

„To je ono… Nejenom že jste v sestře vzbudil soustrast, vy jste jí nahnal strach… Bylo to vlastně takové citové vyděračství…“

„Byl jsem rozhodnut, že se zabiju…“

„A nejdřív že zabijete svou ženu!… Pitomče!“

„Přísahám vám, pane komisaři, že bych to byl udělal… Už tři dny jsem…“

„Nevykládejte… Vaše sestra s vámi v tu chvíli nemohla mluvit, protože by to byla mohla stará slyšet… Dělala všechno jako obyčejně… Večeřela s tetou… Pravděpodobně jí řekla o peníze a stará odmítla, ne?… Když šla paní Boynetová spát, protože předpokládám, že si šla lehnout, bylo už pozdě, abyste se dostal z domu, protože hlavní dveře byly zavřené. Byl byste musel požádat domovnici, aby vám otevřela, a ta by to mohla říct domácí… Cecílie vám dala něco k večeři… Co to bylo?“

„Chleba a sýr…“

„Co jste k tomu pil?“

„Nejprve skleničku vína…“

„Nic jiného?“

„Šálek nějakého lektvaru, který měla Cecílie pro sebe, pila to každý večer, protože byla slabá na žaludek… Řekla mně, abych to vypil, že mi to udělá dobře… Plakal jsem tam… Byl jsem ztrhaný a chtělo se mi zvracet…“

„Cecílie vám odestlala svou postel…“

„Ano… Ještě jsem jí něco říkal o Heleně… Pak jsem najednou usnul, ani nevím, jak se to stalo…“

Maigret se výmluvně podíval na Američana.

„Usnul jste, protože jste vypil čaj, připravený pro Cecílii – vaše teta do něho pokaždé, když měl přijít pan Charles, nasypala pořádnou dávku bromidu… Všechno vlastně začalo z tohohle, z téhle na pohled bezvýznamné náhody… Kdyby byla Cecílie vypila čaj sama, jak to bylo naplánováno, bezpochyby by vaše teta byla ještě naživu, a v tom případě také vaše sestra Cecílie…“

Maigret se zvedl, stoupl si k oknu, pokračoval jako pro sebe, obrácen zády k psacímu stolu:

„Cecílie, která vám postoupila svou postel, seděla v křesle, nedokázala usnout, a tak se stává svědkem… Stará Boynetová čeká na schůzku, oblékne si punčochy a jistá, že ji nikdo neslyší, jde čekat na pana Charlese ke dveřím… Stačilo, že jste měl žaludek na vodě a že šálek čaje vypil někdo jiný, než se předpokládalo, a… Oba spoluviníci…“

„Proč říkáte spoluviníci?“ vykřikl mladík a zbledl.

„Cožpak to není pravda?… Ostatně, neskákejte mi do řeči… Teď tu je opravdu trochu horko…“

Maigret šel otevřít dveře do vedlejší kanceláře.

„Oba spoluviníci, říkám, jsou v salóně, kde svítí jediná noční lampa… Cecílie, která zaslechla hluk, se vplíží do předsíně anebo do jídelny a poslouchá je, aniž o tom mají tušení… Ti dva mluví polohlasem o obchodech, které nejsou zrovna nejčistší… Ten Béziérův bordýlek… ten v ulici d’Antin… Vidím v duchu chudáka Cecílii, která jistě dlouho nechápe, co to je vlastně za obchody, o kterých je tu řeč… Pan Charles odvádí své staré přítelkyni dvaapadesát tisíc franků… Julie zavírá psací stůl, ale peníze drží v ruce… Vyprovází bývalého advokáta… zapadne závora… Vrací se do ložnice a usmívá se spokojeně… Dnes má šťastný den… Její poklad zase vzrostl… Otvírá vycpávanou stoličku, v níž má svou skrýš, a Cecílie vidí klíčovou dírkou svazky tisícifrankových bankovek… Vy zatím spíte jako dřevo… Teď si na všechno dobře vzpomeňte, nežli odpovíte… Probudil vás nějaký hluk?“

„Ne… Až sestra…“

„Počkejte… Vaše teta se svléká… Už si sundala jednu punčochu, když Cecílie, kterou jste pobláznil řečmi o sebevraždě…“

„Nemohl jsem to tušit…“ sténal Gérard.

„To se tak vždycky říká, když se něco stane… Ať už je to jakkoli, najednou se před ohromenou stařenou objeví Cecílie… Pohled na tu spoustu bankovek, na to hotové jmění, jí dodává odvahy… Znovu žádá peníze… Už neprosí… Takřka už hrozí… Ani jedna, ani druhá z nich netuší, že pod nimi překvapený a vylekaný pan Charles slyší všechno, co se děje… Vaše teta patrně zahrnuje vaši sestru, kterou pokládá za svou dlužnici, výčitkami a nadávkami, vypočítává jí ještě jednou, co udělala pro ni a pro celou vaši rodinu… Možná, že hrozí, že bude volat o pomoc?…“

„Takhle to přesně nebylo…“ řekl pomalu mladík.

„Mluvte tedy vy!“

„Nevím, kolik bylo přesně hodin… Slyšel jsem, že někdo znovu a znovu opakuje mé jméno… Dalo mi to velkou námahu, než jsem se probudil a zvláště než jsem dokázal poslouchat… Byl jsem omámen, jako kdybych byl hodně pil… Cecílie seděla na kraji postele…

Gérarde… volala na mě. Gérarde!… Co je s tebou?… Musíš mě poslouchat…

Byla velmi klidná, klidnější než kdy jindy. Zdálo se mi, že jí není dobře, protože měla zsinalý obličej a kruhy pod očima… Mluvila potichu a velmi pomalu…

Gérarde… Zabila jsem naši tetu…

Pak se dlouho bez hnutí dívala na podlahu.

Vyskočil jsem z postele… Chtěl jsem se vrhnout do tetiny ložnice.

Zůstaň tady… Není třeba, aby…“

„Myslela na otisky,“ poznamenal Maigret.

A v duchu se mu znova vynořila chladnokrevná dívka, která na něho tak trpělivě po celé hodiny čekala v akváriu.

„Takhle mi to řekla… Vypravovala mi, jak se to stalo… Teta Julie seděla na kraji postele… Když uslyšela šramot, sáhla pod polštář, kde měla schovaný revolver, protože byla pekelně bázlivá…

To jsi ty?… sípěla, když poznala Cecílii. Takhle ty spíš!… Špehovala jsi mě, viď…

Poslouchejte, teto… Před chvílí jsem vás prosila o trochu peněz pro Gérarda nebo spíš pro jeho ženu, která bude mít maličké…

Běž si lehnout!…

Vy jste bohatá… Teďka to vím… Musíte dát na má slova, Gérard se chce zabít, jestli…

Ten ničema tvůj bratr je tady?

Teta se pokusila vstát, ale nepustila revolver. Cecílie měla takový strach, že udělala dva nebo tři kroky dopředu, chytila tetu za ruku…

Musíte mi dát ty peníze…

Teta upadla na postel… Mlátila sebou, pokoušela se znovu uchopit revolver, který jí vypadl z ruky… a v té chvíli jí má sestra stiskla krk…“

„Chladnokrevně!“ ozval se Maigret hlasem, v němž se chvěl zvláštní přízvuk.

Mýlil se tedy, když věřil na bouřlivou scénu. Cecílie byla beran. Zůstala svá až do konce. Neztratila nic ze svého klidu. Léta a léta se zříkala všeho, aniž si to vůbec uvědomovala, tolik pokory bylo v její povaze. Ale pak stačila maličkost, pohled na tu hromadu bankovek, náhlá jistota, že teta ji celou tu dobu klamala, vykořisťovala…

„Pokračujte, chlapče…“

„Seděli jsme jako zařezaní, nikdo ze sebe nevypravil slovo… Cecílie se šla jednu chvíli podívat, jestli je teta opravdu mrtvá…

Když se Cecílie po nějaké době přece jen zmohla na slovo, řekla jenom:

Musíme to oznámit policii…“

Také v Maigretově kanceláři, do níž se vkrádal večerní soumrak, bylo ticho. Zelené stínítko, stolní lampy vrhalo bizarní stíny na tváře přítomných, tonoucí v popelavé šedi. Bylo slyšet tichounké praskání Maigretovy dýmky.

Maigret si představoval bratra a sestru, strnulé děsem v kuchyni velkého domu při okraji dálnice. Pod nimi ve svém pokoji číhá poplašený pan Charles na každý šelest.

„Kdybych tam šla teď…“

Cecílie se podívá na bratra. Policie by nikdy nevěřila, že Gérard není zapleten do zločinu. Oba teď najednou zmalátněli, unavení jako po prudkém běhu.

Vzbudit domovnici, aby jí otevřela? Ta by se jistě podívala špehýrkou, kdo to jde v tuhle noční dobu z domu. V bytě odbíjely všechny hodiny po pořádku za sebou. Pokaždé, když začaly některé bít, sourozenci sebou trhli.

Poslyš, Gérarde… Půjdu zítra ráno za komisařem Maigretem… Řeknu mu všechno… Ty počkáš, až bude domovnice vynášet na dvůr smetí, vyklouzneš odtud a vrátíš se domů…

Bylo to podivné noční bdění! Samotni v tomto velikém domě, samotni v tomto velkém světě jako smutní emigranti našich časů, posedávající na svých chatrných kufrech v nádražních čekárnách a na palubách lodí.

„Kdo z vás dvou,“ zeptal se Maigret zapaluje si dýmku, „přišel na myšlenku otevřít psací stůl a prohrabat tetiny listiny?“

„Cecílie… Až mnohem později… Uvařila nám dva šálky kávy, protože jsem byl pořád ještě omámen… Seděli jsme celou tu dobu v kuchyni… Cecílie si mumlala sama pro sebe:

Jen aby se ten člověk nevrátil…

Několikrát se vrátila k jedné myšlence:

A já jsem přece říkala komisaři Maigretovi, že sem v noci někdo chodí… Nechtěl mi to věřit… A teď…“

Maigret se díval do okna a skřípal zuby na náústku dýmky.

Bůhví, kdy se odtud dostaneme…

Cecílie navrhla, aby se podívali na papíry v psacím stole. Vůbec ji nenapadla myšlenka, že by mohli utéci s penězi anebo si jich vzít část pro bratra, který je tak naléhavě potřeboval.

„Četli jste ty papíry?“ zeptal se komisař.

„Četli…“

Komisař se zvedl a přistoupil ke dveřím, které nechal před chvílí pootevřeny.

„Bude lépe, když se na nás přijdete podívat, pane Dandurande… Myslím, že teď bude hlavně řeč o vás…“

Pan Charles totiž seděl ve vedlejší místnosti pod dohledem jednoho z inspektorů. Když se objevil na prahu, vypadal dosti žalostně. Vzali mu límec, kravatu i tkaničky od bot. Dva dni se neholil. Pouta mu svírala ruce na břiše.

„Můžete stát, že, pane Dandurande?… Nejste příliš unaven?…“

Gérard by byl málem vyskočil, snad ho napadlo, že také na něho chystají nějakou léčku.

„Co to má…?“

„Buďte klidný, Pardone… Dopovězte mám svůj malý příběh… Mám za to, že bude dobře, když vás pan Dandurand uslyší… Seděli jste tedy u psacího stolu, vaše sestra a vy, a prohlíželi jste si tetiny písemnosti. Byla tam spousta všelijakých obchodních listin, účtů, potvrzenek…“

„Byly tam také dopisy…“

Když zašeptal tahle slova, podíval se Gérard bázlivě na bývalého advokáta, jako by měl strach, že se na něho pan Dandurand vrhne, přestože byl spoután.

„Milostné dopisy, že ano?“

V tom okamžiku se najednou ozval bývalý advokát.

„Okamžik, prosím, pane komisaři… Má tohle snad být konfrontace?“

„Jak si přejete, pane Dandurande.“

„V tom případě, prosím, požaduji, jak na to mám zákonné právo, aby tu byl přítomen můj obhájce…“

„Jméno vašeho obhájce, prosím?“

„Doktor Planchard…“

„Torrenci! Torrenci!…“ zavolal Maigret. „Zazvoň, prosím tě, doktoru Planchardovi… Nebo raději počkej… V tuhle dobu bude jistě ještě v budově…“

„Obhajuje v čísle jedenáct,“ informoval pan Dandurand.

„Běž do jedenáctky a přiveď ho… Jestli ještě nejsou hotovi, popros ho, ať požádá o odročení… Že tu mám naprosto neodkladnou záležitost…“

Téměř půl hodiny vládlo pak v Maigretově kanceláři ticho jako v kostele a sebemenší šramot působil v tom hrobovém mlčení, jako když kámen dopadne na pokojnou hladinu.

„Posaďte se, pane doktore… Musím vás informovat, že s veškerou pravděpodobností požádám vyšetřujícího soudce, aby podal na vašeho klienta žalobu pro zločin dokonané vraždy po chladnokrevné úvaze… Poslouchejte, Pardone… Mluvil jste právě o milostných dopisech… Nemýlím-li se, ty dopisy byly staré asi patnáct let…“

„To nevím… Byly bez data…“

Dandurandův obhájce se posměšně usmál. Vpravil se okamžitě do svého úkolu a jednal od první chvíle, jako by už obhajoval před porotou. Maigret se obrátil na Spencera Oatse:

„Vzpomínáte si na naši návštěvu v té ohavné radnici v Bourg-la-Reine?“

Pak se otočil k Gérardovi:

„Co bylo v těch dopisech?… Moment… Nejprve si musíme ověřit jednu důležitou okolnost… Vaše sestra, Pardone, si byla vědoma, jak závažné jsou ty dopisy, a rozhodla se, že mi je přinese, až se půjde udat?… Uložila si je do kabely spolu se všemi ostatními papíry z psacího stolu?“

„Ano.“

„Jestliže je tomu tak,“ vložil se do výslechu advokát obraceje se k Maigretovi, „žádám vás, abyste nám ty dopisy předložil…“

„Trošku strpení, pane doktore…“

Na rtech pana Charlese zahrál v tom okamžiku podivný úsměv.

„Neradujte se předčasně, Dandurande!… Nemyslete si, že nevím, že jste se zmocnil tohoto kompromitujícího materiálu a že jste ho zničil… Ale to vám nepomůže… Nezapomínejte, že mně budete musit vysvětlit, proč jste se tak hnal do ložnice paní Boynetové, když jsem šel dolů telefonovat a nechal vás na chvíli o samotě… Pokračujte, Gérarde… Řekněte nám nejdřív, jak začínaly ty dopisy…“

„Slovem Miláčku…“

„Ještě jednou vás přeruším. Pokládám za svou povinnost připomenout svému americkému kolegovi, který by si mohl udělat podivnou představu o lásce ve Francii, že v době, kdy byly tyto dopisy psány, byla paní Boynetová mladší o patnáct let… Nebyla už pochopitelně v prvním rozpuku, ale nebylo to ještě také strašidlo o holi z posledních let… Kolik to bylo dopisů, Gérarde?“

„Asi třicet… Většinou to byly jen lístky… Zítra ve tři hodiny, víš, kde… Líbám Tě… Tvůj…“

„Bylo to podepsáno?“

„Jenom C…“

Pan Charles, kterému Maigret nedovolil usednout, nespouštěl z mladíka oči. Byl bledý jako křída, ale zdaleka ještě neztratil chladnou krev.

„Nějaké C… nedokazuje nic,“ namítl doktor Planchard. „Budou-li tyto lístky tvořit součást obžaloby, budu musit požádat o dobrozdání grafologa…“

„Nebudou tvořit součást obžaloby… Alespoň tyto ne… Posloucháme vás, Gérarde… Některé listy byly patrně delší?“

„Byly tam asi čtyři nebo pět dopisů…“

„Co v nich bylo?… Ale co možná přesně…“

„Pamatuji si, že v jednom bylo tohle: Buď statečná, miláčku!… Pamatuj, že za několik týdnů bude po všem a že budeme mít konečně pokoj…“

Doktor Planchard se uštěpačně usmál:

„To se jednalo o těhotnou ženu?“

„Ó ne, pane doktore! Šlo o ženu, která měla manžela a milence… Tenhle dopis psal milenec…“

„Manžel byl tedy nemocen?“

„Budeme ještě muset zjistit nač… Pokračujte, Gérarde…“

A Gérard, zmatený čtyřmi pohledy, neustále na něho upřenými, koktal nesouvisle:

„Vzpomínám si na jinou větu:… Vidíš, že nic nezpozoroval… Jen trpělivost, miláčku… Bude lépe, když se několik příštích dní nebudeme vidět… Při téhle dávce je nutno počítat nejméně s dvěma týdny… Spěchat by bylo nebezpečné…“

„Tomu vůbec nerozumím!“ vrtěl hlavou obhájce pokašlávaje.

„Je mi velmi líto, pane doktore…“

„Nehledě na to, že pořád ještě musím trvat na předložení příslušných dokumentů. Dovolte mi, abych vám řekl docela otevřeně, že od vás pokládám za velmi nerozumné, zakládáte-li podezření na takovýchhle…“

Maigret řekl pomalu a pokojně:

„Budete-li si přát, požádám o exhumaci zesnulého Josefa Boyneta a prozkoumání jeho tělesných pozůstatků po patnácti letech… Jistě je vám známo, pane doktore, že většina jedů, především však jedy, které lze podávat v minimálních dávkách, jako arsenik, zůstávají v mrtvém těle dlouho po tom, co…“

Přerušil ho Torrence, který přinesl a položil před komisaře seznam osob, které přišly na kriminálku toho rána, co byla zavražděna Cecílie.

IV

„Už vás asi to stání unavuje, Dandurande… Dones přece pánovi židli, Torrenci!… Zdá se mi, že se panu Charlesovi nějak začínají třást kolena…“

„To je omyl, pane komisaři… Pořád jenom čekám na sebemenší důkaz, že já osobně…“

„Strpení, strpení, však tam dojdeme… Váš obhájce, doktor Planchard, neznal starou Julii a snad bude dobře, když mu ji trochu popíšeme… Dovolíte, pane doktore?“

Obhájce pokrčil rameny a zapálil si cigaretu.

„Julinka byla už za svobodna, když se ještě jmenovala Cazanová, milenkou zde přítomného pana Danduranda ve Fontenay-le-Comte a v celém městečku to působilo pohoršení… V té době ovšem pan Dandurand ještě nebyl odsouzen pro delikt proti mravopočestnosti… Byl mnohem mladší než teď a určitě daleko přitažlivější… Jenomže Julinka byla čiperné děvče, a tak neodmítala, tím spíše, že pocházela ze zchudlé rodiny, dobrou partii, která se jí naskytla v osobě pana stavitele Josefa Boyneta… Aby se dostala pod čepec, neváhala ruinovat svou sestru tím, že připojila k svému věnu její věno…

Jak si představovala život v Paříži a své postavení po boku stavitelově? To je dnes těžko říci…

Usadili se v Bourg-la-Reine, žárlivý manžel… Nudná domácnost bez přepychu, bez nádhery…

Plynou léta a ve Fontenay pomalu stárne někdejší milenec Julinky Cazanové, pan Dandurand, aniž se ochlazuje jeho vášeň pro děvčátka, později pro velmi mladá děvčátka… Zkrátím to, přejete-li si… Dva roky vězení… Koneckonců to není tak mnoho…

A jednoho krásného dne se octne v Paříži, v podnájmu v Delambrově ulici, navždycky vyloučen nejenom z řad svých kolegů, ale vůbec ze slušné společnosti…

Kde se spolu potkají?… Na tom nezáleží… Tak jako tak se znovu stanou milenci… A manžel jim velmi brzy začne překážet…

Překážel především Julii, o tom jsem přesvědčen… Pravděpodobně ona první přijde na myšlenku zbavit se manžela, který jí překáží žít podle vlastní chuti…

Milenec jí dává dobré rady, jak dokazují dopisy…“

„…dopisy, které jste nám dosud nepředložil!“ poznamenal suše obhájce, nakláněje se dozadu na židli.

„Dopisy, které vám vůbec nepředložím, protože tyto dopisy donutily vašeho klienta spáchat druhý zločin…“

„V tom případě ovšem…“

Velké rozmáchlé gesto, jako by už advokát širokými rukávy černého taláru zametal dřevěné mřížky v soudní síni…

„Trpělivost, milý pane doktore… Manžel konečně umírá… Manžel je konečně mrtev… Velký jedlík, velký spiťar, velký dříč – zdolala ho konečně, i lékař je o tom přesvědčen, srdeční mrtvice… A v této chvíli…“

Odmlčel se na okamžik, podíval se na pana Charlese, pak na Spencera Oatse pohledem plným krvavé ironie.

„A v této chvíli se z naší Julie takřka naráz stává stará žena, maniačka, skrblice!… Člověk, který byl jejím spoluviníkem, ji možná ještě přitahuje, ale zároveň jí nahání strach… Nevěří teď už ničemu a nikomu, protože teď už ví, jak se umírá… Lakotí čím dál víc… Pan Charles se nastěhuje do jejího domu, do bytu, který je přímo pod jejím; ale Julie se doslechla, jakou má její milenec pověst, a stýká se s ním jen mimo dům… Dvě neteře a synovec jí spadnou jako z nebe… Později ochrne na nohy, a aby mohla svého komplice v noci přijímat, pojišťuje se a sype Cecílii do čaje uspávací prášek… Kdyby měla Cecílie lepší žaludek a nepila každý večer svůj lektvar, kdoví…

Paní Boynetová si schovala milencovy dopisy, má je zamčeny v psacím stole v salóně… Dandurand pro ni obstarává investice stejně výnosné jako špinavé… Včerejší vášnivá milovnice se proměnila v lakomou a bezcennou stařenu a my máme před sebou naveskrz odpornou dvojici bývalých milenců, spojených teď už jen ničemným ziskem… Synovec a jedna z neteří se nechají vyštvat… Ať táhnou k čertu… Vydrží jen ubohá Cecílie, v jedné osobě otrokyně a světice, která tu zůstává jako…“

„Rád bych vám položil jednu otázku, pane komisaři!“

To promluvil obhájce.

„Čím dokážete tenhle dojemný román?“

„Hned vám to povím, pane doktore… Zatím vás prosím, abyste měl ještě trochu trpělivosti a poslouchal… Láska se změnila v lakotu… Jedna vášeň nahradila druhou, tak jako noc přichází po dni… A v této chvíli zasahuje náhoda, mohli bychom málem říci neštěstí… Pouhý šálek čaje, který vypije někdo jiný než se předpokládalo, šálek čaje, který vypije Gérard místo Cecílie… A nastává katastrofa…

Dole ve svém bytě slyší Dandurand, co se děje… Uvědomuje si, že tam nahoře, nad jeho hlavou, vědí teď dva lidé všechno… Slyší, že Cecílie je rozhodnuta jít ráno ke mně a přinést mi dokumenty, které…

Může jít v noci nahoru do pátého patra, zaklepat na dveře a zabránit jí v tom?

Zažil jste to pěknou noc, Dandurande!“

Bývalý advokát sebou ani nepohnul. Naopak – na jeho rtech se znovu na okamžik objevil ironický úsměv.

„Sotva se rozbřeskne, zatímco domovnice je na dvoře zaměstnána popelnicemi a smetím, vyklouznou bratr a sestra z domu… Pootevřenými dveřmi vidí Dandurand, jak sestupují po schodech… Kdyby jen Cecílie byla sama!… Na dva lidi se nemůže vrhnout najednou…

Na ulici se sourozenci rozloučí… Dandurand je v mlze Cecílii v patách… Snad se mu podaří po cestě vyrvat dívce z ruky kabelu s usvědčujícími důkazy…

V tramvaji to není možné… Od mostu Saint-Michel k budově kriminální policie se příležitost nenaskytne…

Cecílie vystupuje na schodiště… Co může ještě zachránit pana Charlese?

Jediná věc: To, že je tak brzo… Není ještě ani osm hodin a já jsem ještě doma… Toho rána, bez zvláštního důvodu, jenom abych se prošel v první podzimní mlze, jsem se rozhodl, že půjdu do kanceláře pěšky, zatímco Cecílie na mě čeká v tom, čemu tady říkáme akvárium… Dandurand spěchá…“

„Promiňte, pane komisaři, ale já se znovu musím vrátit ke své otázce: čím tohle všechno dokážete? Máte nějaké svědky? Máte vůbec nějaký důkaz?“

„Mám tadyhle na stole, pane doktore, seznam všech osob, které toho rána z toho nebo z onoho důvodu přišly na kriminální policii, a sotva jsem se do něho podíval, hned jsem vylovil nejméně tři jména… Vy mi asi rozumíte, vy se v těchto věcech přece trochu vyznáte… Dandurand přece nemůže jít sám do čekárny a usmát se na Cecílii… Ta ví všechno a nešla by s ním za nic na světě…

Ale vždyť jsme přece na kriminálce!… Však se tu nachomejtne nějaký pásek z podsvětí, z toho podsvětí, v němž je přece pan Charles tak velká osobnosti…

A tady už jednoho máme:… Ty, poslouchej… V čekárně sedí jedna dorota, která nesmí mluvit s komisařem… Nezná tě… Musím si s ní stůj co stůj promluvit mezi čtyřma očima…

Nezapomínejte, že Dandurand zná zrovna tak dobře jako my každý kout na Zlatnickém nábřeží a v Justičním paláci…

… Přivedeš mi ji za ty skleněné dveře… Řekni jí, že ji máš dovést ke komisařovi…

Je nemožné, pánové, aby se to odehrálo jinak… Komplic neví, že se jedná o zločin, v tom případě by se mu do toho nechtělo a já jsem přesvědčen, že mu v téhle chvíli není zrovna dobře u srdce… Komedie tedy pokračuje…

… Vy chcete mluvit s komisařem Maigretem?

Cecílie ví, že jsem šel okolo… Čeká na mě… Nic netuší a s důvěrou jde se svým průvodcem.

Projde skleněnými dveřmi…

Přiznejte se, Dandurande, že to bylo takhle, protože to nemohlo být jinak!…

Ulekne se, když vás uvidí… Kutloch s košťaty je pár kroků… Tlačíte ji před sebou… Ona se brání… Než jí vyrazíte kabelu, kterou drží křečovitě oběma rukama, udeříte ji a pak…“

„Pořád ještě čekám na důkazy, pane komisaři!“

Obhájce, který si dělá poznámky, neztrácí nic ze svého klidu, protože obhájce nehraje nikdy o vlastní hlavu.

Maigret lehounce mrkne okem po kolegovi z druhého břehu Atlantiku a zamumlá:

„A jestliže nahradím svědky dopisem?“

„Dopisem onoho člověka, který dovedl jmenovanou Cecílii k mému klientovi?“

„Dopisem vašeho klienta, milý pane doktore!“

Dandurand zůstává tvrdý jako kámen.

„Čekám, až mi jej předložíte…“ mumlá advokát.

„A já,“ vydechne Maigret, „Já čekám, až jej najdou.“

„Má to snad znamenat, že tohle všechno…“

„… je zatím jenom moje kombinace, milerád vám to přiznávám… Ale je to také jediný možný důvod, proč pan Charles vnikl za mé nepřítomnosti do Julinčiny ložnice… V této chvíli moji lidé znovu prohledávají ten pokoj… Nevím, zda jste měl příležitost studovat mentalitu starých žen… Nikdo na světě není tak nedůvěřivý jako taková bába… Většinu dopisů měla schovaných v psacím stole, ale ten nejdůležitější, věřte mi…“

Pan Dandurand se ušklíbl. Všichni se na něho podívali.

V tomto okamžiku bleskla Maigretovi hlavou myšlenka, že partie je prohrána.

Vsadil všechno na jednu kartu. Napsala přece Julie Boynetová v jednom z dopisů Monfilsovi, že se pojistila, kdyby se jí mělo něco stát…

Komisař hrál vabank. Nechtělo se mu věřit, že by Dandurand za těch několik minut, co byl sám v ložnici, mohl…

A skutečnost, že vnikl do ložnice, že otevřel vycpávanou stoličku, že ohmatal balíček bankovek, ale nechal jej tam, že riskoval otisky prstů, nedokazuje to všechno, že hledají něco mnohem důležitějšího?

Byla by stará tak hloupá, že by nechala nejzávažnější dokument někde na očích?

A v druhém případě: což jestli doktor Leloup zapomněl poslat Monfilsovi telegram?… Což jestli Monfils někde rybaří nebo je na honě nebo bůhvíkde?… Což jestli není doma?… A což jestli vůbec…

Zazvonil telefon. Maigret doslova skočil k aparátu.

„Haló!… Ano… Dobře… Pokračujte…“

Když zavěsil, nemusil nic předstírat: Spencer Oats pochopil, že prohlídka v bytě v Bourg-la-Reine je bezvýsledná.

„Musím vás upozornit, pane komisaři…“

„Můžete mě upozorňovat, na co chcete… Jsme tak daleko…“

„Naopak: všechny vaše domněnky se zakládají na dopise, který neexistuje, a za těchto podmínek má můj klient plné právo…“

Znovu telefon.

„Haló!… Výborně!… Tři nebo čtyři hodiny?… Ano, je zde… Pošlu vám ho…“

A Maigret se otočil k Gérardovi:

„Uděláte nejlíp, když poběžíte za svou paní… Mám dojem, že z vás co nevidět bude táta…“

„Pane komisaři, znovu vás musím upozornit…“

Maigret se podíval na advokáta, jako by byl vzduch, mrkl na Američana. Spencer Oats s ním vyšel na chodbu.

„Začínám věřit, že tenhle zatracený případ… Musil jste se nachomýtnout zrovna k němu… Všechny noviny se mi budou smát a vy si odnesete do Spojených států pěkné mínění o mých metodách… A přece jsem si jist, rozumějte, naprosto jist, že…“

Maigret uťal v půli věty a zničehonic navrhl:

„A vůbec… Pojďte na skleničku!“

Táhl svého společníka za sebou, vrhl po cestě pochmurný pohled do akvária, kde čekali dva nebo tři návštěvníci.

Šinuli si to podle tlustých zdí Justičního paláce, ponořili se do příjemného, teplého ticha pivnice Dauphin, kde se točí čerstvé od čepu.

„Dva tupláky!“ zařval Maigret.

„Čemu říkáte tuplák?“ zeptal se Američan.

„Aby se nemuselo dvakrát čepovat… Je v nich rovnou litr…“

S nalitými žaludky se vraceli stejnou cestou.

„Byl bych přísahal… Konec konců… Je to moje chyba… Začneme tedy od začátku…“

Spencer Oats byl pln rozpaků jako člověk, který přemýšlí, jak by nejvhodněji vyjádřil upřímnou soustrast.

„Chápete to?… Jsem si jist, že psychologicky mám pravdu… Není možné, aby…“

„A jestli Dandurand našel dopis před vámi?“

„Ženská je vždycky zlomyslnější než její milenec,“ málem se na něho obořil Maigret. „A Julinka Boynetová…“

Stoupali po zaprášeném schodišti, kde se leskly mokré šlápoty. Jakýsi muž tam na ně čekal, důstojný a důležitý, s aktovkou pod paží.

„Snad byste mi mohl vysvětlit, pane komisaři…“

Všechna nechuť vůči doktoru Leloupovi jako by z Maigreta rázem spadla. Vrhl se k němu jako ke starému kamarádovi, kterého neviděl dvacet let.

„Telegram?… Proč ho neposlali rovnou mně?… Dejte ho sem!“

„Tady je, ale pochybuji, že z něho budete moudrý, a vůbec nevím, v zájmu svého klienta, jestli vám ho mohu dát, pokud mi neobjasníte…“

Maigret mu vytrhl telegram z ruky.

„Řekněte komisaři Maigretovi, že jediný dárek je fotografie nebožky tety. Stop. Odtrhl rámeček náhodou. Stop.

V rámečku dopis málo srozumitelný, ale jak se zdá, těžce kompromitující třetí osobu. Stop. Pokud jde o dědictví, situace od základů změněná, protože smrt Josefa Boyneta nepřirozená a vrah nebo spoluviník nepřichází jako dědic v úvahu. Stop. Konám svou povinnost, ale prosím, vyhraďte si všechny další kroky. Stop. Budu v Paříži dnes večer. Stop. Etienne Monfils.“

„Nerozumím z toho ani zbla,“ koktal advokát. „Přece snad můj klient…“

„Váš klient prožil nejtrpčí, ale také nejslavnější hodinu svého života, pane doktore… Na tohle jsem si ani nevzpomněl… Protože byl Josef Boynet zavražděn svou manželkou a jejím milencem, přechází dědictví automaticky na Boynetovy a Machepiedovy…“

„Ale…“

Komisař neposlouchal. Stál bez hnutí uprostřed monumentální chodby pochmurné budovy kriminální policie a díval se strnule na dveře své kanceláře. Pár kroků od něho skleněná stěna čekárny, v níž jednoho mlhavého rána…

Snad zrovna v téhle chvíli se na klinice svátého Josefa rodí chlapec a nemá zdání, že útraty jeho příchodu na svět budou platit páni s bohatými prsteny, kteří v družném hovoru usedají právě k partičce u Alberta v Blancheově ulici.

Na co asi teď myslí pan Charles o samotě se svým advokátem pod diskrétním dohledem bdělého Torrence?

„Bestie!“

Maigret se lekl vlastního hlasu, tak jako Spencer Oats a doktor Leloup, kteří nečekali takový náhlý výbuch.

„Myslím na ten trik s tou fotografií…“ omlouval se Maigret. „Ta bába znala svého bratrance… Znala svůj venkov… Tak, pánové, do práce…“

A Maigret si odfrkl, než se pustil do výslechu těch, kdo v ono osudné ráno, když byl spáchán zločin, byli na kriminálce.

Byla jedna hodina po půlnoci, když vyslýchaný pasák zamáčkl dohořívajícího špačka a kápl božskou…

„Tak sem holt v tom, pane komisaři… Chtěl sem bejt dobrej a sem v rejži… Co myslíte, že to tak hodí, pane komisaři?… Dva roky?…“

Paní Maigretová třikrát telefonovala.

„Haló!… Ne… Nečekej na mě… Přijdu možná hodně pozdě…“

Dostal najednou chuť na zelný salát někde v hospůdce nahoře na Montmartru nebo na Montparnassu při kamarádském posezení se svým Američanem.

Potom se navzájem vyprovázeli. A od hospůdky k hospůdce, od půlčíku k půlčíku praskl na to zbytek noci. Cožpak se nesluší, aby pan Spencer Oats mohl vypravovat ve Philadelphii něco, co stojí za to?

Jenomže… Kdyby bylo tomu zatracenému Monfilsovi nenapadlo rozebrat ten portrét!…

VRAŽDA V HOTELU MAJESTIC

I/Píchlá pneumatika Prospera Donge

Přibouchnutí automobilových dvířek. To byl vždycky první zvuk nového dne. Motor vozu před domem běžel dál. Tiskla snad Charlotta šoférovu ruku? Pak se taxík rozjel. Kroky. Zarachocení klíče v zámku, cvaknutí vypínače.

Dole v kuchyni se ozvalo škrtnutí sirkou a plynový vařič, dříve než chytil, vydal hvízdavý tón.

Charlotta zvolna, jako člověk, jenž byl celou noc na nohou, vystupovala po docela nových schodech. Nehlučně vešla do pokoje. Další vypínač. Rozsvítila se žárovka, pokrytá místo stínidla růžovým kapesníkem, na jehož všechny čtyři cípy byly našity dřevěné žaludy jako přívěsky.

Prosper Donge neotevřel oči. Charlotta se svlékala před zrcadlem a dívala se na sebe. Když došlo na pás a na podprsenku, zahekala. Byla rubensovsky nakynutá a růžová a mermomocí se stahovala. A tak když shodila šaty, třela si na nahém těle místa, kde zůstaly vytlačené stopy.

Lezla do postele nepříjemným způsobem, nejdříve si totiž klekla na kraj a stlačila tak matraci k jedné straně. „Teď je řada na tobě, Prospere!“

Vstal. A ona se rychle vmáčkla do teplého vyleženého dolíku, který opustil, přetáhla si přikrývku až k očím, a už se nepohnula.

„Prší?“ zeptal se, když si pouštěl vodu do umyvadla. Ozvalo se jen nejasné zamumlání. Nezáleželo na tom. Voda na holení byla ledová. Bylo slyšet jedoucí vlaky.

Prosper Donge se oblékal. Charlotta občas zavzdychala, nemohla totiž usnout, dokud svítilo světlo. Ve chvíli, kdy Prosper měl už ruku na klice a druhou sahal po vypínači, ozval se její zastřený hlas: „Nezapomeň zajít zaplatit splátku na rádio.“

Káva v kuchyni na plynu byla už teplá, až moc teplá. Vypil ji, ani si nesedl. Pak jako lidé navyklí dělat každý den v tutéž dobu tytéž pohyby otočil si kolem krku pletenou šálu, oblékl svrchník a nasadil čepici. A vyvezl z domu kolo, které měl v chodbě.

Jako pokaždé v tuto hodinu, i tentokrát ho venku čekal syrový chlad, zvlhlá dlažba, třebaže nepršelo; a přitom ti, co spali za zavřenými okenicemi, se bezpochyby probudí už do vlahého, prosluněného dne.

Ulice mezi vilkami s malými zahrádkami se ostře svažovala. Občas mezi stromy, jako na dně propasti, bylo možno zahlédnout světla Paříže.

To už nebyla noc. Ale nebyl to také ještě den. Obzor byl bledě fialový. Našlo se tu a tam už i právě rozsvícené okno. Prosper Donge musel zabrzdit před přejezdem, jehož závory byly staženy, a projít i s kolem cestou pro pěší.

Za mostem u Saint-Cloud zabočil doleva. Remorkér s růžencem lodí v závěsu se domáhal zuřivým houkáním otevření propusti.

Bouloňský les… Jezírka, v nichž se zrcadlilo nebe snad ještě bledší, a na nich probouzející se labutě…

Ve chvíli, kdy dojížděl k Porte Dauphine, Donge náhle ucítil, že země pod jeho kolem je tvrdší. Ujel ještě několik metrů, seskočil a zjistil, že zadní pneumatika je píchlá.

Podíval se na hodinky. Bylo za deset minut šest. Pokračoval pěšky, spěchal, kolo tlačil před sebou; námahou zahřátý dech ho pálil v prsou a vytvářel mu u úst obláčky páry.

Fochova třída… Ve všech soukromých rezidencích zavřené okenice… Jen v aleji pro jezdce klusal nějaký vysoký důstojník a za ním jeho pobočník…

Za Vítězným obloukem bylo nebe už jasné… Ještě přidal do kroku. Bylo mu věru horko…

Na rohu Elysejských polí stál u kiosku s novinami strážník ve své peleríně a zavolal na něho bodře:

„Píchlá?“

Odpověděl přikývnutím. Ještě tři sta metrů. V hotelu Majestic na levé straně Elysejských polí byly všechny žaluzie staženy. Pouliční lampy většinou už nesvítily.

Proběhl ulicí Berri, pak ulici Ponthieu. Malé bistro tam bylo už otevřeno. O dva domy dále byl vchod, kterého si chodci nikdy ani nevšimli, vchod pro služebnictvo Majesticu.

Nějaký muž tudy právě vycházel. Dalo se tušit, že pod šedým pláštěm má na sobě frak. Šel s nepokrytou hlavou. Měl leskle napomádované vlasy a Prosper Donge si pomyslil, že to je asi tanečník Zebio.

Byl by mohl mrknout do hotelového baru a přesvědčit se o tom, ale ani ho to nenapadlo. Tlačil dále kolo až do dlouhé ponuré chodby, kde svítila jediná lampa. Zastavil se před píchacími hodinami, vložil do nich svou kartu s číslem 67 a podíval se na ciferník – ukazoval šest deset. Stiskl páku.

Tím okamžikem bylo prokázáno, že přišel do Majesticu ráno v šest hodin deset, o deset minut později než jindy.

Tak to alespoň později oficiálně prohlásil Prosper Donge, vedoucí kavárenské služby paláce Majestic.

Po příchodu, jak tvrdil, dělal totéž, co každý jiný den.

V tuto hodinu celé rozsáhlé podzemí s komplikovaným labyrintem chodeb a se spoustou dveří, s šedě natřenými stěnami připomínajícími podpalubí nákladního parníku, bylo pusté. Za skleněnými přepážkami tu a tam blikaly slabě lampy, jejichž vlákna jen žlutě žhnula – noční osvětlení tohoto podzemí.

Zaskleno tu bylo všecko – vlevo několik kuchyní, za nimi cukrárna. Naproti nim byla místnost, které se říkalo „panský čeledník“. Tam jedl vyšší personál a soukromí služebníci hotelových hostů, pokojské a šoféři.

Dále vzadu byla jídelna nižšího personálu s dlouhými stoly z bílého dřeva, s lavicemi jako ve škole.

A nad celým tímto podzemním labyrintem se tyčila jako kapitánský můstek zasklená a celkem úzká kabina účetního, jehož povinností bylo zaznamenat všecko, co se nosí z kuchyní.

Prosperu Dongovi se zdálo, že v okamžiku, kdy otvíral dveře kavárenské přípravny, šel někdo nahoru po úzkém schodišti vedoucím do hotelových pater; nevěnoval tomu však pozornost. Tak to alespoň později bylo uvedeno v jeho výpovědi.

Stejně jako Charlotta, když se vracela z práce domů, škrtl teď i on sirkou a zapálil syčící plyn pod nejmenším kávovarem. Právě ten zapaloval vždycky nejdříve, stačil pro těch pár hostů, kteří vstávali časně.

Teprve když to udělal, šel do šatny, dosti prostorné místnosti na jedné z mnoha chodeb. Byla tu řada umyvadel, zašlé zrcadlo a podél zdí stály vysoké úzké kovové skříně označené čísly.

Otevřel svým klíčem číslo 67. Svlékl svrchník, sňal šálu, čepici a přezul si boty, neboť v práci raději chodil v pružnějších střevících s gumovou podrážkou. Oblékl si bílý kabát.

Ještě pár minut… V půl sedmé celé toto podzemí začne žít…

Nahoře všecko spalo – bděl jen noční vrátný, který v opuštěné hotelové hale čekal, až bude vystřídán.

Kávovar syčel. Donge připravil šálek kávy a stoupal po schůdkách navlas podobných oněm tajemným malým schodištím v divadelním zákulisí, která ústí tam, kde to lze nejméně očekávat.

Otevřel úzké dveře a octl se v šatně hotelové haly; o těchto dveřích, krytých z haly velkým zrcadlem, nemohl mít nikdo nezasvěcený ani potuchy.

„Káva!“ ohlásil, když stavěl šálek na odkládací plochu šatny. „Máš se?“

„Ujde to,“ zahuhlal pomalu přecházející noční vrátný.

Donge sešel stejnou cestou dolů. Mezitím přišly jeho tři pracovnice, „tři grácie“, jak se jim říkalo. Všecky tři byly ošklivé, jedna navíc stará a hádavá. Už začaly v nádrži na nádobí harašit šálky a talířky.

Tak jako každý den, stále stejnými pohyby řadil Donge podle velikosti stříbrné kávové konvice, na jeden šálek kávy, na dva šálky, na tři šálky… Pak drobné nádobky na mléko, konvice na čaj…

V zasklené kabině účetního spatřil Jeana Ramuela, ještě celého rozcuchaného.

„Hele, zase přespal tady!“ řekl si pro sebe Donge.

Už tři nebo čtyři noci spal účetní Ramuel v hotelu, místo aby se vracel domů, někam do okolí Montparnassu.

V zásadě to bylo zakázáno. Docela na konci chodby, u dveří, které maskovaly schody do druhého podzemí, kde byla uložena vína, byla sice místnost se třemi či čtyřmi lůžky; ta však byla teoreticky vyhražena jen pro ty členy personálu, kteří si mezi špičkovými hodinami potřebovali na chvíli odpočinout.

Donge mávl rukou na pozdrav Ramuelovi, ten mu odpověděl podobně neurčitým pokývnutím.

Pak nastala chvíle šéfa kuchyní, mohutného a důležitého, který se vracel z tržnice s plným náklaďákem. Zastavil v ulici Ponthieu a pomocníci zboží vykládali.

V půl sedmé se v podzemí Majesticu hemžilo už aspoň třicet lidí, zvonky začínaly zvonit, výtahy na jídla sjížděly, zastavovaly se a zase stoupaly s plnými podnosy, a Ramuel napichoval bílé, modré a růžové lístky na kovové jehly, které čněly pěkně v řadě na jeho stole.

V té době se ujímal vlády nad halou hotelu vrátný ve světle modré uniformě a hotelový poslíček třídil do přihrádek poštu. Elysejská pole jistě byla zalita slunečním jasem, ale v podzemí hotelu tak nejvýš věděli, a jen podle otřesů zdí, že tam nahoře projíždějí autobusy.

Několik minut po deváté – přesně v devět hodin a čtyři minuty, jak se později podařilo zjistit – vyšel Prosper Donge z kavárenské přípravny a o několik vteřin později vstoupil do šatny.

„Nechal jsem si ve svrchníku kapesník,“ prohlašoval při výslechu.

Jisté je, že v místnosti se stovkou kovových skříní byl sám. Otevřel svou? Nikdo toho nebyl svědkem. Vzal si kapesník? Možná.

V místnosti nebylo sto, ale přesně dvaadevadesát skříní, a všecky očíslované. Pět posledních bylo prázdných.

Proč napadlo Prospera Donge otevřít skříň číslo 89, která nikomu nepatřila a nebyla proto zamčena?

„Jen tak…“ tvrdil. „Dvířka byla pootevřena… Na nic jsem nemyslel…“

A právě v této skříni bylo tělo, které tam někdo musel vtlačit v poloze ve stoje, a které se tam bezvládně zhroutilo. Bylo to tělo asi třicetileté ženy, velmi světlovlasé, ostatně uměle světlovlasé, oblečené v šatech z jemné černé vlněné látky.

Donge nekřičel. Velmi bledý došel k Ramuelově zasklené kabině, naklonil se, aby ho bylo slyšet skrze okénko: „Pojďte se podívat…“

Účetní šel za ním.

„Zůstaňte tu… Nikomu nedovolte, aby se přiblížil…“

Ramuel vyběhl po schůdkách, vrazil do šatny v hale hotelu, uviděl tam vrátného, který se bavili se šoférem:

„Ředitel už přišel?“

Vrátný mu ukázal bradou na dveře ředitelovy kanceláře.

Maigret se zastavil před otáčivými dveřmi a už už chtěl vyklepat svou lulku o podpatek boty. Pak pokrčil rameny a dal si ji znovu do úst. Byla to jeho první ranní dýmka, a ta je nejlepší.

„Ředitel vás očekává, pane komisaři…“

V hale nebylo ještě nijak živo. Jen jeden Angličan se tu dohadoval s poslíčkem a na dlouhých kozích nožkách se tu vesele pohupovala mladá dívka nesoucí kulatou krabici na klobouky, jejíž obsah zřejmě právě doručila.

Maigret vešel k řediteli, který mu beze slova stiskl ruku a ukázal na křeslo. Zelený závěs kryl zasklené dveře, ale stačilo jej lehce odhrnout a bylo vidět vše, co se děje v hale.

„Doutník?“

„Děkuji…“

Už se dlouho znali, nemuseli si mnoho říkat. Ředitel měl na sobě proužkované kalhoty, černý lemovaný kabát a kravatu, která jako by byla vystřižena z neohebné hmoty.

„Tady je…“

Ředitel podal svému hostu vyplněnou hotelovou přihlášku.

Oswald J. Clark, průmyslník, bytem v Detroitu, Michigan (USA). Přijíždí: z Detroitu. Den příjezdu: 12. února. Spolu s ním cestují: Mrs Clarková, manželka; Teddy Clark, 7 let, syn; Ellen Darromanová, 24 let, učitelka; Gertrude Bormsová, 42 let, pokojská. Bydlí: apartmá 103.

Telefony zvonily. Ředitel odpovídal netrpělivě. Maigret přeložil přihlášku a zastrčil ji do náprsní tašky.

„Která z nich to je?“

„Paní Clarková…“

„Hm –“

„Lékař našeho hotelu, kterému jsem volal hned, jakmile jsem to oznámil kriminální policii, a který bydlí docela blízko, v ulici Berri, čeká dole. Domnívá se, že paní Clarková byla zardoušena mezi šestou a půl sedmou ráno.“

Ředitel byl skleslý. Muži jako Maigret nemusel říkat, že to je pro hotel katastrofa, a že kdyby byla vůbec nějaká možnost aféru ututlat…

„Clarkova rodina tedy přijela před týdnem,“ řekl pomalu a spíše pro sebe komisař. „Jaký na vás dělali dojem?“

„Dobrý, velmi dobrý – on je vysoký Američan, solidní a studený, asi tak čtyřicet… Možná pětačtyřicet… Jeho žena, ta nešťastnice, byla jistě původem Francouzka… Tak osmadvacet, devětadvacet let… Málokdy jsem ji zahlédl… Učitelka je hezká… Pokojská, která dělá chlapci guvernantku, je celkem nijaká, spíš takový mrzout… A vidíte, byl bych vás na to zapomněl upozornit… Clark včera ráno odjel do Říma…“

„Sám?“

„Jak jsem vyrozuměl, cestuje v Evropě obchodně. Má továrnu na kuličková ložiska… Musí navštívit nejdůležitější hlavní města a rozhodl se, že syna, ženu a personál nechá po tu dobu v Paříži…“

„Kterým vlakem jel?“ ptal se Maigret.

Ředitel zvedl telefon. „Haló, vrátnice? Kterým vlakem odjel včera pan Clark? Ano, ten z čísla 103… Vy jste nezařizovali odnesení zavazadel na nádraží? Že měl jen cestovní tašku? A taxík?… Taxík Desirého?… Děkuji…“

„Slyšel jste, komisaři, že? Odjel včera v jedenáct hodin dopoledne taxíkem, taxíkem Desirého, který stojí skoro vždycky před hotelem. Vzal si jen cestovní tašku…“

„Dovolíte, abych si teď zatelefonoval? Haló, prosím kriminálku, slečno… Kriminálka? Lucas? Jeď rychle na Lyonské nádraží… poptej se na vlaky do Říma, od včerejška 11 hodin dopoledne…“

Pokračoval v udílení pokynů. Jeho lulka zhasla.

„Řekni Torrenceovi, aby sehnali Desiréův taxík… Ano… Ten, co obyčejně parkuje před Majesticem… Zjisti, kam vezl klienta, velkého štíhlého Američana, kterého naložil včera u hotelu. Dobrá…“

Rozhlížel se po popelníčku, do něhož by vyklepal lulku. Ředitel mu jeden podal.

„Opravdu nechcete doutník? Guvernantka je strašně rozčilená… Myslel jsem, že je třeba, abych jí to řekl… Učitelka na dnešek nespala v hotelu…“

„V kterém poschodí jsou ubytováni?“

„Ve druhém… S vyhlídkou na Elysejská pole… Pokoj pana Clarka je oddělen salónem od pokoje jeho ženy… Pak je dětský pokoj, pokoj guvernantky a pokoj učitelky… Ty dvě chtěly být vedle sebe…“

„Noční vrátný už tu není?“

„Ne, ale dá se mu telefonovat, vím to, protože jsem ho už jednou také sháněl. Jeho žena je domovnicí v novém činžáku v Neuilly… Haló, dejte mi…“

Pět minut nato už věděli, že paní Clarková šla včera večer sama do divadla a že se vrátila pár minut po půlnoci. Guvernantka vůbec nevyšla z hotelu. Učitelka v hotelu nevečeřela a v noci se nevrátila.

„Tak abychom se podívali dolů, že?“ povzdechl si Maigret.

Hala se mezitím zalidnila, nikdo z přítomných však neměl tušení o dramatu, jež se odehrálo v době, kdy všichni spali.

„Půjdeme tudy… Šel byste za mnou, pane komisaři?“

Vtom však ředitel svraštil obočí. Otáčivými dveřmi vcházela mladá žena v šedém kostýmu; když šla kolem poslíčka právě rozdělujícího poštu, zeptala se anglicky: „Není tu nic pro mne?“

„To je ona, pane komisaři, slečna Darromanová…“

Jemné, dobře vypnuté hedvábné punčochy. Korektní zjev někoho, kdo se právě pečlivě upravil. Na obličeji ani stopy po únavě, naopak růžová svěžest vyvolaná ostrým ovzduším slunečního únorového rána.

„Chcete s ní mluvit?“

„Teď hned ne… Počkejte chvilku…“ A Maigret zamířil k inspektorovi, kterého si přivedl a jenž seděl v koutě haly.

„Neztrácej tu slečinku z dohledu… Půjde-li do svého pokoje, zůstaň za dveřmi…“

Šatna. Velké zrcadlo se otočilo kolem osy, a Maigret s ředitelem stáli na úzkém schodišti. Pozlacené ozdoby, cizokrajné rostliny a elegantní ruch haly rázem zmizely; z kuchyně sem stoupal povědomý pach.

„Toto schodiště prochází všemi patry?“

„Jsou tu dvě taková schodiště, vedou z druhého suterénu až po mansardy… Ale ten, kdo jich chce použít, musí se v domě dobře vyznat… Například v jednotlivých patrech se dá na schodiště vstoupit malými dveřmi, stejnými jako ostatní, bez čísla, a žádného hosta by nikdy nenapadlo…“

Bylo skoro jedenáct hodin. Už ne padesát, ale snad sto padesát lidí se hemžilo v suterénu hotelu, jedni ve vysokých kuchařských čapkách, jiní ve fracích vrchních číšníků, další zase v zástěrách sklepmistrů, a mezi nimi ženy jako ty „tři grácie“ Prospera Donge, které dělaly hrubší práce.

„Tudy… Pozor, abyste se neumazal, a abyste neuklouzl. Chodbičky jsou úzké…“

Skleněnými stěnami všichni sledovali ředitele, a zejména komisaře. Jean Ramuel chytal odevzdávané lístky téměř v letu a jediným pohledem kontroloval, co je na vynášených podnosech.

Všechny zejména dráždila v tomto prostředí nevídaná postava policisty, který střežil šatnu. Lékař, velmi mladý muž, informovaný již o Maigretově příchodu, kouřil cigaretu a čekal.

„Zavřete dveře…“

Tělo zavražděné leželo na podlaze místnosti plné kovových skříní. Lékař, který nepřestal kouřit, procedil mezi zuby:

„Muselo se to stát zezadu… Dlouho se nebránila…“

„A tělo nebylo taženo po zemi,“ dodal Maigret po prohlédnutí šatů mrtvé. „Není na nich ani stopy po prachu… Buďto byl zločin spáchán zde, nebo byla přenesena, pravděpodobně dvěma osobami, protože v tomhle bludišti úzkých chodeb by bylo těžko možné…“

Ve skříni, kde byla mrtvola objevena, ležela kabelka z krokodýlí kůže. Komisař ji otevřel, vzal z ní automatickou pistoli, ověřil si, že je zajištěna, a vsunul ji do kapsy. Jinak neobsahovala nic zvláštního, kapesník, pudřenku a několik bankovek, dohromady necelých tisíc franků.

Hotelový úl za jejich zády hučel. Výtahy s podnosy neustále vyjížděly i sjížděly, zvonky nepřestávaly zvonit, za skleněnou stěnou kuchyně se míhaly těžké měděné pánve a na rožně tam napichovali kuřata po tuctech.

„Všecko musí zůstat tak, jak je, přijde soudní komise,“ oznámil Maigret. „Kdo že ji našel?“

Ukázali mu na Prospera Donge, který právě čistil velký kávovar. Byl to statný rusý chlapík, tak zrzavý, že se o něm věru dalo říci, že je to zrzek jako liška. Mohlo mu být tak pětačtyřicet, osmačtyřicet let. Měl modré oči a obličej poďobaný od neštovic.

„Už ho tu máte dlouho?“

„Pět let… Předtím pracoval v Miramaru, v Cannes.“

„Spolehlivý?“

„Vtělená spolehlivost…“

Mezi Dongem a komisařem byla jen skleněná stěna. Jejich zraky se setkaly. A tvář vedoucího kavárenské přípravny, jenž jako všichni rusí měl zvlášť citlivou pleť, zrudla.

„Promiňte, pane řediteli… volají k telefonu pana komisaře Maigreta…“

Vyřizoval to Jean Ramuel, účetní, který hbitě vylezl ze své skleněné kabiny.

„Chcete-li si vzít hovor tady…“

Byl to vzkaz z kriminálky. Od včerejška 11 hodin odjely do Říma jen dva rychlíky, Oswald J. Clark nebyl ani v prvém, ani v druhém. Šofér Désiré, zastižený aspoň telefonicky v jednom výčepu, kde byl častým hostem, tvrdí, že svého včerejšího klienta vezl na bulvár Montparnasse, do hotelu Aiglon.

Vtom se na schodišti ozvaly hlasy, zejména ostře pronikavý hlas mladé ženy, která se anglicky obula do sluhy, jenž ji nechtěl pustit dál. Byla to učitelka Ellen Darromanová, která se v rozhodném postupu vpřed nedala zastavit.

II/Maigret jede na kole

S dýmkou v zubech, s rukama v kapsách svého legendárního širokého pláště se sametovým límcem, s buřinkou trochu posunutou do týla Maigret pozoroval, s jakou vervou se teď pustila do ředitele hotelu.

A ten, kdo by se byl v té chvíli díval na komisaře, byl by snadno vytušil, že mezi ním a Ellen Darromanovou se těžko vytvoří přátelský vztah.

„Cože to říká?“ zeptal se mrzutě a přerušil Američanku, které nerozuměl ani slovo.

„Ptá se, jestli je pravda, že paní Clarková byla zavražděna, a jestli se už telefonovalo do Říma, aby se to oznámilo panu Clarkovi. Chce vědět, kam bylo dopraveno tělo zavražděné, a jestli…“

Mladá žena však nenechala ředitele domluvit. Naslouchala netrpělivě, zamračeně, pak sjela nenávistným pohledem po Maigretovi a pustila se do ředitele znovu, ještě ostřeji.

„Cože to říká?“

„Chce, abych ji zavedl k zavražděné a abych…“

Po těchto slovech vzal Maigret Američanku lehce za paži, aby ji zavedl k šatně. Věděl ovšem dobře, že vybuchne, sotva se jí dotkne. Byl to přesně ten typ žen, které ho tak popuzovaly v amerických filmech. Výraz vylekané nevinnosti. Za skleněnými stěnami hotelového podzemí byly oči všech zaměstnanců upřeny na ni.

„Prosím, jen vstupte,“ pronesl tiše a s nádechem ironie komisař.

Udělala tři kroky, pohlédla na podlahu, kde se pod přikrývkou rýsovaly obrysy lidského těla, zůstala nehnutě stát, pak znovu něco hovořila ve svém jazyce.

„Cože to říká?“

„Žádá, abychom mrtvou odkryli…“

Maigret to udělal, a nespouštěl učitelku při tom z očí. Viděl, že se zachvěla, ale že také, třebaže pohled na mrtvou byl hrůzný, rychle zase dovedla získat svou chladnokrevnost. „Zeptejte se jí, zda v mrtvé poznává paní Clarkovou…“ Pokrčení rameny. Pak zvlášť nechutné dupání vysokými podpatky.

„Co to říká?“

„Ze to prý víte stejně dobře jako ona.“

„V tom případě ji tedy laskavě požádejte, aby šla nahoru do vaší kanceláře, a oznamte jí, že mám k ní několik dotazů.“

Ředitel tlumočil. Maigret toho využil a tvář zavražděné opět zahalil.

„Cože to říká?“

„Říká, že nepůjde.“

„Tak? Informujte ji laskavě o mém postavení velitele zvláštní brigády kriminální policie…“

Ellen, dívajíc se mu přímo do tváře, znovu spustila, dříve než ředitel přeložil jeho slova. A Maigret znovu zabručel své vytrvalé: „Cože to říká?“

„Cošetorzíka,“ podrážděně se po něm zaopičila Ellen, ačkoliv k podráždění neměla žádný důvod. A znovu začala mluvit anglicky, jakoby sama pro sebe.

„Překládejte mi, co říká, prosím vás.“

„Říká, že… že velmi dobře ví, že jste od policie… že…“

„Jen se neostýchejte!“

„Ze stačí se na vás podívat, s tou buřinkou na hlavě a lulkou v ústech… Promiňte, ale vy jste chtěl, abych to přeložil… Tvrdí, že na vaše otázky neodpoví…“

„Proč?“

„Zeptám se jí.“

Ellen Darromanová, která si právě zapalovala cigaretu, vyslechla ředitelovu otázku, pokrčila znovu rameny a utrousila několik slov.

„Říká, že není povinna nikomu skládat účty a že uposlechne jen oficiálního předvolání…“

Nato si mladá žena Maigreta ještě jednou zlostně změřila, otočila se na vysokých podpatcích a krokem, jemuž neubylo na rozhodnosti, zamířila ke schodišti.

Ředitel se s trochu úzkostlivým výrazem obrátil ke komisaři a byl velmi překvapen, když zjistil, že se usmívá.

Horké ovzduší suterénu hotelu donutilo Maigreta, aby odložil plášť, ponechal si však jak buřinku, tak lulku. A teď se procházel chodbami, s rukama za zády, zastavuje se tu a tam před některou zasklenou stěnou, tak trochu jako by si prohlížel obrovské akvárium.

Takovým nějakým dojmem na něho totiž působil ten rozlehlý, celý den jen elektricky osvětlený suterén: oceánografické muzeum. V každé té zasklené kóji se míhali lidé, v některé jich bylo více, v jiné méně. Bylo vidět, jak přicházejí, jak nosí náklady, hrnce, náruče talířů, jak spouštějí výtah pro jídla nebo nákladní výtah, jak neustále odvěšují ty malé aparáty, jimž se říká telefon.

„Tak sem přivést divocha z nitra Afriky a předvést mu tohle divadlo…“

Soudní ohledání trvalo jen několik minut a vyšetřující soudce, jako obvykle, ponechal Maigretovi volnou ruku. Ten dvakrát nebo třikrát telefonoval z kabiny účetního Ramuela.

Nos Jeana Ramuela byl tak křivý, že člověk měl stále dojem, že ho vidí z profilu. Kromě toho měl určitě nemocná játra. Když mu na podnosu přinesli oběd, také si nejdříve rozpustil ve sklenici vody bílý prášek ze sáčku, který vyňal z kapsy u vesty.

Mezi jednou a třetí hodinou dosahoval ruch dole vrcholu, vše probíhalo jako v neobyčejně zrychleném filmu.

„Pardon… Promiňte…“

Co chvíli totiž někdo do komisaře vrazil, ten se nijak nedal vyrušit a procházel se dál, zastavoval se, pokračoval v chůzi, tu a tam se někoho na něco zeptal.

Kolik lidí tak oslovil? Nejméně dvacet. Šéfkuchař mu vysvětlil práci v kuchyni, Jean Ramuel zase, co znamenají různé barvy odevzdávaných lístků.

Přihlížel, rovněž za skleněnou stěnou, obědu panského služebnictva. K jídlu sešla i guvernantka od Clarků Gertruda Barmsová. Byla to statná žena s tvrdou tváří.

„Ta mluví francouzsky?“

„Ani slovo.“

Jedla vydatně a bavila se při tom se šoférem v livreji, který seděl proti ní.

Po celou dobu bylo však daleko nejzajímavější pozorovat Prospera Donge v jeho přípravně. Vypadal doslova jako velká červená ryba ve skleněné báni. Byl totiž ryšavý, měl skoro cihlově červenou pleť, jakou mívají někteří ryšavci, a jeho tučné rty připomínaly tlamičku ryby. A také, podobně jako to dělají ryby, přitiskl co chvíli tvář na zasklenou stěnu, oči údivem celé vytřeštěné, zřejmě zmaten tím, že s ním komisař dosud slovo nepromluvil.

Maigret mluvil s kdekým. Ale přítomnost Prospera Donge jako by byl skoro nevnímal, a přitom to byl hlavní svědek, vždyť mrtvolu objevil on.

Donge také poobědval ve své přípravně na malém stolku, jeho tři pomocnice mezitím vířily kolem. Zvonek co chvíli ohlašoval, že přijíždí jídelní výtah, který se hned nato také objevil. Donge vyňal objednací lístek, vložil na jeho místo podnos s vyřízenou objednávkou, a výtah zase stoupal do některého z hotelových pater.

Obsluha toho všeho, napohled komplikovaná, byla ve skutečnosti dosti prostá. Velká jídelna Majesticu, kde tou dobou sedělo u stolů takových dvě stě až tři sta lidí, byla právě nad kuchyněmi, a k ní směřovala většina výtahů s jídly. Kdykoli některý sjížděl, bylo slyšet shora do suterénu hudbu.

Někteří hosté však obědvali ve svých pokojích, proto byl také v každém patře číšník. A ve stejné úrovni se suterénem byl gril, který se odpoledne kolem páté měnil v dancing.

Smutně známí páni z Ústavu pro soudní lékařství přijeli pro tělo mrtvé a dva specialisté z oddělení identifikace snímali celou půlhodinu za pomoci silných lamp a fotografických přístrojů otisky prstů se skříně s číslem 89.

To všechno, jak se zdálo, Maigreta nezajímalo. Proč také, až bude výsledky potřebovat, dostane je.

Zatím budil dojem někoho, kdo studuje, jak fungují služby velkého hotelu. Vydal se třeba nahoru po jedněch úzkých schůdkách, otevřel tam hned první dveře, ale rychle je zase zavřel; dostal se totiž do velké jídelny, naplněné zvoněním příborů, hudbou a hovorem.

Vystoupil ještě výš. Do chodby s nekonečnou řadou očíslovaných dveří a s nezměrně dlouhým červeným kobercem.

Vlastně kterýkoli host mohl otevřít tyhle dveře a dostat se tudy do suterénu. Právě tak jako vchodem z ulice Ponthieu. Otáčivé dveře vchodu do hotelu z Elysejských polí hlídali dva sluhové, kteří se starali o vozy hostů, vrátný a řada dalších sluhů, zato každý kolemjdoucí mohl volně vstoupit do Majesticu vchodem pro služebnictvo a je pravděpodobné, že by se o něho nikdo nebyl zajímal. Je to podobné jako u většiny divadel – ta jsou také z jedné strany přísně střežena, zato ze strany vchodu pro účinkující tam může každý vejít stejně volně jako do kostela.

Občas zašel některý ze zaměstnanců do šatny, ještě v pracovním; za okamžik, už přestrojený a s kloboukem na hlavě, vycházel. Personál se střídal. Šéf kuchyní si odešel zdřímnout do své vyhrazené místnosti, dělal to denně mezi špičkovým provozem při obědě a při večeři.

Úderem čtvrté spustila hudba, pronikavá a tentokrát zcela blízko, hrála totiž v dancingu. Prosper Donge s usouženou tváří plnil celé řady drobných čajových konviček, miniaturních nádobek na mléko, a jak mohl, přistoupil ke skleněné stěně, aby se úzkostným pohledem podíval po Maigretovi.

V pět hodin odešly jeho tři pomocnice, vystřídaly je dvě jiné. V šest hodin odnesl svazek objednacích lístků i s listem papíru, asi soupisem, Jeanu Ramuelovi. Pak i on odešel do šatny, vyšel odtamtud v civilním obleku a vzal si kolo, jehož pneumatiku si dal od jednoho sluhy spravit.

Venku se mezitím setmělo. V ulici Ponthieu byl plný provoz. Prosper Donge se proplétal mezi taxíky a autobusy a zamířil k Elysejským polím. Ještě než dojel na náměstí Etoile, náhle odbočil, vrátil se do ulice Ponthieu, zašel do obchodu s rozhlasovými přijímači a zaplatil tam něco přes tři sta franků jako další splátku za koupený přístroj.

Znovu nahoru po Elysejských polích. Pak, náhle a bez přechodu, vznešený klid Fochovy třídy, kudy jezdí jen málo vozů a ještě tiše, jak by klouzaly. Donge šlapal pomalu, jako ten, kdo má před sebou ještě dlouhou cestu, jako bodrý občan, který tudy jezdí každý den ve stejnou hodinu.

Tu se blízko, kousek za ním ozvalo: „Nebude vám vadit, pane Donge, když vás kousek cesty doprovodím?“

Zabrzdil tak prudce, až strhl kolo ke straně a málem narazil na kolo Maigretovo. Vedlo něho totiž jel Maigret na kole, které bylo pro něho příliš malé a které si vypůjčil v Majesticu od jednoho poslíčka.

„Nemohu pochopit, proč všichni, kdo bydlí na předměstí, nedojíždí raději na kole. Je to o tolik zdravější a příjemnější, než jezdit autobusem nebo tramvají!“

Vjížděli do Bouloňského lesa. Po chvilce už zahlédli odraz elektrických svítilen ve vodě jezírka.

„Byl jste po celý den tak zaměstnán, že jsem vás nechtěl v práci rušit…“

Maigret také šlapal docela pravidelně jako člověk zvyklý jezdit na kole. Čas od času se ozvalo zachrastění volnoběhu.

„Víte, co dělal Jean Ramuel, než přišel do Majesticu?“

„Byl účetním v jedné bance… v bance Atoum, ulice Caumartin…“

„Hm… banka Atoum… To mi neříká nic dobrého… Nezdá se vám, že vypadá na člověka, který dovede zradit kamaráda?“

„Je velmi nemocný…“ mumlal Prosper Donge.

„Pozor… vjedete na chodník… Ještě jednu otázku jsem vám chtěl dát, jestli ji nebudete považovat za nediskrétní… Vy jste vedoucím kavárenské přípravny. No, a já si říkám, jaká náhoda vás asi přivedla k volbě právě tohoto zaměstnáni. Rozumějte mi… Myslím si, že to není povolání, o kterém si člověk v určitém věku, tak v patnácti sedmnácti letech řekne: Já se stanu vedoucím kavárenské přípravny! Pozor… Jestli budete takhle vybočovat ze směru, zachytí vás nakonec některé auto… Co říkáte?“

Donge smutným hlasem vykládal, že prožil dětství v nalezinci, pak až do patnácti let pracoval na statku blízko Vitry-le-François. Jako patnáctiletý odešel do města a dostal práci v jedné kavárně, nejprve jako sluha, později jako číšník.

„Po vojenské službě jsem na tom nebyl se zdravím dobře a chtěl jsem žít na jihu… Dělal jsem číšníka v Marseille, pak v Cannes. Nakonec v Miramaru usoudili, že se pro svůj vzhled nehodím k obsluze hostů… ‚Nevhodný vzhled,‘ usoudil ředitel… Dali mne do přípravny. Zůstal jsem tam mnoho let a nakonec jsem přijal místo vedoucího v Majesticu.“

Přejeli most u Saint-Cloud. Zabočili postupně do několika úzkých ulic a přijeli ke stoupající cestě se zábradlím; svah byl dosti ostrý a Prosper Donge seskočil s kola. „Půjdete ještě dál?“ zeptal se.

„Jestli vám to nevadí. Po tom celém dnu stráveném v suterénu dovedu ještě víc pochopit, že bydlíte na venkově… Zahradničíte?“

„Trošku…“

„Květiny?“

„Květiny a zeleninu…“

Tlačili teď kola strmou, špatně dlážděnou a špatně osvětlenou ulicí; zadýchali se, mluvili méně.

„Víte, na co jsem přišel, když jsem tak chodil po suterénu a mluvil jednou s tím, jednou s oním? Že nejméně tři osoby přespaly na dnešek v tom hotelovém podzemí. Především Jean Ramuel… Prý má – je to dost legrační – prý má milenku, která má nesnesitelnou povahu a vždycky jednou za čas ho vyžene z domu. Před třemi nebo čtyřmi dny se to stalo zas, a od té doby přespával v Majesticu. Ředitel to dovoluje?“

„Zásadně je to zakázáno, ale přimhuřuje se nad tím oko…“

„Ten tanečník z povolání tam také spal… Zebio mu říkáte. Divný chlapík, viďte? Napohled vypadá víc argentinsky než pravý Argentinec. Na jeho portrétech rozvěšených v dancingu je jméno Eusebio Faualdes. Ale když se podíváte do jeho osobních průkazů, dozvíte se, že navzdory své až modravě tmavé pleti se narodil v Lille, a že se ve skutečnosti jmenuje Edgar Fagonet. Včera v noci tam byl taneční večírek na počest nějaké filmové herečky. On tam zůstal až do půl čtvrté ráno… Zdá se, že je tak chudý, že raději přespává v hotelu, než aby si platil taxíka…“

Prosper Donge se zastavil nedaleko plynové lucerny a stál s červenou tváří, s úzkostným pohledem.

„Copak je?“ zeptal se Maigret.

„Už jsem tady… jsem…“

Pod vstupními dveřmi do domku ze světlého kamenného zdiva pronikalo světlo.

„Moc by vám vadilo, kdybych zašel na chvilku k vám?“

Maigret by byl přísahal, že se tomuto mohutnému, ale bábovkovitému chlapíku roztřásla kolena, že se mu stáhlo hrdlo, že se o něho pokoušela závrať. Nakonec ze sebe přece jen s námahou vypravil: „Jestli chcete…“

Odemkl dveře, vynesl kolo do chodby a mechanicky, jako to zřejmě dělal každý den, ohlásil: „To jsem já!“

Na konci chodby byly zasklené dveře do kuchyně, kde se svítilo. Donge vešel.

„Představuju ti…“

Charlotta seděla proti kamnům, obě nohy v troubě a – pohodlně zvrácena v křesle – spravovala si košili ráčkově růžové barvy. Zmateně vzhlédla, vytáhla nohy z trouby a hledala pod křeslem pantofle.

„Ach, ty nejdeš sám… Prosím o prominuti, pane…“

Na stolku stál hrníček od kávy a talířek, na němž byly ještě drobky koláče.

„Pojďte dál… Posaďte se… Stane se málokdy, aby Prosper někoho přivedl…“

Bylo tu teplo. Rádio hrálo, krásný, zcela nový přijímač. Charlotta byla v županu, punčochy měla stočeny pod koleny.

„Komisař? Co se děje?“ zeptala se neklidně, když Prosper představil Maigreta.

„Nic, madam… Dnes odpoledne jsem měl nějakou práci v Majesticu a tam jsem se seznámil s vaším manželem…“

Když řekl slovo ‚manžel‘, pohlédla na Prospera, pak se dala do smíchu.

„To on vám řekl, že jsme manželé?“

„Domníval jsem se…“

„Ale ne! Sedněte si… Zkrátka žijeme spolu. A myslím si, že jsme spíš kamarádi než co jiného, no ne, Prospere? Známe se už tak dlouho! Podívejte, kdybych chtěla, aby si mě vzal… Ale, říkám mu vždycky, co by se tím změnilo? Každý, kdo mě zná, ví, že jsem na Côte d’Azur pracovala jako tanečnice, pak jako animírka… A že kdybych byla nezačala tloustnout, nedohlížela bych dnes na umývárny v nočním podniku v ulici Fontaine… Jo, hele, tu splátku jsi, Prospere, zaplatil?“

„To je vyřízeno.“

Rozhlas vysílal diskusi o zemědělství, Charlotta ho vypnula, všimla si, že se jí rozvírá župan, a sešpendlila ho velkým zavíracím špendlíkem. Na plotně se dusilo nějaké maso. Charlotta uvažovala, zda má prostřít. Prosper Donge nevěděl ani co má dělat, ani kam se postavit.

„Mohli bychom jít do pokoje…“ navrhl.

„Zapomínáš, že se tam netopí. Tam zmrznete! Chcete-li si o něčem pohovořit sami dva, můžu jít zatím nahoru se ustrojit… Abyste věděl, komisaři, my dva jako bysme si pořád hráli na schovávanou. Když já se vracím, on odchází. A když on se vrací, to už já se zase chystám k odchodu, a tak máme jen taktak čas něco společně pojíst… Tak to je i o našich dovolených, ty nejsou skoro nikdy ve stejnou dobu, takže když on má volno, musí si sám k obědu něco ukuchtit. Vypijete si s námi skleničku? Připravíš je, Prospere? Já jdu nahoru…“

Maigret rozhodně zasáhl: „Ale ne, madam. Zůstaňte, prosím, naopak já půjdu… Představte si, že dnes ráno v Majesticu byl spáchán zločin. Chtěl jsem od vašeho – vašeho přítele několik informací, protože se to stalo v suterénu a ve chvíli, kdy tam byl skoro sám.“

Tvář Prospera Donge – měla spíše rybí, nebo spíše beraní výraz? – vyjadřovala tolik bolestné úzkosti, že Maigret musel sám sebe přimět, aby v této kruté hře pokračoval. Donge chtěl zůstat klidný. Skoro se mu to dařilo. Ale jak hroznými vnitřními otřesy vykupoval svůj klid?

Charlotta z toho nevnímala nic a plnila likérem pohárky se zlatým okrajem.

„To se stalo mezi personálem?“ zeptala se udiveně, ale bez většího zájmu.

„V suterénu, ale ne mezi personálem. To je na celé té věci právě podivné… Pokuste se představit si návštěvnici Majesticu, bohatou návštěvnici, která se tam ubytuje s manželem, synem, guvernantkou a učitelkou… v apartmá, které stojí přes tisíc franků denně. A v šest hodin ráno ji najdou zardoušenou, a ne v jejím pokoji, ale v šatně v suterénu. Podle všech známek byl zločin spáchán tam. Co šla ta žena hledat do suterénu? Kdo ji tam mohl vlákat, a jak? A k tomu v době, kdy hosté tohoto druhu obvykle ještě spí.“

Velký výsledek to nemělo – Charlotta stáhla obočí, jako kdyby přišla na nápad, který však hned zavrhla. Pak rychlý pohled na Prospera, který si hřál ruce nad plotnou. Měl velmi bílé, zrzavými chlupy porostlé ruce s hranatými prsty.

Neúprosný Maigret přesto pokračoval: „Nebude snadné zjistit, co ta paní Clarková šla do suterénu hledat…“

Zadržel dech, snažil se nehnout brvou a vypadat, jako by se upřeně díval na voskované plátno, jímž byl přikryt stůl. I špendlík by bylo slyšet upadnout! Zdálo se, že chce dát Charlottě čas, aby ovládla své vzrušení. Ustrnula totiž. Zůstala tu stát s pootevřenými ústy, z nichž nevycházel jediný zvuk. Konečně bylo možno zaslechnout cosi, co se podobalo zmatenému ‚ach‘.

Nebylo vyhnutí – bylo to jeho povolání, jeho povinnost! Pokračoval: „Kladu si otázku, jestli jste ji neznala…“

„Já?“

„Ne jako paní Clarkovou, tak se totiž jmenuje teprve něco přes šest let, ale jako Emiliennu, nebo spíše Mimi… Byla animírkou v Cannes, v době, kdy…“

Nebohá tlustá Charlotta! Jak špatně hrála komedii! Jak bylo naivní to její zírání na strop, které mělo vzbudit zdání, že pátrá ve vzpomínkách! A ty její nevinné, příliš nevinné oči!

„Emilienne?… Mimi?… Ne, nevzpomínám si… Víte to jistě, že to bylo v Cannes?“

„V baru, který se tehdy jmenoval Belle Etoile, bylo to hned za Croisette.“

„To je divné… Nevzpomínám si na žádnou Mimi… A ty, Prospere?“

Jen zasípal, jako by se dusil – proč ho také nutila mluvit, když měl hrdlo jako sevřené v kleštích: „Nnn… ne…“

Napohled se nic nezměnilo. V kuchyni dále vládlo to milé ovzduší malých bytů, kde stěny jakoby vydechovaly zvláštní posilující fluidum, dále se tu šířila důvěrně známá vůně masa dušeného na cibulce, osmahnuté do zlatova. Na stole červeně kostkovaný voskovaný ubrus. Drobky moučníků. Charlotta asi, jako většina žen se sklonem k tloustnutí, se tajně oddávala moučníkovým orgiím.

A košile ráčkově růžové barvy!

Do toho všeho najednou vpadlo drama. Z ničeho se nedalo předvídat. Kdyby také v té chvíli byl někdo vstoupil, byl by si myslel, že u Dongeů mile přijímají sousedskou návštěvu.

A zatím nikdo z přítomných se neodvažoval promluvit. Chudák Prosper, s kůží provrtanou od neštovic jako dno cedníku, zamhouřil své pomněnkově modré oči, a stále stoje u kamen, kymácel se tak, až byl strach, že se nakonec zhroutí na dlaždičkovou podlahu kuchyně.

Maigret se s povzdechem zvedl.

„Prosím za prominutí, že jsem vás vyrušil… Je čas, abych…“

„Půjdu vám otevřít,“ vpadla hbitě Charlotta. „Už se ostatně musím oblékat… Mám tam dole být v deset a teď večer jezdí autobus jen jednou za hodinu. Takže…“

„Dobrou noc, Donge.“

„Dob…“

Snad to dořekl, ale slyšet to nebylo. Kolo, na němž Maigret přijel, stálo venku. Když se dveře za ním zavřely, Maigret se chtěl ještě podívat klíčovou dírkou, ale po ulici někdo šel; nechal toho, aby nebyl přistižen.

Brzdil po celé délce svahu a pak zastavil před bistrem.

„Necháte mi tu to kolo? Pošlu si pro ně zítra ráno.“

Něco rychle vypil a šel k mostu v Saint-Cloud na autobus. Tou dobou už Lucas telefonoval dobře hodinu na všechny strany, aniž se mu podařilo šéfa někde zastihnout.

III/Charlotta u Pelicana

„Tak tady tě konečně máme, pane Maigrete!“

Komisař, ještě na prahu svého bytu na bulváru Richard-Lenoir, se nedovedl ubránit úsměvu. Ne proto, že ho jeho žena oslovila pane Maigrete, to dělávala v žertu častěji, ale proto, že teplá vůně, kterou vdechl, mu připomněla…

Byl daleko od Saint-Cloud a prostředí, v kterém žil, se velmi lišilo od prostředí „nemanželské“ domácnosti Dongeových. A přesto při návratu našel svou paní při šití, sice ne v kuchyni, ale v jídelně, s nohama nikoli v troubě, ale na podstavci amerických kamen. A byl by přísahal, že někde tu jsou také drobky cukroví.

Závěsná lampa nad kulatým stolem, na ubruse široká polévková mísa, karafa s vínem, karafa s vodou, servítky ve stříbrných kroužcích. Vůně vycházející z kuchyně byla přesně táž jako tam nahoře, vůně masa na cibulce…

„Už telefonovali třikrát…“

„Z baráku?“

Tak totiž říkal on i jeho spolupracovníci sídlu kriminální policie.

Svlékl si s blahým vydechnutím plášť, chvilku si hřál ruce nad kamny a vzpomněl si, že nedávno Prosper Donge dělal přesně totéž. Pak vzal telefon a vytočil číslo.

„To jste vy, šéfe?“ zeptal se na druhém konci hlas dobrého Lucase. „Jak se daří? Nic nového? Já bych vám chtěl říci pár drobností, proto jsem tu zůstal. Nejdříve o té učitelce. Janvier se jí pověsil na paty, sotva vyšla z Majesticu. Víte, co o ní prohlásil? Prý by v té její zemi neměla být učitelkou, ale gangsterkou…

Haló!… Zkrátka, abych vám v rychlosti pověděl, co bylo… Brzy po té rozmluvě s vámi odešla z hotelu. Sluha, který se stará hostům o vozy, už pro ni obstaral taxík, ten už předjížděl, ale ona místo do toho skočila do jiného, který lovil pasažéry, a Janvier měl zatraceně co dělat, aby mu nezmizela… Na hlavních bulvárech vběhla do metra. Pak to zkusila s domem o dvou východech. Ale Janvier se nepustil, a nakonec se dostali na Lyonské nádraží. Bál se, že mu odjede vlakem, neměl u sebe dost peněz…

Na čtvrtém nástupišti se právě připravoval k odjezdu římský expres, zbývalo ještě deset minut… Ellen Darromanová prohlídla všechny vagóny. Když už se, zřejmě rozmrzelá, chystala odejít, objevil se na nástupišti velký, velmi elegantní chlapík, s cestovní brašnou v ruce…“

„Oswald J. Clark…“ uklouzlo Maigretovi, jenž pozorně naslouchal, dívaje se zároveň trochu nepřítomně na svou ženu. „Chtěla ho zřejmě informovat…“

„Podle toho, co o tom říká Janvier, vypadalo to spíš na setkání dvou dobrých přátel než na setkání zaměstnavatele se zaměstnancem… Viděl jste už Clarka? Je to velký štíhlý fešák, dobře stavěný, se zdravou, otevřenou tváří baseballového hráče. Oba v živém hovoru prošli celé nástupiště, z jednoho konce na druhý, a Clark jako by se rozmýšlel, nemá-li přece jen odjet. Nebyl docela rozhodnut ani v okamžiku, kdy se vlak už hnul, udělal totiž pohyb, jako by chtěl skočit na stupátko…

Nakonec spolu z nádraží odešli. Zavolali taxík. A za pár minut vystupovali u amerického velvyslanectví na Gabrielově třídě. Odtamtud odjeli k americkému právnímu poradci, solicitorovi, jak oni říkají… Solicitor telefonoval vyšetřujícímu soudci, a za necelou hodinu už přijeli všichni tihle tři do Justičního paláce a byli okamžitě uvedeni do soudcovy pracovny…

Co se dělo tam, to nevím, ale soudce vás prosí, abyste mu zavolal, jakmile se vrátíte. Zdá se, že to velmi spěchá.

Ale abych dokončil Janvierovu zprávu – ti tři, když odešli z Justičního paláce, odjeli do Ústavu pro soudní lékařství, aby oficiálně potvrdili totožnost mrtvé. A nakonec se vrátili do Majesticu, pan Clark se solicitorem si tam u baru dali každý dvě whisky, ta dáma mezitím odešla do svého pokoje. To je všechno, šéfe. Zdá se, že soudce netrpělivě čeká, až se u něho ozvete… Kolik je teď hodin? Až do osmi bude doma, telefon Turbigo 25-62. Pak je na večeři u přátel, dal mi jejich číslo… okamžik… je to Galvani 47-53.

Budete mne ještě potřebovat? Tak dobrou noc. Dnes v noci má službu Torrence.“

„Mohu přinést polévku?“ zeptala se s povzdechem paní Maigretová, setřásajíc se sukně kousky nití.

„Dříve mi připrav smoking…“

Protože už bylo po osmé, zavolal na druhé číslo. Bylo to číslo mladého substituta. Telefon vzala služebná, bylo slyšet zvuk příborů a veselý halas.

„Volám pana vyšetřujícího soudce…“ – „Kdo volá? Komisař Négret?“

Pootevřenými dveřmi do ložnice zahlédl Maigret otevřenou skříň se zasazeným zrcadlem a paní Maigretovou, která z ní brala jeho smoking.

„To jste vy, pane komisaři?… Hm… Hm… Nemluvíte anglicky, že ne? Haló – nepřerušujte nás! Hm… myslel jsem si to… Chtěl jsem vám říci – jde o tu aféru, samozřejmě… Myslím, že by bylo lépe, kdybyste se nezabýval… chci říci nezabýval přímo… panem Clarkem a jeho personálem…“

Na Maigretově tváři se usadil náznak úsměvu.

„Pan Clark spolu s učitelkou mne dnes odpoledne navštívil. Je to dosti významná osobnost, s vysokými známostmi… Ještě před jeho příchodem mi telefonovalo americké velvyslanectví a dalo mi o něm nejlepší informace. Rozumíte, že ano? Za takových okolností je nutno se vyvarovat každého chybného kroku… Pana Clarka doprovázel jeho právní zástupce, a ten trval na tom, abych protokoloval jeho prohlášení. Haló! Jste ještě u telefonu, pane komisaři?“

„Ale ovšem, pane soudce, poslouchám vás…“

Zvonění příborů jako zvuková kulisa. Hovor ustal. Hosté nepochybně pozorně naslouchali soudcovu monologu.

„Říkám vám to zatím co nejstručněji… Můj tajemník vám může zítra ráno sdělit text celého prohlášení. Pan Clark měl skutečně odjet do Říma a pak do několika dalších metropolí, kde má obchodní zájmy. Určitou dobu už byl zasnouben s miss Ellen Darromanovou…“

„Promiňte, pane soudce – řekl jste zasnouben? Já myslel, že pan Clark byl ženat…“

„Samozřejmě! Samozřejmě! To ale neznamená, že nepočítal s brzkým rozvodem… Jeho žena o tom ještě nevěděla… Můžeme tedy říci zasnouben. Využil té cesty do Říma…“

„… k tomu, aby nejdříve prožil s miss Darromanovou noc v Paříži…“

„Přesně tak. Ale neděláte správně, pane komisaři, když o tom mluvíte tak ironickým způsobem. Clark na mne udělal nejlepší dojem. Mravy v jeho zemi se neshodují docela s našimi, a rozvod tam u nich… Zkrátka, sám mi vyložil, jak strávil tu noc. Protože jste tam nebyl, předal jsem jeho údaje inspektoru, který byl náhodou po ruce, byl to Ducuing, aby je ověřil, jsem však přesvědčen, že Clark nelhal. Za těchto okolností by bylo nevhodné…“

Ve skutečnosti to znamenalo: Máme co dělat s významným mužem, kterého chrání velvyslanectví Spojených států. Za těchto okolností se do toho nemíchejte, mohl byste postupovat netaktně a urazit ho. Hleďte si lidí v suterénu, sluhů a dalších. Ale Clarka si beru na starost sám!

„Zajisté, pane soudce! Klaním se vám, pane soudce…“

A komisař se otočil ke své ženě: „Můžeš nosit na stůl, paní Maigretová!“

Bylo těsně před půlnocí. Prostorná chodba budovy kriminální policie byla prázdná, špatně osvětlená a jakoby ponořená do prašné mlhy. Maigretovy lakýrky, které jen málokdy nosil, vrzaly jako sváteční střevíce chlapce kráčejícího k prvnímu přijímání.

Ve své kanceláři nejprve prohrábl kamna a ohřál si u nich ruce, pak, s lulkou v zubech, otevřel dveře do místnosti inspektorů.

Ducuing tam byl, právě vypravoval Torrenceovi nějakou příhodu, která musela být náramně zábavná, neboť oba muži byli ve velmi dobré náladě.

„Tak co je, chlapci?“

S těmito slovy usedl Maigret na roh stolu, jehož deska byla plná inkoustových skvrn, a vyklepal popel z lulky na zem. Tady člověk mohl být nevychovaný, mohl si postrčit tvrďák do týla. Oba inspektoři si z výčepu U Dauphina dali přinést pivo, a komisař s uspokojením konstatoval, že na něho nezapomněli.

„Víte, šéfe, že ten Clark je podivný typ? Šel jsem si ho prohlédnout do baru v Majesticu, abych si o něm udělal představu a vryl si jeho podobu do paměti. Když ho tak člověk vidí, vypadá jako obchodník a jako někdo, s kým asi není velká legrace. No a teď když vím, jak strávil minulou noc, můžu vás ujistit, že je to prima sekáč…“

Torrence se neubránil a zašilhal po komisařově sněhobílé škrobené náprsence, ozdobené dvěma knoflíčky s perličkami; v takovém vystrojení ho totiž často neviděl.

„No, nechte si vyprávět… Ta dáma a on nejprve povečeřeli v tom malém laciném restaurantu v ulici Lepic. Víte asi, kde to je, ne? Majitel se na ně dobře pamatoval, poněvadž tam se mu často nestává, že hosté chtějí originál šampaňské… Pak se ptali, kam by si mohli jít zajezdit na kolotoči. Těžko se dorozumívali. Poslali je na pouť na avenue du Trône. A tam jsem je zase zachytil. Nevím, jestli jezdili na kolotoči, ale myslím si to… Že stříleli z pušky na střelnici, to vím, protože Clark tam nechal víc než sto franků, a to tu dobrou paní dost překvapilo… Víte, jak to asi vypadalo – zavěšeni jeden do druhého, v davu lidi, jako mladí milenci. Ale držte se dobře, uslyšíte mnohem lepší věci…

Znáte tu boudu ‚Evžen – muž ocelových svalů‘? Když bylo představeni u konce, hodil Evžen divákům rukavici… Má tam právě nějakého urzusa, zápasníka ve volném stylu. No, a náš pan Clark že si to s nim rozdá… Šel se svléknout za zavěšený kus špinavého plátna a začal to tomu chlapovi sázet. Dovedu si představit, jak ta jeho dáma v první řadě asi tleskala… Lidé prý volali: Do něj, Angláne! Ukousni mu nos!

No, a pak si šli ti naši milenci zatancovat do Moulin de La Galette. Ve tři ráno už zase seděli v Coupole, jedli opečené vuřty, a potom, myslím, šli způsobně spinkat…

V hotelu Aiglon není portýr, jen noční hlídač, ten tam spí v takové posadě a jen tahá za šňůru, moc se nestará o to, kdo vychází nebo vchází. Vzpomíná si, že kolem čtvrté ráno slyšel anglický hovor. Tvrdí, že nikdo nevyšel…

To je tak všecko. Nezdá se vám, že je to trochu divný večer pro lidi, kteří bydlí v Majesticu?“

Maigret neřekl ani ano, ani ne, podíval se na náramkové hodinky, které nosil jen při významných příležitostech (byl to dar k dvacátému výročí svatby), a vstal se stolu, na němž seděl.

„Dobrou noc, děti…“

Byl už u dveří, ale vrátil se, aby dopil svou sklenici piva. Venku musel jít pěšky dvě stě až tři sta metrů, než chytil taxík.

„Do ulice Fontaine.“

Byla jedna hodina po půlnoci. Noční život na Montmartru byl v plném proudu. U vchodu do Pelicana ho uvítal černoch a přiměl ho, aby klobouk a plášť odložil v šatně. Když vstoupil do sálu, kde létaly barevné látkové koule a vznášelo se množství papírových hádků, trochu zavrávoral jako člověk, který se necítí dobře.

„Stůl u parketu? Tudy prosím… Jste sám?“

To ho přimělo, aby řediteli podniku, který ho uváděl a nepoznal, podmračeně řekl: „Trumpeto!“

Zato barman ho poznal hned a už si šeptal s dvěma animírkami, které tam seděly, opřeny lokty o mahagonový pult.

Maigret se usadil jako běžný návštěvník, a poněvadž pivo tam pít nemohl, poručil si koňak se sklenkou sody.

Nebyl tam ještě ani deset minut, a už si k němu přisedl trochu poplašený majitel podniku.

„Snad ne něco nepříjemného, pane komisaři? Víte, že jsem vždycky dodržoval předpisy a…“ Pátral očima po sále, co asi mohlo přivolat nečekanou návštěvu policie.

„Nic…“ odpověděl Maigret. „Měl jsem chuť se pobavit…“

Vytáhl z kapsy lulku, z majitelova pohledu poznal, že tady by nebyla vhodná, s povzdechem ji tedy zase do kapsy vrátil.

„Budete-li potřebovat jakoukoli informaci…“ mumlal polohlasně majitel s výmluvným mrknutím. „Ale znám všechen svůj personál, nemyslím, že by mezi nimi byl teď někdo, kdo by vás mohl zajímat… Pokud jde o hosty, vidíte sám. Jako obvykle – cizinci, venkované… Podívejte, tamhleten vzadu, s Leou, to je nějaký poslanec…“

Maigret se zvedl a zamířil pomalými kroky ke schodišti, jež vedlo k umývárnám. Byla to velmi jasně osvětlená místnost v suterénu, obložená dlaždičkami z modravé keramiky. Stály tu telefonní kabiny z leštěného mahagonu. Zrcadla. A na dlouhém stole nejrůznější potřeby, hřebeny, kartáče, manikýrové soupravy, pudry a růže všech odstínů, jaké si lze představit.

„Tanec s ním vždycky takhle skončil Podej mi pár punčoch, Charlotto…“

Drobná osůbka ve večerních šatech tu seděla na jedné z židlí už s jednou punčochou staženou. S vysoko vykasanou sukní si prohlížela nahou nohu, a Charlotta mezitím hledala v zásuvce.

„Pořád nosíš stejnou značku, jemné?“

„Dobrý!… Ukaž! Když někdo neumí tancovat, měl by aspoň…“ Uviděla v zrcadle Maigreta, ale navlékala si klidně dál nové punčochy a jen tu a tam po něm mrkla. Také Charlotta, když se otočila, spatřila komisaře; všiml si, že zbledla.

„Ach, to jste vy…“

Pokusila se zasmát. To už nebyla ta žena, která si tam dole, v domku v Saint-Cloud hřála nohy v troubě a cpala se cukrovím. Světlé vlasy měla pečlivě nakadeřené a jejich zvlnění bylo jako pevně vytesané. Její pleť měla cukrově růžovou barvu. Velmi jednoduché šaty z černého hedvábí zdůrazňovaly její oblé tvary; měla na nich ještě koketní krajkovou zástěrku toho typu, jaký lze vidět už jen na komorných ve starých operetách.

„Zaplatím ti to najednou, Charlotto…“

„Ale ano…“

Maličká pochopila, že návštěvník čeká, až odejde, a proto, sotva si nazula i střevíce, pospíchala zase nahoru do sálu.

Charlotta, která předstírala, že urovnává toaletní potřeby, se konečně odhodlala k otázce:

„Copak mi chcete?“

Maigret neodpověděl. Posadil se na židli, z níž právě vstala ta drobná osůbka v nových punčochách. Využíval toho, že je v suterénu, a nacpával si pomalu a neobyčejně pečlivě lulku.

„Jestli si myslíte, že něco vím, tak se mýlíte…“

Je pozoruhodné, že právě ženy klidné povahy dají nejvíce najevo vzrušení. Charlotta by byla chtěla zůstat klidná, ale nedovedla se ubránit ani zčervenání, ani tomu, že brala věci do rukou tak nešikovně, až nechala upadnout leštítko na nehty.

„Když jste byl u nás, já jsem dobře pochopila podle toho, jak jste se na mne díval, že si asi myslíte…“

„Samozřejmě, nikdy jste neznala žádnou tanečnici nebo animírku jménem Mimi, že ne?“

„Nikdy!“

„A přece jste dlouho dělala animírku v Cannes. Byla jste tam v téže době jako ta Mimi…“

„V Cannes není jen jeden kabaret, a člověk se s každým nestýká…“

„Byla jste tam přece v Belle Etoile, ne?“

„No a co?“

„Nic… Přišel jsem si prostě s vámi na chvilku popovídat…“

Na dobrých pět minut oba zmlkli, do umýváren sešel totiž jeden host, myl si ruce, česal se a požádal o kartáč na vyleštění lakýrek. Když položil do misky pětifrank a odešel, komisař pokračoval:

„Prosper Donge je mi velmi sympatický. Sázím se, že je to ten nejlepší člověk…“

„A to ho ještě neznáte docela!“ potvrdila Charlotta nadšeně.

„Měl těžké dětství, a zdá se, že se vždycky snažil, aby…“

„Když vám řeknu, že nemá žádné školy a že všecko, co zná, se naučil sám! Kdybyste si prohlédl jeho přípravnu, našel byste tam knihy, které lidé jako jsme my obyčejně nečtou. Vždycky měl touhu se vzdělávat. Jeho sen vždycky byl…“

Náhle se zarazila, jako by si to potřebovala dříve rozmyslit.

„Nezvonil telefon?“

„Ale ne…“

„O čem jsem to mluvila?“

„Že jeho sen vždycky byl…“

„Ale – vždyť to není žádné tajemství. Moc rád by byl měl syna, aby z něho mohl něco udělat… Se mnou to špatně chytil, chudák, protože po té své operaci už nemůžu mít děti…“

„Znáte Jeana Ramuela?“

„Ne! Vím, že je to účetní a že je nemocný, víc nic. Prosper se mnou moc nemluví o Majesticu. Není jako já, já mu vyprávím o všem, co se tady děje…“

Nyní, když ji uklidnil, pokusil se Maigret dostat se o kousek kupředu.

„Víte, mne udivilo to, že… neměl bych vám to říkat, je to tajemství vyšetřovacího řízení… ale spoléhám najisto, že to zůstane mezi námi. Představte si, že revolver nalezený v kabelce té paní Clarkové byl koupen den předtím v jednom obchodě se zbraněmi v ulici Saint-Honoré. Vám se to nezdá náramně divné? Tato bohatá vdaná žena, matka rodiny, přijede z New Yorku, ubytuje se v přepychovém hotelu na Elysejských polích a náhle pocítí potřebu si koupit revolver. A nebyl to žádný malý, hezký dámský revolver, ale pořádná zbraň!“

Úmyslně se na ni nedíval, upřel pohled na lesklé špičky svých střevíců a vypadal, jako by byl sám překvapen, že se tak náramně vystrojil.

„Když pak zjistíte, že tatáž dáma několik hodin nato se vplíží schodištěm pro služebnictvo do suterénu hotelu… Jak si nemáte myslet, že šla na schůzku? A jak se máte ubránit závěru, že s výhledem na tuto schůzku si koupila zbraň? Předpokládejte teď, že tato žena, dnes tak důstojná, má za sebou bouřlivou minulost a že svědek její minulosti se pokusil ji vydírat. Nevíte, jestli Ramuel nežil na Côte d’Azur? A jistý profesionální tanečník zvaný Zebio?“

„Neznám ho.“

Nemusel se na ni dívat, i tak věděl, že má pláč na krajíčku.

„Je tam ještě jeden, kdo ji mohl zabít, noční vrátný, ten totiž sešel kolem šesté ráno do suterénu. Prosper Donge slyšel jeho kroky na schodišti pro služebnictvo. A to ani nemluvím o tom, že každý patrový číšník… To je opravdu škoda, že jste v Cannes nepoznala Mimi. Byla byste mi mohla říci, s kým se v té době stýkala. No, co dělat! Byl bych si rád ušetřil cestu do Cannes. Bude to špatné, jestli tam nenajdu lidi, kteří ji znali.“

Zvedl se, vyklepal lulku a začal se šacovat, jako by chtěl také dát na talířek spropitné.

„To mi nedělejte!“ protestovala.

„Dobrou noc… Už přemýšlím, kdy by asi tak mohl jet vlak na jih…“

Jakmile se vrátil do sálu, hned zaplatil a vyšel. Venku rychle vběhl do nejbližšího otevřeného lokálu, bylo to malé bistro, kam chodil personál všech zábavních podniků v této čtvrti.

„Chtěl bych telefonovat.“

Zavolal telefonní ústřednu: „Tady je kriminální policie. Z baru Pelican budou bezpochyby volat jedno číslo v Cannes. Nedávejte jim spojení příliš rychle… Vyčkejte, až přijdu…“

Skočil do nejbližšího taxíku. Vrazil do ústředny, prokázal se vedoucímu noční směny.

„Zapojte mne na odposlouchávací zařízení… Haló, už žádali Cannes?“

„Před chvilkou. Díval jsem se, co je to za číslo. Je to Bar artistů, mají tam otevřeno celou noc… Mohu spojit?“

Maigret si nasadil helmu s naslouchátky a čekal. Zaměstnanci centrály, také s helmami na hlavách, si ho zvědavě prohlíželi.

„Máte tu Cannes 18-43, slečno, mluvte…“

„Děkuju… Haló! Je tam Bar artistů? To jsi ty, Jeane? Tady je Charlotta. No ano! Charlotta z Belle Etoile. Počkej, zavřu dveře. Zdá se mi, že tam někdo je…“

Bylo slyšet, jak s někým mluví, asi s některým hostem. Pak se ozval zvuk přibouchnutých dveří.

„Poslyš, drahoušku Jeane… Moc mi na tom záleží… Napíšu ti a vysvětlím ti to… Nebo radši ne! To je moc nebezpečné… Rozjedu se za tebou, potom, až bude po všem… Gigi tam ještě je? Co? Ta se nezmění… Musíš jí říct, jestli se jí budou vyptávat na Mimi… Pamatuješ se na ni… Ne, to jsi tam vlastně ještě nebyl… Zkrátka, jestli se ji na cokoliv o ní budou ptát… Ano! Tak že nic neví! Hlavně ať nemluví o Prosperovi…“

„O jakém Prosperovi?“ ptal se Jeanův hlas na druhém konci linky.

„O to se nestarej… Žádného Prospera že nezná, rozumíš! Ani žádnou Mimi! Haló, nepřerušujte… Kdo to je na té lince?“

Maigret vycítil, že se poděsila – asi ji napadlo, že hovor je odposloucháván.

„Tak rozuměls, drahoušku? Spoléhám na tebe… Zavěsím, protože na lince někdo je…“

Maigret sňal naslouchátka a zapálil si vyhaslou lulku.

„Dozvěděl jste se, co jste chtěl?“ ptal se vedoucí směny.

„Věru že ano… Dejte mi teď Lyonské nádraží, potřebuji zjistit, v kolik hodin odjíždí nejbližší vlak do Cannes. Hlavně abych…“

S úsměvem pohlédl na svůj smoking. Hlavně aby měl čas…

„Haló! Kdy říkáte? Ve čtyři hodiny sedmnáct? A budu tam odpoledne ve dvě? Děkuji…“

Měl právě tak čas, aby odskočil na bulvár Richard-Lenoir a s trochu nuceným úsměvem požádal paní Maigretovou: „Prosím vycházkový oblek, rychle… košili… ponožky…“

Ve čtyři hodiny sedmnáct minut seděl ve vlaku směrem na Côte d’Azur, naproti dámě s hrozným pekinským pinčem na klíně; dívala se na Maigreta nevraživě, asi ho podezírala, že nemá rád psy.

Přibližně v tutéž dobu nastupovala Charlotta, jako každou noc, do taxíku, který jezdil převážně s hosty od Pelicana a ji vozil ráno zdarma domů.

V pět hodin uslyšel Prosper Donge přibouchnutí dvířek, zvuk motoru, kroky, pak zarachocení klíče v zámku. Neuslyšel však obvyklý hvízdavý tón plynu v kuchyni. Charlotta se v přízemku ani nezastavila, vyběhla rychle po schodech, vrazila do dveří a spustila:

„Prospere! Poslyš! Tak nedělej, že spíš… komisař…“

Aby to mohla vyklopit, musela si rozepnout knoflíček podprsenky a stáhnout podvazkový pás, takže její uvolněné punčochy se naskládaly do varhánků.

„Musíme si vážně promluvit! Tak přece vstaň! Jestli si myslíš, že je lehké mluvit s mužským, který si leží…“

IV/Gigi a karneval

Po celé tři hodiny měl Maigret nepříjemný pocit, že se plouží jakousi „zemí nikoho“, kdesi mezi skutečností a snem. Byla to snad jeho chyba? Až do Lyonu, ba ještě dále, možná až do Montélimaru jako by vlak jel tunelem v řídké mlze. Žena s psíčkem, sedící proti komisaři, se nehnula z místa, a jiné prázdné kupé ve voze nebylo.

Maigret se nemohl pohodlně uvelebit. Bylo tam příliš horko. Když spustil okno, bylo zase příliš chladno. A tak odešel do jídelního vozu, a aby se vzpamatoval, vypil, co se dalo – nejprve kávu, pak koňak a nakonec pivo.

K jedenácté, když už se mu myšlenky trochu mátly, řekl si, že bude lépe, jestliže něco pojí, a objednal si vejce se šunkou; to mu ale také nijak nepomohlo. Krátce, bylo na něm znát, že celou noc nespal a pak ještě strávil dlouhé hodiny ve vlaku. Byl u konce svých sil. Když vlak odjížděl z Marseille, usnul s pootevřenými ústy v rohu kupé a probudilo ho až vyvolávání: „Cannes!“ Překvapeně vyskočil a jeho překvapení přešlo brzy v ohromující údiv. Všude samé mimózy, a svítilo na ně přímo červencové slunce. Mimózy na lokomotivách, na vagónech, na všech kovových nádražních sloupech! A všude se hemžili cestující oblečení v lehkých světlých šatech, muži v bílých kalhotách… Z jednoho motorového vlaku se jich vyhrnuly celé tucty, s vojenskými čapkami na hlavách a s vyleštěnými hudebními nástroji pod paží. A sotva vyšel z nádraží, narazil na další kapelu, která už ryčně vyhrávala.

Byly to přímo orgie světla, zvuků a barev. Na všech stranách prapory, vlaječky, svazky stužek, ale hlavně všude zlaté mimózy, jejichž nasládlou vůní dýchalo celé město.

„Promiňte,“ oslovil strážníka, který vyhlížel také slavnostně, „mohl byste mi říci, co se děje?“

„No velké květinové korzo, ne?“

Ulicemi procházely další a další kapely. Všechny měly namířeno k moři, jehož pastelovou modř bylo možno na konci některých ulic zahlédnout.

Maigret si po strážníkově vysvětlení vzpomněl, že viděl holčičku ustrojenou jako baletku, kterou její spěchající matka táhla vší silou za sebou – zřejmě proto, aby získaly dobré místo na květinovém korze. Na tom by nebylo ještě nic zvláštního, ale ta holčička měla na obličejíčku děsivou masku, s velký nosem, rudými skráněmi a s dlouhými visícími čínskými vousy. Její buclaté dětské nožky vytrvale capaly, capaly…

Nemusel se ptát na cestu. Když došel jednou z tichých ulic na Croisette, uviděl nápis „Bar artistů“. A nad vedlejším vchodem „Hotel“. Hned pochopil, o jaký hotel jde.

Vstoupil do baru. Byli tam čtyři hosté, všichni v černém, v bílých škrobených náprsenkách, s tuhými kravatami; hráli v kostky, ještě než se ujmou jako krupiéři banku v herně kasina. U okna seděla nějaká dívka a jedla guláš. Číšník otíral stoly. Za pultem četl noviny nějaký mladý muž – asi majitel lokálu. Zvenčí, zblízka i zdáli, odevšad zaznívala hudba. Ve srovnání s vůní mimóz byl tady spíše přiboudlý pach prachu zvířeného valícím se davem, bylo slyšet křik, houkání aut…

„Pivo!“ zasupěl Maigret a začal se konečně zbavovat svého těžkého pláště.

Skoro se styděl, že má téměř tak tmavé šaty jako krupiéři. A sotva vstoupil, hned došlo k výměně pohledů mezi ním a majitelem lokálu.

„Řekněte mi, pane Jeane…“

A pan Jean si bezpochyby pomyslel: ‚Tak tohle asi je tajný…‘

„… už máte dlouho tenhle podnik?“

„Budou to brzy tři roky, co jsem ho převzal. Proč se ptáte?“

„A předtím?“

„Když vás to zajímá, tak předtím jsem dělal barmana v Café de la Paix v Monte Carlu.“

Necelých sto metrů odtud, po celé délce nábřeží Croisette stál jeden velký hotel vedle druhého: Carlton, Miramar, Martinez a řada dalších.

Bar artistů patřil tak trochu k zákulisí tohoto elegantního světa. Patřila k němu ostatně celá ulice, s dílnami a krámky natěračů, holičů, s výčepy, kam chodí šoféři, s celým tím malým světem ve stínu paláců.

„Váš bar je otevřen celou noc, že?“

„Ano, celou noc…“

Nebyl to bar pro hosty, kteří tráví na jihu zimu, ale pro personál kasina, hotelů, pro tanečnice, animírky, hotelové sluhy, zprostředkovatele všeho druhu, pasáky, prodavače dostihových typů, pro nadháněče nočních podniků.

„Potřebujete ode mne ještě něco?“ zeptal se dosti suše pan Jean.

„Chtěl bych, abyste mi řekl, kde najdu jistou Gigi.“

„Gigi? Neznám…“

Žena pojídající guláš je pozorovala unavenýma očima. Krupiéři se zvedli, neboť už nebylo daleko do tří hodin.

„Poslyšte, pane Jeane… Neměl jste nikdy žádné nepříjemnosti kvůli hracím mincovým aparátům nebo nějakým jiným věcem toho druhu?“

„Co vás to může zajímat?“

„Kladu tu otázku proto, že jestli jste už jednou do toho spadl a byl jste odsouzen, pak by to teď bylo pro vás mnohem vážnější. Charlotta je moc hodná… Telefonuje přátelům a žádá, aby jí vyhověli, ale zapomíná říct, oč jde. Ale ten, kdo má takovýhle podnik, a kdo už měl nějaké to potahování, se obvykle nechce do ničeho namočit… Ostatně, zatelefonuju si na mravnostní policii a tam mi asi bez obtíží řeknou, kde Gigi najdu… Máte telefonní známku?“

„Promiňte, mluvil jste o namočení… Je to vážné?“

„Jde o vraždu. Jestliže komisař zvláštní brigády kriminální policie přijede kvůli tomu zvlášť z Paříže, tak se dá myslet…“

„Okamžik, pane komisaři… Absolutně vám záleží na tom, abyste viděl Gigi?“

„Ujel jsem pro to přes tisíc kilometrů.“

„Pojďte! Jen vás upozorňuju, že nebude schopná vám toho moc říct. Znáte ji? Z každých tří dnů tak dva nestojí za nic. Chci říct, když dostala drogu, rozumíte mi… No, a včera…“

„Včera, jako náhodou, hned po telefonu s Charlottou ji dostala, viďte? Kde je?“

„Pojďte tudy! Má někde ve městě pokoj, ale v noci na dnešek už nebyla schopna jít…“

Prošli dveřmi vedoucími na schodiště hotelu. Majitel ukázal na dveře pokoje v mezipatře. „Někdo tě hledá, Gigi!“ zavolal. Vyčkal na chodbě, až Maigret za sebou zavřel dveře. Pak pokrčil rameny, sešel dolů, posadil se zase za pult a přece jen trochu zneklidněn pokračoval ve čtení novin.

Staženými roletami pronikalo jen málo světla. V pokoji byl nepořádek. Na železné posteli ležela žena, oblečená, s rozcuchanými vlasy, s tváří zabořenou do polštáře. Chraplavým hlasem ze sebe vypravila: „Kdo to…?“ Pak se zalesklo její oko, velmi chmurné: „… už seš tady?“

Ostře řezaný nos. Vosková barva pleti. Gigi byla hubená, kostnatá, snědá jako suchá švestka.

Pozvedla se, opřela se o loket, aby se mohla napít vody, pohlédla na Maigreta, snažila se vzpamatovat, a když viděla, že Maigret vážně zasedl na židli u její postele, zeptala se: „Ty seš doktor?“

„Co vám řekl pan Jean dneska v noci?“

„Jean? To je prima chlap, Jean… Dal mi… Ale co vás to zajímá?“

„Dal ti koks, já vím… Zůstaň ležet… A říkal ti o Mimi a o Prosperovi…“

Zvenčí sem stále doléhala hudba, přibližovala se, vzdalovala podle pochodu kapel, odevšad pronikala zvláštní fádní vůně mimóz.

„Prosper je fajn!“

Mluvila jako ze sna. V některých okamžicích zněl její hlas docela dětsky. Pak najednou křečovitě sevřela víčka, zkrabatila čelo jako při návalu ostré bolesti. Ztěžklým jazykem se zeptala:

„Hele, neměl bys trošku?“

Byla by zase ráda dostala drogu. A Maigret měl nepříjemný pocit, že vyzvídá na nemocné, která je v deliriu.

„Mělas Prospera moc ráda, viď?“

„Ten není jako ty ostatní… Je až moc hodnej. Ten se neměl dostat takový ženský, jako je Mimi, ale to vždycky tak bejvá… Tys ho znal?“

Nuže, do toho! Ještě trochu úsilí! Ostatně, cožpak to není Maigretova úloha?

„Byl tenkrát v Miramaru, že ano? A vy tři jste tančily v Belle Etoile… Mimi, Charlotta a ty…“

Vypravila ze sebe vážně: „O Charlottě se nemá špatně mluvit… Je to dobrá holka… Byla do Prospera udělaná. Kdyby byl na mě dal…“

„Myslím, že jste se scházívali v baru mezi programem… Prosper byl milencem Mimi…“

„Byl do ní zabouchnutej do zblbnutí… Chudák Prosper. A pak, když Mimi…“

Náhle se podezíravě zeptala: „Opravdu ste Prosperův přítel?“

„Když měla dítě, že?“

„Kdo vám to řek? Napsala to jenom mně… Ale tím to nezačalo…“

Zaslechla kapelu, která se zase vracela: „Co to je?“

„Ale nic…“

Po Croisette projížděly právě květinové vozy, začátek slavnosti ohlašovaly salvy z děl. Zářivé slunce, nekonečné moře, motorové čluny kreslící na vodě kruhy a malé, půvabně nakloněné plachetnice…

„Víš jistě, že nemáš ani trochu? Nechtěl bys jít říct Jeanovi?“

„Nejdřív s tím Američanem odjela?“

„To ti řek Prosper? Nalej mi ještě sklenici vody, jestli seš dobrej chlap… Ten Yankee, co ho potkala v Belle Etoile a co se do ní zamiloval… ten ji odvez nejdřív do Deauvillu, pak do Biarritzu. Musí se uznat, že Mimi se vyznala… ta nebyla jako my. Pracuje Charlotta pořád v Pelicanu? No, a já holt…“

Zasmála se krutým smíchem a odkryla přitom nehezké zuby.

„Jednoho krásnýho dne z ničeho nic napsala, že čeká dítě a že už to zařídí tak, aby ten její Amerikán věřil, že je to jeho… Jak se jen menoval? Jo, Oswald… Pak mi zas napsala, že to málem nevyšlo, protože to dítě bylo zrzavý jak liška… Víš, co to znamená… Nechtěla sem, aby to Prosperovi řekli…“

Bylo to vlivem těch dvou sklenic vody, které vypila? Spustila totiž, jednu po druhé, nohy s postele, dlouhé vyhublé nohy, které už nemohly lákat pohledy mužů. Když se postavila, bylo vidět, jak je velká a na kost vyzáblá. Dlouhé hodiny asi musela prochodit po temných chodnících nebo prosedět u kulatých stolků, než se jí podařilo někoho ulovit!

Její pohled byl teď soustředěnější. Měřila si Maigreta od hlavy k patě.

„Ty seš od policie, že jo?“

Zmocňoval se jí vztek. Ale její paměť byla ještě mlhavá, snažila se ji oživit.

„Co že mi řek Jean? Počkej… A vůbec, co tě sem přivedlo? Chtěl ode mne slib, že nebudu o tom s nikým mluvit… Přiznej se… Přiznej se, že seš od policie… A já… Co může na tom policii záležet, že Prosper a Mimi…“

Náhle přišla krize, prudká a odporná:

„Hnusnej chlape! Špinavče! Využils toho, že sem byla…“

Otevřela dveře a hudba zvenčí zazněla silněji.

„Jestli hned nezmizíš, tak… tak…“

Bylo to směšné, bylo to ubohé. Maigret jen tak tak uskočil před kbelíkem, a její nadávky ho provázely, ještě když sestupoval po schodišti.

Hostinská místnost byla prázdná – nebyla to hodina přílivu hostí.

„Tak co?“ zeptal se Jean, stojící za svým pultem.

Maigret si oblékl kabát, nasadil klobouk a položil na stůl spropitné.

„Řekla vám, co jste chtěl vědět?“

Ze schodiště hotelu se ozvalo volání: „Jean! Jean! Poď sem, musím s tebou mluvit…“ Byla to chudák Gigi, která sešla jen tak v punčochách dolů a právě pootevřela, celá rozcuchaná, dveře do výčepu.

Maigret raději odešel.

Na Croisette ho museli, v jeho černém plášti a tvrďáku, považovat za venkovského balíka, který se prvně přišel podívat na karneval na Côte d’Azur. Masky do něho vrážely. Stěží se vymotal ze zajetí roztančených lidí. Na pískové pláži se opalovalo několik hostů, netečných ke slavnosti; byli skoro nazí a jejich už opálená těla se leskla pod vrstvou oleje…

Miramar, to ohromné žluté těleso se dvěma nebo třemi sty oken, tam stál i se svým portýrem, se svými sluhy, se svými placenými dohazovači. Už už tam chtěl vejít… ale k čemu? Cožpak už nevěděl vše, co se chtěl dovědět? A přitom už ani nerozeznával, jestli má žízeň, nebo jestli příliš pil. Zašel do malého výčepu.

„Máte tu jízdní řád?“

„Chcete do Paříže? Jede vám dobrý rychlík ve 20.40…“

Vypil další půlčík. Do odjezdu zbývalo ještě hezkých pár hodin. Nevěděl, co dělat. A tísnilo ho pomyšlení, že si z rozjásaných Cannes odveze tak tíživou vzpomínku.

Chvílemi před nim minulost tak ožívala, že doslova viděl toho ryšavého Prospera s dobráckýma velkýma očima a s poďobaným obličejem, jak vychází zadním vchodem z Miramaru, aby si zaskočil na chvilku do Baru artistů. Tam seděly tři ženy, tenkrát o šest let mladší, a obědvaly nebo večeřely. Prosper byl ošklivý. Věděl to. A vášnivě miloval Mimi, z těch tří nejmladší a nejhezčí.

Možná že se zpočátku smály jeho roztouženým pohledům.

„Nemáš pravdu, Mimi,“ říkala možná Charlotta, „je to dobrý chlap. Nikdy nevíš, co se může stát…“

Pak přišel večer a program v Belle Etoile. Tam Prosper ani nevkročil, to nebylo pro něj. Ale když svítalo, zase s těmi třemi seděl u cibulové polévky v baru…

„Kdyby mne měl někdo takový rád…“

Charlotta jistě byla citlivá na tak pokornou vášeň. Gigi tenkrát ještě nebrala kokain.

„Nic si z toho nedělejte, pane Prospere! Naoko se vám směje, ale v nitru…“

Milovali se. Snad spolu žili. Prosper utrácel většinu svých úspor za dárky. Až do dne, kdy se objevil ten Američan…

Řekla mu později Charlotta, že to dítě bylo vlastně jeho?

Ta hodná Charlotta! Věděla, že ji nemiluje, že stále miluje Mimi, a přece s ním tak hezky žila v tom bytečku v Saint-Cloud!

Zato Gigi, ta klesala stále hlouběji…

„Pošlete květiny, pane… Pošlete je své milé…“

Květinářka byla posměvačná – Maigret se vůbec nepodobal člověku, jenž má milou. Přesto dal poslat košíček mimóz paní Maigretové.

A protože do odjezdu vlaku zbývalo stále ještě půl hodiny, něco mu vnuklo myšlenku, aby zavolal Paříž. Bylo to v malé restauraci u nádraží. Hudebníci už měli důkladně zaprášené kalhoty a rozjížděli se do nedalekých obcí, byly jich plné vagóny, a ve vzduchu visela únava z konce hezké neděle.

„Haló, to jste vy, šéfe? Pořád ještě jste v Cannes?“

Lucas byl vzrušen, bylo mu to znát na hlase.

„Tady jsou novinky… Vyšetřující soudce zuří. Právě telefonoval, aby se dozvěděl, co kde děláte. Haló! Je to sotva tři čtvrtě hodiny, co jsme to zjistili… Torrence, který měl službu v Majesticu, totiž telefonoval…“

Maigret, sevřený v těsné kabině, naslouchal a tu a tam zabručel. Zasklenou stěnou kabiny mohl pozorovat u baru, kam ještě svítilo zapadající slunce, hudebníky v bílých plátěných kalhotách, v čepicích se zlatými prýmky, slyšel, jak občas některý z nich žertem dlouze zatroubil na svůj pozoun, a viděl blýskavou opálovou tekutinu v jejich sklenicích.

„Dobrá! Zítra ráno tam jsem… Ne! Samozřejmě… Nu, když na tom soudce trvá, ať ho zatknou…“

Vskutku se to stalo vlastně teprve před chvílí. Suterén Majesticu, hodina čaje o páté, s tancem a hudbou, která pronikala do všech koutů. Prosper Donge, podobný velké červené rybě, byl ve své zasklené kleci, Jean Ramuel, žlutý jako kdoule, také ve své…

Podle toho, co Lucas říkal – ale vyšetřování ještě ani nezačalo – viděli lidé v chodbách suterénu nočního vrátného, v civilních šatech. Nevědělo se, proč tam přišel. Každý měl dost vlastní práce a nestaral se o to, co se děje kolem.

Noční vrátný se jmenoval Justin Colleboeuf. Byl to malý, tichý a nenápadný mužík, který trávil celé noci sám v hale hotelu. Nic nečetl, neměl s kým promluvit. A také nespal. Celé dlouhé hodiny čekal, seděl v křesle a díval se kolem sebe. Jeho žena byla domovnicí v novém činžáku v Neuilly.

Co tam Colleboeuf dělal v půl páté odpoledne?

Tanečník Zebio zašel do šatny, aby si oblékl smoking. Všichni zaměstnanci pobíhali sem a tam. Ramuel několikrát vyšel ze své kabiny.

V pět hodin zamířil do šatny Prosper Donge. Vyměnil si bílou vestu za sako, oblékl si kabát, vzal si kolo.

Nu, a několik minut nato vstoupil do šatny jeden hotelový sluha. Všiml si, že dvířka skříně číslo 89 byla trochu pootevřena. A za okamžik už svým jekotem vyjevil všechny přítomné.

Ve skříni bylo zhroucené tělo nočního vrátného v šedém svrchníku. Jeho měkký klobouk ležel na dně skříně. Justin Colleboeuf, tak jako paní Clarková, byl zardoušen. Jeho tělo bylo ještě vlažné.

V té době jel Prosper Donge pokojně na kole Bouloňským lesem, pak přejel přes most do Saint-Cloud a slezl s kola, které pak tlačil strmou ulicí k domku, kde bydlel.

„Jeden zázvorový se sodou!“ objednal si Maigret, protože na pultě nic jiného neviděl.

Pak nasedl do vlaku; hlavu měl těžkou, jako míval v mládí po příliš dlouhých výletech za město v pražícím slunci.

V/Plivnutí na okno

Vlak již jel hezkou chvíli. Maigret dávno odložil kabát, zbavil se kravaty i tuhého límečku, neboť i tentokrát bylo v kupé přetopeno, či spíše to zvláštní, vlakovým pachem nasáklé teplo vyzařovalo odevšad, z přepážek, ze stropu, ze sedadel.

Sehnul se, aby si rozšněroval boty. Ať si státní správa říká co chce, tentokrát se nespokojil se svým volným lístkem prvé třídy, ale vzal si lůžko. Průvodčí mu navíc slíbil, že zůstane v kupé sám.

Jak tak stál skloněn k botám, měl náhle nepříjemný pocit, že ho někdo docela zblízka pozoruje. Zvedl hlavu. Za skleněnou přepážkou do chodbičky spatřil bledou tvář. Zachmuřené oči. Spatně nalíčená ústa, jejichž délku ještě zdůrazňovaly dva zřejmě velmi chvatné tahy růžem, který, jak se zdálo, pořádně nedržel.

Nejnápadnější však byl výraz té tváře, výraz plný pohrdání, plný nenávisti. Kde se tu Gigi vzala? Maigret si ještě ani nestačil znovu nazout boty, když žena se štítivým úšklebkem plivla směrem k němu, na okénko, a pak chodbičkou odcházela.

Zůstal chladný, oblékl se. Než vyšel z kupé, zapálil si dýmku, jako by si chtěl dodat rozvahy. Pak prošel chodbičkami jeden vagón za druhým a uložil si, že se podívá do každého kupé. Vlak byl dlouhý. Maigret musel zdolat alespoň deset spojovacích můstků mezi vagóny, mnohokrát narazil na zábradlí, vyrušil nejméně padesát cestujících.

„Promiňte… Promiňte…“

Dostal se do vozů, v nichž podlaha už nebyla kryta kobercem. Do vagónů třetí třídy. Lidé, po šesti na jedné lavici, klímali. Jiní jedli. Děti se dívaly netečně před sebe.

V jednom oddělení, kde seděli dva toulonští námořníci, kteří si vyrazili do Paříže, a vedle nich starý pár, klímající s otevřenými ústy, takže jim co chvíli klesala hlava, přičemž žena nedala s kolenou svůj košík, našel konečně Gigi, která se vtiskla do rohu.

Když ji před chvílí zahlédl v chodbičce, ani si nevšiml, jak je oblečená; byl tak překvapen, že ani nepoznal, že to už nebyla ta Gigi z Baru artistů, s nepřítomným pohledem, s mdle pootevřenými ústy.

Seděla tam, zabalena v kožešinovém plášti tak za dva tisíce franků, se zkříženýma nohama, stavěla na odiv dobře vykrojené podpatky i dlouhý klín na punčochách a dívala se upřeně před sebe. Vytrhla se nakonec sama z toho mátožného stavu, v němž ještě odpoledne byla? Dal jí někdo nějaký lék? Nebo ji snad vzpamatovala nová dávka kokainu?

Vytušila, že Maigret je v chodbičce, ale nepohnula se. Maigret ji hezkou chvíli pozoroval, pokoušel se jí dát znamení, ale vůbec si toho nevšímala. Otevřel tedy dveře.

„Vyšla byste na chvilku?“

Váhala. Oba námořníci ji pozorovali. Má udělat scénu? Nakonec pokrčila rameny, zvedla se, vyšla a Maigret zavřel dveře.

„Ještě toho nemáte dost?“ pronesla koutkem úst. „Můžete věru bejt spokojenej, že jo! Můžete bejt pyšnej! Využil ste toho, že jedna ubohá holka byla holt v takovým stavu, v jakým sem byla…“

Poznal, že má pláč na krajíčku, viděl, jak se jí stáhly rty, a odvrátil hlavu.

„Pospíšil ste si, abyste ho zašil, to je pravda!“

„Povězte, Gigi, jak to víte, že Prospera zatkli?“

Udělala rameny posuněk: „Vy to ještě nevíte? Já myslela, že odposlouchávací zařízení lepší funguje… Na tom už tolik nezáleží, že vám to řeknu, stejně se to brzy dovíte. Charlotta telefonovala Jeanovi… Sotva se Prosper vrátil z práce, už přijel taxík plnej poldů a odvezli ho… Charlotta je z toho celá vedle… Chtěla vědět, jestli sem něco řekla. A řekla sem, no ne? Řekla sem toho dost, abyste moh…“

Prudké zakymácení vlaku jí mrštilo směrem k Maigretovi, štítivě se však odtáhla.

„Do nebíčka ho nedostanete, to vám přísahám! I kdyby Prosper tu špínu Mimi opravdu zabil… Jedno vám řeknu, komisaři. Při jménu Gigi, tý trajdy, tý rašple, kerá nemá co ztratit, že estli ho vodsoudějí, tak si vás najdu a zavrtám vám takovou kulku do těla, že…“

Na chvilku se s pohrdáním odmlčela. Maigret neříkal nic. Cítil, že to není planá hrozba, že má před sebou ženu vskutku schopnou si na něho někde na rohu ulice počkat a vystřílet na něho celý zásobník automatické pistole. Z kupé je stále pozorovali oba námořníci.

„Dobrou noc,“ řekl s povzdechem. Vrátil se do svého kupé, konečně se odstrojil a ulehl.

Noční lampa u stropu svítila matným modrým světlem. Maigret, oči zavřené, vraštil čelo. Jedna otázka ho tlačila – proč vyšetřující soudce nařídil zatčení Prospera Donge? Co se to dozvěděl ten úředník, který nevytáhl paty z Paříže, který neznal ani Gigi, ani Bar artistů? Proč dal zatknout spíše Donge než třeba Jeana Ramuela nebo Zebia?

Něčím ho to zneklidňovalo. Znal toho soudce. Neřekl nic, když ho tehdy viděl vcházet s prokurátorem do Majesticu, ale zamračil se; měl totiž už dříve příležitost s nim pracovat.

Byl to bezpochyby poctivý člověk, dokonce hodný člověk a hodný otec, sběratel vzácných knižních vazeb. Nosil hranatě zastřiženou bradku, krásně šedivou. Jednou Maigreta poslali, aby s ním šel na prohlídku tajné herny. Bylo to za bílého dne, takže v místnostech nebyla ani noha. Soudce ukázal na velké, plátnem přikryté stoly, na nichž se hraje zakázaná baccara, a s naivní nevinností se zeptal: „To jsou kulečníky?“ Pak se stejnou naivností člověka, jenž nikdy nevkročil do žádného místa nepravostí, se podivil tomu, že objevil tři východy, každý do jiné ulice, a jeden z nich ještě vedl přes sklepy vedlejšího domu. Divil se, když se z pokladních záznamů dozvěděl, že někteří hráči dostávají značné zálohy do hry; netušil totiž, že takové volavky mají další hráče strhnout, přimět je k tomu, aby sázeli.

Proč tenhle soudce, který se navíc jmenoval Bonneau (ve francouzštině Bonneau znamená přibližně dobrák), tak náhle rozhodl dát zatknout Donge?

Maigret spal špatně, při každém zastavení vlaku se probouzel, hukot a nárazy vagónů se prohnaly s jeho těžkými sny. Když vystoupil na Lyonském nádraží v Paříži, byla ještě tma a padal jemný, mrazivý déšť. Lucas tam čekal s vyhrnutým límcem u kabátu a podupával nohama, aby se zahřál.

„Nejste moc unaven, šéfe?“

„Vzals někoho s sebou?“

„Ne… Jestli někoho potřebujete, viděl jsem jednoho od nás tady na stanici kriminálky…“

„Skoč pro něj!“

Gigi vystoupila, způsobně stiskla ruku oběma námořníkům a přešla kolem komisaře se zdviženými rameny. Udělala ještě několik kroků, rozmyslela si to a vrátila se: „Můžete za mnou slídit, dyž chcete… říkám vám předem, že du za Charlottou…“

Lucas se vrátil: „Už jsem ho tam nenašel…“

„Na tom nezáleží. Pojď!“

Vzali si taxík.

„A teď vyprávěj. Jak je možné, že vyšetřující soudce…“

„Zrovna jsem vám to chtěli říct. Dal mě zavolat, když došlo k tomu druhému zločinu a když poslal policisty, aby zatkli Donge. Ptal se, jestli víme něco takového, jestli jste telefonoval, a tak dál. Pak mi se zlomyslným úsměvem podal dopis. Anonymní dopis… Nepamatuju se přesně na slova, ale stálo tam, že paní Clarková, která kdysi tančila pod jménem Mimi, byla milenkou Donge, že s ním měla dítě a že Donge jí několikrát vyhrožoval… Zdá se mi, šéfe, že vás to nějak zlobí, ne?“

„Jen to vyklop všecko…“

„To je všecko. Soudce byl nadšený… Vidíte, řekl nakonec, že je to docela obyčejná historie. Sprosté vydírání. A protože paní Clarková bezpochyby na to nesedla… Ostatně, za chvilku zajdu za Dongem do cely a vyslechnu si ho, prohlásil…“

„Šel tam?“

Ale to už taxík zastavoval na Zlatnickém nábřeží. Bylo půl šesté ráno. Ze Seiny stoupala nažloutlá mlha. Zabouchli za sebou dvířka vozu.

„Je ve vyšetřovací vazbě? Pojď se mnou…“

Museli obejít celý Justiční palác, aby se dostali na nábřeží Horloge; šli pěšky, pomalu.

„Ano… Asi v devět večer mi soudce znovu telefonoval a řekl mi, že Donge nechtěl nic říct… Měl prý prohlásit, že odpoví jen vám…“

„Spal jsi na dnešek?“

„Asi dvě hodiny, na kanapi…“

„Jdi si lehnout. A buď k poledni na kriminálce.“

Maigret vstoupil do věznice. Právě odtud vyjížděl vězeňský vůz. Na náměstí Bastily byla šťára a před chvílí přivezli asi třicet žen, mezi nimi několik cizinek bez průkazů totožnosti. Seděly teď v prostorné, špatně osvětlené chodbě na dřevěné lavici. Bylo tu kasárenské ovzduší, bylo slyšet chraptivé hlasy a sprosté vtipkováni.

„Zaveďte mne k Dongeovi… Spí?“

„Nespal ani minutu. Sám se o tom přesvědčíte…“

Cely vězňů byly opatřeny zamřížovanými dveřmi, připomínalo to kóje ve stájích. V jedné seděl muž s hlavou v dlaních. V polostínu bylo vidět jen jeho siluetu. Klíč v zámku zachrastil, panty zaskřípaly. Muž, velký, rozložitý a mdlý, se zvedl, měl výraz člověka vytrženého ze sna. Odebrali mu už kravatu a tkaničky z bot. Jeho ryšavé vlasy byly rozcuchány.

„To jste vy, komisaři…“ koktal a přejel si rukou po čele, jako by se chtěl ujistit, že je to opravdu on, koho sem zavřeli.

„Slyšel jsem, že se mnou chcete mluvit?“

„Myslím, že to tak bude lepší…“ A s dětskou nevinností se zeptal: „Soudce se nezlobí? Co bych mu byl mohl říct? Byl přesvědčený, že jsem vinen… Dokonce ukázal zapisovateli moje ruce a prohlásil, že to jsou ruce škrtiče…“

„Pojďte…“

Maigret na okamžik zaváhal. Proč mu dávat želízka? Zřejmě mu je dali, když ho vedli do vazby. Na jeho zápěstí to ještě bylo znát.

Procházeli těmi podivnými chodbami, které jen vzdáleně připomínaly suterén Majesticu. Podzemím obrovského Justičního paláce prošli do místností kriminální policie; tam náhle vystoupili na osvětlenou chodbu.

„Jděte dál… Jedl jste něco?“

Donge zavrtěl hlavou. Maigret, který měl také hlad a zejména žízeň, poslal jednoho ze strážníků pro pivo a sendviče.

„Sedněte si, Dongi… Gigi je v Paříži. Touhle dobou by už mohla být u Charlotty. Chcete cigaretu?“

Sám je nekouřil, ale v zásuvce je vždycky měl. Prosper si zapálil neobratně, jako člověk, který v několika hodinách ztratil jakoukoliv jistotu. Vadily mu nezašněrované boty, to, že neměl kravatu, i pach, který po jediné noci v cele vycházel z jeho šatů.

Maigret prohrabával kamna. Ve všech ostatních kancelářích bylo ústřední topení, které nenáviděl, a proto si vymohl, že si nechá stará litinová kamna, která tu už stála před dvaceti lety.

„Posaďte se… Přinesou nám něco k jídlu.“

Donge váhal, má-li něco říci, a když se k tomu nakonec rozhodl, vykoktal úzkostným hlasem: „Viděl jste chlapce?“

„Ne…“

„Já jsem ho v hotelové hale na okamžik zahlédl. Přísahám vám, komisaři, že to je…“

„Váš syn, já vím!“

„Sám to uvidíte! Má tak zrzavé vlasy jako já. Má moje ruce, moje silné kosti… Když jsem byl kluk, tak se mi pro ty kosti smáli…“

Přinesli pivo a chlebíčky. Maigret jedl ve stoje, přecházel sem a tam po kanceláři. Nebe nad Paříží se začínalo jasnit.

„Nemůžu…“ povzdechl nakonec Donge a bojácným pohybem vrátil sendvič na mísu. „Nemám hlad. Teď už, ať se stane co chce, mne nevezmou ani v Majesticu, ani nikde jinde…“

Hlas se mu chvěl. Čekal pomoc, ale komisař ho nechával v bryndě.

„A vy, vy taky věříte, že jsem ji zabil?“

Protože Maigret neodpovídal, zavrtěl zoufale hlavou. Byl by chtěl vysvětlit všecko najednou, přesvědčit svého partnera, nevěděl však, z kterého konce začít.

„Jistě chápete, že jsem to se ženskými nikdy moc neuměl… V našem řemesle… skoro pořád v suterénu… Některé se rozchechtaly, sotva jsem jim něco milého řekl… S tou mou hlavou, no ne? No, a když jsem poznal Mimi v Baru artistů… byly tři… to jistě víte. A podívejte, co ten život dovede… Kdybych si byl vybral jednu z těch dvou ostatních. Ale to ne! Já jsem se zamiloval akorát do ní! Zamiloval k zbláznění, pane komisaři! Zamiloval do zblbnutí! Mohla by bývala se mnou dělat, co by si zamanula! A já si představoval, že jednoho krásného dne si dá říct a vezme si mě… No, a víte, co mi včera večer soudce řekl? Nevzpomínám si už přesně, jak to řekl, ale byl jsem z toho úplně dole… Prohlásil, že mě hlavně zajímaly peníze, které mi nosila… Považoval mě za…“

Maigret, aby ho nerušil, díval se oknem na Seinu, která dostávala bledě stříbrný lesk.

„Odjela s tím Američanem… Doufal jsem, že ji opustí, až se bude vracet do Ameriky, a ona že zase přijde za mnou… Jednoho krásného dne jsem se dozvěděl, že se s ní oženil… Byl jsem z toho dole. Pomohla mi z toho Charlotta, jako dobrá kamarádka. Řekl jsem jí, že bych už v Cannes nemohl žít… každá ulice tam ve mně probouzela vzpomínky. Hledal jsem si místo v Paříži, Charlotta navrhla, že pojede se mnou. A po celou tu dobu, věřte tomu nebo ne, jsme žili jako bratr se sestrou…“

„Věděl jste, že Mimi má dítě?“ zeptal se Maigret, vyklepávaje dýmku do uhláku.

„Nevěděl jsem vůbec nic, jen to, že žije někde v Americe… Teprve když si Charlotta myslela, že jsem se z toho dostal… Nakonec jsme, jak víte, vytvořili skutečnou domácnost… Jednou večer k nám vtrhl soused, celý vyjevený, jeho žena začala rodit mnohem dřív, než se čekalo. Byl celý pryč, žádal o pomoc. Charlotta tam šla a druhý den mi řekla: Můj zlatý Prospere, jak bys ty byl asi vypadal, kdybys…

A tak ani nevím, jak k tomu došlo. Krátce a dobře, prozradila mi, že Mimi má dítě… Mimi to napsala Gigi… Vyložila jí, že využila toho dítěte, aby si ji vzal, ačkoliv dítě bylo určitě moje…

Jel jsem do Cannes. Gigi mi dopis ukázala, měla ho totiž schovaný, ale odmítla mi ho dát, a myslím si, že ho spálila…

Napsal jsem do Ameriky. Prosil jsem Mimi, aby mi vrátila mého syna, nebo mi aspoň poslala jeho fotografii… Neodpověděla mi. Nevěděl jsem, jestli jsem měl správnou adresu…

Každou chvilku mě napadlo – můj syn teď asi dělá to, můj syn teď asi dělá ono…“

Odmlčel se, hrdlo měl sevřené. Maigret předstíral, že si ořezává tužku. Dveře do místností kriminálky začínaly bouchat.

„Charlotta to věděla, že jste jí psal?“

„Ne! Psal jsem ten dopis v hotelu… Přešly tři roky, a jednoho dne jsem listoval v cizích časopisech, které hosti nechávají na stolech… Najednou jsem vyletěl – uviděl jsem tam fotografii Mimi s pětiletým chlapcem… Byl to časopis z Detroitu v Michiganu a titulek říkal asi tohle: Velmi elegantní choť Oswalda J. Clarka se právě vrátila se synem z cesty po Tichomoří… Zase jsem psal…“

„Co jste psal?“ zeptal se Maigret neúčastným hlasem.

„Už nevím. Byl jsem z toho blázen. Prosil jsem ji, aby mi odpověděla. Myslím, že jsem jí napsal, že tam pojedu, že povím, jak to je, a jestli mi bude odmítat vrátit syna…“

„No co?“

„Přísahám vám, že bych to byl neudělal. Ano, je možné, že jsem jí pohrozil, že ji zabiju… Když si pomyslím, že žila i s chlapcem celý týden nahoře nade mnou a že jsem o tom neměl tušení… Teprve náhoda pomohla… Viděl jste ten panský čeledník. Pro nás v suterénu jména neexistují, my tam jen víme, že číslo 117 chce k snídani čokoládu a číslo 452 vejce na špeku… Známe pokojskou z čísla 123 a šoféra z čísla 216…

Došlo k tomu hloupě. Přišel jsem do čeledníku a slyšel jsem, jak nějaká žena mluví anglicky se šoférem a říká jméno paní Clarkové… Protože neumím anglicky, požádal jsem účetního, aby se jí zeptal. Ptal se, jestli jde o paní Clarkovou z Detroitu a jestli tu je se synem. Když jsem se dozvěděl, že tu jsou, celý den jsem se pokoušel je uvidět buďto v hale, nebo v chodbě poschodí, kde bydleli. Ale to se ví, my se tam nemůžeme procházet, jak bysme chtěli. Nepodařilo se mi to.

Nic jsem si nepromýšlel… Nevím, jestli mi rozumíte… Ale kdyby mně Mimi řekla, že chce zase žít se mnou, já už bych byl nemoh… Snad ji už nemiluju, i to je možné! Vím ale jistě, že bych neměl to srdce opustit Charlottu, když byla ke mně tak dobrá… A tak jsem to nechtěl nijak zkazit… chtěl jsem, aby našla cestu, jak mi vrátit syna. Vím jistě, že Charlotta by byla šťastná, kdyby ho mohla vychovávat…“

V tom okamžiku se na něho Maigret podíval, překvapilo ho totiž, jak byl rozrušen. Kdyby byl nevěděl, že vypil jen půlčík, a to ještě ne celý, byl by přísahal, že je opilý. Krev se mu nahrnula do hlavy, oči se mu leskly. Neplakal, ale těžce dýchal. „Máte děti, pane komisaři?“

Tentokrát odvrátil hlavu Maigret. To, že je nemá, bylo důvodem velkého smutku paní Maigretové, a Maigret si dával pozor, aby o tom nemluvil.

„Soudce mluvil a mluvil… Podle něho jsem udělal to a ještě ono, z toho a z toho důvodu. Ale tak to vůbec není. Když jsem každou volnou chvíli v celém tom dnu proběhal po hotelu v marné naději, že uvidím svého syna, už jsem nakonec nevěděl, co dělám… A přitom pořád telefon, výtah na jídla, moje tři pomocnice, plnit konvice a konvičky na mléko… Sedl jsem si tam do kouta…“

„Mluvíte o čajové přípravně, že?“

„Ano. Napsal jsem dopis. Chtěl jsem se setkat s Mimi. Myslel jsem, že ráno v šest budu jako obyčejně dole skoro sám… Prosil jsem ji, aby přišla…“

„Nehrozil jste jí ničím?“

„Možná, na konci dopisu… Ano, napsal jsem, že jestli do třech dnů nepřijde, že udělám, co je třeba…“

„Co jste myslel tím »co je třeba«?“

„Nevím…“

„Byl byste ji zabil?“

„To bych nedokázal.“

„Byl byste jí unesl to dítě?“

Usmál se ubohým, skoro přihlouplým smíchem: „Myslíte si, že to je možné?“

„Byl byste vyložil celou historku jejímu manželovi?“

Oči Prospera Donge se široce rozevřely: „Ne! Přísahám vám! Myslím… Ano, myslím, že v nejhorším případě bych ji byl spíš zabil, v návalu zlosti… Tehdy to ráno jsem ale píchl, když jsem jel do práce po Fochově třídě. Do Majesticu jsem se dostal o čtvrt hodiny později. Mimi jsem neviděl… Myslel jsem si, že přišla, a když mne nenašla, že se zase vrátila do svého pokoje… Kdybych byl věděl, že její manžel odjel, byl bych tam zašel schodištěm pro služebnictvo. Ale znova říkám, my v suterénu nevíme ani zbla o tom, co se děje tam nad námi. Byl jsem z toho nesvůj… To ráno tehdy, to jsem musel vypadat nenormálně…“

Maigret ho náhle přerušil: „Co vás vedlo k tomu, abyste otevřel skříň číslo 89?“

„Hned vám to řeknu… Ostatně je to důkaz, že nelžu, aspoň pro ty, kteří jsou z našeho fochu, protože kdybych byl věděl, že je mrtvá, nebyl bych udělal to, co jsem udělal. Bylo asi tři čtvrti na devět, když číšník z druhého poschodí poslal objednávku pro číslo 203. Na lístku stálo – a můžete si ten lístek najít, ředitelství je schovává – říkám, stálo tam: K snídani jednou čokoládu, dvě vejce na špeku a jeden čaj…“

„To znamená?“

„Počkejte! Věděl jsem, že čokoláda je pro malého, vejce na špeku pro vychovatelku – tak tedy jen dvě osoby… Jindy ve stejnou hodinu objednávali vždycky ještě černou kávu a suchary pro Mimi. A tak jsem na podnos dal taky kávu a suchary. Odeslal jsem výtah. Za malou chvilku mi vrátili dolů černou kávu a suchary. Zdá se vám možná divné, že si tolik všímám takových drobností, ale nezapomínejte, že tam, v suterénu, je to asi všecko, co se o lidech dovídáme…

Vzal jsem telefon: ‚Haló – paní Clarková nechtěla snídani?’

‚Paní Clarková není ve svém pokoji…’

Věřte mi nebo ne, pane komisaři – soudce, ten by mi nevěřil – v tom okamžiku jsem věděl, že se něco stalo…“

„A na co jste myslel?“

„Když už… tak jsem myslel na manžela… Řekl jsem si, jestli ji hlídal…“

„Po kom jste poslal ten dopis?“

„Po jednom sluhovi. Tvrdil mně, že ho dal přímo jí do rukou. Ale tihle lidi lžou, jako když tiskne. Člověk holt žije mezi podivnýma lidma. A to ani nepočítám s tím, že Clark mohl dopis najít!

A teď poslouchejte. Nevím, jestli mě někdo viděl, ale otevřel jsem skoro všechny dveře v suterénu… Je pravda, že jeden o druhého se tam moc nestará a že to proto mohlo projít bez povšimnutí. Vstoupil jsem do šatny…“

„Byly dveře skříně 89 skutečně pootevřeny?“

„Ne! Já jsem otevřel všechny prázdné skříně… Věříte mi to? Bude mi to vůbec někdo věřit? Nebude, viďte, že ne… A proto jsem nemluvil pravdu. Vyčkával jsem. Doufal jsem, že na mě nikdo nepomyslí… Teprve když jsem viděl, že jediné mě se na nic neptáte… Nikdy v životě mi nebylo tak zle jako ten den, když jste chodil po suterénu sem a tam a jen mě jste neoslovil, jen mě jako byste neviděl! Už jsem ani nevěděl, co dělám… Zapomněl jsem i na splátku, kterou jsem měl jít zaplatit. Pak jste mě dojel v Bouloňském lese a já pochopil, že jste na stopě…

Druhý den ráno, když mě Charlotta budila, zeptala se: ‚Proč ses nepřiznal, žes ji zabil?‘ Chápete, když i Charlotta…“

Každodenní ruch už dávno začal, a Maigret to ani nepozoroval. Po mostě pod okny se valily autobusy, taxíky, dodávkové vozy. Paříž začala žít.

Pak, po dlouhé chvíli ticha, zamumlal Prosper Donge neklidným hlasem: „Ten malý ani nemluví francouzsky. Ptal jsem se na to. Nepůjdete se na něj podívat, komisaři?“ A pak náhle přešel do úzkostného tónu: „No řekněte, přece ho nenecháte odjet zpátky!“

„Haló! Komisař Maigret? Ředitel chce s vámi mluvit…“

Maigret vzdychl a vyšel z kanceláře. Byla to hodina raportu. Dvacet minut byl v kanceláři ředitele kriminální policie. Když se vrátil, našel Donge nehnutě sedícího, nakloněného kupředu, zkřížené ruce opřené o stůl a hlavu v dlaních. Komisař se mimoděk trochu zarazil. Když se však dotkl prstem vězňova ramene, zvedl Donge pomalu hlavu a beze stopy zbytečného studu k němu obrátil poďobanou tvář, po níž tekly slzy.

„Vyšetřující soudce vás znovu vyslechne ve své pracovně. Radím vám, abyste doslova opakoval to, co jste mi řekl…“

U dveří už čekal dozorce.

„Promiňte, že vám…“

Maigret vytáhl z kapsy želízka, ozvalo se dvojí zaklapnutí.

„Je to předpis,“ povzdechl si.

Když pak v kanceláři osaměl, přistoupil k oknu, otevřel je a vdechoval vlhký vzduch. Teprve po dobrých deseti minutách otevřel dveře do místnosti policejních inspektorů.

Teď už se zase cítil svěží a ve formě, a podle svého zvyku zavolal: „Jak se daří, chlapci?“

VI/ Charlottin dopis

Na lavici seděli dva strážníci opření zády o zeď, s rukama založenýma a s nohama v těžkých botách nataženýma tak daleko před sebe, kam až dosáhli; zahradili tím dobrou půlku chodby.

Dveřmi vedle nich pronikal monotónní zvuk hlasu. A po celé délce chodby i na lavicích u dalších dveří většinou seděli strážníci, někteří měli mezi sebou člověka s želízky na rukou.

Bylo poledne. Maigret, s lulkou v ústech, čekal, až bude přijat v pracovně vyšetřujícího soudce Bonneaua.

„Oč jde?“ optal se jednoho ze strážníků, ukazuje na dveře.

Odpověď byla stejně lakonická a stejně výmluvná jako otázka: „O klenotnictví v ulici Saint-Martin.“

Jakási mladá dívka, sedící na jedné z lavic, dívala se napjatě na dveře pracovny jiného vyšetřujícího soudce, utírala si nos, osušovala oči, pohybovala prsty sepjatých rukou a projevovala nejvyšší možnou nervozitu.

Výhružný hlas pana Bonneaua zazněl zřetelněji. Dveře se otevřely. Maigret mechanicky zastrčil lulku, ještě teplou, do kapsy. Mladík, který vyšel a jehož se hned ujali strážnici, se choval drze jako skutečný rošťák. Obrátil se ještě a ironicky řekl představiteli zákona: „S radostí k vám zase kdykoli zajdu, pane soudce!“

Když uviděl Maigreta, svraštil obočí, pak, jakoby uklidněn, na komisaře mrkl. Ten měl v té chvíli neurčitý výraz člověka, který si matně na něco vzpomíná, ale nedovede to zpřesnit.

Vtom uslyšel z pootevřených dveří: „Uveďte komisaře… Můžete nás nechat o samotě, pane Benoite. Dnes dopoledne už vás nebudu potřebovat.“

Maigret vstoupil, s pohledem stále ještě pátravým. Proč ho tak překvapil ten zatčený, který právě vyšel ze dveří?

„Dobrý den, pane komisaři. Nejste moc unaven? Posaďte se, prosím. Kde máte lulku? Můžete tu kouřit… Co vaše cesta do Cannes?“

Pan Bonneau jistě nebyl zlomyslný, ale byl tak náramně spokojen tím, že došel k cíli bez pomoci policie! Snažil se sice nedat to najevo, ale nemohl zabránit, aby mu v očích nezářil malý škodolibý plamínek.

„To je zajímavé, že jsme oba zjistili totéž, já v Paříži, aniž bych opustil svou pracovnu, a vy na Côte d’Azur… Co si o tom myslíte?“

„Je to zajímavé, věru…“

Maigret se usmíval asi tak, jako se usmívá host, jemuž hostitelka znovu vnucuje jídlo, které hrozně nerad.

„Co si tak celkem myslíte o tom případu, pane komisaři? O tom Prosperu Dongeovi? Mám tu jeho výpověď. Zdá se, že mi řekl právě to, co řekl dnes ráno vám… Celkem všecko přiznává…“

„Až na ty dva zločiny,“ zamumlal tiše Maigret.

„Až na ty dva zločiny, samozřejmě! Jinak by to bylo příliš jednoduché! Přiznává, že své někdejší milence vyhrožoval, přiznává, že ji vyzval ke schůzce v suterénu toho hotelu, a jeho dopis jistě nebyl právě uklidňující, protože ta ubohá paní si honem běžela koupit revolver. Moc hezky nám vykládá tu báchorku o píchlé pneumatice, která ho zdržela…“

„To není báchorka…“

„Jak to víte? Docela dobře mohl přece píchnout až v okamžiku, kdy už dojížděl k hotelu.“

„Tak se mu to nestalo. Našel jsem dopravního strážníka, který s ním mluvil o té píchlé pneumatice tehdy ráno na rohu Fochovy třídy.“

„To je jen detail,“ spěšně řekl soudce, jenž si nechtěl nechat rozbořit tak krásně postavenou konstrukci. „Řekněte mi, pane komisaři, informoval jste se o Dongeově minulosti?“

Tentokrát plamínek v očích pana Bonneaua byl ještě zřetelnější; nezdržel se a netrpělivým pohybem si uhlazoval vous.

„Bojím se, že jste na to neměl čas. Já jsem na to byl tak zvědavý, že jsem se obrátil na pány z trestního rejstříku. Poslali mi jeho výpis a tam jsem objevil, že tenhle chlapík, naoko tak mírumilovný, není žádný zločinecký zelenáč…“

Maigret se mohl jen zkroušeně zatvářit.

„Je to podivné,“ pokračoval soudce, „máme ten rejstřík o pár pater výš, v podkroví našeho Justičního paláce, a tak často zapomínáme ho použít! Podívejte – v šestnácti letech Prosper Donge, tehdy umývač nádobí v jedné kavárně ve Vitry-le-François, ukradl 50 franků ze zásuvky automatické pokladny, utekl a byl dopaden ve vlaku, jímž odjížděl do Lyonu. Slibné, že? Ušel jen taktak polepšovně a byl dán na dva roky pod zostřený dohled…“

Nejpodivnější na tom všem bylo, že po celý ten čas se Maigret ptal sám sebe: ‚Kde jsem, u všech čertů, viděl toho…‘ a nemyslel vůbec na Donge, ale na mladíka, s nímž se potkal, když sem vcházel.

„Patnáct let nato, v Cannes, dostal tři měsíce podmínečně za zranění, neuposlechnutí a urážky policejního strážníka. A teď, pane komisaři, asi nadešla chvíle, kdy vám musím něco ukázat…“

Po těchto slovech mu podal list čtverečkovaného dopisního papíru toho druhu, jaký se prodává v obchodech se smíšeným zbožím nebo v laciných kavárnách. Text byl psán fialovým inkoustem, perem, které občas příliš spouštělo, a písmo ukazovalo na málo vzdělanou ženu. Byl to ten už pověstný anonymní dopis, který soudci došel a informoval ho o milostném vztahu Prospera a Mimi.

„Tady je obálka. Jistě si všimnete, že byl vhozen do schránky mezi půlnocí a šestou hodinou ráno, na náměstí Clichy. Náměstí Clichy, rozumíte mi… A teď si prohlédněte tenhle sešit.“

Byl to školní sešit, ne právě čistý, s mastnými skvrnami. Obsahoval kuchařské předpisy, z nichž některé byly vystříhány z časopisů a nalepeny, jiné přepsány.

Tentokrát Maigret svraštil obočí a soudce se neubránil vítěznému úsměvu.

„Souhlasíte, že to přece je stejné písmo. Byl jsem si tím jist… Nuže, pane komisaři, tento sešit byl nalezen v kuchyňském příborníku, který asi znáte, v Saint-Cloud u Prospera Donge, a abych vás plně informoval, ty recepty přepisovala jistá Charlotta…“

Byl tak spokojen, že se zatvářil omluvně.

„Já vím, že policie se s námi vždycky v názorech neshoduje. Vy tam na Zlatnickém nábřeží máte pro některé lidi, pro některé mimozákonné situace příliš shovívavosti, kterou náš soudní aparát někdy těžko sdílí. Přiznejte nám ale, pane komisaři, že nemáme vždycky nepravdu. A řekněte mi, proč asi – jestli ten Prosper Donge byl tak pořádný člověk, jak se zdá – proč zrovna jeho milenka, ta Charlotta, která si také hraje na pořádné děvče, proč mi poslala tenhle anonym, aby mu přitížila?“

„To nevím…“

Zdálo se, že Maigret je poražen.

„Uvidíte, že vyšetřování se už dlouho nepotáhne. Posadil jsem Donge za mříže. A až si vezmete do práce i tuhle Charlottu… Pokud jde o ten druhý zločin, dá se snadno vysvětlit. Ten ubohý noční vrátný, Colleboeuf se jmenoval, jestli se nemýlím, byl jistě aspoň zčásti svědkem prvého zločinu. V každém případě věděl, kdo je vrahem paní Clarkové. Celý den z toho nespal. Nakonec, hnán výčitkami svědomí, se bezpochyby vrátil do Majesticu, aby vraha upozornil, že ho udá.“

Zazvonil telefon.

„Haló! Ano… přijdu brzy…“

A pokračoval v hovoru s Maigretem: „To mi moje paní připomíná, že dnes máme hosty. Nechám vás vašemu pátrání, pane komisaři. Myslím, že teď máte dost podkladů, abyste mohl…“

Maigret už už bral za kliku, vtom se však obrátil a s gestem člověka, který si konečně vzpomněl na něco, co dlouho v paměti hledal, řekl: „Pokud jde o Freda, pane soudce… Vyslýchal jste přece marseillského Freda, než jsem přišel, viďte?“

„Vyslýchám ho už pošesté, a nemohu z něho dostat jména jeho spoluviníků!“

„Já jsem Freda potkal asi před třemi týdny u Angelina, na náměstí d’ltalie…“

Soudce se na něho tázavě podíval, uvažuje přitom, jaký význam to může mít.

„Angelino tam má lokál, kam chodí dost pochybná společnost. Před rokem se spojil s Jednookým Harrym…“

Soudce stále nic nechápal. A Maigret skromně a tak poníženě, jak mu to jen dovolovala jeho hřmotná postava, pokračoval: „Jednooký Harry si odseděl tři loupeže. Je to bývalý zedník a specializoval se na prorážení zdí…“

Nakonec, už s rukou na klice, dodal: „Ti lupiči z ulice Saint-Martin, nedostali se tam sklepem a neprorazili přitom dvě zdi? Na shledanou, pane soudce!“

Přesto neměl dobrý pocit. Ten Charlottin dopis… Každý, kdo by ho byl v té chvíli viděl, by byl přísahal, že není jen rozzlobený, ale že je i smutný.

Byl by tam mohl poslat některého z inspektorů, ale vycítil by někdo tak jako on ovzduší onoho domu?

Velký, nový, přepychový a ještě zcela bílý činžák na Madridské třídě, na kraji Bouloňského lesa, s vchodem opatřeným tepanou mříží. Napravo v hale byly zasklené dveře do prostoru pro domovnici, který si v ničem nezadal se skutečným salónem. Tam seděly tři nebo čtyři ženy se svěšenými hlavami. Vedle visela deska se jmény nájemníků. Jiná žena se zarudlýma očima otevřela vstupní dveře a ptala se: „Ke komu jdete?“

Dveře do vedlejší místnosti byly otevřeny. Na posteli tam leželo tělo, ruce sepjaté na prsou, kolem prstů růženec; v přítmí blikaly plaménky dvou svící a matně ozařovaly zelenou snítku ponořenou do kropenky se svěcenou vodou.

Hovořilo se tu šeptem, bylo slyšet vzlyky, chodilo se po špičkách. Maigret se pokřižoval, pokropil mrtvého několika kapkami svěcené vody a chvíli se tiše díval na jeho nos, který ve světle svící podivně vystupoval.

„Je to hrozné, pane komisaři… Tak hodný člověk, neměl jediného nepřítele…“

Nad postelí visela v oválném rámu zvětšená fotografie Justina Colleboeufa v uniformě rotmistra; tehdy ještě nosil mohutný knír. K rámu byl připevněn Válečný kříž s třemi palmami a vojenská medaile.

„Byl vojákem z povolání, pane komisaři… Když šel do penze, nevěděl, co by si celé dny počal, a chtěl si za každou cenu najít nějakou práci. Jeden čas dělal vrátného v jednom klubu na bulváru Haussmann. Pak mu nabídli to místo nočního vrátného v Majesticu, a on přijal… Musím vám říct, že skoro nepotřeboval spát. V kasárnách snad neprošla jediná noc, kdy by byl nevstal a nešel na obchůzku…“

Sousedky, možná i příbuzní, pokyvovali souhlasně hlavami.

„Co dělal po celý den?“

„Ve čtvrt na osm se vracel, právě včas, aby mohl vynést ty velké nádoby na odpadky, on mě totiž nenechal nic těžkého dělat. Před domem si zapálil dýmku a čekal na listonoše, s tím si vždycky chvilku popovídal – ten listonoš totiž sloužil u stejného pluku jako můj manžel. Pak si až do oběda lehl… to mu stačilo. Když se naobědval, šel pěšky přes Bouloňský les až na Elysejská pole. Někdy zašel až do Majesticu, aby se pozdravil se svým denním kolegou… Pak si zahrál partičku v jedné malé kavárně v ulici Ponthieu, v šest byl už zase tady a v sedm odcházel do služby v hotelu… Bylo to tak pravidelné, že si sousedi nařizovali hodinky, když ho viděli jít…“

„Už je to dlouho, co nenosil kníry?“

„Oholil si je, když odešel z armády. Udělalo to na mne tenkrát divný dojem, jako by se byl scvrkl… Zdál se mi o tolik menší…“

Maigret ještě chvilku se zármutkem setrval u těla zesnulého, pak po špičkách odešel.

Odtud nebylo daleko do Saint-Cloud. Nutkalo ho, aby se tam vydal, ale protože k tomu neměl jasný důvod, potlačoval svou netrpělivost. Vtom jel kolem taxík – a Maigret na něj kývl. Ostatně, co by ne?

„Do Saint-Cloud. Ukážu vám ulici.“

Poprchávalo, nebe bylo zaklopené šedými mraky. Byly teprve tři hodiny, ale zdálo se, že se už smráká. Vilky v zahradách, kde ještě nerozkvetly květiny ani nevypučely lístky, vypadaly smutně.

Zazvonil. Nepřišla mu otevřít Charlotta, ale Gigi. Prosperova družka se vyklonila z okna v kuchyni a dívala se, kdo to k nim jde.

Gigi, s pohledem stále ještě plným pohrdání, ustoupila, aby mohl projít. Ačkoliv od jeho poslední návštěvy uběhly teprve dva dny, zdálo se mu, že se v domě něco změnilo. Snad Gigi sem vnesla trochu svého nepořádku. Na stole v kuchyni se povalovaly zbytky jídla od oběda.

Gigi si navlékla na košili Charlottin župan, který jí byl příliš široký, a na bosé nohy si nazula Prosperovy staré trepky. Kouřila cigaretu a přivírala před každým obláčkem kouře oči.

Charlotta právě vstala a nevěděla, co říci. Ještě se neupravila. Měla špinavě šedou pleť a její prsy, nepodpírané podprsenkou, schlíple visely.

Kdo z nich promluví první? Dívali se po sobě, úzkostně, nedůvěřivě. Maigret, jenž nepozbyl rovnováhy, se posadil a položil si tvrďák na kolena. Konečně zamumlal: „Měl jsem dnes ráno dlouhou rozmluvu s Prosperem.“

„Co říkal?“ vyhrkla Charlotta dychtivě.

„Že nezabil ani Mimi, ani toho nočního vrátného.“

„Aha!“ zvolala Gigi vítězoslavně. „Co sem ti říkala?“

Charlotta už nemohla dál, bylo znát, jak je zmatena. Nebyla stavěna pro dramatické události a zdálo se, že stále jen hledá, o co by se opřela.

„Setkal jsem se také s vyšetřujícím soudcem. Dostal anonymní dopis o Prosperovi a o Mimi…“

Žádná reakce. Charlotta se na něho stále dívala zvědavě, unavenýma očima, celá skleslá.

„Anonymní dopis?“

Podal jí sešit s kuchařskými předpisy, který přinesl.

„Psala jste to do tohohle sešitu vy, že ano?“

„Ano, proč?“

„Byla byste tak laskava a vzala si pero? Nejraději staré, které občas hodně spouští… A taky inkoust a papír…“

Na kredenci stála lahvička inkoustu, byla tam i násadka. Gigi se dívala střídavě na Maigreta i na kamarádku, jako by byla připravena zakročit, sotva by vytušila nebezpečí.

„Posaďte se pohodlně. Pište…“

„Co mám psát?“

„Nic nepiš, Charlotto! S těmahle lidma člověk nikdy neví…“

„Pište… Dávám vám své slovo, že nic neriskujete. Napište: Pane soudce, dovoluju si vám psát o tom případu Donge, jak jsem se o něm dozvěděla v novynách…“ Podíval se do jejího diktátu a pokračoval:

„Proč jste napsala ‚v novinách‘ s tvrdým –y-?“

„Nevím… Jak se to má psát?“

V anonymním dopise, jejž držel v ruce, bylo měkké –i-.

„Tak dál: Ta Američanka není pravá Američanka, ale byla to tanečnice a jmenovala se Mimi…“

Maigret netrpělivě pokrčil rameny. „To stačí,“ řekl. „A teď se podívejte na tohle…“

Písmo bylo přesně stejné. Jen pravopisné chyby se lišily.

„A kdo tohle psal?“

„To právě bych chtěl vědět!“

„Vy jste si myslel, že já?“

Komisaře se zmocňoval hněv, rychle se snažil ho utišit: „Nic jsem si nemyslel… Přišel jsem se vás zeptat na to, kdo kromě vás a Gigi věděl o lásce Prospera k Mimi a zejména o historii s tím dítětem.“

„Víš ty, Gigi, kdo by to moh být?“

Uvažovaly dlouze, mátožně. Žily jakoby zpomaleným tempem v neudržovaném domku, který najednou vypadal špinavě. Gigino chřípí se co chvíli rozšířilo a Maigret pochopil, že to dlouho nevydrží a poběží vymést kdekterou špeluňku, jen aby sehnala trochu drogy.

„Ne… kromě nás tří…“

„Kdo tenkrát dostal ten dopis od Mimi?“

„No já,“ řekla Gigi. „A než sem odjela z Cannes, našla sem ho v krabici, kam si dávám památeční věci… Vzala sem ho s sebou.“

„Dej mi ho…“

„Jen jestli mi vodpřísáhnete…“

„Ale ano, ty hloupá! Copak nevidíš, že chci Prospera z té bryndy dostat?“

Byl vážný, byl nevrlý. Nejasně cítil, že tenhle případ bude mít ještě nezvyklé komplikace, ale zatím neviděl ani nejmenší vlásek, za který by se chytil.

„Vrátíte mi ho?“

Zase jen pokrčil rameny, a pustil se do čtení:

Drahoušku Gigi,

tak konečně – je to hotovka. Trvalo mi to, ale je to hotovka. Tenkrát jste se vy dvě, Charlotta a Ty, jen smály, když jsem říkala, že to někam dotáhnu a že ze mě bude opravdová dáma.

No a vidíš, už je to tady. Včera jsme se s Oswaldem vzali, a byla to vydařená svatba, on totiž chtěl, aby to bylo v Anglii, kde je to docela jinak než u nás. Dokonce tak, že se někdy sama ptám, jestli jsem doopravdy vdaná.

Řekni o tom Charlottě. Za tři nebo čtyři dny odplujeme do Ameriky. Protože jsou stávky, nevíme, kdy to přesně bude.

Myslím, že by bylo lepší chudákovi Prosperovi o tom nic neříkat. Je to dobrý hoch, ale trošku připitomělý. Dodnes sama nevím, jak jsem to s ním mohla skoro rok vydržet. Musela jsem mít právě nějaký svůj dobrotivý rok…

Přesto mi ale docela nevědomky prokázal náramnou službu. Nech si to pro sebe, do tohohle té tlusté sentimentální huse Charlottě nic není.

Není to tak dlouho, co jsem zpozorovala, že jsem těhotná. Řekneš si třeba, že jsem si to od začátku dobře políčila. Než jsem to řekla Oswaldovi, běžela jsem se poradit se specialistou… Počítali jsme to. Je zkrátka jasné, že to dítě nemůže být Oswaldovo. Takže je to ten chudák Prosper… Nesmí se to nikdy dovědět! Byl by schopen najít v sobě otcovskou žílu!

Musela bych Ti to všechno dlouho vysvětlovat. Ten felčar byl ohromně fajn. V době, kdy se to mělo narodit, to trochu zafiksloval (stačilo předstírat, že jde o předčasný porod), a tak jsme mohli Oswaldovi namluvit, že je tátou.

Moc dobře se k tomu postavil. Když ho člověk vidí poprvé, může si myslet, že je to studený patron, ale vůbec to tak není. Naopak, když je mezi svými, baví se jako dítě, a nedávno jsme v Paříži vymetli všechny možné hospody a jezdili na kolotočích…

Zkrátka, je ze mne paní Oswald J. Clarková z Detroitu (Michigan), a mluvím už jen anglicky, protože Oswald, jak si pamatuješ, nezná slovo francouzsky.

Někdy na vás myslím. Má ještě Charlotta takový strach z toho, že ztloustne? Ještě pořád plete, když nemá co dělat? Uvidíš, že skončí za pultem nějakého venkovského knoflíkářství!

O Tebe, staroušku Gigi, se nebojím, myslím si, že z Tebe nikdy žádná papučová měšťačka nebude. Přesně jako to říkal tak legračně ten zákazník, co nosil ty bílé psí dečky, pamatuješ se na něj, ten, co vždycky vypil na jeden ráz flašku šampaňského – Ty máš neřest v krvi!

Pozdrav za mne Croisette a nerozchechtej se, až uvidíš Prospera a vzpomeneš si, že je tátou a nemá o tom ani zdání.

Budu Ti posílat pohledy.

Pusy od

Mimi

„Dovolíte, abych si ten dopis vzal?“

Tentokrát zasáhla Charlotta: „Ať si ho vezme, Gigi. Když už jsme tak daleko…“ A když komisaře provázela ke dveřím, zeptala se: „Řekněte, nemohla bych dostat povolení, abych ho navštívila? Má právo na to, aby si nechal nosit jídlo z restaurace, že jo? Dovolil byste…“

A celá rudá podávala komisaři tisícifrankovou bankovku.

„Kdyby mohl taky dostat nějaké knihy… On strávil každou chvilku nad knížkou!“

Venku déšť. Znovu taxík. Pouliční svítilny začínaly svítit. Cesta vedla přes lesík, jímž tehdy Maigret projížděl společně s Dongem.

„Vysaďte mne u Majesticu, buďte tak laskav.“

Vrátný hotelu, trochu zneklidněný jeho návštěvou, mu nabídl své služby, sotva prošel halou, ačkoli Maigret od něho vůbec nic nechtěl. U šatny mu pomohl odložit plášť a klobouk. Oknem kanceláře, jehož závěs nebyl zcela zatažen, ho spatřil také ředitel. Kdekdo Maigreta znal, kdekdo ho sledoval očima.

Má se zastavit v baru? Proč ne? Žízeň měl. Přitáhla ho však tlumená hudba. Odněkud ze suterénu zaznívalo tahavé tango. Sešel po schodišti krytém měkkým kobercem a vstoupil do místnosti ozářené modravým světlem. U malých stolečků jedli návštěvníci cukroví. Někteří tančili. Vrchní číšník vyšel komisaři vstříc.

„Přineste mi půllitr piva…“

„My tady ale…“

Maigret se na něho podíval tak, že okamžitě poslechl a načmáral něco na lístek. Ty lístky, které… Maigret sledoval očima, kudy putuje tenhle. V pozadí dancingu, napravo od orchestru byla v přepážce sklápěcí dvířka…

Naproti dancingu, za zdí byly ty zasklené kóje, kavárenská přípravna, kuchyně, umývárny nádobí, čeledník panského služebnictva a také, až tam na konci, nedaleko píchacích hodin, šatna se stovkou kovových skříní.

Cítil, že se na něho někdo dívá, a spatřil Zebia, který tančil se ženou středních let, ověšenou diamanty.

Zdálo se mu to, nebo mu opravdu Zebiův pohled na něco ukazoval? Zadíval se tím směrem a bylo pro něho trochu otřesné, když uviděl Oswalda J. Clarka, jak tančí s učitelkou svého syna, Ellen Darromanovou.

Oba jako by vůbec nevnímali své okolí. Žili v úplném vytržení mladé lásky. Byli vážní, téměř bez úsměvu, jako by byli na parketu sami, jako by byli na celém světě sami; když hudba dozněla, zůstali ještě chvilku nehnutě stát, než zamířili ke svému stolu.

Maigret si rovněž všiml, že Clark má na klopě svého saka úzkou černou pásku; tím po svém způsobu dával najevo, že má smutek.

Komisařova ruka mačkala v kapse Mimin dopis Gigi. Měl strašnou chuť… Jenže vyšetřující soudce mu přece zakázal, aby se zajímal o Clarka, jenž je bezpochyby přílišný gentleman, než aby se dostal do křížku s policistou!

Po tangu následoval pomalý fox. A cestou, kterou před chvílí putoval objednací lístek vrchního číšníka, přišel teď, jenže opačným směrem, půlčík pěnivého piva. Sledovaný pár tančil zase.

V té chvíli se Maigret zvedl, zapomněl zaplatit svůj půlčík a rychlým krokem zamířil do haly. „Je někdo v čísle 203?“ zeptal se vrátného.

„Myslím, že guvernantka s dítětem jsou nahoře… Ale… jestli dovolíte, zatelefonuju tam…“

„Nedělejte to, prosím vás…“

„Vlevo máte výtah, pane komisaři!“

Ale už bylo pozdě – Maigret se rovnou pustil po mramorovém schodišti a pomalu, něco si brumlaje, šel nahoru.

VII/Večer ve znamení „Co to říká?“

Byl to jen okamžitý nápad, a Maigret jej také hned pustil z hlavy. Došel do druhého patra Majesticu a na chvilku se zastavil, aby se vydýchal. Na schodišti potkal vrchního číšníka s podnosem a sluhu, který někam pospíchal s plnou náručí cizích novin.

Teď, právě proti němu, nějaké velmi elegantní ženy vstupovaly do výtahu, bezpochyby sjížděly dolů do dancingu na čaj. Táhla se za nimi vůně parfému.

„Všichni jsou na svém místě,“ řekl si, „jedni v zákulisí, druzí v salónech a v hale. Na jedné straně hosté, na druhé personál…“

To však nebylo přesně to, co ho napadlo. Vskutku, kdekdo v jeho okolí byl na svém místě, každý dělal to, co měl dělat. Je přece normální, že třeba bohatá cizinka jde na čaj, kouří cigarety a zkouší nové šaty. Je přirozené, že vrchní číšník nese podnos, že pokojská upravuje lůžka, že liftboy obsluhuje výtah…

Krátce, postavení všech těchto lidí bylo jasné, přesně určené, v pořádku. Zato kdyby se byl někdo zeptal Maigreta, co tu dělá, co by odpověděl? Asi: „Pokouším se dostat jednoho chlapíka do vězení, a možná ho připravit o krk…“

Ale to mu jen tak blesklo hlavou. Nápad vyvolaný asi tím přehnaně přepychovým prostředím, útočně přepychovým, tou atmosférou v dancingu.

Čísla – 209, 207, 205, 203. Maigret vteřinku váhal, a zaklepal. Skloněn ke dveřím, slyšel dětský hlas, jenž něco anglicky říkal, pak zaslechl z větší dálky ženský hlas, který, jak usoudil, ho zval dále.

Rychle prošel malou předsíní a vstoupil do salónu, jehož tři okna vedla na Elysejská pole. U jednoho okna seděla už nemladá žena v bílém plášti, jaký nosívají ošetřovatelky, a právě něco šila. Byla to guvernantka Gertruda Bormsová, kterou její brýle dělaly ještě přísnější, než byla ve skutečnosti.

O tu se však komisař nezajímal. Díval se po chlapci asi tak šestiletém, oblečeném v pumpkách a ve sportovním tričku, s dobře vyvinutou širokou hrudí. Dítě sedělo na koberci, kolem něho samé hračky; byl mezi nimi i velký natahovací parník, byla tam i autíčka přesně napodobující vozy jednotlivých značek. Na kolenou měl obrázkovou knížku, v níž si při Maigretově příchodu listoval a do níž se zase ponořil, sotva se jen letmo podíval na příchozího.

Když tuhle scénu líčil paní Maigretové, dopadlo to asi takto:

„Řekla mi něco jako ‚you we you we well…‘ A já, abych získal čas, jsem se honem zeptal: ‚Jsem tu, doufám, v apartmá pana Oswalda J. Clarka?‘ Ona začala zas to své You we you we we well nebo něco na ten způsob. A já jsem mohl mezitím pozorovat chlapce. Hlava na jeho věk moc velká, a tak, jak mi ho líčili, porostlá těmi nejzrzavějšími vlasy. Oči přesně jako Prosper Donge, pomněnkové barvy nebo barvy čistého podvečerního letního nebe. Štíhlý krk…

Začal něco říkat guvernantce, taky anglicky, a díval se přitom na mě. Mně to zase znělo asi jako you we you we we well… Samozřejmě, oba se museli ptát, proč jsem přišel a proč stojím jako socha uprostřed salónu. A věděl jsem já, proč tam jsem? Ve velké čínské váze byly květiny, musely stát pěkných pár set franků…

Guvernantka nakonec vstala. Položila ruční práci na křeslo, zvedla telefon a mluvila.

‚Nemluvíš francouzsky, chlapečku?‘ zeptal jsem se malého. Spokojil se s tím, že si mě prohlížel. Za malý okamžik vstoupil do místnosti nějaký zaměstnanec v žaketu. Guvernantka ho o něco žádala. Pak se obrátil na mne: ‚Ptá se, co si přejete…‘

‚Hledal jsem pana Clarka…‘

‚Není tu. Říká, že je asi dole…‘

‚Děkuji vám…‘ A to bylo vše.“

To bylo skutečně všechno. Maigret chtěl vidět Teddyho Clarka, a viděl ho. Sešel dolů a cestou myslel na Prospera Donge, který sedí ve věznici Santé. Mechanicky a aniž si to uvědomoval, sešel až do dancingu, a protože jeho půlčík ještě neodnesli, zasedl zase na své místo.

Byl ve stavu, který dobře znal. Bylo to jakési otupení, v němž však přece vnímal, co se děje kolem, nepřikládal tomu však žádnou důležitost a nesnažil se zasadit věci a lidi do časových a místních souvislostí.

Tak si všiml, že k Ellen Darromanové přistoupil jeden z hotelových sluhů a řekl jí několik slov. Zvedla se, zašla do telefonní kabiny. Když po chviličce vyšla, dívala se po Maigretovi. Pak se vrátila ke Clarkovi a šeptem, stále obrácena směrem ke komisaři, mu něco říkala.

V té chvíli měl Maigret velmi jasné tušení, že dojde k nějaké nepříjemnosti. Uvědomil si, že nejlépe by bylo odejít, přece však zůstal.

Kdyby byl měl vysvětlit, proč zůstal, byl by těžko hledal důvody. Nebylo to z vědomí služební povinnosti. Nebylo důvodu, aby setrvával v tomto dancingu, kde neměl co dělat. Bylo to vskutku tak – ani sám sobě by to nedovedl vysvětlit. Cožpak vyšetřující soudce nezatkl Prospera Donge, aniž se s ním poradil? A navíc, cožpak mu nezakázal, aby se o toho Američana staral? To už mohl rovnou říci: ‚Ten není z vašich kruhů, toho vy nemůžete chápat… toho přenechte mně…‘

A Maigret, tento plebejec až do morku kostí, pocítil v sobě odpor ke všemu, co ho tu obklopuje.

Ale co na tom! Zůstal sedět. Viděl, jak se teď po něm dívá i Clark, jak se mračí a bezpochyby žádá svou společnici, aby byla klidná, viděl, jak se zvedá. Hudba spustila další kousek. Modré světlo vystřídalo červené. Američan se proplétal mezi tanečníky a zamířil ke komisařovi; postavil se ztuhle proti němu.

Maigretovi, jenž nerozuměl anglicky ani zbla, mohla jeho slova zase znít jen jako nějaké to Well you well we we well… Tentokrát byl však jejich tón útočný a bylo jasné, že Clark stěží zadržuje vztek.

„Co to říkáte?“

A tu se Clark teprve jak náleží rozčilil.

Paní Maigretová, vyčítavě pokyvujíc hlavou, mu večer řekla:

„Přiznej se, žes to udělal schválně! Já už tak dobře znám tu tvou paličatost! Ty bys dokázal rozčilit anděla, natož…“

Nepřiznal se, ale jeho oči vesele zářily. Co vlastně udělal? Postavil se proti tomu Yankeeovi, ruce v kapsách kabátu, a díval se svému protějšku hezky zpříma do tváře, jako by ho ta scéna bavila.

Byla to jeho vina? Stále myslel na Donge, který seděl za mřížemi a který nemohl třeba tančit s velmi hezkou miss Ellen. Ta, protože bezpochyby cítila, že přijde něco zlého, vstala a šla k nim. Ještě než k nim došla, rozzuřený Clark uhodil Maigreta pěstí do brady tou suchou, jakoby automatickou ranou, známou z amerických filmů.

Dvě ženy, které u sousedního stolku srkaly čaj, se s výkřikem zvedly. Páry na parketu přestaly tančit.

Pokud jde o Clarka, byl spokojen. Teď se mu nepochybně zdálo, že situace je jasná a že není co dodat.

Maigret však si nejen sáhl na bradu. Rána na jeho čelist byla tak ostrá, že ji bylo i slyšet, ale komisařův obličej zůstal tak lhostejný, jako by mu někdo do brady jen cvrnkl. A jestli tu vlastně nic určitého nehledal, byl teď velmi spokojen s tím, co mu přihrála náhoda, a bezděčně se usmál, když si vzpomněl na vyšetřujícího soudce.

„Pánové… Pánové…“

Kdekdo kolem čekal, že se na svého protivníka vrhne a že se bude v boxu pokračovat, proto se do toho vložil vrchní číšník. Clarka držela za jednu ruku Ellen, za druhou nějaký tanečník, a snažili se ho uklidnit; ten však nepřestával křičet.

„Co to říká?“ ptal se klidně Maigret.

„Na tom nezáleží! Pánové, žádám vás, abyste laskavě…“

A Clark křičel dál.

„Co to říká?“

V tom okamžiku, k překvapení všech přítomných, začal si Maigret nedbale pohrávat lesklým předmětem, který vytáhl z kapsy. Krásné dámy se s hrůzou dívaly na ona pověstná želízka, o nichž sice slyšely, ale která nikdy tak zblízka neviděly.

„Přeložil byste to laskavě, pane vrchní? Řekněte tomu pánovi, že jsem nucen ho zatknout pro urážku úřední osoby při výkonu služby. A dodejte ještě, že jestli není ochoten jít se mnou dobrovolně, budu mu s politováním nucen nasadit želízka…“

Clark stál jako přimražený, neřekl jediné slovo, odstrčil Ellen, která chtěla jít s ním a držela ho stále za ruku. Nepožádal ani o kabát, ani o klobouk a šel v patách za komisařem. Když procházeli, sledováni několika zvědavci, halou, ředitel, jenž je viděl ze své kanceláře, zvedl zoufale ruce k nebi.

„Taxík… Do Justičního paláce!“

Mezitím se setmělo. Vystoupili po schodišti, prošli chodbami a zastavili se před dveřmi soudce Bonneaua.

Maigret se začal tvářit poníženě a zkroušeně – tenhle výraz paní Maigretová dobře znala, dovedl ji důkladně přivést z míry.

„Velmi lituji, pane soudce… Musel jsem, proti vlastní vůli, zatknout zde přítomného pana Clarka.“

Soudce nemohl tušit, co se sběhlo. Domníval se, že Maigret podezírá Američana z vraždy vlastní ženy a nočního vrátného.

„Promiňte! Promiňte! Na základě jakého pověření jste si dovolil…“

Odpověděl na to Clark a Maigret zase vnímal jen spád jeho slov.

„Co to říká?“

Chudák soudce! Mhouřil oči, vraštil čelo, neboť jeho znalost angličtiny byla jen průměrná a Clarkovým slovům stěží rozuměl. Sám mu něco vykládal a pak poslal svého substituta za jiným substitutem, který dělával tlumočníka.

„Co to říká?“ bručel co chvíli Maigret. Clark, jehož tato slova uváděla v zuřivost, opakoval po komisaři a svíral přitom pěstí: „Cotorika? Cotorika?“ A následovala nová tiráda v jeho mateřštině.

Tlumočník vklouzl do místnosti. Byl to malý, bojácný, holohlavý mužík, jehož poníženost každého přímo odzbrojovala.

„Říká, že je americký občan a že nestrpí, aby policisté…“ Podle tónu, jakým Clark mluvil, se dalo tušit, že lidmi od policie hluboce pohrdá.

„… aby policisté mu byli neustále v patách. Tvrdí, že měl pořád jednoho inspektora za zády…“

„Je to tak, pane komisaři?“

„Asi má pravdu, pane soudce!“

„… a říká, že další policista sledoval miss Ellen…“

„To je věru docela možné…“

„… a že jste, v jeho nepřítomnosti, vnikl do jeho apartmá…“

„Já jsem zdvořile zaklepal a tím nejslušnějším způsobem jsem požádal ctihodnou osobu, která tam byla, zda bych mohl mluvit s panem Clarkem. Potom jsem sešel do dancingu vypít sklenici piva. A tam zde přítomný pán považoval za správné uhodit mne pěstí do brady.“

Pan Bonneau byl zničen. Jako by celá ta aféra nebyla už tak dost komplikovaná! Až dosud se dařilo ji před novináři ututlat, ale teď, po té rvačce v dancingu, určitě vezmou útokem jak Justiční palác, tak kriminální policii…

„Nechápu, pane komisaři, že člověk jako vy, s pětadvacetiletou zkušeností…“

Jen taktak že nevybuchl, neboť Maigret, místo aby ho poslouchal, si pohrával s nějakým lístkem, který vytáhl z kapsy. Byl to dopis psaný na modravém papíru.

„Pan Clark jistě překročil dovolenou mez. Je však také pravda, že ani vy jste nedokázal zachovat takt, který by se byl mohl od vás očekávat za okolností, jež…“

Teď to přišlo. Maigret musel otočit hlavu, aby nebylo vidět, jak je spokojen. Clark, od začátku přímo hypnotizovaný tím lístkem papíru, nakonec k Maigretovi přistoupil a natáhl ruku: „Please…“

Maigret udělal překvapeného a podal Američanovi dopis, jejž držel v ruce. Soudce rozuměl stále méně a podezíral, nikoli bezdůvodně, komisaře z nějaké léčky.

Clark pak přistoupil k tlumočníkovi, ukazoval mu dopis a něco ze sebe rychle sypal.

„Co to říká?“

„Tvrdí, že poznává písmo své paní, a žádá, abyste mu pověděl, jak jste se k tomu dopisu dostal…“

„O co vlastně jde, pane Maigrete,“ vyptával se přísně soudce Bonneau.

„Prosím vás o prominutí, pane soudce… Je to doklad, který mi docela nedávno předali. Chtěl jsem vám to sdělit a uložit jej do spisů. Lituji, že se ho pan Clark zmocnil ještě dříve, než…“

Clark mezitím mluvil s tlumočníkem.

„Co to říká?“ zeptal se soudce, kterého už tato otázka také nakazila.

„Žádá mne, abych mu ten dopis přeložil. Prohlašuje, že jestli si někdo dovolil hrabat se ve věcech jeho ženy, že si bude stěžovat svému velvyslanectví a že…“

„Přeložte mu to…“

Maigret, s nervy důkladně napjatými, si začal cpát lulku. Přistoupil k oknu, jímž bylo vidět na hořáky plynových lamp; vypadaly jako hvězdy v mlžném oparu.

Ubohému tlumočníkovi se perlil na celé pleši pot, ale přece jen Mimin dopis přítelkyni Gigi překládal slovo za slovem; byl tak poděšen, že co chvíli sám nevěděl, jestli si troufne pokračovat. Soudce se přiblížil a chtěl nahlížet do textu přes tlumočníkovo rameno, ale Clark, ještě rozhodněji než kdy dříve, ho odstrčil, mumlaje přitom: „Please…“ Vypadal, jako by chránil svůj majetek, jako by se snažil zabránit tomu, aby mu dopis nevzali, aby se ho nepokusili zničit, nebo jako by se bál, že mu některé věty nepřeloží. Na některá slova ukázal prstem a žádal jejich přesný překlad.

Pan Bonneau, už z toho všeho zoufalý, přistoupil ke komisaři, který s předstíraným nezájmem kouřil.

„Udělal jste to schválně, pane komisaři?“

„Copak jsem mohl tušit, že mne pan Clark praští pěstí do brady?“

„Ten dopis totiž vysvětluje všecko!“

„A dokonale cynicky.“

Tak vida! Tenhle pan soudce klidně posadil Prospera Donge za mříže a přitom si nebyl jist, že je vinen. A byl ochoten tam posadit i Charlottu, i Gigi, krátce kohokoliv z téhle party. Tlumočník i Clark stáli skloněni nad stolem, na nějž zelené stínidlo vrhalo oválný kužel světla.

Clark se konečně vztyčil. Uhodil pěstí do stolu a procedil mezi zuby něco jako: „Damned!“

To, jak se choval potom, byl by od něho po předchozích událostech nikdo nečekal. Na nikoho se nepodíval, jeho tvář se tvrdě stáhla, jeho oči znehybněly. Po dlouhé chvíli, kdy stál jako socha a kdy se zdálo, že chudák tlumočník se mu užuž začne omlouvat, se otočil, uviděl v rohu místnosti židli a usedl na ni tak klidně, tak prostě, že už v té prostotě bylo něco tragického.

Maigret se na něho díval zpovzdálí, přece však jasně zpozoroval, jak se mu nad horním rtem zaleskly kapky potu.

Clark v této chvíli trochu připomínal boxera, který dostal rozhodující ránu, ale ještě se ze setrvačnosti drží na nohou a instinktivně hledá oporu, dřív než se docela složí.

V soudcově pracovně zavládlo naprosté ticho, bylo slyšet jen klapání psacího stroje ve vedlejší kanceláři.

Clark se nehýbal. Seděl v koutě, s lokty opřenými o kolena, bradu v dlaních, a upřeně se díval na špičky svých střevíců.

Teprve po dlouhé chvíli bylo slyšet, jak mumlá: „Well… well!“

A Maigret se velmi tiše zeptal tlumočníka: „Co to říká?“

„Dobrá… dobrá…“

Soudce taktně předstíral, že studuje spisy. Kouř z Maigretovy lulky pomalu stoupal do výšky a mizel ve světelném kuželi lampy.

„Well…“

Jako by to bylo zaznělo z dálky. Bůh suď, kam Clarka zavedly jeho myšlenky. Nakonec se pohnul. Všichni přítomní čekali, co udělá. Vytáhl z kapsy cigaretové pouzdro z masívního zlata, otevřel je, vyňal cigaretu a se zvučným klapnutím pouzdro zase zavřel. Pak se obrátil k tlumočníkovi: „Please…“

Žádal o sirku. Tlumočník byl nekuřák. Proto podal Clarkovi svou krabičku zápalek komisař a Clark, když si je bral, zvedl k němu oči a dlouze se na něho podíval; v jeho pohledu bylo obsaženo nemálo.

Když se zvedl, necítil se zřejmě právě dobře, protože několikrát skoro zavrávoral. Byl však klidný. V jeho tváři se zase nic nehnulo. Začal tím, že položil otázku. Soudce se podíval na Maigreta, jako by čekal odpověď.

„Ptá se, může-li si ten dopis ponechat.“

„Byl bych raději, aby byl dříve ofotografován. To může být hotovo za několik minut. Stačí ho zanést nahoru, do oddělení dokladů totožnosti…“

Následoval překlad. Clark, jak se zdálo, pochopil, uklonil se, podal dopis soudnímu sluhovi, který ho odnesl. Pak zase něco říkal. Maigreta znervózňovalo, že ničemu nerozumí. Sebestručnější Clarkův projev se mu zdál být nekonečný a měl stále chuť se ptát: „Co to říká?“

„Že prý se především musí poradit se svým právním zástupcem, protože nečekal, že se něco takového dozví, a že toto odhalení všecko změnilo…“

Proč byl v té chvíli Maigret dojat? Tenhle velký, statný chlapík, jenž ještě před třemi dny jezdil s Ellen na kolotoči, který ještě docela nedávno tančil tango v modravém světle… ten teď dostal sám mnohem prudší ránu, než byla ta, kterou zasadil, komisaři. Přesto však, tak jako prve komisař, ani on teď skoro nemrkl. Zaklel, uhodil pěstí do stolu… Pár minut bylo ticho.

„Well… well…“

Škoda, že jeden druhému nerozumějí. Maigret by si s ním byl docela rád pohovořil.

„Co říká?“

„Ze už teď nabízí odměnu tisíc dolarů tomu policistovi, jenž odhalí vraha.“

Když to překládali, díval se Clark upřeně na Maigreta, jako by chtěl říci: ‚Vidíte, že jsem slušný hráč.‘

„Řekněte mu, že těch tisíc dolarů, jestli je získáme, bude odevzdáno ve prospěch sirotků po policistech, kteří přišli o život.“

Bylo to zvláštní. Jako by se teď oba navzájem předstihovali ve zdvořilosti. Clark vyslechl překlad a uklonil se: „Well…“ Pak zase něco mluvil, tentokrát skoro tónem podnikatele.

„Nechce prý sice nic dělat, než promluví se svým právním zástupcem, ale domnívá se, že jeho rozhovor s tím mužem, s tím Prosperem Dongem bude nutný. Ptá se, jestli mu to bude povoleno a jestli…“

Teď bylo na vyšetřujícím soudci, aby jeho přání vyhověl. Udělal to poníženě a jen taktak, že mu ještě k tomu neblahopřál.

Nakonec se Clark zase na něco ptal a obracel se přitom často na Maigreta.

„Ptá se, pane komisaři, co bude z té historie s ranou pěstí do brady, a jestli to bude mít nějaké následky. Neuvědomuje si, jaké následky takový čin může ve Francii mít. V jeho zemi prý…“

„Tak mu přeložte, že už nevím, o čem vůbec mluví…“

Soudce se neklidně díval na dveře. Bylo to až příliš krásné, bál se nového incidentu, který by mohl tento vzácný soulad porušit. Kéž by už přinesli ten dopis!

Bylo ticho. Čekali. Neměli si už co říci. Clark požádal posuňkem Maigreta o sirky a zapálil si další cigaretu. Konečně se vrátil soudní sluha s tím hrozným kouskem modravého papíru.

„Je to hotovo, pane soudce… Mohu?“

„Ano, vraťte ten dopis panu Clarkovi.“

Clark si pečlivě vložil dopis do náprsní tašky, zastrčil ji do kapsy a nevzpomínaje si, že přišel bez klobouku, hledal ho po židlích. Nakonec si vzpomněl, bezděky se usmál a popřál všem dobrou noc.

Když za ním zapadly dveře, když po něm odešel i tlumočník, pan soudce Bonneau si párkrát odkašlal a začal chodit kolem stolu, bral do ruky a zase odkládal spisy, které v té chvíli vůbec nepotřeboval.

„Hm… Tak tohohle jste chtěl dosáhnout, pane komisaři?“

„Co si o tom myslíte, pane soudce?“

„Zdá se mi, že jsem vám položil otázku.“

„Prosím za prominutí… Samozřejmě! Podívejte, mám dojem, že se pan Clark brzy znovu ožení. A to dítě, to je už jasné, je synem Prospera Donge.“

„Člověka, jenž je ve vězení a je v těžkém…“

„… podezření, samozřejmě!“ doplnil s povzdechem Maigret. „Jenže – jeho syn to je! Co chcete, abych s tím dělal?“

I on hledal klobouk, který zůstal v Majesticu, a zdálo se mu moc směšné, že odchází z Justičního paláce s holou hlavou. Proto si raději hned vzal taxík, aby ho odvezl domů na bulvár Richard-Lenoir.

Boule na jeho bradě zatím pěkně zmodrala. Paní Maigretová si jí všimla, sotva ho uviděla.

„Zase ses pral!“ konstatovala suše a nesla večeři na stůl. „A samozřejmě, přišels při tom o klobouk. Do čeho ses to zas namočil?“

Maigret však byl spokojen a s usměvavou tváří si vysunul ubrousek z kroužku.

VIII/Maigret si zdříml

Nebylo to tu nijak nepříjemné. Seděl pohodlně za svým pracovním stolem, za zády mu hřála kamna, vlevo bylo vysoké okno, které ranní mlha potáhla lehkým závojem, díval se na římsu krbu ve stylu Ludvíka Filipa, z černého mramoru, na níž stály sloupkové hodiny, jejichž ručičky už celých dvacet let ukazovaly dvanáct. Na zdi visela v černozlatém rámu fotografie skupiny pánů v černých kabátech, s cylindry na hlavách, s dnes už nevídanými kníry a špičatě sestřiženými bradkami; byli to členové Sdružení policejních elévů v době, kdy Maigretovi bylo čtyřiadvacet let.

Na pracovním stole stály na podstavci čtyři lulky seřazené podle velikosti.

Pohádkově bohatá Američanka zardoušena v suterénu hotelu Majestic – hlásal titulek vysázený palcovými typy na první stránce jednoho včerejšího večerníku. Pro novináře existují samozřejmě jen pohádkově bohaté Američanky. Víc však pobavilo Maigreta to, že tam našel i vlastní portrét, v plášti, v tvrďáku, s lulkou v zubech, jak se sklání nad něčím, co už vidět nebylo. A pod tím titulek: Komisař Maigret ohledává oběť. Byla to fotografie pořízená už před rokem, když v Bouloňském lese skutečně ohledával tělo muže zavražděného ranou z pistole.

Měl tu ale v zapečetěných obalech důležitější dokumenty: ‚Hlášení inspektora Torrence o šetření ve věci jmenovaného Edgara Fagoneta, zvaného Eusebio Fualdes, jinak Zebio, stáří 24 let, rozeného v Lille.

Syn Alberta Jean-Marie Fagoneta, mistra v továrně Lecoeur v Lille, zemřelého před třemi roky,

a Jeanny Albertiny Octavie, rozené Hautboisové, manželky uvedeného, 54 let, v domácnosti.

Následující údaje nám poskytla jednak domovnice obytného domu v ulici Caulaincourt č. 57, kde Edgar Fagonet bydlí se svou matkou a sestrou, jednak jejich sousedé a obchodníci příslušné čtvrti, jednak jsme si je získali telefonicky z policejního komisařství Plynární čtvrti v Lille. Dále jsme se telefonicky spojili se Chevaletovým sanatoriem u Megevu a osobně jsme vyhledali ředitele kina Imperia na bulváru Capucines.

S výhradou dalšího ověření považujeme níže uvedené údaje za přesné.

Rodina Fagonetova vedla v Lille spořádaný život. Obývali jednopatrový dům v nové Plynární čtvrti. Zdá se, že cílem rodičů bylo nechat Edgara Fagoneta studovat, a ten také ve svých jedenácti letech vstoupil do lycea. Brzy však je musel na rok opustit a odejel se léčit do ozdravovny na ostrově Oléronu. Když se zdálo, že jeho zdraví se upevnilo, pokračoval ve studiích, ale od té doby bylo jeho studium neustále přerušováno v důsledku jeho slabé tělesné konstituce.

V sedmnácti letech bylo nutné ho poslat do hor; strávil tehdy čtyři roky v Chevaletově sanatoriu u Megevu. Doktor Chevalet se velmi jasně pamatuje na Fagoneta, který byl velmi hezký a měl u některých pacientek velké úspěchy. Měl tam také několik milostných dobrodružství. Stal se tam z něho též dokonalý tanečník, neboť, jak se zdá, ústavní předpisy sanatoria ponechávají pacientům velkou volnost a některé nemocné velmi chtivě vyhledávají zábavu.

Lékařský poradní sbor ho nakonec uznal za plně vyléčeného. V jedenadvaceti letech se Fagonet vrátil do Lille, právě včas, aby se ještě setkal s otcem, jenž krátce nato vydechl naposled. Po otci zůstaly nějaké úspory, ty však k obživě rodiny nestačily.

Fagonetova sestra Emilie, stará devatenáct let, trpí kostní chorobou a v důsledku toho je skoro invalidní. Kromě toho je její inteligence podprůměrná, je proto nutno o ni trvale pečovat.

Zdá se, že v době otcovy smrti se Edgar Fagonet vážně staral v Lille, pak v Roubaix o to, aby našel trvalé zaměstnání. Bohužel, jeho nedokončené studium bylo pro něho značnou překážkou. A také, třebaže je už uzdraven, jeho neduživost mu nedovoluje pracovat manuálně.

V té době přichází do Paříže, kde za několik týdnů obléká blankytně modrou uniformu uváděče v kinu Imperia, které první ze všech propustilo uváděčky a místo nich přijalo mladé muže, mezi nimi určitý počet nemajetných studentů.

Je nesnadné získat o tomto období přesné zprávy, protože všichni zúčastnění zachovávají věci spíše v tajnosti, zdá se však jisté, že mnozí z těchto mladých mužů, už díky své uniformě, získali si v Imperii výnosné vztahy.‘

Když Maigret dočetl zprávu až sem, usmál se, protože Torrence považoval za nutné dvě poslední slova podtrhnout červeným inkoustem.

‚Nesporné však je, pokračovala zpráva, že Fagonet, jemuž pro jeho jihoamerický typ začali kamarádi říkat Zebio, se ze všeho nejdříve staral o to, aby přestěhoval do Paříže matku a sestru a aby je usadil v ulici Caulaincourt, v třípokojovém bytě. Domovnice a sousedé ho považují za neobyčejně obětavého syna. Sám velmi často dělá v okolí pro rodinu nákupy.

Od kolegů z kina Imperia se asi před rokem dověděl, že hotel Majestic hledá pro dancing profesionálního tanečníka. Šel se představit a po několika zkušebních dnech byl přijat. Tehdy přijal jméno Eusebio Fualdes. Ředitelství hotelu si na něho v ničem nestěžuje.

Podle názoru personálu hotelu je to spíše nesmělý, citlivý a dosti plachý mladík. Někteří o něm říkají, že měl být spíše dívkou. Je málomluvný, šetří své síly, protože mu stále hrozí recidivy jeho nemoci. Často byl nucen jít si odpočinout na lože v suterénu, zejména když se na mimořádných večírcích musel zdržet do pozdních nočních hodin.

Třebaže s každým dobře vychází, není nic známo o tom, že by měl přátele, a také se nerad někomu svěřuje. Odhaduje se, že jeho měsíční příjem včetně spropitného dosahuje alespoň dvou tisíc až dvou tisíc pěti set franků. To přibližně odpovídá nákladům Fagonetovy rodiny.

Edgar Fagonet nepije, málo kouří, nepožívá žádného omamného prostředku. Brání mu v tom jeho špatný zdravotní stav.

Jeho matka pochází ze severní Francie, je menší silné postavy. Častokrát se zmínila o tom, že půjde také pracovat, mluvila o tom i s domovnicí, vždycky jí v tom však zabránila nezbytná péče o dceru.

Pokusili jsme se zjistit, zda se Fagonet zdržoval na Côte d’Azur. V té věci jsme nezískali přesné zprávy. Někteří se domnívají, že tam před třemi nebo čtyřmi roky strávil několik týdnů v době, kdy byl ještě zaměstnán v kinu Imperia; byl tam prý s nějakou ženou středních let. Je to však údaj značně nepřesný a nelze jej brát vážněji v úvahu.‘

Maigret si zvolna nacpal v pořadí třetí lulku, naložil kamna, šel se podívat oknem na Seinu, která se v bledém slunci začínala zlatě lesknout, a s uspokojeným oddechnutím znovu zasedl za stůl.

‚Hlášeni inspektora Lucase o šetření ve věci jmenovaného Jeana Oscara Adelberta Ramuela, stáří 48 let, bydlícího v zařízeném bytě v penziónu v ulici Delambre (14. okres), číslo 14.

Ramuel se narodil v Nizze, jeho otec, dnes zemřelý, byl Francouz, matka Italka, jejíž stopa mizí a zdá se, že se už dávno vrátila do své původní vlasti. Jeho otec rozvážel obchodníkům zeleninu a ovoce.

V osmnácti letech se Jean Ramuel stal příručím u jednoho dodavatele zboží v pařížské tržnici; o jeho zaměstnavateli se nám nepodařilo zjistit nic bližšího, neboť zmíněný před devíti lety zemřel.

V devatenácti letech vstoupil Ramuel dobrovolně do armády. Ve čtyřiadvaceti letech vojenskou službu opustil ve funkci účetního poddůstojníka a začal pracovat u nějakého burzovního senzála; velmi brzy toho však zanechal a odešel do jednoho cukrovaru v Egyptě jako pomocný účetní. Tam zůstal tři roky, vrátil se do Francie, zastával různá místa v obchodních kruzích v Paříži a pokoušel se hrát na burze.

Když mu bylo dvaatřicet, poslala ho jedna francouzsko-anglická důlní společnost do Guayaquilu v Ecuadoru. Měl tam uvést do pořádku účetnictví, které, jak se zdá, bylo velmi zamotané. Setrval tam šest let. Tam se také poznal s Marií Deligeardovou, o níž máme málo zpráv a která, podle všech známek, se ve Střední Americe živila ne zrovna počestným způsobem.

Vrátil se i s ní do Francie. Protože však centrála společnosti byla přemístěna do Londýna, nemáme o jeho činnosti z té doby žádné údaje. Oba po určitý čas vedli dosti nákladný život v Toulonu, v Cassis a v Marseille. Ramuel se pokusil spekulovat s pozemky a vilami, avšak naprosto bez úspěchu.

Marie Deligeardová, kterou představuje jako paní Ramuelovou, ačkoliv spolu nejsou oddáni, je nápadná a vulgární osoba, s oblibou vyvolává skandály na veřejných místech a má škodolibou radost, když tak na sebe upozorní.

Často mezi nimi dochází k hádkám. Ramuel někdy opustí svou družku na více dnů, poslední slovo má však vždycky ona.

Ramuel a Marie Deligeardová se usadili v dosti dobře zařízeném bytě v penziónu v ulici Delambre. Mají tam pokoj, kuchyň, koupelnu a předsíň, nájemné činí měsíčně 800 franků.

Ramuel později vstoupil jako účetní do banky Atoum v ulici Caumartin.

Tato banka je dnes v úpadku, její majitel Atoum si však zařídil na jméno jednoho ze svých zaměstnanců obchod s koberci v ulici Saints-Peres.

Ještě před úpadkem banky Ramuel z jejích služeb odešel a téměř ihned, na základě inzerátu, přijal místo účetního v Majesticu. Je tam tři roky. Ředitelství hotelu si na něho nestěžuje. Personál ho rád nemá, protože je přehnaně přísný.

Když měl neshody se svou družkou, stalo se několikrát, že zůstal pár dní v hotelu a přespával tam na rezervním lůžku. Skoro vždycky v takových dnech mu tam ta žena telefonovala nebo osobně do suterénu hotelu zašla. To vše je terčem posměchu personálu, neboť se zdá, že ta žena je opravdovým postrachem účetního.

Dodávám ještě, že včera se Jean Ramuel vrátil do společné domácnosti v penziónu v ulici Delambre.‘

Čtvrt hodiny nato zaklepal na dveře Maigretovy kanceláře starý soudní sluha. Když neslyšel žádnou odpověď, stiskl pomalu a bez hluku kliku a po špičkách vešel do místnosti. Komisař seděl se zvrácenou hlavou v křesle, sako rozepnuté, vyhaslou dýmku v ústech a zdálo se, že spí.

Sluha už chtěl zakašlat, aby na sebe upozornil, když vtom Maigret tiše zamumlal s očima stále ještě zavřenýma: „Co je…“

„Nějaký pán se po vás ptá. Tady je vizitka…“

Maigret jako by váhal, jestli má setřást ospalost, a s očima stále ještě zavřenýma natáhl ruku. Nakonec vzdychl, položil vizitku na stůl a současně sáhl po telefonu.

„Má jít dál?“

„Za chvilku…“

Na vizitku Maigret jen mimochodem mrkl; stálo na ní: Etienne Jolivet, zástupce ředitele Lyonské úvěrní banky, pobočka O.

„Haló! Požádejte vyšetřujícího soudce pane Bonneaua, aby mi sdělil laskavě jméno a adresu právního zástupce, solicitora pana Clarka. Solicitora, ano, tak jak se to vyslovuje… A pak mi toho pána zavolejte. Je to naléhavé!“

Pan Jolivet, vystrojený jako ze škatulky, v proužkovaných kalhotách, v černém saku, na hlavě tuhý klobouk, jakoby ulitý ze železobetonu, zůstal, ovšem velmi důstojně, víc než čtvrt hodiny sedět na kraji židle v ponuré chodbě kriminální policie. Společníky mu dělali jeden velmi zakaboněný mládenec a pouliční dívka, která chraptivým hlasem líčila svou příhodu: „Předně, jak bych mu mohla tu jeho prkenici vytáhnout, aby o tom nic nevěděl? Tyhle venkovani jsou všichni stejný… Netroufají se přiznat manželkám, kolik v Paříži utratili, a proto tvrději, že je někdo obral… Naštěstí komisař mravnostní policie mě zná. Z toho je vidět…“

„Haló! Pan Herbert Davidson? Jsem rád, že vás poznávám aspoň po telefonu, pane Davidsone. Tady komisař Maigret. Ano… Měl jsem včera to potěšení setkat se s vaším mandantem panem Clarkem. Byl velmi roztomilý… Co říkáte? Ale ne, ale ne… Na to jsem už docela zapomněl! Volám vás proto, že jsem měl dojem, jako by pan Clark byl ochoten nám v mezích svých možností pomáhat. Říkáte, že je právě u vás? Zeptejte se ho tedy… Haló! Já vím, že v jeho kruzích, a zejména ve Spojených státech, si každý z manželů žije hodně po svém. Přesto však si mohl všimnout… Nepřerušujte nás, prosím… Počkejte, pane Davidsone, přeložíte mu to až potom… Je zjištěno, že paní Clarková dostala v posledních letech z Paříže nejméně tři dopisy. Rád bych věděl, jestli je pan Clark viděl. A hlavně bych potřeboval vědět, jestli nedostávala větší počet dopisů stejného druhu. Ano, čekám. Děkuji.“

Na druhém konci linky bylo slyšet nezřetelný zvuk hlasů.

„Haló! Co říkáte? On je neotevřel? Neptal se své ženy, co jí kdo píše… Samozřejmě, i to je stanovisko…“

Kdyby paní Maigretová dostávala dopisy a neukazovala mu je, na to by se byl podíval!

„Tak asi jeden za čtvrt roku? Písmo že bylo vždycky stejné? Ano… Razítko pařížské pošty? Počkejte chvilku, pane Davidsone…“

Šel, otevřel dveře do místnosti inspektorů, kteří tam tropili pekelný rámus, a okřikl je: „Zavřete ty klapačky!“ Pak se vrátil, vzal znovu telefon: „Haló!… Že to byly dosti značné obnosy? Obtěžoval byste se laskavě, pane Davidsone, sepsal tyto výpovědi a předal je vyšetřujícímu soudci?… Ne, ještě nic… Omlouvám se za to… Nevím, jak se to noviny dozvěděly, ale mohu vás ujistit, že já v tom prsty nemám. Ještě dnes ráno jsem vyhodil čtyři reportéry a dva fotografy, kteří na mne čekali na chodbě kriminální policie. Račte ode mne pozdravovat pana Clarka…“

Zamračil se. Když před chvilkou otevřel dveře do místnosti inspektorů, zdálo se mu, že tam zahlédl… Zašel tam proto znovu a skutečně – na stole seděl jeden reportér a vedle něho stál fotograf, kterého si přivedl.

„Poslyšte, přítelíčku… Myslím, že jsem teď mluvil do telefonu dost hlasitě, abyste to mohl zaslechnout. Ale jestli se ve vašem plátku objeví jen slůvko z toho, co jsem řekl, nedostanete od nás napříště ani jedinou zprávu! Rozuměl jste?“

Přesto, když se vrátil do své kanceláře a zazvonil na sluhu, trochu se usmíval.

„Uveďte pana… no, toho pana Joliveta.“

„Dobrý den, pane komisaři. Promiňte, že vás vyrušuji. Ale myslím, že je správné, abych… Když jsem totiž četl ve včerejším večerníku…“

„Posaďte se, prosím!“

„Ostatně přiznávám, že k vám nepřicházím jen z vlastního rozhodnutí, ale i po poradě a se souhlasem našeho generálního ředitele, jemuž jsem hned dnes ráno telefonoval. Překvapilo mne totiž jméno Prosper Donge, protože docela nedávno jsem se s tímto jménem setkal… Musím vás informovat, že v pobočce O naší banky kontroluji šeky. Je to, samozřejmě, mechanická práce, protože konta všech našich klientů už byla ověřena dříve… Já se na šeky jen zběžně podívám a připojím svou šifru. Protože v onom případě však šlo o velký obnos…“

„Okamžik… Chcete říci, že Prosper Donge byl klientem vaší banky?“

„Už pět let, pane komisaři. A dokonce ještě déle, protože jeho konto bylo k nám tehdy převedeno z naší pobočky v Cannes.“

„Dovolte mi otázku. Já si totiž tak lépe ujasním všecky souvislosti, které mne napadají… Prosper Donge měl v pobočce vaší banky v Cannes konto… Můžete mi říci, jak velké bylo v té době jeho konto?“

„Bylo to velmi skrovné konto, jako konta většiny hotelových zaměstnanců, kteří jsou našimi klienty. Přesto chci upozornit na to, že tito lidé, protože neplatí ani byt ani stravu, mohou, když jsou šetrní, dát stranou skoro celý svůj plat. To právě bylo v případě Donge, který každý měsíc ukládal na své konto přibližně tisíc až patnáct set franků. Ostatně akcie, které jsme z jeho příkazu koupili, stouply tenkrát na dvacet tisíc franků. Zkrátka, při příchodu do Paříže měl asi takových padesát pět tisíc franků…“

„A pokračoval v tom drobném spoření?“

„Počkejte – vzal jsem si výpis z jeho účtu. Sám uvidíte, že tu je něco velmi podivného. První rok… Donge, který tehdy bydlel v podnájmu v ulici Brey, u náměstí Etoile, ukládá stále ještě přibližně dvanáct set franků měsíčně. Druhý rok vybírá, ale neukládá. Změnil adresu. Bydlí v Saint-Cloud, kde, jak jsem poznal z poukazovaných šeků, si nechal postavit domek. Je tu šek pro obchodníka s pozemky, pro truhláře, za zednické práce, za malířské práce… Takže koncem toho roku, jak můžete z výpisu vidět, mu zbylo v bance jen osm set třicet franků a nějaké centimy. Nu, a před třemi lety, vlastně o pár měsíců později…“

„Promiňte – říkáte jasně, že před třemi lety?“

„Ano, zcela jasně. Za okamžik vám dám přesná data. Tedy před třemi lety nám oznámil, že se přestěhoval, a žádal nás, abychom si zaznamenali jeho novou adresu; byla to Réaumurova ulice číslo 117 C…“

„Okamžik… Viděl jste už někdy Donge osobně?“

„Snad jsem ho viděl, ale už si nevzpomínám… Nesedím dole u přepážek, mám svou vlastní kancelář, odkud vidím na návštěvníky banky jen malým okénkem ve dveřích…“

„Vaši zaměstnanci ho viděli?“

„Dnes ráno jsem přesně tutéž otázku řadě našich zaměstnanců položil… Jeden z nich si na něho vzpomíná právě proto, že i on si dal postavit domek na předměstí. Ten se tehdy, jak mi dnes řekl, podivil, že se Donge ze svého domku přestěhoval, sotva ho dostavěl.“

„Zatelefonoval byste tomu zaměstnanci?“

Návštěvník telefonoval. Maigret toho využil, opřel se v křesle jako člověk, který se únavou sotva drží na nohou, ale v jeho očích to jiskřilo.

„Vy jste tedy říkal… To je divné. Donge mění adresu a stěhuje se do Réaumurovy ulice číslo 117 C. Dovolíte, počkejte okamžik!“

Maigret zmizel v místnosti inspektorů. „Lucasi, skoč do taxíku, Réaumurova ulice číslo 117 C. Jeď se tam zeptat na nějakého Prospera Donge… Potom ti to vysvětlím!“ A vrátil se k zástupci bankovního ředitele.

„Jaké byly další Dongeovy dispozice?“

„Právě o tom jsem vás přišel informovat. Dnes ráno jsem se úplně zděsil, když jsem prohlížel jeho konto, a ještě víc jsem se zděsil, když jsem se dozvěděl o jeho posledním příkazu. Ten první americký šek…“

„Promiňte, co říkáte?“

„No, je jich řada, ale… Ten první americký šek, vydaný jednou bankou v Detroitu k dobru Prospera Donge, je datován před třemi roky v březnu a zní na pět set dolarů. Mohu vám říci přesně, kolik to bylo tenkrát franků…“

„To není důležité!“

„Ten šek byl připsán na jeho konto. Šest měsíců nato nám poslal Donge nový šek na stejný obnos se žádostí, abychom ho inkasovali a obnos mu připsali na konto…“

Zástupce ředitele, jemuž se už zdálo, že ho Maigret ani neposlouchá, byl náhle překvapen blaženým výrazem komisařovy tváře. A vskutku, Maigret jako by byl chvíli duchem někde jinde. Najednou ho napadlo, že kdyby byl nezatelefonoval americkému právnímu zástupci, solicitorovi, ještě dříve, než přijal tohoto návštěvníka, kdyby byl v telefonu nepoložil přesné otázky, stále by bylo možno si myslet, že jen náhoda…

„Prosím, poslouchám vás, pane… pane Jolivete – jmenujete se tak, že?“

Pokaždé si musel znova to jméno přečíst na vizitce.

„Nebo spíš – já už vím, co mi řeknete. Že Prosper Donge dostával z Detroitu další šeky, přibližně každé tři měsíce…“

„Přesně tak. Ale…“

„Dohromady představují všechny ty šeky asi jakou sumu?“

„Tři sta tisíc franků.“

„A ty zůstaly v bance, Donge si z nich nikdy nic nevybral?“

„Ano. Jen teď v posledních osmi měsících nedošel žádný šek.“

Setsakra – vždyť přece před cestou do Francie se paní Clarková i se synem projížděla po Tichomoří!

„A ukládal v té době Donge na své konto dál ty malé měsíční úspory?“

„Vůbec nic takového z jeho konta nevidím. Samozřejmě, ve srovnání s těmi šeky z Ameriky to byly směšné sumy. Ale teď se dostávám k tomu, co je na tom všem nejpodivnější. Ten jeho předvčerejší dopis. Já sám jsem ho nevyřizoval, vyřizoval ho přednosta zahraničního oddělení, hned pochopíte proč… Tedy předevčírem jsme dostali od Donge dopis. Místo aby v něm, jako to dělal dříve, posílal šek, žádal nás, abychom mu vystavili šek znějící na doručitele a k výplatě v jedné bruselské bance. Je to běžná bankovní transakce, lidé, kteří cestují, nás často žádají o vystavení takových šeků na banku, ušetří si tím komplikace s akreditivy a nemusí mít u sebe velké sumy v hotovosti…“

„Na jaký obnos byl ten šek?“

„Na dvě stě osmdesát tisíc francouzských franků. Skoro celá výše konta. Zkrátka, na Dongeově kontě zbývá necelých dvacet tisíc franků…“

„Vy jste tedy už ten šek předali?“

„Zaslali jsme ho na uvedenou adresu.“

„To znamená kam?“

„Pan Prosper Donge, Réaumurova ulice, číslo 117 C, jako obvykle.“

„Ten dopis tam tedy došel včera ráno?“

„Pravděpodobně ano. V tom případě však ho Donge nemůže mít.“

Zástupce bankovního ředitele rozevřel noviny.

„Nemůže ho mít, protože předevčírem, přibližně v tutéž dobu, kdy jsme šek vystavovali, byl Prosper Donge zatčen.“

Maigret spěšně listoval v telefonním seznamu, našel si, že v domě číslo 117 C v Réaumurově ulici, v němž má mnoho lidí telefon, je i telefon k domovníkovi. Zavolal k němu. Lucas tam už několik minut byl. Maigret mu dával stručné příkazy.

„Ano, dopis adresovaný Dongeovi. Na obálce je hlavička Lyonské úvěrní banky, pobočky O… Pospěš si, chlapče! A zavolej mi!“

„Domnívám se, pane komisaři,“ pronesl zástupce bankovního ředitele trochu slavnostně, „že jsem učinil správně, když…“

„Ale samozřejmě… samozřejmě…“

Maigret jako by ho už neviděl. Už se o něho nezajímal. Už byl někde docela jinde. Pocítil potřebu přestavovat věci na stole, prohrábnout kamna, procházet se.

„Je tu nějaký úředník Lyonské úvěrní banky, pane komisaři.“

„Ať jde dál.“

V tom okamžiku zazvonil telefon. Bankovní úředník zůstal stát na prahu kanceláře, čekal, co bude, díval se vyjeveně na zástupce ředitele banky, v níž byl zaměstnán, a ptal se sám sebe, co asi provedl, když byl zavolán sem, na kriminální policii.

„To je Lucas?“

„Víte, šéfe, ten dům, co zrovna jsem, to není obytný dům. Jsou tu jen kanceláře, a většina jen o jedné místnosti. Některé si pronajali venkovští obchodníci, kteří považují za výhodné, že mají také pařížskou adresu. Někteří se tu skoro nikdy ani neukáží a jejich poštu odtud posílají za nimi. V některých kancelářích zase sedí jen písařka a odpovídá na telefonické dotazy… Haló!“

„No pokračuj…“

„Před třemi lety tu měl kancelář Donge, držel si ji dva měsíce, platil za ni měsíčně šest set franků. Zašel sem jen dvakrát nebo třikrát. Od té doby poukazuje domovníkovi každý měsíc sto franků, aby za ním posílal poštu…“

„Aby ji posílal kam?“

„Do soukromé poštovní schránky značky Jem na bulváru Haussmann.“

„Na jaké jméno?“

„Obálky k zasíláni pošty tu jsou připraveny s adresou psanou na stroji. Donge sám je posílá předem. Počkejte chvilku… není tady dobře vidět… No, kamaráde, rozsviťte mi na chvilku… Tady to je… J. M. D., poštovní schránka Jem, bulvár Haussmann, číslo 42. To je celá adresa. Víte, že soukromé poštovní schránky přijímají dopisy zaslané na heslo nebo na iniciálky jména…“

„Nechal sis tam taxík? Ne? Pitomče! Skoč do jiného – kolik je hodin? Jedenáct… Rychle na ten bulvár Haussmann! Posílal tam domovník včera večer nějaký dopis? Ano? To už teda rychle jeď!“

Úplně zapomněl na ty dva, kteří tam stáli celí zaražení a poslouchali ho trochu vyjeveně. Byl v myšlenkách docela jinde, málem že se jich nezeptal: ‚Co vy dva tu vlastně chcete?‘

Pak se rázem uklidnil.

„Na čem vy v bance pracujete?“ obrátil se k úředníkovi, který se skoro postavil do pozoru.

„Já jsem v oddělení běžných účtů.“

„Znáte Prospera Donge?“

„Znám ho… Totiž, několikrát jsem ho viděl. Abyste rozuměl, v té době si stavěl domek na předměstí a já také. Jenže já jsem si vybral parcelu tam u…“

„Já vím, já vím… A pak?“

„Jednou za čas si přicházel vyzvednout menší sumy pro ty dodavatele, kteří neměli konto a nepřijímali proto šeky. Vadilo mu to… Vzpomínám si, že jsme o tom mluvili, říkali jsme si, že by každý, jako to je v Americe, měl mít své konto v bance. Dělalo mu potíže k nám chodit, protože pracoval v Majesticu od šesti ráno do šesti večer, a to už je naše banka zavřená. Poradil jsem mu – pan zástupce ředitele mi to nebude mít za zlé, my to tak totiž některým klientům děláme – poradil jsem mu tedy, že stačí, když mi zatelefonuje, a já mu pošlu peníze i se stvrzenkou o příjmu k podpisu… Dvakrát nebo třikrát jsem mu tak posílal peníze na jeho jméno do Majesticu.“

„Viděl jste ho ještě potom?“

„Nevzpomínám si… Ovšem, na dvě letní sezóny mne banka poslala jako vedoucího pobočky do Etretatu. Tenkrát mohl u nás být a já…“

Maigret prudce vytáhl zásuvku psacího stolu, vzal z ní Dongeovu fotografii a beze slova ji položil na stůl.

„To je přesně oni“ zvolal úředník. „Má dosti nápadnou tvář. Prý jako dítě – to mi sám vyprávěl – dostal neštovice a sedlák, u kterého tehdy žil, k němu ani nezavolal doktora.“

„Jste si tím jist, že je to on?“

„Poznal jsem ho na té fotografii tak jasně, jako bych na ní poznal sám sebe!“

„A poznal byste jeho písmo?“

„To bych poznal i já,“ vmísil se do jejich rozhovoru zástupce ředitele, trochu dotčený, že zůstává poněkud v pozadí.

Maigret jim předložil několik papírů s písmem různých lidí.

„Tenhle ne… tenhle ne… tenhle na něho nevypadá… Aha, tady ten! Podívejte, to je jeho sedmička! Píše sedmičku zvláštním způsobem! Písmeno F taky… Tohle je jeho F!“

Skutečně také vybrali lístek psaný Dongeovou rukou. Byl to jeden z těch lístků, na které zaznamenával objednávky hostů, jednou kávu, jindy kávu se zákusky, čaj, čokoládu nebo pečivo.

Telefon mlčel. Zato zvonili poledne.

„Nezbývá mi, pánové, než abych vám poděkoval!“

Co ten Lucas může v té agentuře Jem tak dlouho dělat? Ten je schopen, aby ušetřil šest franků, tam jet raději autobusem!

IX/Pan Charles čte noviny

Kdyby byla každá stála zvlášť, snad by ani nemusely být tak nápadné. Ale když tak stály pohromadě před portálem, jímž se vcházelo na kriminální policii, jako by stály někde před vrátnicí továrny, byl pohled na ně groteskní a zároveň žalostný. Gigi na svých hubených nohách jako na chůdách, v kožíšku z odřené králičiny, se pozorně dívala kolem, občas si pohrdlivě změřila strážníka u vchodu a sotva zaslechla z chodby kroky, zvědavě se vyklonila, aby viděla, kdo to jde. Vedle ní chudák Charlotta s rozcuchanými vlasy, neboť neměla už sílu ani se učesat, ani se nalíčit, a se svým jako měsíc kulatým obličejem, plným červených fleků od nedávného pláče a od neustálého vzlykání, její nos, rovněž červený, vypadal jako docela malá kulička zasazená mezi tvářemi. Na sobě měla velmi důstojný plášť z černé látky, lemovaný u krku a dole perziánem. V ruce bezvládně držela pořádnou kabelu z jemné teletiny. Nestát vedle ní ta vytáhlá krkavčí Gigi, nemít ten malý, červený nos, byla by vypadala jako spořádaná maloměšťačka.

„To je on!“

Charlotta se nehnula z místa, zato Gigi bez přestání brousila sem a tam. Maigret skutečně přicházel, provázen jedním ze svých spolupracovníků. Příliš pozdě si všiml obou stojících žen. Nábřeží bylo plné slunce, ve vzduchu se už chvělo jaro.

„Dovolte, pane komisaři…“

Komisař stiskl ruku spolupracovníkovi a popřál mu: „Dobré chutnání, kamaráde!“

„Můžeme s váma okamžik mluvit, pane komisaři?“

A Charlotta zase začala vzlykat, nacpala si skoro celý kapesník, stočený do klubíčka, do úst. Chodci se za nimi obraceli. Maigret trpělivě čekal. Gigi jakoby na omluvu své přítelkyně prohodila: „Byla právě u vyšetřujícího soudce, předvolal ji.“

Podívejme se, ten pan Bonneau! Měl na to samozřejmě právo, ale přece jen…

„Je to pravda, pane komisaři, že Prosper… že se ke všemu přiznal?“

Tentokrát se Maigret upřímně usmál. Tak to je vše, na co pan soudce přišel? Tahle stará osvědčená léčka, dobrá pro policejní potěr! A tahle tlustá husička Charlotta mu na to naletěla.

„Že to není pravda, viďte? Já jsem si to myslela! Kdybyste věděl, s čím vším na mě šel! Podle toho, co říkal, bych byla ta nejhorší z nejhorších…“

Policista, jenž stál na stráži v bráně, je pozoroval trošku ironickým pohledem. A byla opravdu zvláštní podívaná na Maigreta, jak se potýká se dvěma ženami, z nichž jedna pláče a druhá sleduje každý jeho pohyb, ale nijak při tom neskrývá svou nedůvěřivost.

„Jako bych já byla psala nějaký anonymní dopis, abych Prospera obvinila, já, která vím jistě, že ji nezabil… Heleďte, snad bych tomu mohla ještě uvěřit, kdyby se to bylo stalo revolverem, ale někoho uškrtit, to už vůbec ne… A k tomu ještě druhý den provést to samý člověku, který nic neudělal… Zjistil jste vy sám něco novýho, pane komisaři? Myslíte, že ho nechají dál sedět?“

Maigret kývl na taxík, který lovil pasažéry. „Nastupte,“ řekl oběma ženám. „Zrovna jsem se chystal někam zajet, doprovodíte mě.“

Bylo to tak. Lucas mu konečně zatelefonoval, že se v té zprostředkovatelně Jem nic nedozvěděl. Dal si s ním proto schůzku na bulváru Haussmann. A právě teď mu blesklo hlavou, že…

Obě si chtěly sednout na sklápěcí sedadla, on je však donutil, aby si sedly dozadu, a sám si sedl zády k šoférovi. Byl krásný den, jeden z prvních v tom roce, jeli rozzářenými pařížskými ulicemi, a i chodci byli už veselejší.

„Řekněte mi, Charlotto, ukládá Donge stále ještě své úspory do banky?“

Jen tak tak, že se už nepustil do Gigi, která pokaždé, sotva otevřel ústa, stáhla obočí, jako by větřila léčku. Zřejmě se musela držet, aby svou přítelkyni nevarovala: ‚Pozor! Rozmysli si to, než odpovíš!‘

Charlotta přesto zvolala: „Úspory! Ten chudák Prosper! Už pěkně dlouho žádné nemáme! Už od té doby, co jsme si uvázali na krk ten domek, to vám mohu říct! Podle rozpočtu měl stát nejvýš čtyřicet tisíc franků… Pak nás jen základy stály třikrát tolik, než jsme počítali, protože se narazilo na spodní vodu. A když už zdi skoro stály, začala ta dlouhá stávka zedníků, zrovna na začátku zimy. Pět tisíc franků sem, tři tisíce tam… no, je to všecko samá zlodějna! Nevěřil byste, na kolik nás ten domek dodneška přišel! Nevím to přesně, ale určitě na víc než na osmdesát tisíc, a to ještě není všechno poplaceno…“

„Takže Donge už žádné peníze v bance nemá?“

„Už tam nemá ani konto, už asi tři roky… Vzpomínám si na to, protože jednoho dne přišel listonoš s poukázkou na osm set a několik franků. Nevěděla jsem, za co to je. Když se vrátil Donge, vysvětlil mi, že napsal bance, aby zrušila jeho konto a zbytek mu vyplatila…“

„Nevzpomínáte si, kdy to přesně bylo?“

„Co vám na tom může záležet?“ zeptala se Gigi, která se už nemohla udržet, aby si aspoň škodolibě neomočila.

„Vím, že to bylo v zimě, protože právě když listonoš přišel, oškrabávala jsem led kolem pumpy… Počkejte, ten den jsem taky byla v Saint-Cloud na trhu… Kupovala jsem husu, tak to muselo být pár dní před vánocemi!“

„Kam to vlastně jedeme?“ zabručela Gigi, dívajíc se okénkem vozu.

Právě v té chvíli taxík zastavoval na bulváru Haussmann. Lucas čekal na chodníku a vykulil oči, když uviděl Maigreta vystupovat z vozu za oběma ženami.

„Okamžik…“ řekl jim komisař a vzal si Lucase stranou.

„Tak co?“

„Podívejte se tímhle směrem. Vidíte ten malý krámek mezi tamtím brašnářstvím a tím dámským kadeřnictvím? Tak to je agentura Jem. Vede ji starý odporný chlap, z kterého jsem nemohl nic vytáhnout. Chtěl ten krám zavřít a jít na oběd, touhle dobou prý už obědvá, já jsem ho ale přinutil, že tam zůstal. Zuří. Prý bez písemného povolení nemám právo…“

Maigret vešel do tmavého krámku přehrazeného tmavým dřevěným pultem. Všude po stěnách visely malé schránky, také z tmavého dřeva, a ve většině z nich bylo vidět dopisy.

„Rád bych věděl…“ spustil děda.

„Jestli nemáte nic proti tomu, tak ptát se budu já,“ zabručel Maigret. „Vy tu přijímáte dopisy označené jen iniciálkami, což jak víte, u dopisů poste restante pošty dělat nesmějí. Máte proto jistě vykutálené zákaznictvo…“

„Platím živnostenskou daň!“ odpověděl děda na svou obranu. Nosil silné brýle, za nimiž číhaly uslzené oči. Na sobě měl ušpiněný kabát, límeček jeho košile byl odřený a promaštěný. Celý nějak zatuchle páchl a stejný pach zamořoval krámek.

„Chci vědět, jestli si vedete seznam, kde si u iniciálek zaznamenáváte i skutečná jména zákazníků.“

Starý se ušklíbl: „Vy si myslíte, že by sem někdo vůbec chodil, kdyby měl udat své skutečné jméno? To bych už rovnou mohl chtít průkaz totožnosti!“

Člověku se zvedá žaludek, když si pomyslí, kolik hezkých žen už asi tajně prošlo tímto špinavým krámkem, kolik cizoložství a jiných nepravostí se tu už asi zprostředkovalo.

„Včera ráno jste dostal dopis označený iniciálami J. M. D.“

„To je docela možné, jak jsem už řekl vašemu kolegovi. Ten se dokonce přesvědčil o tom, že ten dopis už tu není…“

„To znamená, že si ho někdo vyzvedl. Můžete nám přesně říci, kdy?“

„Já o tom vůbec nic nevím, a i kdybych to věděl, tak pochybuji, že bych vám to řekl…“

„Vy si asi nejste vědom, že v nejbližších dnech mohu dát celý tenhle váš krám zavřít!“

„Tím už mi hrozili jiní páni, a vidíte, ten můj krám, jak mu říkáte, už tu existuje celých dvaačtyřicet let. Kdybych jen spočítal ty muže, co mi sem přišli udělat randál, a dokonce na mne vzali hůl…“

Lucas měl věru pravdu, když řekl, že je odporný.

„Jestli vám to nevadí, tak zavřu okenice a půjdu na oběd…“

Kde mohla tahle lidská štěnice obědvat? Bylo vůbec možné, že by měl rodinu, ženu a děti? Spíše to byl starý mládenec a dalo se předpokládat, že někde v malém hostinci v okolí má své vyhrazené místo, s vlastním ubrouskem v kroužku.

„Viděl jste někdy tohoto muže?“ zeptal se Maigret, jenž zahnal všechny tyto úvahy a předložil raději i tady fotografii Donge. Byl příliš zvědav na odpověď, proto přešel i drzosti toho dědy. Ten se k papíru sklonil, musel ho mít méně než dvacet centimetrů u očí. Nehnul ani brvou. Pak pokrčil rameny. „Nikoho mi nepřipomíná…“ zabručel skoro s politováním.

Obě ženy stály venku, před výkladní skříní krámku. Maigret zavolal Charlottu.

„A poznáváte tuto osobu?“

Kdyby Charlotta byla hrála divadlo, bylo by to muselo dopadnout velmi zmatené, protože se dívala kolem sebe zároveň zděšeně i zaraženě; oba tyto pocity muselo toto prostředí ovšem vyvolávat.

„Co to tady…“ začala nejistě.

Byla vyplašená. Říkala si, proč ji sem zavezl. Instinktivně hledala pomoc u Gigi, která vešla bez vyzvání.

„Zavoláte sem ke mně ještě hodně lidí?“ zeptal se starý.

„Nepoznáváte tedy ani jednu ani druhou? Nejste s to mi říct, jestli si pro dopis poslaný na iniciály J. M. D. přišel muž nebo žena, ani kdy byl vyzvednut?“

Děda neodpověděl, vzal dřevěnou okenici a šel ji zavěsit do dveří. Nezbývalo, než se dát na ústup. A tak se Maigret, Lucas i obě ženy zase octli na chodníku, pod kaštany, jejichž pupence už co nevidět rozpuknou.

„Vy dvě už můžete jít…“

Díval se za nimi, když odcházely. Už po deseti krocích se Gigi ostře obula do své kamarádky a táhla ji pryč tak rychle, že chudák tlusťoučká Charlotta jí stěží stačila.

„Je něco nového, šéfe?“

Co na to mohl Maigret říci? Byl ustaraný, byl mrzutý. Jako by ho jaro spíše popuzovalo, než rozveselovalo.

„Nevím. Poslyš – jdi se naobědvat. Odpoledne ale buď v kanceláři. Oznam všem bankám ve Francii a v Bruselu, že jestli jim bude předložen šek na dvě stě osmdesát tisíc franků…“

Do Majesticu byl odtud jen skok. Maigret se dal ulicí Ponthieu a vešel do bistra, které bylo skoro vedle zadního vchodu do hotelu. Tam se dalo něco rychle pojíst. Objednal si slepičí ragú, jedl mrzutě vzadu u malého stolku, nedaleko dvou hostů, kteří si také zaskočili něco spolknout, mluvili o koních a spěchali na dostihy.

Kdyby ho byl někdo sledoval a měl říci, co vlastně to odpoledne dělal, byl by v rozpacích. Když pojedl, objednal si kávu, pak si koupil tabák a nacpal jím kožený pytlík. Vyšel z bistra, dlouho stál na chodníku a díval se kolem.

Zřejmě neměl ujasněný plán. Loudavě zašel do chodby Majesticu a zastavil se před píchacími hodinami. Připomínal cestujícího, který musí pročekat na nádraží celé hodiny, loudá se po něm a hraje si s páčkami automatů na bonbóny.

Za ním co chvíli někdo proběhl, zejména kuchaři se servítkem pod paží; vesměs si běželi na skleničku do vedlejšího bistra.

Loudal se chodbou dál, vzduch tam byl stále teplejší a hustší a za chvíli už ho ovanul kuchyňský pach. V šatně nebyl nikdo. Opláchl si v umyvadle ruce, jen tak, pro ukrácení času, pak si dobrých deset minut čistil nehty. A protože tam bylo příliš teplo, svlékl si plášť a pověsil jej do skříně s číslem 89.

Jean Ramuel trůnil ve své zasklené kabině. Naproti v kavárenské přípravně se rychle míhaly tři ženy a nějaký nový zaměstnanec v bílém kabátě, zřejmě Prosperův nástupce.

„Kdo to je?“ zeptal se Maigret Ramuela.

„Někdo na výpomoc, vzali ho sem, než někoho najdou. Říkají mu Charles… Vyšel jste si sem na obchůzku, pane komisaři? Promiňte, musím…“

Byla to špičková hodina. Vznešení hosté obědvají pozdě, a tak halda lístků na Ramuelově stole rostla, číšníci pobíhali, všechny telefony vyzváněly, výtah s podnosy se téměř nezastavil.

Maigret s kloboukem na hlavě a s rukama v kapsách chodil sem a tam, tu se zastavil u kuchaře a s náramným zájmem přihlížel, jak připravuje omáčku, tu zase zašel do umývárny nádobí nebo se díval skleněnou stěnou do „panského čeledníku“. Tak jako když to tu obhlížel prvně, zase se pustil po úzkém schodišti pro služebnictvo. Tentokrát však prošel, nijak nespěchaje, všechna poschodí až nahoru a tvářil se stále chmurně. Když začal scházet dolů, narazil na ředitele, ještě celého udýchaného.

„Před chvilkou jsem se dověděl, že jste tady, pane komisaři… Předpokládám, že jste ještě neobědval. Jestli mi dovolíte…“

„Už jsem jedl, děkuji.“

„Mohu se vás zeptat, co je v té věci nového? Byl jsem tak překvapen, když zatkli toho Prospera Donge. Nechcete si u nás opravdu nic vzít? Aspoň skleničku koňaku…“

Ředitel byl ve zřejmých rozpacích; vyplývaly z toho, že stál na úzkém schodišti proti Maigretovi, jenž nedával najevo žádný pocit. V takových chvílích býval komisař netečný jako hroch.

„Doufal jsem, že se ta věc nedostane do novin. Víte, co to pro takovýhle hotel znamená… Pokud jde o Donge…“

Bylo to k zoufání. Maigret mu nenahrál nic, čeho by se mohl zachytit. Klidně sestupoval po schůdkách dolů a za chvíli už byl zase v suterénu.

„Chlapík, kterého bych byl ještě před několika dny dával ostatním za vzor. Vy sám přece víte, že v tak velkém hotelu se najdou všelijací lidé…“

Maigretův pohled přebíhal od jedné skleněné stěny ke druhé, od jednoho, jak říkal, akvária k druhému. A skončilo to v šatně, teď už u pověstné skříně číslo 89, kde také doslova skončily dva lidské životy.

„A ten chudák Colleboeuf! Promiňte, jestli vás ruším, ale napadla mi jedna věc… Nemyslíte, že je třeba mimořádné síly k uškrcení člověka, za bílého dne, jen pár metrů od mnoha lidí, jinými slovy tak, aby oběť nemohla křičet ani se bránit? V této chvíli by to snad mohlo být možné, protože každý pobíhá a je tu opravdu velký hluk. Ale odpoledne v půl páté nebo v pět…“

„Vy jste teď možná právě obědval…“ zabručel Maigret.

„Na tom nesejde… my jsme zvyklí najíst se kdykoli…“

„Uděláte mi radost, když půjdete dojíst svůj oběd. Chodím sem, chodím tam – omluvte mne.“

Procházel se dále po chodbách, otevřel a zase zavřel kdejaké dveře, zapálil si lulku a zase ji hned nechal vyhasnout. Nejčastěji se vracel ke kavárenské přípravně, kde už opravdu znal každý pohyb zaměstnanců, a neustále si tiše opakoval: „No dobrá… Donge je tam, je tam každý den od šesti ráno… Dobrá… Doma vypil šálek kávy, který mu připravila Charlotta, když se vracela z práce… Dobrá… Tady, to mi dá rozum, si vypije jeden z prvních šálků z kávovaru… Dobrá!“

Vedlo to k něčemu?

„Zvykl si nosit šálek kávy nočnímu vrátnému. Dobrá… Zřejmě proto, že ten den už bylo šest deset a Donge se ještě neobjevil, sebral se Justin Colleboeuf a sešel dolů… Dobrá… Řekněme, že z toho nebo onoho důvodu… Hm, hm…“

A podívejme, teď už tady neplní ty stříbrné konvice jako ráno, teď připravují menší konvičky z polévané pálené hlíny, u každé je malý cedníček.

„Po celé dopoledne se připravují snídaně, a stále rychlejším tempem… Dobrá… Pak si Donge něco spolkne… Něco k jídlu, co mu přinesou na podnose…“

„Ustoupil byste laskavě trochu stranou, pane komisaři… to je jedno, na kterou stranu… Ale takhle bych nemohl počítat šálky!“

To ho požádal Ramuel ze své skleněné kabiny. Musel totiž dávat pozor na všechno. A hele, on počítal k tomu všemu i šálky z kavárenské přípravny!

„Promiňte, že jsem vás o to požádal…“

„Ale nic se nestalo, nic se nestalo!“

Tři hodiny. Tempo se zpomalovalo. Šéfkuchař se šel obléci, aby mohl odejít.

„Jestli se někdo bude po mně ptát, Ramueli, vrátím se v pět! Musím jít zaplatit daně!“

Malé hnědé kávové konvice se už zase skoro všecky vrátily. Pan Charles vyšel z přípravny, a dívaje se zvědavě po komisaři, zamířil chodbou k východu. Ty jeho ženské mu zřejmě řekly, kdo to tu je. Za chvilku se vrátil s odpoledním vydáním jedněch novin. Bylo chvíli po třetí hodině. Ženy pracovaly u dřezů na nádobí, s rukama ponořenýma až po lokty do horké vody. Pan Charles si sedl ke svému malému stolečku tak pohodlně, jak jen to šlo. Rozložil noviny, nasadil si brýle, zapálil cigaretu a začal číst. Nebylo na tom nic zvláštního, Maigret však přece jen zostřil zrak.

„Teď tedy,“ zeptal se s úsměvem Ramuela, „je vlastně přestávka, že?“

„Teď to je volnější až do půl páté, pak to zase začne, až spustí dancing…“

Uplynuly další minuty a Maigret stále postával v chodbách. Náhle zazvonil v přípravně telefon, pan Charles se zvedl, něco do něho říkal, pak trochu mrzutě odešel od svých novin a zmizel někde v dalších chodbách.

„Kam jde?“

„Kolik je hodin? Půl čtvrté? Volá ho asi skladník a chce mu předat zásoby kávy a čaje.“

„To se dělá každý den?“

„Každý den.“

Ramuel očima sledoval Maigreta, který, stále velmi klidný, vešel do kavárenské přípravny. To, co udělal, bylo docela prosté. Otevřel jen zásuvku stolu, obyčejného stolu z bíle natřeného dřeva. Našel tam lahvičku inkoustu, násadku a svazeček dopisních papírů. Bylo tam také pár špačků tužek a dvě nebo tři poukázky na peníze.

Právě zase zásuvku zavřel, když vstoupil pan Charles s balíky zásob pod paží. Pan Charles už jen zahlédl, že Maigret je skloněn nad stolem s rozloženými novinami. „Můžete si je vzít,“ řekl, „stejně tam moc není… Já tam čtu jen román na pokračování a inzeráty.“

O to právě šlo!

„Tak to bylo! Prosper Donge sedí za tímhle stolem, nic netuší… Tři ženské vedle řinčí nádobím… On…“

Každým okamžikem jako by padala z komisaře jeho loudavost i jeho ospalý vzhled. Jako by si náhle uvědomil, že ho ještě čeká naléhavý úkol. S nikým se nerozloučil, rychle zamířil k šatně, vzal ze skříně plášť, v chůzi si ho navlékl a za chvilku už se bořil do sedadla taxíku.

„Na finanční odbor prokuratury!“ spěšně řekl šoférovi.

Tři čtvrti na čtyři. Snad tam ještě někoho najde? Jestli všecko půjde dobře, mohl by doufat, že ještě do večera…

Otočil se – taxík totiž právě míjel Edgara Fagoneta, zvaného Zebio, který kráčel k Majesticu.

X/Večeře v restaurantu Coupole

Zákrok byl tak nečekaný a prudký, že se sám starý antikvář, jenž dožíval jako přestárlý krtek v temném skladišti svého krámku, kam vůbec nepřišlo světlo, zvedl a došoural se až ke dveřím.

Bylo pár minut před šestou. Nenápadné obchůdky v ulici Saint-Peres byly jen slabě osvětleny, v celé ulici bylo ještě pološero. Auto policejní prefektury sem ostře zabočilo z nábřeží s tak zuřivým houkáním, že to vyjevilo všechny antikváře a bukinisty zalezlé v krámcích. Pak zaskřípaly brzdy, auto zastavilo u chodníku a vyskočili z něho tři muži, zřejmě na všecko připravení; vypadalo to, jako by sem byl někdo zavolal přepadový policejní oddíl.

Maigret vykročil sám ke vchodu do krámku. Právě v té chvíli se tam na zasklené dveře přitiskl bledý a vyjevený obličej příručího; vypadalo to doslova jako nějaký rozmazaný obtisk. Jeden z inspektorů zaběhl do postranní uličky, aby zjistil, zda obchod nemá druhý východ. Jiný inspektor, který zůstal stát na chodníku, vypadal se svými mohutnými kníry a s podmračeným nedůvěřivým pohledem spíše jako karikatura policisty; Maigret si však právě jeho tentokrát vybral.

Všechny stěny krámku byly ověšeny orientálními koberci, byl tu těžký, jakoby sametový klid, jen starý příručí se horečně snažil, aby ovládl své vzrušení.

„Hledáte pana Atouma? Podívám se, jestli tu vůbec je…“

Ale to už ho Maigret odstrčil a kráčel nezadržitelně dál.

V koberci zavěšeném na zadní stěně krámu zahlédl jakoby malou štěrbinu, která se nápadně červeně leskla, a zaslechl také přidušený zvuk hlasů. A za okamžik už stál na prahu malé místnosti, jejíž stěny jako by tvořily čtyři koberce; stála tu pohovka s barevnými polštářky, u ní kulatý, perletí vykládaný stolek. Z konvice turecké kávy se ještě kouřilo.

Uviděl muže, který byl právě na odchodu. Neměl o nic klidnější výraz než starý příručí. Druhý, pohodlně usazený na pohovce, kouřil cigaretu se zlatým náustkem a něco říkal v cizí řeči.

„Pan Atoum, že ano? Komisař Maigret z kriminální policie…“

Návštěvník co nejrychleji zmizel, bylo slyšet, jak za ním zaklaply venkovní dveře. Zato Maigret si klidně sedl na kraj pohovky a se zájmem si prohlížel drobné šálky na tureckou kávu.

„Vy si na mne nevzpomínáte, pane Atoume? Vždyť jsme přece spolu strávili celý jeden půlden, před… No, bude to už skoro osm let! Byla to tehdy krásná cesta! Vogézy, Alsasko… Jestli se dobře pamatuji, tak jsme se rozloučili u pohraničních závor…“

Atoum byl tlustý, ale měl docela mladou tvář a neobyčejně výrazné oči. Byl elegantně ustrojen, navoněn, ruce plné prstenů; seděl s nohama téměř zkříženýma pod sebou na konci pohovky a celá ta malá místnost, osvětlovaná lampou z nepravého alabastru, připomínala spíše scénu v nějakém orientálním bazaru než tady v pařížské ulici.

„Co jste to vlastně tehdy provedl? Nic tak strašného, jestli se dobře pamatuji… Ale protože jste neměl v pořádku doklady, francouzská vláda vám raději nabídla ten výlet na hranice. Ostatně, ještě týž večer jste se sem zase vrátil, a protože na první pohled jste měl všecko v pořádku a našel jste si, myslím, vlivné ochránce…“

Atoum se nenechával vyvést z klidu a tváří v tvář Maigretovi si podržel nehybný výraz číhající kočky.

„Pak jste byl bankéřem, protože ve Francii, mimo jiného, se nepožaduje neposkvrněný trestní rejstřík na těch, kteří nakládají s penězi občanů… A znovu jste měl nějaké těžkosti, že, pane Atoume?“

„Mohu si dovolit se vás zeptat, pane komisaři…“

„… proč jsem k vám přišel, že? Nu, abych byl upřímný, zatím ještě sám nevím. Před domem stojí policejní vůz a strážníci. Je docela možné, že odtud odjedeme všichni pěkně pohromadě…“

Atoum pohybem nabídl Maigretovi cigaretu, ten ji rovněž pohybem odmítl; zapálil si tedy sám a jeho ruka se přitom ani nezachvěla.

„Je také možné, že klidně odsud odejdu a že si tu zůstanete…“

„A na čem to záleží?“

„Na odpovědi, kterou mi dáte na docela malou otázku. Vaši diskrétnost už znám tak dobře, že jsem předem udělal ona opatření, abych ji zvládl. Když jste ještě býval bankéřem, měl jste účetního, který byl, jak se říká, vaší pravou rukou, vaším důvěrníkem – všimněte si, že neříkám spoluviníkem – a který se jmenoval Jean Ramuel. No, a já bych rád věděl, proč jste se rozešel s takovým vzácným pomocníkem, nebo, abych se vyjádřil přesněji, proč jste ho vyhodil?“

Následovala dlouhá chvíle ticha. Atoum přemýšlel.

„Mýlíte se, pane komisaři. Já jsem Ramuela nevyhodil, to on mne z vlastní vůle opustil, a jestli se dobře pamatuji, bylo to pro jeho špatné zdraví…“

Maigret se zvedl.

„Tím hůř. Za těchto okolností je tu to prvé řešení… Pojďte laskavě se mnou, pane Atoume!“

„Kam mne chcete odvézt?“

„Na hranice, jako tenkrát…“

Na Orientálcově tváři se objevil lehký úsměv.

„Jenže tentokrát to budou jiné hranice. Představte si, mám chuť zajet si směrem k Itálii. Ujistili mne, že v Itálii, kterou jste tak náhle opustil, jste si zapomněl odsedět pět let za podvody a vystavování nekrytých šeků… Takže…“

„Posaďte se, pane komisaři…“

„Myslíte, že nebudu muset za chvilku zase vstávat?“

„Co chcete s Ramuelem udělat?“

„Asi ho posadit tam, kam patří, nemyslíte?“

A Maigret najednou změnil tón: „Tak dost, Atoume! Dnes nemohu ztrácet čas! Zdá se mi, že vás má Ramuel v hrsti…“

„Přiznávám, že svým neuváženým žvaněním by mi mohl udělat hodně nepříjemností. Taková bankovní činnost je složitá. On si nemohl odvyknout strkat do všeho nos… Tak si říkám, jestli by pro mne ta Itálie nakonec nebyla lepší. Ledaže byste mi dal určitou záruku… Jako třeba, že jestli bude o jistých věcech mluvit, že na to nebudete dbát, protože to už je minulost a od té doby se ze mne stal počestný obchodník.“

„To je celkem v mezích možností…“

„V tom případě vám mohu říci, že jsem se s Ramuelem rozešel po dosti prudké hádce. Přišel jsem totiž na to, že si u mne vydělával na svou vlastní pěst a že v určitých případech padělal písmo.“

„Předpokládám, že doklady o tom jste si uschoval.“

Atoum přivřel oči a tichým hlasem přiznal: „Jenže on si zase uschoval jiné, takže…“

„Takže máte v hrsti jeden druhého! Tak, Atoume, a teď od vás chci, abyste mi ty doklady okamžitě předal!“

Atoum ještě chvilku váhal. Má si vybrat italské nebo francouzské vězení? Nakonec vstal a zvedl čalouněni za pohovkou; pod ním se objevil malý, do zdi zasazený sejf, který otevřel.

„Tady jsou směnky, na nichž Ramuel padělal nejen můj podpis, ale i podpisy dvou mých zákazníků. A jestli u něho najdete malý červený sešit, do něhož jsem si já zapisoval různé bankovní obchody, byl bych vám vděčen, kdybyste…“

Když pak odcházel v patách za Maigretem přes prodejnu, na chvilku se zastavil, ukázal na nádherný karamanský koberec a zamumlal: „Říkám si, jestli by se tenhle vzor nezamlouval paní Maigretové…“

V půl osmé vstoupil Maigret do restaurantu Coupole a zamířil rovnou do té části rozsáhlého sálu, kde se podávaly večeře. Byl sám, tvrďák měl posunutý trochu do týla a ruce jako obvykle v kapsách. Vypadal, jako by hledal volné místo.

Vtom spatřil drobného muže, který měl před sebou mísu obloženého nářezu a půllitr piva.

„Hele, Lucas… Je tu vedle vás volno, pane?“

Posadil se s výrazem člověka, který se těší na dobrou večeři, pak se zase zvedl, aby si dal odnést kabát do šatny. Vedle něho seděla vyzývavě vulgární žena s půlkou hezky velké langusty na talíři a vykřikovala protivným hlasem: „Pane vrchní! Přineste mi jinou majonézu! Tahle čpí po mýdle!“

Maigret se k ní otočil, pak se podíval na muže, který tu byl s ní, a vskutku se zdálo, že je upřímně udiven.

„Hele, pan Ramuel… Jak se tak lidé sejdou! Byl byste tak laskav a představil mne?“

„Moje žena – pan komisař Maigret z kriminální policie…“

„Těší mne, pane komisaři.“

„Dal bych si biftek, frity a velké pivo, pane vrchní!“

Podíval se na Ramuelův talíř, na němž byly jen vařené nudle, nemaštěné a bez strouhaného sýra. „Víte, co si myslím?“ prohodil najednou srdečně. „Myslím si, pane Ramueli, že jste nikdy neměl štěstí… Už mě to napadlo, když jsem vás prvně spatřil. Jsou takoví lidé, kterým se nic nedaří, a všiml jsem si, že k tomu právě oni obyčejně ještě pochytají ty nejnepříjemnější nemoci nebo neduhy…“

„Ten toho, co jste řekl, zatraceně využije, aby omluvil svou špinavou povahu!“ zasáhla do hovoru Marie Deligeardová, která očichávala právě přinesenou novou majonézu.

„Člověk tak inteligentní, tak vzdělaný, tak pracovitý jako vy by byl už musel desetkrát zbohatnout,“ pokračoval komisař. „A nejpodivnější je, že jste už mnohokrát měl příležitost si zařídit náramný život… Nejdřív v Káhiře, pak v Ecuadoru… Pokaždé, když jste šel rychle nahoru, jste zase brzy byl tam, kde jste začal. Jakoby náhodou kápnete zrovna na toho podvodného bankéře, na Atouma, a musíte se s ním rozejít…“

Ti, co večeřeli u vedlejšího stolu, neměli o významu této rozmluvy ani tušení. Maigret nasadil lehký tón zábavného společníka a pustil se při tom s chutí do svého bifteku. Lucas byl skloněn až k talíři a Ramuel vypadal, jako by ho zajímaly jen ty jeho nudle.

„Abych řekl pravdu, vůbec jsem nečekal, že vás potkám tady, na bulváru Montparnasse, myslel jsem si, že už dávno sedíte ve vlaku na Brusel…“

Ramuel nehnul ani brvou, jeho nezdravě žlutá tvář zbledla ještě víc a prsty křečovitě sevřely vidličku. Zato jeho společnice zvolala: „Co? Cože? Tys chtěl jet do Bruselu a mně jsi o tom vůbec neřekl? Co to znamená, Jeane? Zase nějaká ženská, viď!“

Maigret ji dobrácky chlácholil: „Mohu vás ujistit, madam, že tu nejde o žádnou ženskou… Uklidněte se… Ale váš manžel, totiž, chci říci váš přítel…“

„Můžete říkat manžel! Nevím, co vám o tom zase napovídal, ale my jsme se opravdu vzali. Tady je důkaz…“ Začala se horlivě hrabat v kabelce, vytáhla z ní malý složený papír, už celý zažloutlý a otřepaný.

„Tady to je! To je náš oddací list…“

Bylo to psáno španělsky a bylo na tom mnoho kolků a razítek Ecuadorské republiky.

„Tak mluv, Jeane! Cos chtěl dělat v tom Bruselu?“

„Ale… Ale já jsem vůbec neměl v úmyslu…“

„Podívejte, pane Ramueli… Promiňte, nechtěl jsem vyvolat žádný nesvár v rodině. Když jsem se dozvěděl, že jste si vyzvedl z banky skoro všecky své peníze a že jste požádal o šek pro Brusel na dvě stě osmdesát tisíc franků…“

Maigret si rychle dal do úst slušnou porci výborných, chřupavých fritů, neboť se mu strašně chtělo zasmát. Na jeho nohu totiž šlápl Ramuel, jenž ho tímto způsobem prosil, aby už dál nemluvil. Ale bylo pozdě. Marie Deligeardová, nebo, jestli se tomu papíru dalo věřit, tedy Marie Ramuelová zapomněla na svou langustu, zapomněla na to, že kolem ní večeří desítky lidí, a spustila: „Řekl jste dvě stě osmdesát tisíc franků? Tak on tedy měl v bance dvě stě osmdesát tisíc a přitom mi odmítal každou maličkost…“

Maigret se významně podíval na langustu a na láhev ryzlinku aspoň za pětadvacet franků.

„Tak odpověz, Jeane! Je to pravda?“

„Vůbec nevím, o čem to komisař mluví…“

„Máš konto v bance?“

„Ujišťuji tě, že konto v bance nemám, a že kdybych měl dvě stě osmdesát tisíc franků…“

„A vy, pane komisaři, vy říkáte co?“

„Je mi velmi líto, madam, že jsem vás tak rozčilil. Myslel jsem, že o tom víte, že manžel před vámi nic neskrývá…“

„Teď tomu konečně rozumím!“

„Čemu rozumíte?“

„Tomu, jak se v poslední době choval. Byl náramně sladký. Dal si všecko líbit. Já jsem ale cítila, že v tom něco je. Zkrátka, připravoval si půdu!“

Hosté se pobaveně otáčeli, neboť její slova muselo být slyšet o dobré tři řady stolů dál.

„Marie…“ zaprosil Ramuel.

„Tak tys hezky tajně křečkoval, na mě jsi kašlal a připravoval ses fouknout! A já bych čučela sama v kvartýru, za který by možná ani nebyl zaplacený nájem! Tak to ne, drahoušku… Už dvakrát ses pokoušel pustit mě k vodě, ale víš moc dobře, že se ti to nepodařilo! Víte to jistě, pane komisaři, že v tom není ňáká ženská?“

„Nemyslíte, pane komisaři, že by bylo lépe, kdybychom si o tom šli pohovořit někam jinam?“

„Ale ne, ale ne…“ odmítal s povzdechem Maigret. „A hele, já bych si dal… Pane vrchní!“

Ukázal číšníkovi na servírovací stolek s velkým stříbrným příklopem, který právě strkali mezi stoly.

„Co máte v tom trakaři?“

„Roštěnky, prosím.“

„Dobrá, dejte mi jednu. Vezmeš si taky, Lucasi? A frity, pane vrchní!“

„A odneste si tu langustu, není čerstvá!“ zavelela Ramuelova společnice. „Dejte mi to samý, co si objednal tuhle pan komisař. Tak teda tenhle špinavec ulejval peníze a…“

Byla tak rozčilená, že považovala za nutné svou nalíčenou tvář trochu oživit; bez rozpaků mávala nad stolem pudřenkou, z níž se sypal nechutně růžový pudr. A pod stolem se zase daly tušit dost neobvyklé pohyby – Ramuel jí šlapal po nohou, aby ji umlčel, ona tomu však nechtěla rozumět a odpovídala zlostným dupáním.

„To ti přijde draho, ty lumpe… Jen počkej!“

„Uvidíš, že se za chvíli všecko vysvětlí! Nevím, proč si komisař myslí, že…“

„A vy víte jistě, že se nemýlíte? Protože lidi od policie, to my známe… Když nic nevíte a bruslíte v tom, vymýšlíte si bůhvíco, aby vám ostatní naletěli! Není to třeba tak?“

Maigret se podíval na hodinky. Bylo půl desáté. Nenápadně mrkl na Lucase, který se hned nato důkladně rozkašlal. Pak se naklonil k Ramuelovi a jeho společnici, jako by jim chtěl říci něco důvěrného.

„Zůstaňte sedět, Ramueli… Žádný skandál, nijak by vám to nepomohlo! Ten host, co sedí po vaší pravici, je jeden z našich lidí. A tadyhle strážmistr Lucas vás už sleduje celé odpoledne, telefonoval mi, že jste tady.“

„Co tohle zase znamená?“ vykoktala Marie Deligeardová.

„Znamená to, madam, že jsem vás nejdříve chtěl nechat najíst. Jsem nucen vašeho manžela zatknout… Uděláme to pěkně v klidu, tak to bude pro všechny lepší. Dojezte svou večeři! Za chvilku všichni odejdeme, jako bychom byli dobří přátelé. Vezmeme si taxík a zajedeme na Zlatnické nábřeží. Nedovedete si představit, jaký je tam v kancelářích teď v noci klid… Prosím hořčici, pane vrchní! A okurku, jestli máte…“

Marie Deligeardová, s čelem tak křečovitě staženým, že to vypadalo, jako by je hluboká kolmá vráska dělila ve dvě půlky, což ji samozřejmě nedělalo ani hezčí, ani příjemnější, zuřivě jedla. Co chvíli si svého manžela měřila hrozivým pohledem. Maigret požádal o třetí pivo, znovu se naklonil k Ramuelovi a hezky pomalu, jakoby důvěrně mu říkal: „Představte si, že dnes odpoledne, tak asi ve čtyři hodiny, jsem si najednou vzpomněl, že jste byl účetním poddůstojníkem…“

„Tys mi vždycky tvrdil, žes byl poručíkem!“ zaskuhralo to nepříjemné stvoření, které si jedinou příležitost nedalo ujít.

„Ale to už něco znamená, madam, být účetním poddůstojníkem! Ten přece vyřizuje všechny písemnosti celé roty! A já jsem si zrovna přitom vzpomněl na svou vojenskou službu, už je to hodně dávno, to si můžete myslet…“

Vůbec se nedal rušit a pochutnával si na fritech, které byly vskutku mimořádně dobré, s chřupavou kůrčičkou a uvnitř vláčné.

„Protože náš kapitán taky chodil do kasáren, jen když musel, podpisoval za něho účetní poddůstojník dovolenky a vlastně všecko, samozřejmě kapitánovým jménem… Tak dobře ten jeho podpis napodobil, že kapitán vůbec nerozeznal, co vlastně podepsal sám a co za něho podepsal účetní. Co vy na to, Ramueli?“

„Nerozumím tomu… A protože předpokládám, že mě nehodláte sebrat bez řádně vystaveného zatykače, chtěl bych vědět…“

„Tak tedy vězte, že mám u sebe zatykač vystavený finančním oddělením prokuratury. Překvapuje vás to, že? Ale to se často stává! Vyšetřuje se nějaká věc a při tom, docela náhodou, se přijde na jinou věc, starou hezkých pár let, kterou všichni už považovali za zapomenutou. Mám v kapse směnky, které mi předal jakýsi Atoum. Už nebudete jíst? Nedáte si moučník, madam? Pane vrchní! Každý platí za sebe, že… Kolik jsem dlužen? Měl jsem biftek, jednu tu roštěnku, co je tu vozíte kolem, tři porce fritů a tři piva… Máš sirku, Lucasi?“

XI/Slavnostní večer na kriminálce

Prošli věčně temným vchodem, vystoupili po širokém schodišti, na němž jen tu a tam blikala lampa, a konečně se dostali do oné prostorné chodby se spoustou dveří.

Maigret se mile obrátil k udýchané Marii Deligeardové: „Už jsme tu, madam. Vydýchejte se…“

Chodbu osvětlovala jediná lampa. Pod ní přecházeli dlouhými kroky sem a tam dva muži zabraní do hovoru; byl to Oswald J. Clark a jeho solicitor.

Na konci chodby byla čekárna, v jejíž jedné stěně byla zasazena velká skleněná tabule; strážníci tudy mohli, bylo-li třeba, pozorovat návštěvníky. Stál tam stůl pokrytý zeleným suknem, křesla byla potažena zeleným sametem. Na krbu sloupkové hodiny ve stylu Ludvíka Filipa, přesně stejné jako ty, které měl Maigret v pracovně, a také nešly. Po stěnách v černých rámech fotografie policistů, kteří přišli ve službě o život.

V temném koutě čekárny seděly v křeslech dvě ženy, Charlotta a Gigi. Na chodbě mezi dvěma strážníky seděl na tvrdé lavici Prosper Donge, stále ještě bez kravaty a bez tkaniček u bot.

„Tudy, Ramueli! Pojďte ke mně do kanceláře. A vy, madam, jestli vám to nevadí, počkáte laskavě chvilku v čekárně… Zavedeš ji tam, Lucasi?“

Otevřel dveře do kanceláře. Usmál se, když si představil, jak v čekárně sedí společně ty tři ženy, jak se po sobě dívají úzkostnými nebo nenávistnými pohledy.

„Jděte dál, Ramueli! Bude lépe, když si svléknete plášť, myslím totiž, že nám to bude chvíli trvat…“

Maigret rozsvítil stolní lampu se zeleným stínidlem, odložil svrchník a klobouk, vybral si na stole lulku a otevřel dveře do místnosti inspektorů.

Jak se dalo předvídat, celá kriminální policie, v noci obyčejně opuštěná, žila za těchto okolností v napětí a místnost byla plná lidí. Torrence, plstěný klobouk na hlavě, seděl na psacím stole, kouřil cigaretu a nespouštěl z očí drobného staříka se špinavými vousy, který seděl proti němu na židli a upřeně se díval na svá ochozená perka. Byl tu i Janvier; využíval nočního pobytu tady k tomu, aby dopsal hlášení, a přitom co chvíli hodil okem po starším muži, jenž vypadal jako bývalý voják.

„Vy jste ten domovník?“ zeptal se ho Maigret. „Šel byste sem na chvilku?“

Nechal ho projít před sebou. Muž žmoulal čepici v ruce a zpočátku si Ramuela vůbec nevšiml, neboť ten se držel co nejdále od světla.

„Jste domovníkem v čísle 117 C v Réaumurově ulici, že? Před časem si jistý Prosper Donge tam u vás najal jednu kancelář a vy mu od té doby předáváte došlé dopisy… Podívejte se sem – poznáváte Donge?“

Domovník se otočil k rohu, v němž se krčil Ramuel, zavrtěl hlavou a řekl chraptivě: „Hm… Teda… Abych pravdu řek, ne! Nemůžu to tvrdit. Tolik mi jich tam projde! A tohle už bylo víc než před třema roky, že? Snad se mejlím, ale tak se mi něco zdá, že tamten měl vousy… A tak podle těch vousů, to snad byl někdo jinej…“

„Děkuji vám. Můžete odejít. Tudy…“

Maigret znovu rázně otevřel dveře do místnosti inspektorů a zavolal: „Pan Jem! Vlastně ani nevím, jak se opravdu jmenujete! Jděte, prosím, dál. A řekněte mi…“ Tentokrát ani nemusel na odpověď čekat. Sotva spatřil Ramuela, stařík se zachvěl.

„No tak…“

„Co no tak?“

„Poznáváte ho?“

„A pak budu muset jít svědčit k soudu, viďte! Dva nebo tři dny si mě tam nechají, a kdo se bude mezitím starat o můj obchod? A až budu stát před soudem, budou mi dávat spoustu nepříjemných otázek, obhájci budou o mně říkat to a ono, jen aby mě pošpinili… No pěkně děkuju, pane komisaři!“ Pak se rychle zeptal: „Co udělal?“

„Podívejte, kromě jiných věcí zabil dva lidi, jednoho muže a jednu ženu. Ta žena je jedna bohatá Američanka…“

„Je na to vypsaná odměna?“

„Ano, a dosti značná!“

„V tom případě tedy můžete psát… Já, níže podepsaný Jean-Baptiste Isaac Meyer, povoláním obchodník…“

„Je ještě hodně svědků, kteří se o tu odměnu budou dělit? Já totiž vím, jak to chodí. Policie náramně moc naslibuje, ale pak…“

„Píšu:… ‚Prohlašuji, že v muži, jenž mi byl představen jako Jean Ramuel, jasně poznávám zákazníka své kanceláře pro soukromou poštu, která mu tam dochází na iniciály J. M. D.‘ Je to tak, pane Meyere, že?“

„Kde to mám podepsat?“

„Počkejte! To ještě není všecko… ‚Potvrzuji také, že tento muž si osobně vyzvedl poslední takto adresovaný dopis, odeslaný dne…‘ Teď to můžete podepsat. Stejně jste starý lišák, pane Meyere, vy totiž dobře víte, že vám tenhle případ udělá dobrou reklamu a že všichni ti, kdo zatím neměli tušení o soukromých poštovních schránkách, se k vám pohrnou… Torrenci! Pan Meyer může odejít.“

Když se za tím nechutným chlapíkem zavřely dveře, Maigret si znovu a s uspokojením přečetl jeho výpověď. Zachvěl se, když uslyšel hlas. Vycházel z málo osvětlené části místnosti, neboť rozsvícena byla jen stolní lampa.

„Protestuji, komisaři, proti…“

Maigret jako by si byl v té chvíli právě uvědomil, že na něho zapomněl. Přistoupil k oknu a začal pomalu spouštět roletu z režného plátna. Pak se podíval na své ruce. Byl to najednou Maigret, jak ho jen málokdo znal; ti, kdo ho tak poznali, se tím obyčejně nechlubili.

„Pojď blíž, můj malý Ramueli… Pojď blíž, říkám! Ještě kousek! No, neboj se…“

„Co ode mne…?“

„Představ si, že od té doby, co jsem tomu přišel na kloub, mám zuřivou chuť…“ A to už vyletěla jeho pěst a dopadla na nos účetního, který si nestačil krýt rukama obličej.

„Tak… Jistě, není to právě podle předpisů, ale člověku to udělá dobře! Zítra tě bude zdvořile vyslýchat pan soudce, kdekdo bude na tebe hodný, protože z tebe bude velká hvězda, která půjde před porotu. Chápeš? Támhle za skříní je umyvadlo, opláchni se, vypadáš odporně…“

Ramuel, celý zakrvácený, se jakž takž opláchl.

„Ukaž se… Už je to lepší! Teď už je skoro možné tě představit ostatním. Torrenci! Lucasi! Janviere! Pojďte dál, chlapci! A zavolejte sem ty pány a ty dámy!“

I jeho spolupracovníky překvapilo, jak nezvykle byl předrážděn, mnohem více, než býval i po sebeobtížnějším vyšetřování. Zapálil si další lulku. První vstoupil Donge vedený dvěma strážníky, ruce v želízkách držel ztuhle před sebou.

„Máš u sebe klíček?“ zeptal se Maigret jednoho strážníka. Otevřel želízka, která pár vteřin nato sevřela zápěstí Ramuelova. Donge se na to díval s údivem téměř směšným.

V tu chvíli si komisař uvědomil, že Donge tu stojí bez kravaty a s rozšněrovanýma botama. Dal proto odebrat Ramuelovi tkaničky i malého motýlka z černého hedvábí.

„Pojďte dál, dámy… Vstupte prosím, pane Clarku… ach ano, vy nemluvíte francouzsky, ale pan Davidson bude tak laskav a přeloží vám to. Máte si všichni kam sednout? Ale ano, Charlotto, můžete si sednout k Prosperovi. Jen vás prosím, abyste se zatím zdržela jakýchkoli citových projevů… Už jsou tu všichni? Zavři dveře, Torrenci!“

„Co provedl?“ ozval se drsný hlas paní Ramuelové.

„Vy se, madam, taky posaďte! Hrozně nerad mluvím ke stojícím lidem! Ne, Lucasi, stropní lampu není třeba rozsvěcet… Takhle je to tu intimnější. A co provedl? To, co vlastně prováděl celý život: falšoval… Podívejte, vsadím se, že jestli si vás vzal a jestli to vedle takové – s dovolením – ježibaby jako vy tolik let vydržel, tedy jen proto, že jste ho měla v hrsti! A v hrsti jste ho měla proto, že jste věděla o těch šejdírnách v Guayaquilu. Už jsme tam poslali kabelogram a druhý jsme poslali centrále té společnosti do Londýna. Předem bezpečně vím, co nám odtamtud odpovědí…“

Hlas té hrozné Marie se ozval znovu: „Ty na to nic neřekneš, Jeane? Tak to teda byla pravda o těch dvě stě osmdesáti tisících franků a o té cestě do Bruselu?“ Vyskočila jako čertík z dětské krabičky a vrhla se na Ramuela: „Ty mrcho! Ty zloději! Ty lumpe! Když si pomyslím…“

„Uklidněte se, madam! Je pro vás mnohem lepší, že vám nic neřekl, protože jinak bych byl nucen vás zatknout pro spoluvinu, a to nejen při padělání písma, ale i v případě jeho dvojnásobného zločinu…“

Od tohoto okamžiku byl v tom všem i jeden skoro komický prvek. Clark, jenž nespouštěl z Maigreta oči, se co chvíli naklonil k svému solicitorovi a pokaždé se ho anglicky něco ptal. Komisař to dobře sledoval a byl přesvědčen, že tentokrát Američan se dotazuje: „Co to říká?“

Nenechal se však rušit a pokračoval: „Vám, chudáku Charlotto, musím potvrdit něco, k čemu se vám možná Prosper přiznal ten poslední večer, který jste spolu strávili… Když jste si myslela, že už je z té své zamilovanosti do Mimi venku, hovořila jste s ním o tom jejím dopisu a vyložila jste mu celou tu historii s dítětem. Ale on z toho ještě vůbec nebyl venku! Neřekl vám sice nic, ale ve své kavárenské přípravně si kolem třetí hodiny, když to je volnější, jak říká Ramuel, sedl a napsal své někdejší milence dlouhý dopis… Nevzpomínáte si na to, Dongi? Nevybavuje se vám žádná podrobnost?“

Donge nevěděl nic. Nerozuměl ničemu z toho, co se dělo, díval se kolem sebe vyjevenýma, unavenýma očima.

„Nevím, co myslíte, pane komisaři…“

„Kolik dopisů jste napsal?“

„Tři…“

„A nevyrušil vás při psaní alespoň jednoho z těch tří dopisů telefon? Nevolal vás právě skladník, abyste si šel vyzvednout zásoby na příští den?“

„To je možné… ano… Zdá se mi, že to tak bylo…“

„A váš dopis zůstal ležet na stole právě proti kabině Ramuela. Tohohle smolařského Ramuela, Ramuela, jenž celý život padělal písmo, a přece nezbohatl! Komu jste, Dongi, dával ty dopisy, aby je hodil na poštu?“

„Sluhovi… Ten je odnesl do haly, kde je poštovní schránka…“

„Takže Ramuel je mohl snadno zachytit a Mimi – promiňte, pane Clarku, pro nás je to stále Mimi – tedy paní Clarková v Detroitu dostala nejprve dopisy zamilovaného muže, v nichž jí psal hlavně o synovi, a později dostávala dopisy výhružnější, ale psané stejným písmem a jako vždycky podepsané jménem Donge… Jenže ty už žádaly o peníze! Tenhle nový Donge žádal, aby mu platila za to, že bude mlčet!“

„Pane komisaři!“ zvolal Donge.

„Vy buďte zticha! A pokuste se, proboha, pochopit… Je to totiž zatraceně promyšlený plán, to mi věřte! A je to další důkaz, že Ramuel neměl nikdy štěstí… Nejdříve bylo třeba Mimi napsat, že jste změnil adresu. To bylo ještě snadné, poněvadž vy jste se ve svých dopisech o svém novém způsobu života nikdy moc nešířil. Pak přišla na řadu ta kancelář najatá v Réaumurově ulici na jméno Prosper Donge…“

„Ale…“

„K najmutí takové kanceláře není třeba žádných průkazů totožnosti a pošta, která na vaše jméno dojde, se vám prostě předá. Bohužel šek, který Mimi poslala, zněl na jméno Prosper Donge a banky, ty požadují, aby člověk měl papíry v pořádku…

Znovu vám říkám, že Ramuel je ve svém oboru pravý umělec! Ale aby se mu na to všechno přišlo, k tomu bylo třeba vědět, že jste měl v kavárenské přípravně tak půl až tři čtvrti hodiny klidu, že jste tam seděl proti jeho zasklené kabině, že vás měl tedy rovnou na očích, a že jste využíval té přestávky, abyste si napsal dopisy…

Pak najednou vy napíšete své bance, aby zrušila vaše konto, a žádáte ji, aby vám zbytek poukázala do Saint-Cloud. Jenže do Lyonské úvěrní banky nedošel tenhle váš dopis, ale jiný, psaný Ramuelem, ovšem jakoby vaším písmem, v němž se oznamuje jen nová adresa. Napříště má být pošta pro Prospera Donge zasílána do čísla 117 C v Réaumurově ulici. Přijde šek, nechá se připsat na konto. A těch osm set franků a něco, které vám došly do Saint-Cloud, ty vám jménem banky poukázal Ramuel. Je to, jak vidíte, do nejmenších podrobností promyšlené svinstvo! Tak promyšlené, že Ramuel přestane důvěřovat té adrese v Réaumurově ulici a nechá si, pro větší bezpečnost, posílat poštu do soukromé poštovní schránky… Kdo by mu pak vůbec mohl přijít na stopu?

Jenže najednou se stane něco nečekaného… Mimi je ve Francii, Mimi bydlí v Majesticu. Každou hodinu se s ní může Donge, ten pravý Donge potkat, může jí říci, že ji nikdy nevydíral a…“

Pro Charlottu už toho bylo moc. Vzlykala, aniž vlastně věděla, proč vzlyká, plakala, jako by četla sentimentální román nebo seděla v kině na sentimentálním filmu. Gigi jí špitala do ucha: „Buď tiše… buď tiše…“

A Clark se bezpochyby nepřestával ptát svého solicitora: „Co to říká?“

„Smrt paní Clarkové,“ pokračoval Maigret, „byla vlastně dílem náhody… Ramuel, jenž měl kdykoli přístup k seznamu hostů, věděl, že bydlí v Majesticu. Donge o tom neměl tušení. Dozvěděl se to až z letmo zachyceného útržku rozmluvy v tom panském čeledníku, jak mu říkáte… A napsal. Stanovil schůzku na šest hodin ráno a bezpochyby chtěl žádat o syna, plakat, prosit… Jsem si jist, že kdyby se ti dva byli setkali, byla by ho Mimi i tentokrát zase nějak obalamutila. A protože se zřejmě domnívala, že má co dělat se zkušeným vyděračem, koupila si revolver. Ramuel byl nejistý. Raději už ze suterénu Majesticu ani neodcházel. Ušel mu ten lístek, který Donge poslal po jednom sluhovi.

A to je vlastně všecko! Píchlá pneumatika, Donge se o čtvrt hodiny opozdil, Ramuel viděl, jak ta žena bloudí po chodbách suterénu, nevěděl, co se děje, tušil, že se na všecko přijde… Zardousil ji. Strčil ji do skříně…

Brzy si ale uvědomil, že všecky okolnosti budou ukazovat na Donge, a naopak že nic nemůže vrhnout podezření na něj. Aby se ještě víc pojistil, napsal Charlottiným písmem anonymní dopis. Nebylo to těžké, v zásuvce stolu v kavárenské přípravně bylo dost různých lístků psaných Charlottou.

Opakuju, že je to pravý umělec! Vyzná se v tom do nejmenších detailů. Piplá se s tím! A když přišel na to, že ho viděl ten chudák Justin Colleboeuf… Když se Colleboeuf za ním vypravil a prohlásil mu, že ve jménu své cti a svědomí považuje za povinnost ho udat policii, sahá Ramuel k novému zločinu, snadnému, který lze také lehce svalit na Donge…

To je všecko. Torrenci, podej tomu darebákovi mokrý ručník, už zase začíná krvácet z nosu… Před chvilkou tady uklouzl a narazil obličejem na hranu stolu. Chcete něco říct, Ramueli?“

Ticho. Jen Američan se stále anglicky ptal: „Co to říká?“

„Co se vás týká, madam… jak vám má člověk vlastně říkat? Marie Deligeardová… paní Ramuelová…“

„Raději Marie Deligeardová…“

„Také jsem si myslel… Vůbec jste se nemýlila, když jste se domnívala, že vás hodlá brzy opustit. Čekal zřejmě jen na to, až mu ten obnos v bance dostatečně naroste. Pak si už bude moci odjet léčit játra do ciziny a zbavit se toho vašeho povykování…“

„No dovolte!“

„Bez urážky, madam, bez urážky!“

A náhle zakončil: „Zavolejte strážníky! Tady toho vězně zavedete do vazby… Doufám, že vyšetřující soudce Bonneau zítra laskavě podepíše definitivní zatykač a že…“

Gigi stála v koutě, trčela tam na svých chůdovitých nohách a vzrušení v ní zřejmě vyvolávalo takovou potřebu drogy, na niž si zvykla, že dostávala závrať; její chřípí se rozvíralo a stahovalo jako křídla raněného ptáčka.

„Dovolte, pane komisaři,“ požádal solicitor.

Clark zůstával dále v pozadí. „Můj mandant by si přál, abychom se sešli, vy, Donge a on, u mne v kanceláři, a co možná nejdříve. Půjde o… o to dítě, které…“

„Slyšíš to, Prospere?“ vykřikla Gigi vítězoslavně z kouta, kde stála.

„Tak třeba zítra ráno, jestli se vám to hodí. Máte zítra ráno čas, pane Donge?“

Ale Donge nebyl schopen odpovědět. Náhle se rozplakal. Sklesl na Charlottinu mohutnou hruď a slzel, slzel snad všemi póry svého těla. Charlotta, trochu v rozpacích, ho utišovala jako malé děcko.

„Vzpamatuj se, Prospere! Budeme ho spolu vychovávat… Naučíme ho francouzsky… Uděláme…“

Maigret, bůhvíproč, zotvíral postupně skoro všecky zásuvky svého stolu. Vzpomněl si, že do některé zastrčil malé sáčky zabavené při nedávné šťáře. Jeden vzal, chvilku váhal, pak pokrčil rameny. A protože Gigi už skoro omdlévala, přistoupil k ní, jeho ruka se dotkla její ruky…

„Dámy a pánové, je už jedna hodina po půlnoci. Jestli dovolíte…“

„Co to říká?“ ptal se zřejmě znovu Clark, který poprvé přišel do skutečného styku s francouzskou policii.

Druhého dne ráno došla zpráva, že šek na dvě stě osmdesát tisíc franků byl předložen Bankovní společnosti v Bruselu jakýmsi Jaminetem, majitelem dostihové sázkové kanceláře. Poslal mu ho leteckou poštou Ramuel, pod nímž Jaminet sloužil před lety na vojně jako desátník.

Přesto Ramuel až do konce zapíral. A nakonec měl přece štěstí, neboť jeho špatný zdravotní stav a to, že při posledním přelíčení třikrát omdlel, mu vyneslo změnu trestu smrti v doživotní nucené práce.