Tibor Marný

Případ OK-XTU

I.

„To už je tedy šestá! Kdy zmizela první?“ Kriminální inspektor Smrž se nepřítomně zahleděl k oknu, kde na květinovém stolku živořily kaktusy, a snažil se vybavit si podrobnosti. Na data neměl příliš dobrou paměť a v poznámkách listovat nechtěl, šéfové něco podobného neradi vidí. Váhavě začal:

„Asi před třemi měsíci, pane přednosto…“

Smržův protějšek podrážděně vyštěkl:

„Chci to slyšet přesně! Měl jsi dost času seznámit se s materiálem!“

Smrž, sedící vzpřímeně na okraji židle, se zarazil. Kdy měl mít na všechno čas? Včera případ převzal od starého Bláhy a dnes už má o všem vědět. A Bláha s tím za celou dobu ani nehnul, jen fascikl papírů po něm zůstal. Smrž svraštil čelo a rychle ze sebe vyrazil:

„Pátého dubna to bylo.“

Odpověď z druhé strany stolu zněla přemítavě:

„Hm, tři měsíce a tři dny. Musíme to teď vzít do ruky jinak, přidělím ti trvale Vítka a pomocníka. Hezké děvče, že?“

Vrchní policejní rada Vítek zálibně obracel v ruce fotku plavovlásky ve sportovní halence, své úvahy vyjadřoval v hlasitém monologu:

„Chudák… Jistě si myslela, že jí patří svět. Kolik jí bylo let?“

„Je jí devatenáct.“

Vítek stáhl ironicky ústa.

„Jsi pořád stejný optimista… No, dobře, dejme tomu, že máš pravdu a že dosud můžeme mluvit v přítomnosti. Jaký máš celkový názor, ven s tím!“

Smrž přehodil nohu přes nohu, lehce si odkašlal a uvážlivě začal:

„Nesouhlasím s Bláhou, pane přednosto, že už nežijí. Museli bychom za tu dobu něco průkazného nalézt, předmět z osobního majetku nebo podobně. Bláha prošťáral všech pět míst a…“

„Šest jich je!“

Smrž se vyčítavě ohradil:

„Promiňte, šestou přebírám já.“

Žádná odpověď, jen tichý bzukot větráku. Smrž pokračoval:

„… byl tedy všude a výsledek žádný. Domnívám se, že jde o únosy, pane přednosto.“

Vítek se zdál být pobaven:

„Máš rozum? Kdo by si je dnes přivázal na krk? Kam by je dal, kde by je ubytoval a jak živil? Kde by sehnal potravinové lístky? Nikdo přece nemůže držet tolik lidí pod zámkem, a ženy k tomu!“

„U nás snad ne, prosím, ale někde v cizině…“

Nenadálá Smržova poznámka vnesla do rozhovoru nový prvek, vrchní rada Vítek jaksi zvážněl a zapomněl na svou jízlivost. Stále ještě držel fotku zmizelého děvčete a zdálo se, že mluví spíše k ní než k inspektorovi:

„Abych se ti přiznal, něco podobného mne zpočátku také napadlo. Nebyl by to první případ, o naše bílé maso byl ve světě vždycky zájem. Maso kvalitní a mimořádně levné, říká se… Čím víc jsem však o tom přemýšlel, tím nepravděpodobnější se mi něco takového zdálo být možné. Dovedeš si například představit cestu přes hranice? Tělo není kapesník, nemůžeš je přenést jen tak. A na všech mezinárodních přechodech mají avízo, to jsem zařídil.“

Smrž začal s opatrnými námitkami:

„Jistě by se nějaký způsob přepravy našel, pane přednosto, mohli by je například převádět po pašeráckých stezkách.“

„O tom jsme s Bláhou také uvažovali, ale nezdálo se nám to. Žádná by jistě nešla dobrovolně, museli by ji nést, ať už spoutanou nebo narkotizovanou. A nezapomeň, že dnes se píše rok čtyřicet sedm, hranice je trochu víc střežena než před válkou! Ne, pro únosce by to nebyla snadná záležitost, plahočit se noci s bezvládnou nebo vyděšenou ženskou. Stačilo by, aby zašustil netopýr nebo vypískla myš …“

„Přece bych, pane přednosto, tuto možnost nevylučoval. V celé Evropě je zmatek, válka nic dobrého lidem nepřinesla, okupační armády se chovaly také všelijak a možná, že právě v té době se u nás někdo etabloval a …“

Vítek mávl rukou a odhodil fotku na stůl směrem ke Smržovi.

„Dobře, nebudu tě ovlivňovat, veď si pátrání po svém. Je tu ale další faktor, ne právě bezvýznamný, a na ten tě musím upozornit: za tři měsíce zmizelo šest děvčat, průměrně tedy jedno za dva týdny, a všechna se ztratila pravděpodobně stejným způsobem. Nebudu ti zde kázat levity, ale jedno bych chtěl vědět – vzal jsi, prosím tě, v úvahu zdatnost seladona, který by je měl podle tebe vodit ven? Musel by je najít, seznámit se s nimi, musel by získat jejich náklonnost a potom je odlákat z prostředí, ve kterém dosud žily. Něco takového chce čas, mnoho a mnoho času. Kromě toho na ženu ledajaký slib neplatí, to víš sám. A jistě by to musel být muž, žena ženě by vůbec nevěřila!“

Inspektor Smrž se malinko usmál, věděl o ženách své, či spíše domníval se něco vědět:

„Do únosů by mohlo být zapojeno víc osob.“

„Připouštím, že ve styku s pohřešovanými by jich mohlo být několik, zvlášť při jejich vyhledávání a při vlastním převádění přes hranice, ale obalamutit by je musel jen jeden člověk, zřejmě vždy stejný. Kdybychom tu neměli mezi jednotlivými případy tak krátké termíny, mohlo by jít principiálně o běžný způsob práce sňatkového podvodníka, ale takhle… Jestli to jsou skutečné únosy, pak máš proti sobě mazaného chlapa, který ti udělá ještě hodně starostí. Umí si poradit, to mi věř, něco jsem tady za těch třicet let už viděl.“

„Promiňte, pane přednosto, rád bych se zmínil o té druhé možnosti. Dejme tomu, že jde o vraždy. Jak tedy podle vás pachatel odstraňuje těla? Jednoho se může nějak zbavit, snad i dvou, ale pět nebo šest jich nezakope ani nespálí!“

Vítek souhlasně zamumlal:

„To je právě ten problém… Napadly nás s Bláhou řeky, hlavně přehrady, ale nějak se mi to nezdá. Ne, neříkej nic, nemělo by to cenu.“

Smrž se trochu zarděl a Vítek pokračoval:

„… Vrané a Vranská svádí dohromady, já vím. Nádražní šatny prohlížet nedám, neboj se. Kufr by musel být jako buchta, v tom horku!“

Smrž si nenápadně otřel ruce a byl rád, že Vítek nadhodil nový námět:

„Barometr se nehne, pane vrchní rado, máme úplně tropické dny. Nevím, jak dopadne letos úroda, sedláci naříkají.“

„Jsou ještě jiné věci – městský hygienik chce dát zavřít plovárny, začíná řádit obrna. Nevím, kam se Praha bude chodit koupat…“

Vítek větu již nedokončil, náhle se zkroutil a pokřivil obličej. Smrž tiše vyčkával, vřed na dvanácterníku je špatná věc. Buď bolest brzy přejde a všechno bude zase v pořádku, nebo Vítek zbledne ještě víc a pak bude lepší odejít, raději dřív.

„Neboj se, už je to lepší… Otevři, prosím tě …“ Smrž byl ve střehu, čekal něco podobného. Rychle vstal, opatrně odsunul stolek a kaktusy, a když sáhl po klice, utvrdil se v přesvědčení, že zdejší okna by snesla vodu častěji. Do místnosti, větrané dosud jen ventilátorem, se vevalil horký vzduch z přehřátého dvora, naříkavý zvuk protáčeného motoru a pach špatně spáleného syntetického benzínu.

„Raději zase zavři.“

Vítkovy pokyny se musely plnit přesně, za podobného stavu zvlášť přesně. Proč se vlastně neléčí? Nabízeli mu lázně, odmítl, nemůže prý na tak dlouho odejít. Je někdo skutečně nepostradatelný?

„Cigarety mizerné!“

Smrž cukl provinile rukou, která se užuž kradla ke kapse s tabatěrkou. Vítek přece nesmí kouřit a nemá v kouři ani být, policejní lékař doktor Vela se už kolikrát kvůli tomu zlobil. Proč je ale v květinách zamačkáno tolik oharků? Pod vlivem reakce mučených vnitřností si Vítek sypal popel na hlavu dál:

„Někdy to jde, zůstanu na deseti, na patnácti. Jak ale začnou ty hloupé porady nebo nějaký propletenec, pálím jednu za druhou. Čert aby to vzal!“

Barva do obličeje se mu začala vracet, třebaže jeho řeč byla stále těžká:

„Jaký je dole vůz …“

Smrž přistoupil pro jistotu ještě jednou k oknu a uctivě poznamenal:

„Štajer, prosím, zkoušejí jej nahodit. A v koutě stojí KDF.“

Vítek opovržlivě zafuněl:

„Pro celou kriminálku tři vozy, ještě k tomu kořistní! K neuvěření! Nedá se nic dělat, vem si KDF. Koho chceš přidělit?“

„Podle vašeho rozhodnutí, pane vrchní rado, třeba Čermáka.“

„Právě se nám položil, dostal v Břevnově boxerem po hlavě. Kalendu ti dám!“

Smrž odpověděl dost odmítavě:

„Kdyby snad byl k dispozici někdo jiný, prosím, strážmistr Kalenda věci poněkud zlehčuje…“

„Měj rozum, slouží už řadu let, nemůže mít k ničemu příliš velkou úctu. Jinak do lidí vidí a šikovný je, tak co! A navíc ušetřím řidiče, bude tě vozit sám.“

„Jak rozhodnete, pane přednosto.“

Smržovo zklamání na Vítka příliš nepůsobilo, navíc se uklidnil i dvanácterník.

„Tak to bychom měli a teď ještě něco! Pamatuj si, že napřed musíš zjistit všechny společné znaky! Dva první jsou zjevné, zmizelé žily většinou samy, bez příbuzných, a kromě té poslední bydlely v menších městech. Základní informace máme ověřeny, Bláhova hlášení se shodují. Najdi mi ale, jakým způsobem se s nimi někdo stýkal, a hned jsme o krok dál! Ano, jak s nimi navázal známost, zda s nimi korespondoval. Uvědom si, že na žádné malé díře není možné, aby se někdo točil řadu dní kolem pěkného děvčete a aby o tom nikdo nic nevěděl! Ne, mně se to nelíbí, těžko je budeme hledat a nevím, nevím?“

„Budu prosím, potřebovat zvláštní zmocnění pro okrskové velitele?“

„Ne, postačí tvá legitimace a všude tě uvítají – rozeslal jsem již zprávu, že záležitost přebíráš. Nikdo nemá rád, když se mu ztrácejí lidi. Kde začneš?“

Smrž chvíli hledal vhodnou odpověď:

„Pokusím se zrekapitulovat všechno chronologicky, prosím, jak jednotlivá zmizení, tak i opatření, která byla případ od případu podniknuta. Inspektor Bláha byl sám, snadno mohl nějakou významnou stopu přehlédnout. Začneme tedy s Kalendou ve Varnsdorfu, Fechtnerová se ztratila první. Byla německé národnosti, že?“

„Tak napůl – otec ji zůstal někde na frontě a neměla už nikoho, nechali ji proto u nás. Možná, že odsun by jí přinesl víc štěstí.“

„Divím se jen, že v té továrně na punčochy nic bližšího nevěděli, děvčata se přece často svěřují druhým.“

„Bláha nic nezjistil, prý byla dost samotářka a dost si o sobě myslela, snad i trpěla pocitem nějaké křivdy. Jednou prostě nepřišla do práce a od té doby ji nikdo neviděl. Zpočátku ji ani příliš nepohřešovali, zameškat pár směn není u mladých lidí nic světoborného, až za týden si vzpomněli obrátit se na policii. Mám dojem, že tam tomu nevěnovali žádnou velkou pozornost a že se vyšetřovalo dost vlažně. Teprve při zprávě o druhé nezvěstné z Plzeňska začali jsme při gremiálce dávat oba případy teoreticky do možné souvislosti. A když byla hlášena třetí ztracená, hodili nám všechno na krk a od té doby jsme se nedostali ani o kousek dál. Nechci tvrdit, že Bláha je k ničemu, ale zatím se nedokázal chytit. Myslím, že ty máš pro vyšetřování podobného druhu mnohem větší předpoklady, o taktu ani nemluvě.“

„Pošta by nám, prosím, nepomohla?“

„Sotva, ačkoliv… V Bláhově hlášení najdeš určitou zmínku. Nevím, jestli tě mám na to teď vůbec upozorňovat, abych tě hned na začátku ještě víc nepopletl. Bylo tady prý něco, ale nedá se to zatím nijak ověřit. Právě v druhém případě …“

„Mlezinová z Holoubkova, pane přednosto.“

„Správně, alespoň jednou jsi Bláhovu zprávu musel přece číst. Mlezinová prý dostala před svým zmizením tiskopis a nějaký dopis. U ní v bytě se žádná korespondence nenašla a doručovatel si nemohl na odesilatele vzpomenout. Má prý jen dojem, že v rohu obálky byla jakási předtištěná zpáteční adresa, ale neví to určitě. Kdybychom jen mohli ověřit, že i ostatní zmizelá děvčata dostala dopis podobného druhu … A kdybychom dokonce mohli zjistit odkud…“

Vítek si lehce mlaskl a odmlčel se.

„Mám tedy pátrání v tomto směru obnovit, prosím? Nebo se mám držet původního návrhu a začít každý případ prošetřovat ještě jednou samostatně?“

Vítek se rozvalil v křesle, složil ruce na břicho,

„Těžko ti mohu radit, hochu …“

Nad tím hochem se inspektor příliš nepodivoval, třiačtyřicet není sice málo, ale pojem stáři je relativní.

„… skutečně těžko mohu radit, snad nalezení společného jmenovatele všech případů by bylo nejdůležitější. Jak ovšem takový znak nalézt… Je to nepříjemná záležitost, krajně nepříjemná. Zatím to ještě držíme pod pokličkou, pustili jsme jen pár řádků do místních deníků. Až ale nějaký šťoura od novin chytne pořádně vítr… A navíc jde vlastně svým způsobem o záležitost politickou, zapojujeme přece ženy do pracovního procesu a najednou se objeví něco takového! Co když se ztrácejí právě cestou do zaměstnání? Je tu zákon na ochranu dvouletky a kdovíco ještě!“

„Dvouletka, dvouletka… divné slovo, že? Kdo to jakživ slyšel?“

Pro funkci inspektora se obvykle vyžadovalo středoškolské vzdělání a hodnost záložního důstojníka armády a Smrž mohl těmto požadavkům dostát, ovšem jeho politický rozhled byl poměrně slabý, tak jako konečně rozhled většiny státních zaměstnanců. A protože nástavbové policejní kursy mu v tomto směru příliš nedaly, těžko mohl pochopit změnu, která se s jeho představeným náhle stala:

„Takové poznámky si vyprošuji! Vláda mne platí, abych se staral o bezpečnost lidí, a jiné věci mne nezajímají! Pamatuj si, že policie je pouhým orgánem státní moci, a že jakékoliv právo tuto moc kritizovat jí nepřísluší. A kdybys snad ještě jednou…“

Zkroušený Smržův pohled zmírnil příval radových slov a posléze změnil i předmět rozmluvy:

„Všechny drobnosti dej teď stranou, věnuj se výhradně tomuhle případu! Dohlédnu už, aby tě nerušili a… Vstupte!“

Dveře se rychle otevřely. Nově příchozí odhadl bystře situaci. Mrkl na Smrže, jen jedním okem, a rázně přistoupil ke stolu. Zastavil se na tři kroky před ním, a třebaže byl v civilu, zvučně na sebe upozornil:

„Strážmistr Kalenda se hlásí!“

Byl poněkud starší než Smrž, s přihnutými rameny člověka, zvyklého od mládí námaze, s řídkými vlasy a s mohutným knírem, téměř mrožím. Vypadal komisně, ale jinak v bledých, trochu vystouplých očích mu hrálo.

„Kde jste byl, člověče? Od rána vás hledám!“

„Pomáhal jsem spravovat vůz, pane přednosto. Teď jsem čekal vedle, a protože Blažena, chci říct, sekretářka, tam není…“

„No dobře, mám pro vás závažný úkol. Dneškem počínaje vás přiděluji panu inspektoru Smržoví a budete s ním…“

Jeden ze dvou telefonů na radově stole tiše zazvonil. Rada hlasité zvonění nesnášel, mezi zvonek a paličku museli vložit odstřižek pijáku.

„Tady Vítek!“

Rozhovor byl dost dlouhý, rada si něco znamenal a souhlasně přikyvoval, jako kdyby na druhém konci drátu ho mohli vidět. Pak se ještě jednou zeptal na jakési cizí jméno a Smrž si uvědomil, že jistě mluví s nadřízenou osobou – ve spodním tónu jeho vět byl nádech ochoty a horlivosti, kterou úředník ve státní službě upevňuje s přibývajícím stářím. Smrž nechtěl vyvolat dojem, že nezdvořile naslouchá, a odvrátil se, ale hned opět otočil hlavu na opačnou stranu, protože Kalenda se na něho začal šklebit a hýbat knírem. Konečně sluchátko cvaklo na vidlici.

„Poslyš, ještě než začnete…“

„Prosím, pane přednosto …“

Vítek hledal vhodná slova a snad i vážil správnost svého rozhodnutí.

„Nemám to momentálně komu svěřit, jde jen o maličkost. Dostal jsem telefonát z presidia…“

Oba policisté mlčeli. Byli příliš disciplinovaní, než aby projevili nežádoucí zájem a zvlášť aby jej projevili v nevhodnou dobu.

„Zajedete hned do Ruzyně, za čtyřicet minut přistane letadlo z Říma. Jeden cestující se jmenuje takto …“

Smrž si prohlédl podávaný lístek s nezvyklým jménem, Kalenda se mu naklonil přes rameno.

„Máme ho předvést, prosím?“

Vítek nervózně vzhlédl.

„Ale ne, naopak, ten člověk se musí dostat v pořádku z letiště do města, bude bydlet v Alcronu. Postaráte se o něho a zjistíte každého, kdo by se kolem něho zvlášť točil.“

„Rozumím, pane rado. S vaším dovolením se vzdálíme.“

Na okamžik se oba postavili do pozoru, Vítek je kývnutím propustil. Byli již téměř venku z místnosti, když se rozpomenul a zavolal:

„A nikdo nemusí vědět, že ho jdete přivítat. On sám také ne!“

II.

Vyjeli přes Perštýn. Uličky Starého Města byly unavené, dusno se převalovalo nad zemí. Po úzkých chodnících se mátožně ploužili chodci.

Smrž začal rekapitulovat a rovnat si myšlenky. O cizince, kterého mají právě doprovodit, se příliš nestaral, snad k přistání letadla přijedou včas. Záhadná zmizení mu neklidně probíhala hlavou a dost ho trápila, nijak se nemohl pro začátek orientovat. Bylo by hloupé, kdyby pohořel – šéf mu jistě nesvěřil tak závažný případ nadarmo, výsledek se odrazí v kvalifikačním popisu.

Jak to vlastně všechno bylo? Za poslední tři měsíce zmizelo šest žen, spíše děvčat. Nejmladší bylo sedmnáct, nejstarší přes dvacet. Všechny byly svobodné, všechny bydlely samostatně a příbuzné buď vůbec neměly, nebo se s nimi téměř nestýkaly. Snad jen dvě z nich měly známost, zřejmě nic vážného. Všechny bydlely v menších městech a většinou nebyly přihlášeny dlouho, lidé z okolí je příliš neznali. Alespoň jedna z nich dostala těsně před zmizením dopis a možná dokonce dva, jak tvrdí doručovatel.

První nezvěstná, napůl Němka, byla ze severních Čech, další dvě z Plzeňska. Čtvrtá byla naposled viděna v Prostějově, tedy na zcela opačné straně, pátá byla také ze severu, od Liberce, a šestá dokonce z Prahy. Právě se sem sice přistěhovala, ale to na věci nic nemění: Jarmila Nováková, devatenáct let, povoláním servírka.

Co je spojovalo dalšího? Všechny byly hezké, urostlé, atraktivní, všechny měly… Počkej, tady by mohla být další souvislost, ano, všechny měly plavé vlasy. Mohlo by to mít nějaký význam? Jaké měly záliby? Je vůbec důležité tyto záliby posuzovat? Vždyť mladá děvčata baví dnes to a zítra ono, každé hází kolem sebe očima…

„Chotkova je zavřena, něco tam zase kopou. Musíme přes Letnou.“

Smrž vzal Kalendovo upozornění roztržitě na vědomí, nerad se dával vyrušovat. Brzy si ale uvědomil, co taková zajížďka může znamenat.

„Stihneme to?“

„Nebojte se, pane inspektore, nahoře na pláni na to dupnu. Hergot, ze mě jen leje! Mohli bychom udělat někde pivo, jen tak ve stoje, na prudko.“

Inspektor se káravě natočil ke svému pomocníkovi:

„Co vás napadá, prosím vás! Řidič ve službě a ještě k tomu policejní řidič… No, jedno pivo někde vypít můžeme, také bych ho snesl, napřed si ale raději všechno odbydeme. A jeďte opatrně, tolik zase spěchat nemusíte. Než se cestující dostanou přes všechny formality …“

Přece se na ty jejich záliby trochu víc podívám, něco na tom může být. Bude ale těžké přijít na nějakou seriózní stopu. Co mohu od které čekat? Ta chce být tanečnicí, ta kinohvězdou a jiná virtuózkou na klavír, a točit se kolem plotny a smejčit podlahu neměla asi chuť žádná. Je to vlastně přirozené, chlapům se také nechce moc dělat, každý by jen všechno řídil, zkoumal, kávu popíjel… Všichni asi v sobě máme nějakého červa, zavrtal se hluboko a stále nás nahlodává. Jsme skutečně to pravé pokolení, k obrazu božímu podobni? Nebo snad …

„Jééé, koukejte ta fronta u Sojků! Škoda, teď zastavit nemůžem…“

„Co čepují?“

„Plzeň, plzeň jede! Zatím jen vosmička, ale po těch břečkách za války se pozná rozdíl, to vám řeknu.“

Smrž si zameditoval:

„Osmička se vozívala kdysi do Prahy při volbách, mívali jsme dozor na uzavírací hodinu. Kde jsou ty časy!“

„Je to pravda, pane inspektore, bejval jinej život! Když byl pařák jako dnes a já měl šlapat dlažbu, zalez jsem někam, strčil pendrek pod stůl a už jsem polykal. To víte, hostinský mi je nosil. Já jsem se mu také revanšoval, když měl třeba v lokále rvačku.“

„Jeďte rovně podél střešovické vozovny, v Dejvicích bychom se zbytečně motali.“

„Jo… A řeknu vám, nejraději jsem chodíval na nábřeží za Vyšehrad, na zahradu pod kaštany, Podskaláci tam v neděli foukali křídlovku a štěbenec. Za pár kaček byla kopa grundlí, k tomu kus chleba a křen a to pak chutnalo! Jak je to vpravo, mám volno?“

„Jeďte dál! Změnilo se všechno, změnilo…“

Za konečnou jedenáctky odpadly tramvaje a ubylo lidí na silnici. Několik novostaveb po levé straně naznačovalo obnovovaný stavební ruch, město se začínalo rozlízat po okolí. Jen aby jednou nechtěli zastavět i Šárku, napadlo Smrže, údolí je rarita, úplný kaňon. Hm, cesta do Arizony by nebyla špatná, do Arizony nebo vůbec někam do světa. Snad teď bude všechno lepší, už se ten řemen uvolňuje. O roky života lidé přišli, a jak zbytečně… Letiště se objevilo na dosah ruky a Kalenda se opět ozval:

„Mám zastavit?“

„Jeďte až k hlavní budově, tam zaparkujeme!“

„Tak těch děvčat je už šest, všechna zmizela beze stopy. Kde jen začít? Zkusit všechno znovu nebo pokračovat po Bláhovi? Mohl něco přehlédnout, bere každé vyšetřování už příliš rutinované. A psychologickým momentům vůbec nerozumí, ani je neuznává, gauner prý zůstane gaunerem a basta… Tak se ovšem teď postupovat nedá, situace je příliš složitá. Motivem je zde vilnost, to jistě, o peníze u žádné z nich nejde a o nějaké tajemství také ne, co by mohly znát. Je dnes konečně vůbec ještě něco tajného? Všechno se dá celkem zjistit, stačí jen malý odstup doby, lidé nežijí pod skleníkem a hodně všichni mluví. Ano, někdo je šikovně vybral a někam odvezl, tak je to, za mrtvé by nedostal ani vindru. Šéf jistě není hlupák, jistě má pro svůj původní názor důvod. Možná, že sám také něco vyšetřoval, že toho ví víc a nechává si zatím informace pro sebe, pro kontrolu. Ne, začnu úplně znovu, samostatně, a budu s Bláhou konfrontovat až své vlastní výsledky. Snad přijdu na něco nového, co Bláhovi uteklo a …“

„Fešandy, co?“

Kalenda letmo ukázal ke skupině mladých žen v elegantních stejnokrojích, stojící u boční vrátnice letiště.

„Stevardky.“

„Teď se říká letušky, Kalendo, musíte jít s dobou. A zastavte až pod věží, bude lepší mít vůz po ruce. Podle čísla nás stejně nikdo nepozná.“

Vůz pomalu projel podél bílé kachlíkové budovy, do nedávna zřejmě nastříkané šedozelenou krycí barvou.

„Co je to vlastně za potentáta?“

„Nevím, odněkud z Blízkého Východu.“

„To mi nesedí, dělat hlídače. Takhle předvést někoho nebo ho strčit do lochu, to jo, ale hlídat ho…“

„Co se staráte, prosím vás? Doprovodíme ho, splnění úkolu ohlásíme a konec, dostali jsme rozkaz.“

Vystoupili z vozu a Smrže něco napadlo:

„Máte pistoli?“

„Já, pane inspektore? Já neviděl bouchačku, ani nepamatuju, snad od revoluce. Někdo ho chce odprásknout?“

„Počítám jen s krajní eventualitou… Proč nenosíte zbraň?“

„Na co bych ji potřeboval, beztak sbírám hlavně valchaře. A kdyby se snad někdo protivil a něco si dovolil, vzpěčoval se nebo chtěl tak říkajíc použít násilí na úřední osobu…“

Kalenda si vysunul manžetu barevné košile a zahýbal silnými kloubovitými prsty, trčícími z velké čtvercové dlaně, sevřel ruku v pěst a zálibně si ji prohlížel.

„Mně by vlastně měli dát zbrojní pas na tohle…“

Procházeli halou, naplněnou cestujícími, zavazadly a zmatkem. Budova ani vnitřní zařízení již nepostačovaly rozmáhajícímu se provozu, letecká doprava zřejmě získávala stále větší obliby. Cestující postávali jednotlivě i v hloučcích, u poniklovaných dveří před letištní plochou se tvořil zástup.

„Pozor, pozor! Právě přistává československé letadlo z Varšavy!“

Z koutu haly, jakoby zachvívající se zvukem ampliónu, pozorovali hemžení a převládající nervozitu. Za vchodem se objevil další autobus, noví a noví lidé vcházeli.

„Žádáme cestující do Bratislavy, aby se připravili k odletu!“

Smrž si mimovolně sáhl k čelu, chtěl odehnat nepříjemné myšlenky i bolest hlavy, která ho trápívala v poslední době stále častěji. Litoval, že si před odjezdem na letiště nevzal prášek.

„Už aby postavili samostatnou zahraniční výpravnu… Jakmile ohlásí Řím, hned odsud vyrazíme! Nemám ponětí, jak vypadá, musíme ho zjistit podle pasu. Ukazuje to správně, tam na zdi? Kolik máte hodin, Kalendo?“

„Žádné, pane inspektore, na nic je nepotřebuju, do práce mě budí žena a domů chodím s ostatníma.“

Smrž rezignovaně pokrčil rameny.

„S vámi si člověk užije… Pan přednosta mě zase pěkně potrestal, to vám řeknu! Hned jsem namítal, že by bylo lepší přidělit mi někoho jiného. Co já jsem se s vámi už natrápil!“

„Pozor, pozor! Za několik minut přistane československé letadlo z Říma!“

Oba detektivové trochu přidali a odbočili přes restaurační jídelnu na terasu, kde stolky byly zastíněny barevnými slunečníky a odkud byl pěkný výhled na větší část letištní plochy. Na jejím vzdálenějším konci se proti obzoru rýsovala silueta malinkého letadla, další letadlo, již zdánlivě větší, se připravovalo ke vstupu na dráhu a opět jiné, dálkový čtyřmotorák, vyplulo ze zatáčky nad letištěm. Byl zde pohyb a život, vůně dálek a romantika a Smržovi se vybavil starý sen z mládí, kdy toužil stát se námořníkem nebo letcem. Ujel mu ale vlak a teď sedává v kanceláři za zašlými okny, prohrabuje zaprášená akta a mámí z lidí přiznání o věcech, ke kterým se nikdo přiznat nechce a někdy ani nemůže. A zatím tady, pod širou oblohou, je krása a volnost, prostředí vábí, je plné ruchu a rozechvění. Děvčata naproti, v přiléhavých lehkých šatech a se sklenicí grenadiny v ruce, jsou u vytržení… Ty mé nezvěstné nemohly být o moc starší. Možná, že se vůbec neztratily, že jen někam odjely, někam, kde je nikdo nezná. Také jsem chtěl kolikrát se vším praštit a schovat se, odpočinout si na chvilku ode všech dohromady a od každého zvlášť, zahrát si na někoho jiného. Šéf poslal cirkulář a okrskáři se mohou zbláznit, vytáhli na světlo kdejaký případ. My teď máme najednou šest záhad, třeba pro nic za nic. A kdo to všechno odnese? Já, samozřejmě já! Mohl jsem klidně …

„ Pozor, pozor! Právě přistálo letadlo z Říma!“

Smrž se ohlédl po Kalendovi, stojícím za ním, a zdálo se mu, že strážmistr zvážněl. Měl snad šéf přece pravdu, budou si spolu tentokrát rozumět?

Čtyřmotorák majestátně dojížděl k odbavovací ploše. Vnější motory byly již vypnuty, jejich vrtule se líně protáčely, vnitřní motory zabíraly a hnaly letadlo vpřed a navíc pomáhaly udržovat směr. Občas zaskřípěly brzdy a trup se mírně zakolébal. Startér ve stejnokroji s bílými kalhotami a v bílých rukavicích mával zdviženými plácačkami a naváděl letadlo na stojánku před budovou. A teď, jak se trup natočil, bylo možno v kabině zahlédnout soustředěného pilota, který si pomocí dvou plynových pák a brzdových šlapek pohrával s mnohatunovým kolosem.

Startér rozpažil a opět zkřížil plácačky, letadlo se zhouplo a zastavilo. Motory přešly na okamžik do obrátek, ve výfucích párkrát škytlo a pak nastalo ticho. Letadlo OK-XTU se vrátilo do Prahy.

Ano, ještě špalky pod kola, přistavit schůdkový můstek a otevřít dveře kabiny. Letuška vystoupí první, ponese aktovku a doklady. Počká, až všichni cestující sejdou, a předá je úřednici společnosti, aby nikdo nepřišel k úrazu nebo nezavinil nehodu.

U odbavovací plochy se objevila červeně natřená cisterna, letadlo asi půjde opět na trať s jinou posádkou. Smrž poněkud couvl a sykl dozadu:

„Až budou všichni venku, zajdeme k celnici.“ Pět, deset, už asi dvacet osob sešlo po schůdkách. Jejich první kroky byly nejisté, opatrné, rozhlížely se po okolí, které jim buď neříkalo nic, nebo napovídalo všechno. Dvě ženy, jistě cizinky, měly na slamácích se širokou střechou trsy umělých třešní.

Cestující u letadla postávali, upravovali se, někteří uhlazovali nepostradatelné a letos tak zbytečné pláště do deště. Schůdky byly již okamžik opuštěny, ale stále se ještě na někoho čekalo, letuška se dokonce opět vrátila do trupu. Hosté a diváci na restaurační terase se nahrnuli k zábradlí a se zájmem přihlíželi, někdo zamával nebo dokonce zavolal na pozdrav. K letadlu se důstojným krokem blížil úředník pasové kontroly.

Tu se náhle v prázdných dvířkách trupu objevila ženská postava a po celé odbavovací ploše se nesl hlasitý výkřik.

III.

„Kde a jak jste ho našli?“

„Seděl v křesle trochu předkloněn, hlavu měl natočenu a opřenu o stěnu kabiny. Měl jsem dojem, že spí. Až potom jsem si všiml, že část zad se trochu odklání od opěradla. Právě kvůli tomuhle, trčelo to pod lopatkou…“

Inspektor Smrž ukázal značně štítivě na ostrou dýku, jemnou orientální práci, jejíž rukojeť byla bohatě zdobena. Ležela na rozprostřeném kapesníku.

„Čistá rána, neměl prý čas ani vydechnout. Doktor Vela se domnívá, že byla zasažena přímo levá komora. Vykrvácel převážně dovnitř, čepel je velmi úzká. Zprávu z prosektury dostanu ráno.“

„Kde to dělají?“

„Vzali mi ho zatím do Střešovic, pane přednosto, chtěl jsem se ho co nejdříve zbavit, uvědomil jsem však Ústav justiční pathologie, aby si ho převezli. Žádám také analýzu obsahu zažívacího traktu, nerad bych v takovém případě cokoliv zanedbal.“

„Ovšem, ovšem… Sakra, to je zase nepříjemností. Cizí státní příslušník. Bude se ptát zamini a já nevím kdo ještě. Také interpelace by z toho mohla být. Zprávu pro tisk připravím raději sám. Jak jste se k tomu vůbec dostali, vždyť o vás nikdo nevěděl…“

„Jistě, to ne … Jednali jsme snad instinktivně … Prostě jsme čekali, až všichni vystoupí, a najednou stevardka vykřikla a začala volat o pomoc. Přeskočili jsme s Kalendou ochoz a rozběhli se k letadlu. Formálně jsme neměli, já vím, byli jsme pověřeni jiným úkolem, ale jistě pochopíte, pane přednosto …“

„Ovšem, jednal bych stejně, to už je vžitá povinnost. A co dál? Snaž se všechno vybavit přesně, rád bych dobře znal všechno od začátku, z toho může být ještě moc potíží!“

Smrž soustředěně začal:

„Vyletěl jsem po schůdkách a vpadl do trupu. Věděl jsem…“

„Vědomosti nech teď stranou! Chci slyšet popis toho, co jsi konkrétně viděl!“

„Nejdřív skoro nic, prosím, stáli jsme předtím na slunci, opíralo se nám přímo do obličeje. Uvnitř bylo přítmí, musel jsem se chvilku rozhlížet.“

Vítek inspektora opět kantorsky přerušil:

„Za několik vteřin se může hodně změnit… Registroval jsi nějaký pohyb, hnul se někdo?“

„Nevím určitě. Myslím však, že všichni zůstali na původním místě.“

„Kolik jich uvnitř celkem bylo?“

„Osm, pane přednosto, tři cestující a pět členů posádky. A ještě ovšem ten devátý na sedadle…“

„Dobře, pokračuj!“

„Stevardka stála ve dveřích, musel jsem ji téměř odstrčit. Nic neříkala, jen ukazovala, nemohla asi vůbec promluvit. Za ní byli dva cestující a také mlčeli. Třetí civilista se skláněl s jedním příslušníkem posádky nad sedadlem, hned vpravo u vchodu a …“

„Počkej… a kde byli ostatní letci? Rozmístění vystupujících osob může být velmi důležité, snad důležitější, než si myslíme. Vždyť právě někdo z těch, kteří se zdrželi v letounu nejdéle a vystupovali jako poslední, by měl nejlepší příležitost vraždu provést.“

„Členové posádky stáli v uličce, přicházeli z přední kabiny. Přistoupil jsem k sedadlu a chtěl jsem se začít ptát, co se vlastně stalo, a tu jsem si všiml dýky …“

Vítek na Smržovo líčení jen zavrtěl hlavou, vyjadřoval svou nelibost.

„To je nepříjemné, takhle ho odpravit! Ještě štěstí, že se to stalo v letadle, jinak by vinili přímo nás.“

„Obávám se, pane přednosto, že tomu stejně tak bude, vždyť šlo o naše letadlo. Veřejnost se bude domnívat, že nám ho zapíchli před nosem. A je tu ještě něco horšího – neznáme totiž spolehlivě ani oběť. Nevíme vůbec, koho zabili.“

„Jak to, přece doklady …“

„Žádné nejsou, prosím.“

„Snad nechceš tvrdit…“

„Bohužel, prosím, nemáme nic. Kromě toho ani nevíme, kdo všechno v letadle cestoval.“

Vítek vstal, přešel párkrát po kanceláři a nakonec se zastavil u okna, aby narovnal nakloněný kaktus. Všechny misky a květináče s písčitou hlínou musely být vždy přesně seřízeny, jinak by si to posluhovačka odnesla. Začal velmi odměřeně:

„Podívej, nějaký ten rok spolu děláme, známe se trochu… Já ti nerozumím, co je tady za problém! Seberu pasy, identifikuji cestující, zadržím je a vyslechnu a všechno je jasné! Nastoupil do letadla živý, musel ho zabít někdo z těch, kteří byli na palubě!“

„Promiňte, pane přednosto, vznikly komplikace. Za mnou vyběhlo několik dalších osob, Kalenda je nestačil zadržet, div ho nesrazily. Někdo začal znovu křičet, a když diváci vnikli na plochu… čekali přece známé, příbuzné …“

Vítek se sklonil nad Smržem:

„Dobře, to přece není nic světoborného, musíš si umět poradit! Dám plochu vyklidit, zajistím uzávěru místa a mám všechny doma… Co je na tom nesnadného?“

„Provedli jsme to, prosím, letištní stráž asistovala. Jsou zase pohromadě, až na tři, kteří v tom zmatku prostě odešli.“

„Snadno je zjistíš podle zavazadel!“

„Třeba měli jen příruční, ještě nevím.“

„Na tak dlouhou cestu? Nesmysl! Kromě toho pasy ti řeknou všechno!“

„Bohužel ne, pasy byly v aktovce a tu někdo odnesl, když ji stevardka před návratem do kabiny dole odložila.“

„To přece není možné, někde musí být!“

„Zatím jsme ji nenašli. A ti, kteří odešli, odnesli si kromě letenek i havarijní lístky.“

„Co je to?“

Smrž trochu zaváhal:

„Nevím, jak tomu odborně říkají… Vyplňují se někdy před odletem a uvádí se i adresa, půlku si necháte a druhou odevzdáte úřednici na letišti, kdyby vás snad po přistání nemohli už poznat… Aby jako věděli, kdo všechno byl na palubě, snad to má co dělat s pojišťovnou.“

„Proč tedy nezavoláš do Říma?“

„Dal jsem tam poslat telegram… A teď jsme, prosím, u prvního problému – dokud nepřijde odpověď, nebudeme asi znát totožnost mrtvého. Můžeme ho ovšem považovat za osobu, kterou jsme měli střežit, ale jen teoreticky, důkaz zatím nemáme.“

Vítek se zdál být trochu upokojen:

„Už ti rozumím… Spojím se s presidiem, snad budou něco vědět, rozkaz jsem dostal od nich. Není vyloučeno, že někdo v Praze ho zná osobně a že ho bude moci identifikovat, měl už s ním třeba kdysi nějaké jednání. Pokusím se to zjistit, snad by pomohl i konzulát.“

„Výborný nápad, pane přednosto. A já, prosím …“

„Co ještě chceš?“

„Rád bych jen věděl, co mám dělat dál, vlastně co dřív.“

„Jak to, je to snad tvá první vražda?“

„Jistě ne, promiňte, já jen… Přidělil jste mi přece zmizelá děvčata …“

„Že se vůbec ptáš, prosím tě, to musí teď počkat! Letiště je pro tebe jako ušité. Kdy se kriminalistovi podaří být tak brzy na místě? Děvčatům už asi stejně moc nepomůžeme a v Ruzyni jde o hodiny. Kdyby se ovšem pátrání po vrahovi nečekaně protáhlo, vrátil bych první případ zase Bláhovi. Tak a teď přednes postup!“

Smrž začal:

„Všech osm v letadle jsem na místě zadržel, jejich výslechem by mělo podle mého názoru vyšetřování začít.“

„Správně! Posádku vem napřed, ať ji můžeš brzy uvolnit. Dál!“

„Cestující, kteří vystoupili, jsem dal převést do Tranzithotelu, jsou tam pod dohledem. Chtěl bych s nimi promluvit ještě dnes v noci, ledaže výslech osob z první skupiny by byl jednoznačně pozitivní.“

„Hm, to je ovšem závažný krok, zadržet tolik osob. Nevím, jestli z toho nevzniknou zbytečné nepříjemnosti, jsou mezi nimi i cizinci… No, pokračuj!“

„Dám prověřit hotely ve městě kvůli těm třem, kteří předčasně odešli. Jestliže se neubytují v soukromí, musíme je za pár hodin mít.“

„Souhlasím! Jak se činí pátračka?“

„Doufám, že do zahájení výslechů budu mít už výsledek, přijeli čtyři a mohli by být do té doby hotovi. Obrátili kabinu na ruby, i několik sedadel demontovali. Hledají také náprsní tašku, zavražděný u sebe žádnou neměl, a to se mi zdálo nepravděpodobné… Daktyloskopie má dát další zprávu zítra dopoledne.“

„Z té dýky něco sejmuli?“

Oba policisté se zahleděli na úzký kousek kovu, zakončený slonovinovým držadlem s ornamenty. Kapesník ležel právě uprostřed jasného pruhu, který na Vítkův stůl pohodily paprsky klesajícího slunce. Čepel dýky se třpytila, jen její drážky byly tmavé.

„V laboratoři ji, prosím, již měli, ovšem nepředpokládám, že…“

„Hm, to jistě, nebyl naivka … Umíš si to vůbec představit? V uzavřeném prostoru, plno lidí kolem, nikdo si ho nesměl všimnout, neměl přece sebemenší šancí zmizet. Stačilo, aby špatně bodl a měli bychom ho i s krví na rukou. Ten chlap hrál o všechno.“

„Na palubě byly i ženy, pane přednosto…“

„No dobře, jsi důsledný, ale podle mne by žena nikdy… Raději pokračuj!“

„Uvolním opět letadlo.“

„Správně, to by jinak stálo moc peněz, společnost by se ještě mohla chtít na nás hojit. Ještě jsem sice neslyšel, že stát ve při s podnikatelem by někdy prodělal, ale stejně jim to raději hned uvolni. Kolik máš lidí?“

„Tři v Tranzithotelu z okrsku Praha-západ, tři na letišti z místní hlídky, z pátračky si ponechám jednoho a ostatní pošlu po hotelech. A strážmistr Kalenda čeká dole u vozu, vrátím se s ním zase do Ruzyně, vezmu si ho k výslechům.“

„Pomůže ti trochu?“

„To jistě, prosím, párkrát jsem s ním dělal, zabrat umí, jen když chce. Jestli dovolíte, zatím si ho nechám.“

„To rád slyším… A co ve městě, stačíš na to? Myslím, že kromě hotelů bychom se měli podívat i po nádražích. Jestli chceš, zajistím to sám.“

„Jedině bych to uvítal, pane přednosto, a měl bych ještě další prosbu. Dovolím si vám poslat seznam zadržených, a kdyby snad bylo zapotřebí u jednotlivců něco ověřit…“

„Opatřím ti výpis z kartotéky, spolehni se. A teď to hlavní – zítra začne kolotoč! Telefony, noviny, kdo, co, jak, o všem budou chtít hned vědět. Nějakou dobu postačím dotazy odrážet, ale dlouho ne. Budou psát, že si přijel do Prahy pro smrt a podobné nesmysly, však to znáš… Kdy předložíš souborné hlášení!“

Smrž si odpočítal něco na prstech, ale daleko se nedostal, vystačila mu jen jedna ruka:

„Zítra večer bych měl znát všechno podstatné, prosím, i zpráva z Říma by tu měla být. Ozvu se tedy pozítří, jestli dovolíte.“

Vítek se opět usadil, klepl dlaní na stůl.

„Dobře, beru to! Teď si dám přinést večeři, zůstanu zde do deseti. Pozdější telefonáty by pro mne převzal dozorčí. Všechno?“

„Ano, děkuji. Vlastně ještě maličkost – nemáte, prosím, aspirin?“

IV.

V místnosti bylo dusno. Okna musela být zavřena, aby tlumila zvuk zabírajících motorů. Člověk právě zemřel, ale svět žil dál a letiště také.

Seděli za dveřmi, označenými štítkem s nápisem: Ředitel. Kolem dlouhého konferenčního stolu s vyleštěnou deskou byla rozmístěna kožená křesla, u zdi stála regálová knihovna. Svazky v ní měly zlatou ořízku, třebaže jejich obsah byl krajně pochybný – tvořily jej převážně úřední listy a vyhlášky ještě z dob protektorátu. Na bufetovém stolku byl podnos z křišťálového skla a ve vitrínce stálo několik lahví značkovaných likérů a mahagonová krabice na doutníky. První dojem byl nezvyklý, celek připomínal spíše zasedací síň správní rady. Stačilo se však rozhlédnout po dalším inventáři, jistě ne všude obvyklém, a dojem byl hned změněn. Na zastíněné zdi visel rtuťový staniční tlakoměr s označenou nadmořskou výškou a část vnitřní stěny místnosti zakrývalo velké olejové plátno, na němž byl zvěčněn třímotorový dopravní fokker. Za ředitelovým pracovním stolem se tyčilo rýsovací prkno s nákresem nově navržených přistávacích drah.

„Maj’ to tu lepší než u nás na direkci.“

„Přirozeně, jde o zahraniční reprezentaci… Jakmile položí telefon, hned začneme. Napřed dejte předvést posádku!“

„Dobře, pane inspektore.“

Smrž svůj příkaz ještě doplnil:

„Počkejte, Kalendo, ne všechny najednou, zatím jen oba piloty a toho třetího z přední kabiny, který šel za nimi. Jakou měl ten chlap vlastně funkci, rozumíte tomu trochu?“

„Jo, to bude těžký, já letěl jednou z Košic a mleli jsme se ve vzduchu jako důtky v pytli, já vám o ajroplánech moc nepovím.“

„Nevadí, snad si nějak poradíme. Zápis dělejte pořádně, ať se v něm potom vyznáme! Posledně se nedalo po vás nic přečíst…“

Nastalé ticho přerušil třetí příchozí, který vstoupil z vedlejší kanceláře. Významně prohodil:

„Volal mi osobně přednosta státní letecké správy. Prosí vás, pánové, abyste případu věnovali mimořádnou pozornost, vrhá na celou leteckou dopravu velmi nepříznivé světlo. Zvlášť nyní, kdy cizinecký ruch vrcholí… Mám příkaz poskytnout vám veškerou pomoc.“

Smrž se malinko uklonil:

„Děkuji vám, pane řediteli, a panu sekčnímu šéfovi také. Mohu vaši laskavou nabídku jen uvítat, v leteckém provozu se příliš nevyznám. Bude nutno ověřovat údaje z výpovědí, a jistě přitom narazíme na spoustu technických podrobností a ty budou pro nás španělskou vesnicí! Snad by nám mohl nějaký odborník podat vysvětlení … Neměl by být ovšem od společnosti, uvítal bych raději neutrální osobu, v podobné situaci nelze nikdy předvídat možný dosah a spojitost jednotlivých závěrů. Jistě nemusím zdůrazňovat, že potřebuji člověka… řekl bych… člověka nejen informovaného, ale také mlčenlivého a spolehlivého …“

Ředitel letiště na okamžik zaváhal:

„Plně vás chápu, pane inspektore… Ano, už vím, koho doporučit. Má přijít hned? Snad se mi podaří ho zastihnout, buď ještě v kanceláři, nebo doma, bydlí přímo na letišti. Doufám, že nebude právě na trati.“

„Ne, děkuji, stačí zítra ráno. Jistě pochopíte, že výslechy si vedeme zásadně sami.“

„Přirozeně, pánové, má kancelář je vám plně k dispozici. Budete-li cokoli potřebovat, obraťte se na mou sekretářku, čeká vedle. A já vás opustím…“

Ředitel se vzdálil, oba kriminalisté opět osaměli…

Od prvních tří, kteří prokázali svou totožnost leteckými diplomy, se inspektor mnoho nedověděl. Letadlo startovalo časně odpoledne, drželo se předepsané tratě a let prý proběhl bez zvláštních příhod. Počasí bylo celkem příznivé, jen před dosažením československého území prolétli menší oblastí konvektivní bouřky. Kapitán i druhý pilot mluvili věcně, v krátkých větách, bez nejmenších rozpaků. Jsou zřejmě zvyklí jednat s lidmi, pomyslel si Smrž. Ne, přední kabinu za letu neopustili … Vlastně ano, ale jen kapitán, prošel podle předpisu trupem. Proč? Cestujícím to dodává jistoty.

„Kdy to bylo?“

„Přibližný čas bych mohl určit podle navigačního záznamu. Minuli jsme právě Alpy, tam to trochu házelo.“

„Také bouřka?“

„Ne, působení orografických vlivů.“

Strážmistr Kalenda se zarazil, ale brzy začal psát dál a inspektor se utvrdil v názoru, že není vhodné pouštět se na neznámou půdu.

„Pozoroval jste při své obchůzce něco mimořádného?“

„Ne, jídelní podnosy už byly odklizeny a cestující většinou podřimovali, což v takové výšce bylo přirozené. Několik sedadel bylo volných, neměli jsme plné obsazení.“

Ano, to už Smrž věděl, pročetl před výslechem seznam zadržených a ověřil si, kolik sedadel v kabině vůbec je. Bude si muset opatřit bližší technické údaje o letadle a plánek kabiny, snad něco sežene.

„Mluvil jste s někým?“

Kapitán se odmlčel a Kalenda zbystřil pozornost.

„Jestli jsem s někým mluvil? Počkejte… Ano, ale nic zvláštního to nebylo, musím se za letu soustředit na jiné věci. Je to vždy stejné, how do you do a pár podobných frází, nějaký úsměv a honem zase za řízení. Odpovídám za všechno, za životy i za stroj…“

Smrž kapitána upřeně pozoroval. Ne, tenhle člověk asi nic nezatajuje, vypadá poctivě. Zřejmě bývalý voják, podle stužek na blůze zasloužilý. Ovšem bez důkazu nemohu nic přijmout, na osobní dojmy nesmím dát. Co existenční podmínky, mohly by snad být motivem? Budu muset zjistit, jak jsou ti lidé placeni. Jestli je to jako u nás, pak to za moc nestojí, se světovým standartem se naše platy rozhodně srovnat nedají.

„Nic vás tedy neupoutalo? Ničeho mimořádného jste si nevšiml?“

„Nevzpomínám si…“

„Seděl zavražděný v době vaší přítomnosti v kabině sám nebo s někým dalším? Hovořil nebo spal…? Snažte se, prosím, vybavit si trochu okolnosti, pilot přece musí mít zvlášť dobrou pozorovací schopnost. Uvědomte si důležitost této výpovědi: když prokážeme, že za vaší přítomnosti v kabině pro cestující byl dotyčný ještě na živu, zkrátíme kritickou dobu …“

Smrž se v duchu snažil představit si mapu Evropy a určit, kam až sahají Alpy. Taková hloupost, ve škole to do nich vtloukali a teď nic.

„… ano, zkrátíme kritickou dobu asi o polovinu. Kdo z cestujících opustil sedadlo před vaším příchodem, mohl by být z podezření vyloučen. A kdo naopak až po vás… Chápete dosah?“

Jistě mi rozumí, nevypadá hloupě. Nebo snad nechce promluvit, kryje někoho? Snad někoho z posádky? Mohl by to být… Počkej, mohla by to být i stevardka, táhnou třeba spolu, dost se o takových věcech mluví. Jsou spolu pořád venku… Bude nutno ověřit u všech rodinné poměry. Vlastně ne, byl by to nesmysl, zbytečně bych se zamotal s dalšími osobami a nic z toho, za šos nikoho nenachytám a pouhé představy jsou k ničemu.

„Zkuste si vzpomenout, pane kapitáne!“

Proč jen doktor Vela nechtěl přesně udat čas smrti? Co se mu nezdálo? Proč zatím nic neví a musí čekat na pitvu? Kapitán trval na svém:

„Rád bych vám pomohl, ale skutečně nemohu, zavražděného jsem samozřejmě vůbec neznal a snad jsem si ho ani nevšiml. Ne, nevzpomínám si, snad později mě něco napadne… Kromě toho jsem ani nebyl vzadu u jeho sedadla, zašel jsem jen doprostřed kabiny.“

„Jak to, nemusíte projít vždy až na konec?“

„Vzdálenost není nijak vymezena, jde hlavně o přítomnost nějakého člena posádky, nejraději velitele letadla, cestující se tím cítí být polichoceni. Prostě dál jsem nešel, připletl se mi do cesty nějaký chlapec s míčem.“

„V letadle se smí házet míčem?“

„Ovšem že ne, vypadl mu ze síťky a zakutálel se někam pod sedadla, museli jsme jej lovit. Někdo dokonce, myslím, vstal… Cizinci jsou často ochotnější než my a hraví jako koťata, dospělého by ignorovali a malý kluk je poblázní. Odvedl jsem ho potom raději dopředu, aby byl od něho pokoj.“

„Do pilotní kabiny? To je dovoleno? Ani řidič tramvaje nesmí přece s nikým mluvit!“

Kapitán se dobromyslně omlouval:

„Jen na chvilku, aby něco zažil. Prohlédl si přístroje a zase šel, páku mu přece nepůjčím.“

Smrž se odmlčel, měl doma také chlapce. Ne, z těch tří nic nedostane, raději skončí. Stručně začal rekapitulovat kapitánovu výpověď:

„Tak za letu jste nic mimořádného nezpozoroval, o ničem podstatném jste s nikým nemluvil, na bližší podrobnosti si nevzpomínáte a v trupu jste byl pouze jednou, někdy po překročení Alp, přičemž jste došel jen do poloviny kabiny. Opakuji to správně? Mrzelo by mne, kdyby jednou u soudu…“

„Ne, je to správně.“

Smrž se na okamžik naklonil nad Kalendův zápisník a opět pokračoval:

„Dobře, děkuji! A s vámi, pánové, už asi nebudu muset znovu hovořit – v přední kabině jste byli ještě před startem a opustili jste ji až po přistání, že?“

Druhý pilot bez poznámky kývl a stejně tak se zachoval další příslušník posádky, o němž se hned při zahájení výslechu detektivové dověděli, že zastává funkci palubního mechanika.

„To zatím stačí, ukončíme to. Kdybych někoho z vás ještě potřeboval, už bych si vás našel. Zítra laskavě podepíšete svou výpověď a jinak jste volní. Strážmistr půjde nyní s vámi, aby vás na chodbě propustili.“

Vstali dost rádi a natáhli se po svých diplomech na stole, ale Smrž na ně položil ruku.

„To zde zatím zůstane!“

Druhý pilot se pokusil o chabou námitku:

„Nemohli bychom do služby, bez diplomu na palubu nesmíme.“

„To náhodou ještě vím, pánové, ale nedá se nic dělat. Na pár dní si budete muset od létání odpočinout. Dobrý den. Další, prosím!“

Smržova odpověď nesla náznak omluvy, ale zněla nesmlouvavě. Strážmistr Kalenda se komisně vztyčil…

„Jaké jsou vaše úkoly za letu?“

Byli nyní v místnosti jen tři, letec na druhé straně stolu měl dva zlaté pásky na rukávech.

„Navigovat a udržovat spojení. Sloučili funkci navigátora a telegrafisty, pro společnost je to levnější.“

„Stihne se všechno?“

„Nad Evropou to ujde, síť majáků je dost hustá, ale na dálkových tratích musíme být někdy stejně dva. Zvlášť pro lety přes oceán bývá střídání často nutné…“

Smrž nahlédl do předloženého diplomu.

„Josef Vybíral… Od kdy jste u dopravy? Věk čtyřicet dva… na letce dost, že?“

„Dvacet let. Za války se ovšem nelátalo, všechno strhla na sebe Lufthansa. My jsme nebyli dost spolehliví …“

„Zajisté, to věřím a rád slyším. A ta kniha pod paží…“

„Almanach, hvězdářský almanach, obsahuje efemeridy pro každou hodinu dne …“

Kalenda se nad zápisem zase zavrtěl a inspektor kvapně změnil rozhovor.

„Děkuji, stačí, ptal jsem se jen informativně. My dva jsme se vlastně potkali v kabině první, že? Když jsem vstoupil, právě jste se nakláněl nad mrtvým. Nebo se mýlím?“

„Ne.“

„Jak to ne! Nebyl jste to vy nebo se nemýlím?“

„Nemýlíte se.“

„Výborně, jsem rád, že jsme se shodli! Jak jste se tam dostal, téměř až k šatně? Musel jste projít celou kabinou!“

„Vystupoval jsem.“

„Proč jste nepočkal na ostatní? Posádka nemusí vystupovat najednou?“

Smrž větu ani nedokončil a již poznal, že chybil. Vybíralův výraz byl nejlepším důkazem – jeho tvář se sice nehnula, ale oči se smály. Smrž se nedal odradit a pohotově se opravil:

„To nic, proč byste vlastně měli vycházet společně. Skončil jste tedy své povinnosti, vypnul vysílač…“

„Už před přistáním, pilot přešel na fonii. Zůstal jsem jen na příjmu, a jak jsme brnkli podvozkem o zem, hned jsem balil. Člověk toho má za ty hodiny dost, věřte mi.“

„Čekal jste, až všichni cestující vystoupí, nebo jste šel k východu napřed?“

„Nemám kam spěchat, pane inspektore. Díval jsem se dvířky, a když se kabina skoro vyprázdnila, šel jsem také, postupoval jsem pomalu uličkou.“

Další Smržova otázka měla v sobě cosi záludného a Vybíral to hned vycítil:

„Zda jsem byl v kabině za letu? Ano, byl jsem na umývárně. Byla to jen chvilka…“

„Kdy asi, nevzpomínáte si?“

„Takové věci, bohužel, nezapisuji. Vím jen, že už jsem skončil se Schwechatem, chtěl jsem qte.“

Kalenda zabručel a inspektor přispěchal na pomoc:

„Co jste chtěl?“

„Boční zaměření, klíčoval jsem s Vídní. Čas by měl být v palubním deníku.“

„Deník si vedete pro vlastní potřebu nebo ze služební povinnosti?“

„Určuje to radiokomunikační řád, příloha k mezinárodní úmluvě. U mobilních stanic se musí zásadně podchycovat všechny údaje o změnách výšky nebo kursu.“

„V té době jste měnili kurs?“

„Ne, ale změna mohla ze zaměření vyplynout, proto jsem měl čas zaznamenat. Snad jsem na to nezapomněl.“

Smrž nechtěl prozradit vzrůstající napětí. Má už zkušenosti, ten druhý nesmí ovšem nic poznat. Teď snad konečně na něco přijde, podmínky tomu nasvědčují. Bude snad možno přesně zjistit, kdy telegrafista prošel kabinou a kdy nevyhnutelně musel minout sedadlo, na němž byla nalezena mrtvola – vždyť umývárna je až v zadní části trupu u přípravny jídel! Má na něho uhodit, je už dost zpracován? Nesmí začít předčasně, ale protahovat výslech také nesmí, ten druhý by ztratil zájem nebo by naopak vytušil léčku a začal by si dávat zvlášť dobrý pozor. Jak s ním jednat, jako se svědkem nebo jako s podezřelým? Je to všechno příliš složité …

„Poslyšte, pane … eh…“

„Vybíral.“

„Poslyšte, pane Vybírale, proč jste neupozornil kapitána hned nahoře?“

Telegrafista inspektora chvilku upřeně pozoroval a jeho obličej neprozrazoval zase nic. Byl to obličej profesionála, který se umí ovládat, který řemeslně čelí strachu a svízelným situacím.

„Zase vám nerozumím.“

„Přece jste kolem mrtvého těsně procházel, jistě jste si všiml jeho stavu!“

„Já jsem tady něco takového říkal? Ten pán vedle by o tom musel vědět.“

Inspektor se tvrdě hnal za svou představou:

„To už nechte na nás, co zapisujeme a co ne! Mě zajímá něco jiného, ne vaše poznámky, nemístné poznámky! Všiml jste si něčeho?“

Maska na telegrafistově obličeji se nezměnila, jen v jeho očích se projevovalo jakési vzrušení. Pochopil asi, kam inspektor míří, a začal proto odpovídat velmi pomalu a opatrně:

„Ne, spěchal jsem … Zkuste jednou dělat mou práci. Letadlo se pohybuje, nestojí, minuta ve vzduchu znamená pro mne šest kilometrů. Někdy nemám ani čas … co bych mluvil…“

Smrž na přerušený hovor již nenavázal, poznal, že telegrafista mu utekl. Utekl mu stejně jako kapitán. Oba možní korunní svědkové a žádný o ničem neví!

A začínat se stevardkou bez sebemenší stopy bude těžké, velmi těžké. Je to ale jeho poslední možnost, a když ji ztratí, ztratí asi celý případ. Z cestujících sotva něco dostane, nebývají v podobných situacích příliš věrohodní. A jedna z osob na palubě je vrahem, bez diskuse.

„Pane Vybírale, na vaší výpovědi velmi záleží, snažte se rozpomenout!“

„Nemohu, nemám na co. Lituji.“

„Jak to tedy bylo po skončení letu, když jste vycházel?“

„Nijak, stevardka vykřikla a já jsem se rozběhl k šatně, tam jsem se potkal s vámi.“

„Proč právě vy, proč ti druzí z posádky se drželi vzadu?“

„Pilotní kabina je přece oddělena, nemuseli nic slyšet.“

Inspektor si přemítavě poklepával prstem do brady, hledal rozhodnutí.

„Děkuji vám, to je zatím všechno. Můžete odejít, nashledanou!“

Telegrafista pomalu vstal a s ironickou vážností prohodil:

„Sbohem!“

Kalenda se opět chystal k doprovodu, ale Smrž ho pokynem zadržel. Vybíral byl téměř již u dveří, když se za ním ozval zdvořilý hlas:

„Haló, nechal jste na stole diplom!“

Vybíral se ošálit nedal:

„Já vím, a ještě ho tam raději nechám dál, beztak byste mi ho nedali. Sbohem, pánové!“

V.

„Jméno, prosím?“

„Nedbalová, Marie Nedbalová.“

„Povolání?“

Tiziánová krasavice s podbarvenými víčky se pobaveně usmála. Bude jí přes třicet, uvažoval Smrž, možná třicet pět. Používá hennu, asi si ji sama přiváží z Orientu. Vyzrálý typ, po všech stránkách. Teď vypadá sebevědoměji, ale v letadle ji to skoro porazilo, ani hnout se nemohla. Musel to být pro ni šok.

„Palubní stevardka.“

„Slečno Nedbalová …“

„Paní.“

„Promiňte, paní Nedbalová, rád bych se vás na něco zeptal. Víte jistě na co a doufám, že budete souhlasit.“

„Prosím.“

„Hned zpočátku musím zdůraznit, že vaše svědectví může způsobit v celém případu kardinální obrat. Jste si toho, prosím, vědoma?“

„Nevěděla jsem, že jsem tak důležitá.“

„Jak pro koho, pro nás jste.“

Strážmistr Kalenda přitáhl nohy k trnoži a obrátil další list v bloku. Teď přijde něco zvláštního, musí si dát pozor.

Ta ženská by stála za hřích, urostlá je jako jedle. Sukně také nemá dlouhé, to se zase nosí. A střevíce s korkovou podrážkou…

„Paní Nedbalová, můžete nám popsat vraha?“

Aha, Smrž jde na to zostra, bez průtahu k věci. Možná, že to na ni bude platit. Jen ale aby, vypadá dost tvrdě. Ne, přece to s ní trochu zalomcovalo, dostala asi vztek.

Kalenda brzy ztratil další příležitost uplatňovat své vytříbené pozorovací schopnosti, Nedbalová vyjela:

„Jak mi vůbec můžete položit takovou otázku!“ Smrž trochu nakrčil čelo.

„Vyšetřujeme vraždu, paní, ne krádež pudřenky, nemáme na zdvořilosti příliš času. Buď nám pomůžete, nebo si najdeme vlastní cestu, pak ale nespoléhejte na naši pomoc.“

„Dovolte! Jsem snad nějaká kriminálnice?“

Hm, to se inspektorovi moc nepovedlo, vybafl a nic. Měl ji napřed trochu zmáčknout, oťukat ledvinky. Nebo ji měl, káču, přihrát mně, já už bych ji zrychtoval. Kalenda netrpělivě čekal, z podobných rozhovorů se nedá obvykle nic kloudného zapsat. Smrž se nedal odradit:

„Kdy jste nastoupila k letectví?“

„Všichni jsme nastoupili v pětačtyřicátém, za války se …“

„Vím, za války se nelétalo, to už jsme zde slyšeli. A jak to bylo před válkou, paní Nedbalová?“

Stevardka trochu ztratila na své jistotě.

„Před válkou?“

„Ano, před válkou! Neměla jste v té době s letectvím také něco společného?“

„To jsem… jsem přece u naší dopravy nebyla.“

„U naší ne, máte pravdu, ale u zahraniční a létala jste někdy přes naše území. Vzpomínáte si?“

Stevardka neodpovídala.

„Pomohu vám, jestli chcete. Právě před deseti roky se to stalo…“

Co jen Smrž ví, zná ji snad? Asi na něco přišli v kartotéce, Vítek by ho jinak nevolal. Kalenda začal horlivě psát.

„Ano, koncem roku třicet sedm bylo na vás podáno trestní oznámení pro pokus nezákonného převozu…“

Stevardka znehybněla, inspektorovým slovům však uniknout nemohla.

„… omamných jedů. Původ pravděpodobně z Hong-Kongu, překupní stanice Batávie. Ještě vám mohu připomenout, že šlo o hašiš, ukryla jste celou tubu v krabici orchidejí! Říkáme tomu pašování…“

„Nebyla jsem… nebyla jsem odsouzena, nic mi nemůžete …“

Smrž se tuto námitku ani nepokusil vyvrátit:

„To je pravda, odsouzena jste nebyla. Vyšetřování se protáhlo, přišla první mobilizace, potom druhá a vy jste zmizela. Kde jste žila za války?“

„V Řecku.“

„Po celou dobu?“

„Jen do začátku německého útoku.“

„Tedy do jednačtyřicátého. Kam jste odtamtud odjela?“

„Do Persie.“

„Pracovala jste … kde!“

„Podle možností… v domácnostech a tak, byla tam česká kolonie, hlavně montéři a inženýři. Stavěli dráhy, cukrovar…“

„Tam jste se zřejmě vdala… A manžel?“

Chvilku bylo ticho a pak paní Nedbalově vydechla:

„Zemřel.“

Smrž se odmlčel; byl rozveden a věděl, jak těžké je někdy žít sám. O chlapce se mu starají rodiče, ale ti zde také věčně nebudou.

„Promiňte… Vy prý máte, paní Nedbalová, výborné linguistické znalosti, považují vás za polyglota.“

Stevardce se vrátila barva a trochu i klid.

„Nevím, ani bych neřekla…“

„Mluvíte prý několika jazyky, také řecky a arabsky a perštinu snad také ovládáte.“

„Nepovažuji to za nic zvláštního, žila jsem v cizích zemích již od mládí.“

„Máte prý i pedagogické nadání, svěřili vám doškolování stevardek.“

Kalendovi se zdálo, že paní Nedbalová je opět jaksi nesvá, ale inspektor Smrž si ničeho nevšímal a vyjadřoval se mechanicky, jako kdyby odříkával naučenou básničku.

„Každý instruktor musí mít dobrou paměť, paní Nedbalová, a vy zvlášť. Souhlasíte?“

„Nikdy jsem si to nevyzkoušela. Pořád ale nevím, co ode mne chcete…“

„Dobře, vyzkouším si to já. Paní Nedbalová, jak se jmenoval zavražděný?“

Odpověď přišla okamžitě:

„Tserikos.“

Smrž si lehce oddychl, ale čelo ponechal v dlaních – nemůže dát přece najevo, jak policie tápe. Konečně něco! Jakmile skončí, zavolá přednostovi. Teď se ovšem mění situace, respektive potvrzují se původní obavy, oběť je totožná s očekávanou osobou, jen aby se Nedbalová nemýlila.

„Víte to určitě? Nemůžete znát všechny cestující.“ Stevardka brzy našla pro inspektora vysvětlení:

„Není to tak těžké, mám svou metodu. Rozdělím si cestující podle pasů na cizince a na naše státní příslušníky a jména cizinců se naučím, bývá jich jen asi polovina nebo ještě méně. Trvá to pár minut a nevěřili byste, jaký to má efekt. Zde je vaše káva, Mr. Brown, řeknu třeba, a pan Brown se diví, odkud ho znám. A někteří z cestujících se naopak nediví, tak jsou samolibí, považují všechno za samozřejmost. Vždy se snažím, aby styk mezi stevardkou a cestujícími byl hřejivý, ale familiárnosti nebo dokonce dotěrnost netrpím …“

Konečně se rozpovídala, to jsem potřeboval. Jen aby nezačala ještě vyprávět o servírovaném menu. Kdo by řekl, že se svému povolání tak věnuje? Nebo něco zkouší, chce uhnout? Snad ne… a ta předválečná záležitost … nevím, snad uklouzla jen jednou a je možné, že ji neodsoudili. Je skutečně líbivá, musím si dobře poznamenat její adresu, kdyby snad bylo někdy zapotřebí … Smrž se opět vzchopil:

„Při posledním letu jste také znala jména všech cizinců?“

„Doufám, že ano.“

Kalenda začal Smrže pod stolem kopat, ne právě jemně.

„To by nás mohlo zajímat! A na jména našich občanů byste si nevzpomněla, že?“

„Pochybuji, to už by bylo horší. Člověk, který se vrací domů, do vlastního prostředí, nepotřebuje obvykle žádnou zvláštní péči, v letadle se už většinou vezl a není ani příliš rozrušen, ničeho neznámého se neobává. A navíc na něho většinou ještě někdo čeká, takže takový cestující mne příliš nemusí zajímat. Někdy může sice být v povznesené náladě, dokonce až příliš povznesené, ale jinak bývá spíš nenápadný. Kdyby ovšem letěl ven, zvlášť poprvé, bylo by to asi jiné, chtěl by vědět spoustu věcí. Protože bych se mu musela dost věnovat, podrobněji bych si ho také všimla a zapamatovala. O koho máte zájem, prosím?“

„Zeptám se vás později, chtěl bych si napřed ověřit něco jiného. Když už byla řeč o pasech, paní Nedbalová, kam přesně jste postavila tu chybějící aktovku?“

„Vysvětlila jsem vám přece hned odpoledne, že jsem ji na zemi opřela o schůdky u letadla. Bylo mi divné, že vystupování trvá tak dlouho, a rozběhla jsem se proto zpět do trupu, abych zjistila příčinu.“

„Koho jste tam viděla nejdřív?“

„Tři cestující tam stáli, právě ti, které jste dal hned odvést. A z druhého konce, od navigační kabiny, přicházel telegrafista.“

„Můžete, prosím, popsat, co cestující dělali? Vzpomenete si snad?“

„O něčem se domlouvali, zaslechla jsem pár slov na lávce schodů. Nebylo to ale nic souvislého, právě startovalo nějaké letadlo.“

Ano, zní to věrohodně, šla do vzduchu Bratislava. Start je zaznamenán a tak lze na minutu přesně určit okamžik, kdy tělo bylo objeveno. Přece je v letectví alespoň nějaká výhoda, při vyšetřování v jiných oborech se s časem zápasí ještě víc. Smrž se vrátil ke stevardčině poznámce:

„Můžete jejich rozhovor reprodukovat? Alespoň větu, dvě? I několik pouhých slov mne zajímá!“

„Dva z nich byli Češi a snažili se třetímu vysvětlit něco o skle, o křišťálu. Byl to Ital, nerozuměl jim, a nakonec se všichni dohodli německy. Myslím, že se ptal na cestu do nějakého obchodu.“

„Dobře, a co jste udělala dál?“

„Nic, jen jsem je poprosila, aby už vystoupili, že ostatní dole musejí na ně čekat.“

Smrž se významně napřímil, nataženým ukazovákem klepl o hranu stolu.

„Nyní, prosím, dejte zvláštní pozor! Co vám v tomto okamžiku kdo řekl? Jak odpověděli?“

„Jeden z těch Čechů… moment, jak se jen mohl jmenovat…“

„Ne, děkuji, to není důležité, vyprávějte dál.“

Ne, důležité to není, už ho máme za katrem, pomyslel si Kalenda a Nedbalová pokračovala.

„Ať prý nejsem na ně zlá, řekl, a dost vtíravě se díval. Nevěřil byste, pane, jak muži si někdy dovolují, ledacos musím překousnout.“

Detektivové tuto vsuvku přešli mlčením, Kalenda začal hledat něco na zemi. Spadla mu snad tužka? Stevardka svou výpověď doplnila:

„Nejsme tu sami, slečno, dodal další, tamhle vám někdo ještě spí…“

Nedůvěřivý inspektorův pohled doprovázela rychlá otázka:

„Chcete říct, že do té doby jste o zavražděném nevěděla, že jste si ho vůbec nevšimla?“

„Skutečně, ani jsem se na něho nepodívala. Byl trochu stranou, na druhém sedadle vpravo od dveří, jen temeno hlavy mu přečnívalo přes opěradlo. Proto jsem se k němu otočila a oslovila jsem ho.“

„Všeobecně nebo jménem?“

„Haló, pane, nic víc. Nenapadlo mne, o koho jde. Kdyby ostatní sedadla byla doposud obsazena, vybavila bych si jeho jméno při pohledu odzadu hned, ale prázdná kabina vypadala jinak, ztrácel se v ní.“

„Jakou řečí jste začala?“

„Česky.“

„Dál, prosím.“

„Zmohlo ho teplo, prohodil ten u dveří a druhý dodal něco o slivovici, připadalo jim to směšné.“

„Podáváte za letu alkohol?“

„Ano, podle volby, jinak bychom na zahraničních linkách neobstáli. Cizincům nabízíme výhradně naše výrobky, je v tom kus propagace.“

Smrž ji spěšně přerušil:

„O tom si promluvíme jindy, prosím, teď pokračujte v reprodukci rozhovoru v letadle.“

Stevardka nervózně zamrkala.

„Napadlo mne, že nerozumí, a zavolala jsem francouzsky. Z franštiny totiž někdy vycházím a z odpovědi se podle přízvuku pokouším odhadnout národnost, abych mohla případně přejít na jiný jazyk.“

Nyní Smrž trpělivě vyčkával, až skončí. Věděl, že dál ji přerušovat a odvádět její pozornost nesmí, ztratila by k němu patřičný vztah a celý pracně spájený řetěz otázek by se rázem přetrhl.

„A protože se pořád nehýbal, přistoupila jsem k němu a chtěla jsem ho vzbudit. U sedadla jsem ho ovšem hned poznala, třebaže měl hlavu odvrácenou. Vzala jsem ho lehce za ramena a sjela mu rukou po zádech, abych ho odstrčila od opěradla, a vtom…“

Stevardka se zajíkla, inspektor se jí pokoušel uklidnit:

„Je tu horko, já vím, už ale brzy skončíme. Chcete trochu vody?“

„Ne, děkuji… Levou rukou jsem tedy o něco zavadila …“

Kalenda se horlivě snažil psát.

„Stačí, paní Nedbalová. A za chvilku jsme se potkali my, že?“

Stevardka s ulehčením přikývla a Smržovi byla najednou velmi blízká, připadala mu jako malé děvčátko.

„Již jen pár maličkostí – s kým seděl za letu?“

„S jedním Čechem.“

„Říkáte s Čechem?’ Myslel jsem… jak se jmenoval, Kalendo?“

Strážmistr nestačil odpovědět, stevardka se hned opravila:

„Ne, promiňte, Slovák to byl, bezpečně bych ho poznala. Později si odsedl.“

„Jak to, proč?“

„Bavil se přes uličku se známým a přidal se k němu, přesedl si o dvě řady vpřed. Volných míst bylo několik, převážně v zadní části kabiny.“

Smrž pronesl:

„Tserikos tedy zůstal sám?“

„Ano.“

„Od kdy? Kdy přesně ten druhý odešel?“

„To bohužel nevím, ale muselo to být hned na začátku letu, jistě dosud nad Itálií.“

„A s Tserikosem jste potom ještě mluvila? Víte to určitě?“

Stevardka se zdála být udivena.

„Ovšem, nabízela jsem mu občerstvení. Jídlo odmítl, pálenku také, vzal si jen čaj. Hodně si stěžoval, hlavně při přeletu Alp, dala jsem mu navyton.“

Strážmistr se opět zamračil, inspektor se otázal za něho:

„Co jste mu dala, prosím?“

„Pilulky proti nevolnosti, korigují labilitu vestibulárního systému.“

Teď se Kalenda přímo zoufale zašklebil, ale Smrž nevšímavě pokračoval:

„Můžete tedy s naprostou jistotou potvrdit, že jste s ním mluvila, když už seděl sám – je to tak správné? Nemýlím se?“

„Ano, to mohu potvrdit.“

Smrž měl čelo znovu v dlaních, přece z ní něco dostal!

„Nic jiného už nechtěl?“

„Ne, asi usnul.“

„Vůbec se pak už neozval? Ani jednou nepromluvil?“

„Nevím, se mnou ne. Měla jsem na starosti skoro třicet jiných lidí v kabině, z toho dvě děti a nemocnou paní, nějakou Dánku. A ještě ovšem také posádku, tedy další čtyři osoby, kterým jsem nesla kávu a oplatky. Připravovat všechno, odklízet nádobí, chodit z jednoho konce trupu na druhý, balancovat při poryvech …“

„Uznávám to, paní Nedbalová, uznávám. Mimochodem, jak jste s Tserikosem za letu mluvila?“

„Vždycky jsme přece spolu mluvili jen…“

Stevardka se zarazila, snad na něco vzpomínala. Brzy dodala:

„Chtěla jsem říci, že jsme mluvili anglicky. Ještě něco, prosím?“

Smrže tato odpověď překvapila:

„Anglicky?, Vždyť Tserikos… Vy tedy řecky neumíte?“

Nedbalová se usmála:

„Já náhodou dost dobře, ale Tserikos neuměl. Asi vás spletlo jméno, ale na to nedejte, tam v těch krajích dole jsou národnosti místy ještě víc pomíchané než u nás.“

VI.

Tráva byla po noci chladná a alespoň trochu zavlhlá a lákala k brouzdání. Vzduch se rozechvíval klepáním motorů lehkých sportovních dvojplošníků, jejichž piloti cvičili okruhy.

Na téměř opuštěném konci letiště se oba detektivové vyhřívali v paprscích nízkého slunce. Před chvilkou vyšli z hangáru, kde strávili téměř hodinu poslední prohlídkou letadla OK-XTU. Všechno bylo opět na svém místě, sedadla pečlivě zamontována a přezkoušena na tah i tlak. Nikdo by nevěřil, že útulná kabina s kobercem, záclonkami a bělostnými podhlavníky byla před nedávnem svědkem tragédie.

„Páni, šest hodin! Takhle trochu kafe s pumprlíčkem kdyby bylo, už ani nevidím.“

Inspektor Smrž neodpověděl, pročítal Kalendův zápis a místy jej doplňoval a upravoval. Věty se rozrostly v odstavce a odstavce ve stránky a stránek bylo hodně, téměř celý blok byl za tu noc popsán. Výpovědi posádky, pak tří civilistů, zadržených v kabině a konečně všech ostatních cestujících, vyšetřovaných v Tranzithotelu.

„Propustím jen děti a tu nemocnou, ostatní musíme ještě zadržet. I tak nám jich zůstane požehnaně. Třicet důvodně podezřelých, to jsem ještě nezažil!“

„A udělal to jen jeden, pane inspektore.“

Smrž ani nevzhlédl, neměl na vtipkování náladu. Celý večer a téměř celou noc se ptal, vázal kličky otázek, někdy dost sugestivních a ve striktním slova smyslu právně ne vždy přípustných, a pokoušel se přijít na stopu pachatele, ale marně. Nikdo nic bližšího neznal nebo nechtěl znát, nikdo si oběti celkem nevšiml a nikdo se ani náznakem neprozradil. Slovák, který si později odsedl, se na nic důležitého nepamatoval – ani kdy změnil místo, ani kdy stevardka naposled s obětí mluvila. A nevšiml si prý ani kapitána v kabině, snad právě hovořil se známým nebo si zdříml. Je to vůbec možné? Vždyť prostor kabiny není veliký a cestující za letu nemají nic na práci, jen se dívat. Ne, to je neuvěřitelné!

„Už by se měl ukázat. Pozná nás?“

„Nemějte strach, ředitel vzkázal, že máme čekat právě zde. Jistě nás najde.“

Dnes by také měla přijít zpráva z Říma, potvrdily by se jména a adresy zadržených. A doktor Vela musí předat výsledek pitvy. Ani mu takové zaměstnání nezávidím, policejním lékařem bych nechtěl být. Ano, dnes dáme všechno dohromady a zítra se ohlásím panu radovi, ať rozhodne sám. Od pátračky mnoho čekat nemohu a z daktyloskopie jistě také ne, otisků bude všude plno a nic pořádného…

„Dobré jitro!“

Trochu je překvapil, vynořil se náhle za rohem hasičské zbrojnice a šel k nim najisto.

„Posílá mne ředitel Káša, mám vám být k dispozici.“

Představil se krátce:

„Drobecký, pánové, těší mě… Jsem ze zabezpečovací služby, z provozního dohledu. Trochu jsem se opozdil, omluvte mne, přistáli jsme pozdě v noci.“

Přitáhli ještě jednu lavičku a srazili obě do pravého úhlu, aby na sebe lépe viděli. Smrž začal listovat v poznámkách a hledat místa, zatržená barevnou tužkou.

„To je v pořádku, jsme rádi, že jste vůbec přišel… Odkud jste se vrátil?“

„Z Tunisu.“

„Skoro vám závidím, rád bych viděl někdy Džerbu. Modré moře, bílý písek, palmové háje na pobřeží… Malé vysvětlení hned na začátku – co je to vlastně ta zabezpečovací služba?“

„Něco jako u vás dopraváci, pane inspektore, ale s větším důrazem na prevenci. Kontroloři, někde jim říkají také dispečeři, mají zabraňovat srážkám mezi letadly a pokud možno pomáhat vyloučit jejich střetnutí se zemí.“

„Zajímavá práce… Jak se to dělá?“

„Mé to své mouchy, jako všechno. Rychlost letadel příliš měnit nemůžeme, snažíme se proto udržovat rozestupy časem a také změnou výšky nebo azimutu, na víc zatím nestačíme. Je to v podstatě jen pasivní řízení provozu, při zjišťování poloh letadel jsme odkázáni hlavně na zprávy posádek. Zaměřovač nám často nestačí, radar kdyby byl.“

„Říkal jste zaměřovač, hm… To máte také své vysílačky?“

„Myslíte pozemní vysílače? Ovšem, jinak bychom nemohli s letadly komunikovat.“

V souvislosti s chybějícím časem vraždy Smrž uvažoval o včerejší výpovědi telegrafisty Vybírala a opatrně formuloval další otázku:

„Nějak je rozlišujete?“

„Obvykle podle druhu určení, zda slouží ke spojení mezi body na zemi nebo na zemi a ve vzduchu.“

„Bodem ve vzduchu rozumíte letadlo, že? Pak by mne ovšem zajímaly zprávy vysílané do vzduchu.“

„Rozhlasové nebo navigační?“

„Spolupracujete také s rozhlasem?“

Otázka stíhala otázku a žádná z nich dosud nepřinesla konkrétní výsledek. Smrž nemohl svému informátorovi vysvětlit, že policejní výslech nemá být v podobných případech namířen přímo k věci, aby nebylo možno uhodnout záměr vyslýchajícího a předem si připravit vhodnou odpovědí, a byl proto rád, že Drobecký zachovává nepsaná pravidla hry:

„To je jiný rozhlas, neveřejný, o stavu letišť, majáků, pro zprávy o počasí a podobně. Zprávy jsou určeny všem a vydává je letecká rozhlasová služba.“

„Ne, taková služba mne nezajímá, něco bych rád věděl o navigačních zprávách. Ty jsou vysílány jen jednomu letadlu?“

„Podle okolností, obvykle jen jednomu.“

„Domnívám se, že máte na starosti jen zdejší území. Nebo jste snad také na poslechu při korespondenci našeho letadla s cizí stanicí?“

„Záleží na bděcí frekvenci a na hodinách provozu.“

Kalenda potlačil zívnutí, pochopil, že inspektor začíná větřit. Drobecký zřejmě stále nevěděl, čeho se podstata výslechu týká, ale snažil se odpovídat věcně a své původní vysvětlení doplnil:

„Rozhodují zde ovšem ještě další faktory, hlavně zkušenost radiooperatéra a podmínky příjmu. Například stav ionosféry a zvlášť fading…“

Tlumené zavytí, zakončené lupnutím v sanici, přerušilo rozhovor. Kalenda si způsobně zakryl ústa s ježícími se kníry, Smrž nervózně zabubnoval prsty na lavičku.

„Celou noc jsem oči nezavřel, pane inspektore.“

Smrž ignoroval Kalendův pokus o omluvu a zadíval se na dvojplošník, úzkostlivě nalétávající na přistávací plachtu. Nenápadně se opět snažil zavést rozhovor na téma, od něhož si prve tolik sliboval:

„To je kukuruzník, že?“

„Ano, Rusové ho za války používali k průzkumu a k bombardování zákopů při nízkých letech. Nějaké nám tu nechali pro výcvik.“

„Rád bych se v tom jednou svezl… Poslyšte, pane Drobecký, jak je to u vás se záznamem? Kdyby, dejme tomu, naše letadlo korespondovalo s někým nad sousedním územím a kdyby zdejší stanice byla na poslechu, měli byste o tom nějaký záznam?“

Byla to asi těžko zodpověditelná otázka, Drobecký o ní pečlivě uvažoval. Mezitím vytáhl krabičku amerických cigaret a svým společníkům mlčky nabídl. Smrž si vzal, prý na ochutnání, ale Kalenda s díky odmítl. Drobecký se nezdál být uražen a s jistou shovívavostí se otázal na bližší podrobnosti:

„Kam by letadlo mělo letět?“

Zase nastalo ticho. Teď přijde rozhodný okamžik – jestli postup selže, už se asi nepodaří vraždu časově lokalizovat. Teoreticky by sice ještě zbývala možnost vstoupit do styku s Vídní, ale z toho by vzniklo veliké zdržení, jednat s okupačními správami není snadné. Kde Schwechat vůbec leží, v americkém nebo v sovětském sektoru?

„Do Prahy, pane Drobecký.“

„Takový záznam bychom měli mít, při řízení provozu se musí sledovat každé hlášení o poloze letadla …“

Smrž si oddechl. Vybíral si tedy nic vymýšlet nemůže, čas v jeho palubním deníku se musí krýt se záznamem v protokolu zdejší pozemní stanice. Bude tedy možno získat alespoň jeden spolehlivý výchozí bod pro vyšetřování. A teď rychle změnit námět rozhovoru:

„Jak jsou, prosím vás, posádky placeny? Myslíte, že by bylo pro ně lákavé… říkáme tomu zištně se obohacovat … Mám na mysli trestní činnost, ať už jakoukoliv, třeba i přijímání úplaty v různých formách. Stálo by jim, podle vás, takové riziko za to?“

Drobecký opět dlouho přemýšlel, pokuřoval, zřejmě se v psychologii dopravních letců dost vyznal.

„Trestní činnost? Něco podobného nepřichází podle mne v úvahu. Vždyť například první pilot si vydělá při špičkovém provozu až …“

Motor přibližujícího se sportovního letadla trhavě zabral, letadlo směšně poskočilo a pak začalo stoupat a vzdalovat se od plachty. Drobecký přerušil svůj výklad a začal vysvětlovat:

„Málem minul dráhu, mohl to posadit na karavanu …“

„Tam je dráhový startér, že?“

„Ano, pořád je musí někdo hlídat.“

Drobecký se odmlčel a k platům dopravních posádek se již nevrátil, a inspektor nepokládal za nutné svou původní otázku připomenout. Tužkou se prohrabával v hnědých, krátce zastřižených vlasech. Kalenda se zájmem pozoroval tvořící se fialové skvrnky na čele – a uvažoval, jak dál. Dva body jsou již jakž takž prověřeny a kapitána bych snad podezřívat vůbec nemusel. Jak že se jmenuje, Mottl? Ano, správně. Takový člověk musí přece vědět, že ho někdo pořád pozoruje, jako na scéně. Potíž je, že nikde zatím nemám sebemenší přímý důkaz.

Z hangáru pomalu vytahovali letadlo, kormidlem napřed. O… K… slabikoval Kalenda, jak písmena na trupu se vysouvala.

OK-XTU!

Smrž vzhlédl.

„Zase nám zmizí, že? Jaký ta písmena mají význam, něco jako čísla na lokomotivách?“

„OK je stát, Československo, X je rok výroby a TU patří letadlu. Někde používají v imatrikulační značce čísla místo písmen. Písmena OK jsou velmi známá, Američané je chtěli od nás odkoupit.“

„Pozná se podle značky provozovatel?“

„Pouhá písmena k tomu nestačí, tohle letadlo však patří ČLD, Československé letecké dopravě. Je to druhá naše největší společnost.“

Smrž se této poznámky hned chytil, dostal snad nějaký nápad:

„Kolik takových společností v Ruzyni vůbec je?“

„Ještě ČSA, Československé aerolinie, ty jsou vůbec největší a mají mnohaletou zkušenost. Potom také Jaslet, Svitlet, Stalinka tu něco má… Zahraničních dopravců sem ovšem létá přes dvacet. Podle mého názoru je to správné, konkurence je zdravá. Jak necháte někomu monopol, ať už na cokoliv, je zle… Někdy ovšem z důvodů hospodárnosti je lepší podniky sloučit, úspěchy jsou pak mnohem pronikavější. Například dopravci ze severních států…“

Smržovi začala jednotlivá slova zanikat, uvažoval o Drobeckém. Hm, zajímavý člověk… Umí si zřejmě se vším poradit a má jistě značnou odpovědnost. Čtyřicet mu ještě není, to ne… Je sebevědomý, módně oblečen, vlasy upraveny, to jistě dělá cizina …

„… se sloučili v jeden velký podnik, SAS mu říkají, a já věřím …“

Smrž se rychle probral:

„Létáte za hranice často?“

Drobecký se s hranou skromností usmál.

„Patří to k mým běžným povinnostem… Na každou novou trať musím hned při zahájení, čtvrtletně jezdím na zkušenou k jiným zahraničním službám. Potom je tu namátková kontrola posádek za letu, ta je velmi častá… Prakticky každý týden jsem někde venku.“

„Co prověřujete?“

„Dodržování předpisů a těch je hodně, snad až zbytečně moc. Někdo musí dohlížet, aby cizí posádky dodržovaly předpisy naše a naopak aby posádky československých společností dodržovaly předpisy jiných států. Nechceme čekat, až ze zahraničí přijde stížnost, ani si to vlastně nemůžeme dnes dovolit. Na unifikaci předpisů se ovšem již pracuje, existuje jistá mezinárodní organizace, která…“

Smrž ho nenechal domluvit, opět přeskočil na jiný předmět:

„Kde jste všude byl, pane Drobecký?“

„Evropu znám celou, Blízký Východ také.“ Kalanda mrzutě zamžoural, nechápal souvislost rozhovoru s vyšetřovaným případem.

„Jak tam se vám líbilo, v Orientě?“

„Zpočátku je všechno zajímavé, ale na to brzy zapomenete. Musím vyřizovat různé záležitostí, čeká na mě vždy spousta práce.“

„Poslyšte, jak se tam vlastně létá? Jakou tratí?“ Smrž své otázky téměř vyrazil, až se Drobecký zatvářil udiveně. Hned však ochotně odpovídal dál:

„Přes Balkán nebo přes Řím, obvykle s mezipřistáním v Athénách.“

„Také přes Řím?“

„Ano, stejně jako při letech do severní Afriky, třebaže trať přes Balkán by byla kratší a zdánlivě výhodnější. Řím ale navazuje na západoevropské tratě, vždy tam přestupuje větší počet cestujících, a tak si dopravce vynahrazuje zvýšenou spotřebu paliva jinak. Jedna větev jde obvykle na Lyddu v Palestině a druhá na Káhiru.“

„Volba záleží na provozovateli?“

„Záleží… někdy nezáleží…“

Drobecký si rozpačitě upravil vázanku a Smrž ho trochu pobídl:

„Mluvíte s policejním úředníkem… Věřte mi, že se neptám bezdůvodně, šel bych si raději lehnout.“

Proč jen pan přednosta kladl na tuto otázku takový důraz? Proč křičel do telefonu? Zjistit letiště mezipřistání a změny tratí! A zjistit, zda některá letadla vozí jen náklady bez cestujících! To přece nemůže s vraždou nijak souviset…

„Znáte, jaká je tam situace, pane inspektore – potyčky, nesváry. Hrozí otevřený konflikt, kdekoliv může vypuknout. Například posádka, která přistane v Palestině, nesmí do arabských států.“

„Ani naši státní příslušníci?“

„Mohli by být internováni nebo by dokonce mohli zmizet vůbec, cokoliv by je mohlo potkat… Tam v těch královstvích a šejchanátech se zastavil čas. Vemte si tamní zákonodárství… třeba v Jemenu… první krádež, první ruka pryč, druhá krádež, druhá ruka pryč. Chápete, co myslím?“

„Jen matně… Tak tedy do Lyddy přes Balkán a do Kahiry přes Řím?“

„Podle okolností, může to být i opačně. Naše společnosti jsou jedny z mála, které tam v současné době vůbec létají.“

K blízké dakotě s dvojkřídlými bočními dveřmi přicouvalo auto, vrchovatě naložené kvádrovými košíčky. Jeden z nich se převrhl, obsah se vysypal a Kalenda ožil:

„Borůvky!“

„Asi Schiphol. Amsterodam. Devizový export.“

„Zajímavé … Mimochodem, co všechno se vůbec vyváží? Už se obchod trochu hýbe?“

„Jablonec je zase v kursu, hlavně bižutérie, sklo vůbec. O pivo a uzeniny by byl zájem všude, jen výroba kulhá.“

„To dá rozum, roky nás tu vyžírali.“

„Okamžik, Kalendo … Nějaké strojírenské výrobky také vyvážíme, pane Drobecký?“

„Také něco, i v Orientu mají značný zájem. Často se tu vypravují bedny v nákladních speciálech…“

To by snad stačilo, ostatní si přednosta může zjistit sám ve výsadní společnosti. Trať je prostě dvojí, cestující i zboží… A pokud jde o Tserikose, že letěl až z Káhiry, to nám asi pro další šetření příliš nepomůže. Rozhodující je, že v Římě dosud žil. Náklad zvláštního zboží na palubě OK-XTU nebyl, kromě zavazadel a pošty neměli nic.

„Poslyšte, pane Drobecký, ty bedny se vozí v obou směrech? Vracejí se k nám?“

„Nevím, zajímám se samozřejmě jen o letecký provoz, ne o dopravovaný materiál… Vzpomněl jsem si na to jen náhodou, viděl jsem něco při jedné cestě ven.“

„Kdy!“

„Počkejte, někdy na jaře to bylo… Už vím, v dubnu. Ano, v dubnu to začalo, pak je zde nakládali několikrát. Byly podlouhlé a musely být dost těžké, na slowingu se s tím nadřeli.“

Inspektor si zakryl obličej a Kalenda přestal pozorovat cvičná letadla a natočil trochu hlavu, aby nic nepřeslechl. Vlídnost v hlasu zmizela – vzpomněl si snad inspektor na velikost těla, ženského těla?

„Kdy v dubnu, začátkem nebo na konci!“

„Hned začátkem to muselo být, letěl jsem právě, myslím, do Bagdádu. Dalo by se to konečně zjistit podle mého deníku nebo ještě lépe podle dokládá ve výpravně, musí tam být někde záznam o druhu a váze materiálu…“

„Ne, děkuji, to není důležité.“

Smrž náhle ztratil zájem, nebo se alespoň zdálo, že jej ztratil, a zahleděl se opět do Kalendova bloku, kde začal obracet stránku za stránkou a odškrtávat různé poznámky. Náhle ustal, zřejmě něčemu neporozuměl:

„Poslyšte, Kalendo… prosím vás, co jste to tu napsal … Ne, podívejte se raději sám, pane Drobecký!“

Drobecký si zápis přečetl a usmál se:

„Omyl se může stát každému… Působení orografických vlivů má správně být, vliv horského masívu na turbulenci ovzduší.“

„No a, pane inspektore, já to tak neměl?“

Smrž bez poznámky přistrčil zápisník ke Kalendovi, který přečetl nahlas:

„V letadle to házelo působením pornografických vlivů.“

VII.

„To bude zase nepříjemnost, ani to nechci vidět!“ Vrchní rada Vítek přecházel po své pracovně, pět kroků k oknu a pět nazpátek, a snažil se sledovat okraj koberce. Smrž mlčky pozoroval hnědou lemovku, oddělující zašlou paletu tkaniny od ještě zašlejších parket.

„Prostor byl kompletně uzavřen, vrah nemohl kabinu opustit a my si neumíme poradit. A všechny přítomné známe!“

„Promiňte, pane přednosto, ještě ti tři, kteří předčasně odešli… Kterýkoli z nich by mohl být pachatelem.“

Vítek jen mávl rukou.

„ Už je máme, všichni jsou z Prahy, dal jsem je i vyslechnout. Šťára v hotelech byla zbytečná, našli jsme je celkem snadno podle zprávy z Říma. Co se tak vyčítavě díváš? Přišla přímo k nám na ústřednu, dal jsem ji založit do tvých desek. Nečetl jsi ji ještě?“

„Neměl jsem dosud čas, s prominutím, ale…“

„Nevadí, o nic jsi nepřišel. Šlo o tři starší strejce, pracovali jako skláři v Egyptě a teď se přijeli podívat po letech domů. Zřejmě nic suspektibilního… A právě jeden z nich odnesl pohřešovanou stevardčinu aktovku, přihlásil se dokonce sám.“

Smrž dal najevo patřičný údiv:

„Skutečně? A výsledek šetření, prosím?“

„Výsledek, výsledek! Nic, samozřejmě! Nikdo nic neví, nikdo si nic nepamatuje, stejně jako všichni ostatní. Seděli všichni tři vpředu kabiny, nikdo z nich po celou dobu letu ani nevstal, vzájemně si to dosvědčili. Ověř si, co je na tom pravdy. Už se ti podařilo zreprodukovat přesné rozmístění osob na sedadlech?“

„Několik případů je ještě nejistých, prosím, v letadle nebyly žádné místenky a tak musím zatím spoléhat jen na pravdomluvnost či spíše na nevinu vyslýchaných. Hlavně na zadních sedadlech musel být za letu zmatek, cestující si libovolně měnili místa. Možná i leckdo z těch nevinných nechtěl přiznat, že seděl v blízkosti zavražděného prostě z obavy, aby nebyl zbytečně podezírán a vyhnul se nepříjemnostem, Nechápu, proč lidé policii pátrání tak zbytečně ztěžují, vždyť my se přece vždycky snažíme usvědčit jen…“

„Nech toho, prosím tě, nerozčiluj mě zbytečně! Raději mi řekni, jakou sis vytvořil hypotézu!“

„Velmi jednoduchou, prosím. Vycházím z předpokladu, že zpráva prosektury je správná, a za takového stavu…“

Vítek se před Smržem prudce zastavil a rozkročen s rukama za zády vyštěkl:

„Okamžik! Proč doktor Vela nechtěl na letišti udat ani přibližnou dobu smrti?“

„Měl dojem, že na těle se projevují určité příznaky cukrovky, a obával se proto, že rigor mortis může být značně urychlen.“

„Hm… Jeď dál!“

„Jestliže tedy ke zmíněné zprávě přihlédnu, pak časové rozmezí smrti je evidentně ohraničeno dvěma údaji: Tserikos zřejmě ještě žil při přeletu Alp a naopak byl už asi mrtev po qte z Vídně.“

„Po čem?“

„Po zaměření vídeňské radiostanice, pane přednosto, v daném případě po bočním zaměření. To je odborný termín.“

Vítek se opovržlivě zakabonil:

„Se mnou mluv věcně! Dál!“

„První údaj je zachycen v navigačním zákresu, druhý v protokolu palubní stanice. A co víc, tento druhý údaj je už i ověřen, má jej také zaznamenán zaměřovač v Ruzyni – všechno nám pomohl zjistit jeden specialista ze zabezpečovací letecké služby. Máme tedy zjištěno poměrně přesně časové rozpětí, kdy došlo k vraždě, a můžeme se teď zaměřit na pátrání jen na menší skupinu podezřelých osob, či spíše na dvě skupiny. Teoreticky je podezřelý každý, kdo za prvé seděl v blízkosti Tserikose, a za druhé každý, kdo prošel kabinou.“

„Souhlasím, pokračuj!“

„Do první skupiny patří asi zatím jen jeden cestující, Slovák, který si později od Tserikose odsedl. Je to právník z Martina a na základě dalšího šetření ho hned také vylučuji.“

„Důvod?“

„Starší člověk, nábožensky založený, dobře situovaný. Byl projednávat v Itálii nějaké majetkové záležitosti, prý šlo o převody církevních polí v souvislosti s úpravou maďarských hranic.“

Vítek se snažil sledovat Smržovy myšlenky:

„Další lidé v této skupině skutečně nejsou?“

„Ne, pane přednosto, obě místa za Tserikosem byla volná.“

„A před ním?“

„Ani místo vpichu ani směr rány nenaznačuje bodnutí zpředu, zavražděný by musel být v okamžiku útoku zcela odvrácen.“

„Mohl se třeba dívat právě z okna, v takové poloze by bylo tělo natočeno.“

Inspektor se svým představeným nesouhlasil:

„Ne, pane přednosto, ten před ním by si musel na sedadlo téměř kleknout, jinak švih ruky by nebyl dost důrazný, a kdekdo na druhé straně uličky by si takového pohybu mohl snadno všimnout. Rána byla vedena výhradně odzadu, nenápadně. A tak přicházíme ke druhé skupině, k té pravděpodobnější: vrahem mohl být podle mne jen ten, kdo v naznačeném čase procházel letadlem!“

Vítek přistoupil ke stolu, zalistoval ve Smržově zprávě a začetl se. Strážmistr Kalenda, který během celého rozhovoru seděl v rohu místnosti, spokojeně zamžoural a opřel si hlavu o zeď – teď snad bude chvilku klid. Ne, bohužel ne, vtíravý šéfův hlas se ozval znovu:

„A dál?“

„Prvním z nich mohl být například pilot, kapitán letadla. Vyšel z přední kabiny ukázat se cestujícím, to prý se dělá, pozdravit je a prohodit pár vět.“

„Tvůj názor?“

„Také ho vylučuji, nedošel až do konce, vrátil se asi z prostředka.“

„Ověřeno?“

„Ano, několika svědky, přítomnost kapitána mezi cestujícími je poměrně nápadná, a tak hned několik osob jednomyslně potvrdilo, že se kapitán brzy vrátil do přední kabiny s nějakým chlapcem.“

„Podruhé už se tam neobjevil?“

„Prý ne, prosím. Druhou možnou osobou je stevardka. Ta je vlastně na tom nejhůř, procházela uličkou za letu mnohokrát a alibi jí ovšem nemůže za takových okolností nikdo dosvědčit.“

Vítek se uchichtl:

„Ještě tě to drží, ten ženský komplex? Pusť to z hlavy, prosím tě! Neznám ženu, která by dokázala bodnout do zad!“

„Ani obrazně, prosím?“

Inspektorova poznámka ťala zřejmě do živého, Vítek se zatrpkle zarazil a téměř vyjel:

„Nech filosofování, hleď si svého úkolu!“

„Promiňte, prosím… Jinak ji ovšem budu podezírat tak dlouho, dokud nenajdu nezvratný důkaz v její prospěch.“

„Dělej, jak myslíš… A co telegrafista?“

„Ano, zde je teoreticky další možnost, telegrafista byl na umývárně a vracel se na horní časové hranici. Ačkoliv…“

„Mluv!“

„Právě jeho bych za pachatele nepovažoval, i když sám nevím proč. Působil na mě dost seriózním dojmem. Uvědomuji si ovšem, že jde pouze o subjektivní názor, vedu ho přirozeně mezi podezřelými dál. Jedna věc mluví v jeho prospěch – zřejmě nemohl vědět, v jakém stavu je Tserikos.“

„Nerozumím ti, co tím chceš říct?“

„Tserikos, prosím, musel být skoro omámený po práškách, a to Vybíral nemohl vědět. Jenže právě tuto skutečnost musel znát zřejmě vrah, jinak by se asi neodvážil vůbec zasáhnout.“

„Co říká analýza, kolik toho spolykal?“

„Odhadli to na deset až patnáct desetin gramu phenobarbitalu, pane přednosto. Spolykal tedy čtyři až šest dražé, musel spát jako dudek. Stevardka uvádí, že ona sama mu prý dala jen dva navytony. Jistě ale měla možnost si později všimnout, že je v podivném stavu.“

„Třeba si vzal nějaký jiný preparát sám, již před startem, lidé dnes do sebe prášky přímo cpou. To dělá doba, za mého mládí tomu tak nebylo.“

„Také je to možné, ale chemicky jde prý o stejný preparát.“

„Neletěl k nám poprvé, mohlo mu něco zbýt od poslední návštěvy.“

„Uznávám oprávněnost takové poznámky, prosím, třebaže žádný obal ani lahvičku pátračka nenašla. Byl přece v Československu již třikrát, že? Byly skutečně nějaké obavy o jeho bezpečnost? Proč nás vlastně chtěli mít na letišti?“

Vítek začal vysvětlovat s jakýmsi nepřítomným odstupem:

„Je to trochu zamotané… Souvisí to nějak s leteckými motory, ale zatím nevím nic bližšího. Měli jste ho střežit jen cestou do hotelu, tam už na něho čekali naši obchodní zástupci. Měli jste hlavně zjistit lidi, kteří by se k němu chtěli náhodou přidat, mluvit s ním. Jde zřejmě o zvláštní zakázku… Není ovšem vyloučeno, že někdo zde ho chtěl skutečně odstranit.“

„Letecké motory? Proto jste se tedy ptal na způsob přepravy materiálu do Orientu? A proto ty bedny… hm… Myslel jsem, že snad Bláha narazil na nějakou stopu… Dovolím se vrátit ke svému výkladu: při vyšetřování druhé skupiny podezřelých nastala najednou typická konfliktní situace, pro mne zatím neřešitelná. Nikdo z dalších vyslýchaných v kritické době již nevstal, každý to aspoň tvrdí, a stevardka naopak při opětovném výslechu udala, že podle ní nejméně ještě dva tři lidé prošli prý na umývárnu. Docela bych měl chuť tomu věřit – zapírají třeba zase proto, aby nebyli do něčeho zapleteni, stejně jako ti v blízkosti zavražděného.“

„Ani na jednoho se nepamatuje?“

„Bohužel ne, zde její paměť selhala, má prý cestující zafixovány jen podle sedadel. Dokud jednotlivci sedí, ví o nich, jakmile však jeden jediný vstane, ztratí přesný přehled. Dovedu si to konečně představit, je to jakási mnemotechnická pomůcka, vizuální pomůcka, nese v paměti šachovnici s figurami v klidu. A jediný pohyb jí zvrátí celou sestavu, musí se nový vjem naučit znovu, zaregistrovat jej. Je tu ovšem ještě další možnost…“

„Vymýšlí si, aby nás odvedla jinam, viď? Jako koroptev!“

Inspektor Smrž se opět trochu začervenal a ospalý Kalenda v koutě se honem snažil pochopit vytrženou souvislost. Vítek si začal čistit perořízkem neviditelné smítko pod nehtem, vždy na sebe velmi dbal.

„Velmi rád se případu vzdám, pane přednosto…“

„O tom zatím rozhoduji já, kdo a co zde bude dělat! A ty dovedeš tuto záležitost až do konce, do zdárného konce! Jasné?“

Kalenda se neklidně zavrtěl, neměl podobné potyčky rád. Z toho nikdy nic nekouká, alespoň nic dobrého. Že se, pitomec, do toho jen zamíchal – žena mu vynadá, že už druhou noc nepřišel domů a teď ještě tohle. A přednosta je někdy prevít, jak se začne takhle uculovat…

Smrž tichým hlasem kapituloval:

„Podle vašeho rozhodnutí. Prosím o další dispozice.“

„Jaké dispozice? Kdo vyšetřuje, já nebo ty? Sedni si k tomu, všechno si znovu přečti a promysli a uvidíš, nápadů míváš dost! Hloupých nápadů…“

„Račte rozumět…“

„Já ti rozumím, neboj se! Nechce se ti do toho!“

„Promiňte, mám na mysli něco jiného, odpoledne uplyne osmačtyřicet hodin. Co mám dělat? Když cestující pustíme, nikdy je znovu ve stejné sestavě neseženeme a předat všechny do vyšetřovací vazby také nemůžeme. Prokurátor by to ani nepodepsal, vysmál by se nám.“

„Nám by se vysmál, nám! Mně, nikomu jinému, já jsem váš šéf! Nemůžeš mu přihnat stádo podezřelých a dát mu vybrat, fakta potřebujeme! A ta nejsou, jako obvykle… Co ostudy už jsem s vámi užil!“

Smrž chtě nechtě přilil ještě oleje do ohně:

„Mezi cestujícími jsou cizinci, budou si stěžovat…“

„To vím taky, nemusíš mi nic připomínat! A může se i stát, že některý z nich nebo ČLD odmítne zaplatit účet za pobyt v Tranzithotelu, nikdo si tam také žádný neobjednal. Jestli nám to potom předepíší k úhradě nebo jestli nám finance pošlou navíc lítačku na krk, tak mi nechoď na oči!“

Vítek byl zřejmě velmi rozčilen, jinak by podle moudrých zásad Úředníků státní správy svého inspektora v přítomnosti dalšího podřízeného nepeskoval.

Smrž jen blekotal:

„Lítačku… lítačku…“

„Nikdy jsi o tom neslyšel? Přepadová revizní komise. Přijede pár chlapů v autu, všechny účetní knihy musejí ven a je zle, už se někdo veze. Řeknou si, kde bereme tolik peněz, když vedeme vyšetřování tak generózním způsobem, a že si na náš rozpočet musejí trochu posvítit. Nenašli by nic, samozřejmě, u nás klape všechno na halíř, ale v příštím roce by nám chtěli očesat rozpočet. Chápeš to?“

Smrž provinile mlčel a vybouřený Vítek skočil náhle na jiný námět:

„Ještě jednou ti tři, kteří se po přistání dohadovali nad mrtvým Tserikosem u východu z kabiny – něco o skle máš v hlášení uvedeno! Proklepal jsi je?“

Inspektor se radostně chopil podávané ruky:

„Ital a dva Češi, prosím? Seděli zcela jinde, pane přednosto, náhodou také blízko sebe. Všichni si vzájemně dosvědčili, že za letu vůbec nevstali. Mohl jsem je podezřívat jen do zjištění doby smrti, déle ne. Všechny výpovědi jsou přesné, měl jsem soudního tlumočníka a výslechy jsem křížově prověřil.“

„Domluvu vylučuješ? Nekryje jeden druhého?“

„Domnívám se, prosím, že takový případ skoro vylučuje víc pachatelů. To mohli udělat nejvýš dva lidé, tři už je moc. A možná, že vrah pracoval vůbec sám a že proto nepřipadá v úvahu, aby ho kdokoli kryl.“

„No, snad můžeš mít pravdu, ale toho Itala si vemu ještě na starost sám. Nelíbí se mi. Jakmile o něm něco zjistím, hned ti to sdělím. Prve jsi se zmínil o Bláhovi, viď? Zajímalo by tě, jak ta jeho věc vypadá? Strčil jsem mu včera všechno nazpátek a už ráno tu byl se zajímavou zprávou.“

Vítek se vrátil z jiného světa, v jeho hlase bylo dokonce něco snivého. Smrž se ale nedal vyprovokovat k otázce, cítil se ještě uražen. Šéf chce nyní vzbudit jeho zájem, dobře, ale to se mu tentokrát nepodaří, ať jen začne sám.

„Víte, mládenci, co Bláha vyšťoural? Nováková dostala před zmizením také dopis, s pražským razítkem, doručovatel si vzpomněl. Chtěl vědět, odkud takovému hezkému děvčeti někdo píše. Zpáteční adresa vzadu prý nebyla a obálka byla naklepána strojem.“

„Jak si ji za tak krátkou dobu pamatoval, prosím? Přistěhovala se přece nedávno.“

„Mluvil s ní už před tím na schodech, když šla do práce a představila se mu.“

Smrž prohodil téměř jen pro sebe:

„To by mohlo souhlasit, měla v posledním týdnu odpolední směnu…“

Vítek se ušklíbl:

„Nic, teď máš jiné starosti, únosy nech stranou. Co s letištěm?“

„Nevidím, bohužel, jinou možnost, než…“

„Já vím, za těch pár zbývajících hodin ho už nedostaneme. Všechna práce nadarmo!“

Vítek znechuceně pohodil rukou ke stolu, na kterém spočívaly svazečky konceptního papíru a rozevřené desky. Průběhy i souborné výsledky výslechů, hlášení pátracích orgánů, dobrozdání znalců, závěrečné zprávy. Fakta, analýzy, dohady a kombinace. Výsledek námahy dvou dnů a dvou nocí, které několik lidí muselo téměř celé probdít, výsledek pátrání prvních osmačtyřiceti hodin, hodin nejslibnějších, v nichž záležitost měla být objasněna. Nepovedlo se, dál bude nutno pracovat již za jiných podmínek, mnohem méně příznivých.

„Dáme někoho sledovat, pane přednosto? Velký počet osob nedokážeme obsadit a ani by nám to mnoho neprospělo.“

Vítek asi přemýšlel o něčem jiném, hned Smržoví neodpověděl. Konečně se ozval:

„Víte co? Jděte domů, do peřin, oba to potřebujete. Přijďte zítra ráno, dohodneme se. Začneme znovu, v životě se to někdy musí.“

Vstali rychle, Kalenda si protáhl bezostyšně ramena a Smrž chtěl něco dodat:

„Promiňte, prosím, neměl bych snad ještě zařídit, aby…“

„Nech už všechno na mně, pro vás se začíná stmívat. Dobrou noc!“

Oba se krátce postavili do pozoru a zmizeli. Vrchní rada Vítek dlouho hleděl na prázdné dveře, seděl strnule. Když zase oživl, srovnal všechny svazečky před sebou do desek s nadepsaným štítkem a potom rázně vytočil dvoumístné číslo na podstavci domácího telefonu. Brzy mohl vyslovit své přání:

„Dálnopis pro okrskového velitele Praha-západ!“

Za okamžik odpověděla žena:

„Beru!“

Zase přerušení, bylo nutno zformulovat výrazy. A hlas, který začal zprávu diktovat, byl jistý a vyrovnaný:

„Dobře, pište! K případu OK-XTU stop propusťte všechny cestující v taranzithotelu stop odvolejte střežení podezřelých stop vyzvedněte zde pasy a letecké diplomy a vydejte je konec zprávy přednosta kriminální ústředny.“

VIII.

Léto toho roku bylo mimořádně suché, slunce stále pálilo a ničilo vegetaci. Podél cest vířil prach, nízko nad zemí se vzduch jen tetelil.

„Na obloze ani mráčku.“

„Plechové nebe tomu říkáme, pane inspektore. Provozu neškodí, dohlednost nahoře je dobrá a srážka letadel nehrozí. Mně se ale nelíbí, je příliš fádní a fádnost nemám rád, ani v životě ne. Mám nejraději naondulovanou řasoslohu, beránky tomu lidé říkají…“

Drobecký umlkl a zahleděl se kamsi do dálky.

Seděli časně dopoledne na terase, právě na té, kde všechno začalo. Západní okraj letiště splýval s horizontem v šedomodrém oparu. Strážmistr dopil a zašilhal na inspektora.

„To bude zase pařák! Měli bychom si dát ještě jednu!“

„Tak to pan rada nemyslel, Kalendo, jistě nás sem neposílá nadarmo. Říkal jsem vám to konečně už včera…“

Kontrolor Drobecký se tvářil udiveně. Již prve se omlouval, že práce v kanceláři mu stojí – vždyť termíny utíkají, měsíční výkazy o pohybech letadel hoří. Naléhali však, aby zůstal, a dvakrát inspektor pro něho dokonce poslal. Co jen mu chtějí?

„Víte, pane Drobecký, my si s vámi rádi povídáme. Nemáte ani představu, co všechno jsem se od vás dověděl o letectví.“

Smrž se všemožně snažil udržet sled dotazů a zdání normálního průběhu vyšetřování, i když mu při tom bylo divně. Nechápal, proč je rada už třetí den posílá na letiště, aby od rána seděli pod sluníčkem, bavili se a dívali se kolem sebe. Ještě štěstí, že znají toho Drobeckého, jiného by k sobě do společností asi těžko sháněli a sami by byli příliš nápadní.

„To je maličkost, pánové, rád vám vyhovím, vždyť pro mne stále platí ředitelova instrukce. Snad jen kdybych mohl aspoň chvilku… konečně to také může počkat… Horko, co? Typická stacionární anticyklona, drží se tvrdošíjně. V klimatických průměrech se ukáže značná výchylka, trend posledních roků nebyl příliš příznivý.“

Smrž zdvořile dodal:

„Zajímavé … Mimochodem, ty bedny jsou nakládány vždy jen v Praze?“

Drobecký zaváhal:

„Jaké bedny myslíte? Snad ty, o kterých jsme mluvili tenkrát za hangárem? Většinou ano, nejvýš možná ještě v Bratislavě, máme jen dvě mezinárodní letiště.“

„A co kdyby na obou místech bylo špatné počasí, kam byste potom posílali letadla? Přece se to někdy může zatáhnout všechno, od Šumavy až k Tatrám, či ne?“

„Taky je to možné. Kdyby nebylo volné ani Brno, museli bychom v krajním případě uvažovat o zahraničí. Berlín, Budapešť, podle okolností…“

„Přes jiné letiště zahraniční provoz u nás tedy vůbec nejde?“

„Ne, není zajištěno potřebné odbavení. O zvláštní nákladní dopravě do zahraničí uvažovali sice kdysi v Chocni, chtěli dokonce používat kluzáků ve vleku, ale sešlo z toho.“

Všichni se opět odmlčeli, inspektor již toho měl pomalu dost. Znal už rádiová zařízení, uměl vyjmenovat různé druhy řízených sestupů letadel, seznámil se s principy práce kontrolní věže a řídicí oblasti, nahlédl v mnoha dalších směrech do složitého zákulisí letecké dopravy. Teď už se každého dalšího rozhovoru s Drobeckým skoro bál, a proto raději nevšímavě těkal po střechách hangárů… Na jedné z nich netečně visel na stožáru splihlý přistávací rukáv, na druhé právě zkoušeli poznávací maják. Jeho světlomet se otáčel a vrhal do okolí krátké záblesky, které živořily v jasu slunečního dne… Na co se mám, hergot, pořád ptát, co jen to starého napadlo! Důkladně se o všem informuj, Smrži, o provozu i o letadlech, ještě se nám jednou budou tvé znalosti hodit! Se vším se seznam, se vším … Nevím, jestli se šéf nemýlí, když rozřešení případu čeká právě zde. Proč jen ho všechno tolik zajímá? Každý večer sestavovat písemnou zprávu! A co to vlastně říkal o možné cestě za hranice? Co má na Drobeckém ještě chtít?

„Vyprávějte nám, prosím, o poušti, jak to tam vypadá?“

„Poušť, pane inspektore? Smutná krajina, víc kamení než písku, tu a tam nějaká karavana…“

Smrž nadhodil romanticky:

„Hm, poušť, karavany smrti… Jen mě tak napadlo, dopravují se v letadlech také rakve?“

Drobecký nestačil odpovědět, jeho soused ho předešel:

„Rakve, biče, olejovky – všechno!“

„Vy máte zase den, Kalendo!“

„Připadám si tady jako na urlaubu, pane inspektor, proč bych si trochu nezaskotačil?“

Drobecký se konečně dostal k odpovědi:

„Rakve? Také jsem je už tady viděl. Je v tom ale nějaký háček… počkejte… musí být uložena v zaletované plechové skříni a ještě něco… ano, už vím, musí se dopravovat odděleně od kabiny pro cestující. Správně by měla být převážena zvláštním letadlem, speciálem, ale na to tak brzy po válce nejsou zatím podmínky.“

„Kdy se v takovém případě provádí prohlídka?“

„Lékařská? U mrtvého snad není třeba, aby…“

„Myslím bezpečnostní! Představte si tu skrýš, co všechno by se dalo převézt!“

Drobecký se zarazil, ale na nějakou zvláštní odpověď nepřišel. Bylo zřejmé, že podobný rozhovor ho nebaví a snad jen ze slušnosti proto dodal:

„To už je skutečně hodně daleko od mého oboru…“

Zítra má být přepraven nazpátek Tserikos, Drobecký o tom zřejmě ještě neví. Není ani nutné mu to zatím říkat, ani o jiných věcech není zapotřebí se zmiňovat. Byla prý již učiněna jistá opatření, pan rada si od toho hodně slibuje. Vrah prý určitě přijde zítra na letiště, bude se chtít o něčem přesvědčit. Tserikos se bude vracet stejnou cestou, kudy přijel, stejnou cestou, ale v jiném stavu. Musí to být drahý špás, taková přeprava…

„Poslyšte, pane Drobecký, co stojí letenka do… dejme tomu pouze do Říma?“

„Single nebo zpáteční?“

„Single, zpáteční se vždycky nepotřebuje.“ Drobeckého tato dvojsmyslná odpověď nezarazila:

„Asi devadesát dolarů. Myslím ovšem první třídu, turistická by mohla být tak o dvacet levnější. Abych se přiznal, o tarify jsem se nikdy příliš nezajímal, jezdím výhradně na služební letenky. Snad jednou za rok bych měl nárok koupit si soukromě lístek za sníženou sazbu, ale zatím mne něco podobného ani nenapadlo, ani by mě to nebavilo.“

„Devadesát dolarů, říkáte? Stát tedy musí na letectví hodně vydělávat, společnosti neplatí malé daně.“

„Naopak, pane inspektore, subvence, subvence a zase subvence, všechno křičí po penězích. Dráhy, hangáry, rádiová zařízení, provoz letišť… A to se ještě nemusí platit podklad tratí jako u drah nebo u silnic, vzduch je zadarmo. Zatím je zadarmo…“

„Proč tedy nepověsí náklady na krk provozovatelům?“

„Jsou zde dohody. Když zdraží jedni, zdraží druzí a brzy do letadel nikdo ani nesedne. A to pak už nejde jen o dopravu jako takovou, začnou stagnovat i celá průmyslová odvětví. Vždyť u nás se několik fabrik po válce docela slušně rozjelo jen díky letecké dopravě, začaly přestavovat koupená válečná letadla. Vemte si třeba park zde před námi… i tam ty čtyřmotoráky vzadu…“

Drobecký natáhl ruku někam k hangáru C a vykládal dál, zřejmě se dostal do svého živlu:

„… byly určeny pro dopravu výsadkářů, a tak celé jejich vnitřky musely být kompletně upraveny. Izolační stěny, nová sedadla, dodatečná navigační zařízení, vzadu se muselo pamatovat na hygienická vybavení a …“

Výklad náhle přestal stejně rychle, jako začal, Drobecký se nervózně usmál a vstal.

„Promiňte, trochu jsem se rozpovídal… Stejně již musím jít, jistě mne omluvíte. Dobrý den, pánové!“

Policisté mu poděkovali a rozloučili se s ním a pak se začali rozhlížet po okolí. Nyní, když osaměli, neměli si najednou o čem vyprávět. Služba je služba, ať už kdekoliv.

„My jsme jako staří manželé, už jsme si všechno řekli…“

Smrž neměl čas Kalendovi odpovědět, jakási postava za nimi vrhla na jejich stůl stín.

„Jak se bavíte?“

Nikdo se neozval, znali ten hlas příliš dobře. Kalenda se nadzdvihl a chtěl se postavit do pozoru, Smrž ho jen taktak stáhl za rukáv. Nově příchozí nečekal na pozvání a usedl na uvolněnou židli.

„Nevstávejte, nemám to na veřejnosti rád… Teplo, co? Nechtěl jsem rušit, čekal jsem vzadu. To byl ten váš informátor? Šikovný chlapík, alespoň tak vypadá. Trochu jsem se přišel poohlédnout, kvůli zítřku.“

Inspektor a strážmistr vyčkávali, šéf opustil svou kancelář a museli proto počítat s velkou věcí. Teď v dopoledních hodinách bylo na terase méně diváků, vedlejší stolek byl dokonce volný.

„Zkusíme malou přípravu, nebudete snad proti tomu.“

„Prosím, pane přednosto.“

Kalenda neřekl ani slovo, vrhl jen psí pohled na prázdnou sklenici.

„Kolik jich máte?“

„První, prosím, první a poslední.“

Vítek tuto zprávu spokojeně komentoval, trochu jako obvykle ráčkoval:

„Správně, správně – úřad není dojná kráva, víc bych vám také neschválil. Leda ovšem…“ Vítek zdvihl prst na procházejícího číšníka a povzbudivě pohlédl na zdrceného Kalendu. „… leda ovšem, že si teď objednáme za své, třeba na mě. Pane vrchní, tři piva!“

Strážmistr Kalenda se narovnal, celý zazářil. Kdesi vzduchem připlul kulatý podnos, na porcelánových táckách cvakly sklenice, pak se nad ubrus vynořila tajemná tužka a mázla tři další čárky na položenou účtenku. Bylo zřejmé, že Vítek zaplatí nakonec všechno.

„Hustá sorta, co? Smetana! Necháme sklo trochu zapotit ne?“

Inspektor Smrž se zvrátil téměř v mrákotách. Kdo to mluví, pan přednosta? Odkud zná takové výrazy? A Kalenda se s pochopením usmívá, skoro vlezle, jako na souseda z hospody. A ten doušek teď… hned je půl sklenice pryč!

Vítek si spokojeně osušil ústa nažehleným kapesníkem, o domácnost mu dbala velmi pečlivá služebná, a studené oči za cvikrem s kovovou obroučkou teple zajiskřily. Snad ještě začne vyprávět vtipy? Ne, už se zase tváří přísně a začíná:

„V deset třicet bude přistaveno letadlo, ve kterém bude vypravena rakev. Bude to opět OK-XTU, čistě náhodně. Posádka bude také stejná. To už ovšem náhoda není, to bylo nutno zařídit. Projednal jsem celou záležitost s operačním důstojníkem společnosti, rád mi vyhověl. Pozadí mého přání ovšem nezná, zabývali jsme se pouze ryze provozními záležitostmi. Jasné?“

„Jasné, pane přednosto. Stále ovšem nechápu, proč pachatel by měl být právě zde na letišti, nevíme o něm přece nic bližšího a …“

„Musí přijít, musí. Nechápeš, protože neznáš další podrobnosti. Něco vám tedy prozradím, ale nemohu zatím všechno. Řeknu právě jen tolik, abyste mohli případ sledovat. Říkal jsem, že nejde o malou věc. Poslouchejte oba dobře, hlavně ty!“

Smrž se narovnal a Vítek spiklenecky pokračoval:

„V letadle budou cestující výhradně až do Káhiry, to bylo také zařízeno. Všechna místa nebudou zřejmě obsazena, ale nedá se nic dělat. Vytížit plně letadlo není tentokrát možné, cestující na kratší trať nebudou vůbec přijati.“

„Důvod, prosím?“

„Do posledního okamžiku nebude známo, kudy letadlo poletí, zda přes Athény nebo přes Řím.“

„Pardon, Drobecký přece říkal, že v Athénách přistává letadlo vždycky, ať již letí přes Balkán nebo oklikou přes Apeninský poloostrov.“

Vítek inspektora poopravil:

„Někdy prý nemusí, dal jsem si to ještě jednou podrobně vysvětlit. Rozhodující je možnost doletu, ať již jde o Lyddu nebo o Káhiru, na obou těchto tratích musí být však alespoň jedno schopné letiště pro mezipřistání. Jasné?“

Inspektor neodpověděl, čekal na další vysvětlení, a Kalenda také mlčel, protože si právě otíral zaschlou pěnu na kníru.

„Jasné, jak vidím… Tentokrát poletí OK-XTU na Itálii, ale přistane buď jen v Římě, nebo naopak jen v Athénách a konečnou stanici bude mít v Káhiře. Proč tak poletí, dovíte se hned. Rozhodující je jedno – do posledního okamžiku nesmí nikdo znát zvolenou trať, respektive letiště mezipřistání.“

„Promiňte, předletová příprava vyžaduje…“ Vrchní rada mávl blahosklonně rukou:

„Zařízeno, všechno je zařízeno! Posádka dostane za úkol navigačně propočítat obě tratě předem a v meteorologické služebně pro ně připraví… jak se to jmenuje … průřez počasí na trati…“

„Fiška, pane přednosto.“

„Vidíš, nadarmo jsi tu nesedával. Tak tu fišku pro ně připraví až do Athén, kdyby snad v Římě neměli možnost dostat čerstvou.“

„Ještě něco, prosím – pro povolení letu potřebují oznámit cílové letiště!“

„Tentokrát se obejdou bez toho, zařídí to váš přítel Drobecký po příkazu ze státní letecké správy. Zatím mu ale nic neříkejte.“

Smrž varovně prohodil:

„Budou s tím vším potíže, prosím, zvlášť při nahodilém letu v mracích, kdy kontroloři musí kalkulovat s protisměrným provozem. Při každém letu IFR…“

„Při čem?“

„IFR, prosím, podmínky letu podle přístrojů.“

„Prosím tě, u nás už měsíc ani nesprchlo, proč máš strach z mraků!“

„OK-XTU při letu do Prahy také potkalo bouřku, třebaže nad cizím územím.“

„Dobře, ustupuji, ohlásíme proto dva časy předpokládaného odletu, jako pro dvě různá letadla. Pro předběžné výpočty zabezpečovací služby bude možno každé z nich považovat za překážku a po startu skutečného letadla se letadlo fingované odřekne. Dobře?“

Smrž se tvářil přemítavě.

„Nevím, prosím, tolik se v tom zase nevyznám, snad by to šlo zařídit… A mohu se konečně zeptat, proč všechny ty komplikace?“

„Jsou nutné, jinak bychom nic nezjistili. Takhle přece máme určitou šanci, Tserikosovo tělo se totiž nemá do Káhiry nikdy dostat.“

„Promiňte, nerozumím vám…“

„Něco ti o tom také řeknu, už teď však můžeš brát v úvahu jednu informaci a považovat ji za rozhodující.“

Vítek ztlumil hlas, a když se naklonil přes stůl, nebyl již hodným starším pánem od piva. Vyhodil jeden ze svých trumfů, s kterými dosavadní dialog ovládal:

„Počítej s tím, že někdo se bude snažit rakev uloupit! Zcela určitě!“

Do nastalého ticha, v němž pan vrchní rada vychutnával efekt překvapení, inspektor Smrž téměř vykřikl:

„V tom mu přece můžeme snadno zabránit!“

„Nám ji nikdo nevezme, spolehni se! Dám obsadit všechny vchody na odbavovací plochu a do hlavní budovy, budu mít k dispozici dobrých dvacet lidí. Ani vy jste zde nevysedávali nadarmo, všichni z vyšetřovaných vás znají a každý se mohl přesvědčit - a ten pravý se jistě přesvědčil – že letiště je stále střeženo. Potřeboval jsem je trochu znervóznit, byli si zatím příliš jisti.“

„A když vypravení rakve u nás tak dobře zajistíme, proč letadlo s ní nepoletí přímo do Káhiry? Odpadlo by mnoho potíží,“

„V jednom nebo v druhém místě mezipřistání musí letadlo natankovat a formálně vzít i poštu, to je smluvně vyžadováno. A potom… nemáme totiž ani zájem, aby letadlo letělo přímo až tam. Uloupit rakev v Káhiře by se totiž nikdo nepokoušel, nebylo by to možné a snad … snad ani nutné.“

Strážmistr Kalenda naslouchal a myslel si své – co jen ten dědek zase ví, proč to nevyklopí najednou? Smržovi se Vítkovo vysvětlení zřejmě také nelíbilo:

„Mohli bychom tedy upozornit policii v Athénách i v Římě současně a požádat o střežení letadla. Jde přece o národní majetek, letecká společnost je pouze pověřeným provozovatelem.“

„Souhlasím, dalo by se to zařídit a letadlo by mohlo být považováno za ohrožené. Jde tu ale ještě o něco jiného, a proto to neuděláme, na víc se zatím neptej.“

Smrž pokrčením ramen naznačil, že se vzdává:

„Budu tedy považovat vaše dosavadní vysvětlení za dostatečné, pane přednosto, avšak prosím, abych v dalším dostával jen konkrétní a naprosto přesné příkazy. Dosavadní informace jsou totiž tak sporadické, že můj podíl na odhalení pachatele může být jen minimální a za takových okolností bych dost nerad…“

„Neboj se, všechno přijde v pravý čas! Ještě možná budeš mít tolik příležitostí, až tě to začne mrzet. Teď zkus trochu svůj důvtip, pověz mi všechno o dvojí možné trati! Proč jsme ji volili, co tím chceme dosáhnout … Zkrátka mluv, pokus se o analýzu!“

Inspektor pomalu začal:

„Pokud tomu alespoň trochu rozumím, pane přednosto, nemohou pachatelé odcizit rakev v Káhiře a mají pochybnosti, zda se jim podaří odcizit ji u nás. Takovou příležitost by ale měli zřejmě na některém letišti při mezipřistání, jen kdyby to letiště včas znali a kdyby dostali zprávu o startu letadla.“

„Správně, velmi správně!“

„Tato zpráva může být odeslána asi jen z Ruzyně, odjinud by to nebylo možné, a vy zřejmě máte zájem, aby se ji odsud pokusil někdo odeslat a prozradil se.“

„Výborně! My si tady na toho pána počkáme! Letištní centrála bude napojena na naši síť, správa spojů to už zařizuje, a na hlavní poště budou sledovány všechny žádosti o bleskový rozhovor s cizinou. Jasné? Nemysli si, že jsem za poslední dny zahálel!“

„Jistě dobře promyšleno, pane přednosto, jen malou akademickou připomínku bych měl: na loupež rakve se mohou připravit na obou letištích současně!“

Z Vítkovy tváře spokojenost jen sálala:

„Nepovažoval jsem za nutné se o tom zmiňovat, ale teď s tím musím ven, naťukl jsi skořápku. Abys věděl, osoba schopná loupež provést je jen jedna, ať už má pomocnou tlupu nebo nemá, a čeká proto na vhodném místě s vlastním letadlem. Třeba právě v Tarantu.“

„V Tarantu? Kde byla ta námořní bitva?“

„Dejme tomu, že právě tam, v okolí je prý několik slušných letištních ploch a menší letadlo by se dostalo odtamtud do Říma nebo do Athén právě včas, aby zastihlo přistání OK-XTU. Tankování a odpočinek posádky by trval skoro hodinu a za tu dobu by mohlo být všechno provedeno. Nevím sice přesně jak, ale možné to jistě je. Mohli by se pokusit třeba o sabotáž, aby bylo nutno vyložit náklad, a při takové příležitosti by rakev mohla snadno zmizet. Výstraha, kterou jsme dostali, je jistě věrohodná!“

„Interpol, prosím?“

„Správně, Interpol! Podařilo se jim zachytit zprávu, určenou někomu na našem území. Mají podezření na jistou osobu v Itálii, která se zabývá pašováním ve velkém, pašováním čehokoliv, rozuměj! Bližší informace ti teď sdělit nemohu, dal jsem je do zítřka klasifikovat jako přísně tajné.“

„Pane přednosto, dotaz.“

„Mluvte, Kalendo!“

„Má ta druhá mašina rádio?“

„Jaká, ta pašerácká v Itálii? To nemohu přece vědět, moc se mne ptáte. Nevím ani, o jaký typ jde. Možné by to ale bylo a třeba právě z její paluby vysílají zprávy k nám, do Československa. Vysílač, který Interpol zaměřil, byl prý dost slabý a průsečík jeho polohy byl buď na moři, nebo nad mořem, šlo tedy o loď nebo o letadlo. Zpráva byla krátká, nestačili rozlišit druh dopravního prostředku dřív, než vysílač umlkl. Jak to s tím souvisí, co vás napadlo?“

„Kdyby tam měli rádio, mohli by si chytit ruzyňské letiště a poslechnout si zprávu o startu OK-XTU sami, nikoho by tady u nás nepotřebovali! Kromě toho každé dopravní letadlo se musí hned po startu hlásit zaměřovači a udat cíl letu. Drobecký to říkal!“

„Když to říkal, bude to jistě pravda, ale vybavení letadla v Itálii není pro nás příliš důležité. Proč? Při slušných podmínkách na krátkých vlnách by celou zdejší korespondenci mohli vylovit i na jiném přijímači, nejen na palubním. S tím jsme počítali, či spíše odborníci ze spojovací služby s tím počítali. OK-XTU se po startu neozve.“

Inspektor Smrž nebyl dosud spokojen:

„To není přípustné, pane přednosto! U nás snad ano, ale při přeletu státní hranice se musí hlásit Vídni nebo Mnichovu, stanici vojenské okupační správy! Jinak by je mohli i sestřelit!“

„Správně, dobrý postřeh! Na to jsem byl také upozorněn, a proto na jih půjde zpráva dálnopisem o výšce a kursu a potom… potom může přece dojít k poruše palubního vysílače na OK-XTU, že?“

Vítek vesele zamrkal, ale Smrž stále vedl svou:

„Prosím, i to připustím, předpisy se dají všelijak obejít. Co když ovšem … čistě teoreticky … bude zpráva o startu vyslána právě z našeho letadla, i přes vydaný zákaz?“

Ani tato námitka na Vítka nezapůsobila:

„Pak je pachatelem nebo spolupachatelem telegrafista a pro takový případ budou na palubě dva naši lidé!“

Motor letadla, připravujícího se u začátku dráhy vzlétnout, byl náhle vyhnán při zkoušce do vysokých obrátek a terasa před odbavovací budovou se zahltila vzteklým bručením, v němž slova zanikala již na rtech. Vítek použil vynucené přestávky a sáhl do kapsy. Rozhovor zakončil bryskní poznámkou, hlasitě pronesenou do tváří k němu nakloněných:

„Lístky máte zakoupeny, pasy budete mít oba vystaveny ještě dnes! Naše zastupitelské úřady ve všech třech městech dostali od ministerstva zahraničí příkaz vám vyjít vstříc!“

Smrž s Kalendou na sebe trochu bezradně pohlédli a jistě se chtěli ještě na něco zeptat, ale pan přednosta již mával peněženkou.

„Pane vrchní, platím!“

IX.

Opět je vezl policejní vůz a cesta jim připadala důvěrně známá. Teprve šest dní uplynulo od Tserikosovy vraždy, kdy k letišti jeli po dlouhé době poprvé, a přece k nim každá křižovatka již mluvila. Odbavení ve výpravně ve městě netrvalo dlouho, jen Kalenda měl jisté potíže při vážení zavazadel. Smrž nakvašeně začal:

„Co všechno vlečete, prosím vás? Tolik kil přes váhu!“

„Má chyba to není, pane inspektore, stará mě tak napakovala – to budeš potřebovat a tohle by se ti mohlo hodit a já nevím co.“

„Nevykládejte, prosím vás, láhve s pivem vám paní do kufru jistě nepřibalila!“

Kalenda se zálibně přiznal:

„To je pravda, to jsem si vylepšil sám. Dovedete si představit tu žížu, pane inspektore? Tam dole se jistě prodávají patoky.“

Smrž si jen povzdechl:

„S vámi bude zase utrpení, proč mě jen pánbůh tak trestá!“

Formality na letišti proběhly hladce, detektivům zavazadla nikdo ani neotevřel. Inspektor Smrž usuzoval nejdříve na náhodu, ovšem později tuto okolnost přisoudil důslednosti pana přednosty. Má velkou předvídavost, myslí na všechno, i mezinárodní doložku ke zbrojnímu pasu jim včas opatřil.

„Co s tou obálkou, pane inspektore?“

V hale, kde nyní čekali, byl sice obvyklý hluk, ale Smrž odpověděl stejně tiše:

„Kdyby bylo zapotřebí, máme ji předložit kapitánovi a letadlo se vrátí do Prahy, uvnitř je rozkaz.“

„I po přistání v Římě?“

„Ovšem, v Římě nebo v Athénách, cestující by vystoupili a my bychom letěli s tím naším sami. Ten by nesměl za žádnou cenu opustit letadlo, jen rakev a poštu by vyložili.“

„Myslíte … telegrafistu?“

„Nevyslovujte nic zbytečně! Kromě toho… když už jste začal… je zde ještě další možnost.“

Kalenda vyzvídal pohledem, Smrž se nedal dlouho pobízet:

„I některý z cestujících se může prozradit.“

„Nějaké podezření?“

„Jistě. Trať se létá dvakrát týdně a z těch cestujících, kteří byli na palubě s Tserikosem, se jich dnes vrací pět. Ti všichni byli v OK-XTU v době vraždy!“

Kalenda překvapeně zasykl, Smrž ho dobíjel dál:

„Ráno jsem dostal do bytu seznam. Poznáte je konečně sám, za chvilku tu musí být.“

„Proč je pouštěj?“

„Držet je tu nikdo nemůže, proti nikomu z nich nemá pan přednosta sebemenší důkaz.“

„Tak on si pořád řídí všechno dál? Jistě nejde o maličkost, když se tomu tak věnuje. A co vy, máte na někoho podezření?“

„Podezření mohu mít, ale co je mi platné. Zvlášť jeden z nich by připadal podle mne v úvahu…“

Inspektor větu nedokončil, strážmistr ho dloubl loktem.

„Věřil byste tomu?“

Zasklenými dveřmi mohli z haly pozorovat cestující, právě vystupující z autobusu Československé letecké dopravy. A hned první byl jeden ze dvou Čechů, kteří po přistání byli zastiženi u východu v kabině. Smrž téměř slavnostně pronesl:

„Ano, to by mohl být on!“

„Co teď?“

„Nic, my máme začít jednat až na palubě, zde se starají o všechno jiní.“

„Hergot, ani nohu od nás nevidím, přece bych musel někoho poznat!“

„Šéf si prý vypůjčil lidi z Moravy, hlavně z Ostravy, někde tu jistě budou. Nás si má všimnout každý a těch druhých právě nikdo, v tom je vtip.“

Kalenda si nedůvěřivě prohlížel přítomné. Asi na tři letadla tady toho je, hm… Snad ten halama v koutě by mohl být jeden z nich, kouká moc unuděně. Nebo ten elektrikář? Ohýbá se, něco spravuje, ale nemá dost skleslé rameno. Ať mi nikdo neříká, že taková brašna nic neváží, kdyby ji tahal pořád …

„Máte oheň, prosím?“

Strážmistr se nevlídně otočil, ale inspektor již vytáhl krabičku a ochotně připaloval elegantnímu muži středních let. Několik slov a krátkých vět, jistě zdvořilostních frází, a opět byli sami.:

„Co chtěl, bambula? Ani jsem ho v tom kraválu neslyšel.“

„Vzkaz od šéfa, přeje nám štěstí. Rakev je prý už naložena ve spodním zavazadlovém prostoru, chystají se vytáhnout letadlo z hangáru.“

„Podívejte se, kdo by to řekl. Viděl jsem ho, stál za tou starou paní. Ale že patří k nám… vypadá spíš jako defraudant…“

„Dnes jsou jiné metody, Kalendo, kvůli vám nebudou u sboru nosit pořád buřinku.“

Strážmistr nepřestával dotčeně mumlat a inspektor už rozvíjel svůj plán:

„Ještě pár minut počkáme a přidáme se k ostatním, do letadla musíme nastoupit všichni společně. Pojďte na chvilku na terasu, ať nás kdekdo vidí. A poslyšte, kdyby se něco semlelo …“

„Nejsem dítě, pane inspektore!“

Stolek, u kterého nedávno sedávali, byl nyní obsazen, postavili se proto k ochozu mezi diváky. Právě přicházela skupina starší mládeže, pravděpodobně studentů na prázdninové cestě, a pohled na letištní plochu bral mnohým z nich dech.

Na betonu před hlavní budovou stálo několik letadel, připravovaných nebo již připravených k odletu. A na trupu nejbližšího čtyřmotoráku křičela velká písmena: OK-XTU. Smrž se svěřil Kalendovi se svým nejnovějším názorem:

„Představte si, že ten hledaný může stát právě také na terase, dokonce i blízko nás.“

„Myslíte? Neměl bych…“

Kalenda začal stejně potichu, ale inspektor si ho už téměř nevšímal – zahleděl se zadumaně kamsi pod kontrolní věž, odkud přicházela dvojice stevardek. Starší z nich, s bohatým účesem tiziánové barvy, vykládala něco mladé brunetce po svém boku. Obě měly malá zavazadla a brunetka navíc leteckou příruční brašnu.

„Nedbalová!“

Kalenda se honem trochu pootočil:

„Fakt! A koho vede?“

„Nevím, asi jednu z těch nových stevardek, dělá s nimi praktický zácvik. Znám ji snad odněkud? Ne, spletl jsem se …“

„Proč už nastupujou? Času maj habaděj.“

„Musí všechno prohlédnout, převzít zásoby v bufetu, připravit servis a příbory… A za pár hodin budou někde v cizině. Stejně je to zajímavé povolání, že?“

Na ploše se objevilo několik elektrických vozíků, ještěrky přijely nakládat. Oba detektivové se odvrátili a zamířili k zahraniční výpravně …

Tam byl celkem klid. Cestující pro jakousi jinou trať byli právě odvedeni na plochu a všichni zbývající měli letět do Káhiry. Příchod detektivů nevzbudil zdánlivě žádný zvláštní zájem. Dva tři z čekajících se poohlédli, ale brzy se opět ponořili do časopisů nebo do svých myšlenek a rozhovorů.

Náhle se dovnitř vrhnul nosič s velkým kufrem, mířil přímo k váze. Muž, jemuž zavazadlo patřilo, dojednal venku něco s taxikářem a pak nosiče uspěchaně následoval. Za chůze se rozhlížel, konečně zamířil k okénku výpravčího pro nějaké informace.

Smrž vytáhl z náprsní kapsy přeložený arch papíru, přelétl jej a prohodil k překvapenému Kalendovi:

„Ne, nemýlil jsem se, v seznamu není… Chtěl nás asi překvapit, přišel proto na poslední okamžik!“

„Je to on? Zdá se mi pohublejší… Konečně od nějakýho toho kila mu mohla pomoc slečna, na to jsou u nás kabrňačky… Klobouk ho dost mění, že?“

„Je to on, Kalendo, zcela určitě! Snad ještě nemá ani letenku. Jen aby ji sehnal, obvykle se musí kupovat ve městě.“

Do výpravny rychle vstoupili další dva muži a jedním z nich byl právě ten, který prve v hale požádal Smrže o oheň. Kalenda jejich objevení hned komentoval:

„Fakt, pane inspektore, měl jste pravdu, už ho jdou asi sbalit! Co my, máme jim píchnout?“

„Ani se nehněte! Kolikrát vám mám říkat, že tady si pan přednosta řídí všechno sám …“

Muž u okénka se zeptal něco italsky a dostal zřejmě uspokojivou odpověď, protože zakýval na nosiče a odešel s ním k celnici. Kalenda tiše pokračoval:

„Napadlo by to jednoho? Další z těch, kteří se tenkrát motali v kabině kolem Tserikose… Koupil si ten křišťál, co myslíte? Asi jo, nosič měl záda jako luk.“

Policisté z Ostravy se drželi u dveří, chtěli je asi blokovat. Pravou ruku měli oba v kapse saka. Smrž dobře znal ty ošklivé chvilky před zásahem, kdy ve vzduchu visí napětí a v ústech vysychá. Ano, teď se asi všechno rozhodne… Půjdou ho zatknout na celnici nebo počkají na jeho návrat? Jen aby z toho nebyl zbytečný rozruch. Co zde chce ale dělat? Rakev je naložena, k té se ani nedostane a o letišti mezipřistání se sotva doví. Nebo se jen pokouší utéct? Inspektor začal meditovat:

„Pořád do toho nevidím … Pan přednosta nám měl říct víc, ne jen něco naznačit! Kdyby se začalo střílet, Kalendo, pozor na odraz od dlaždiček, ať z toho nejsou jatky!“

Na druhém konci haly vznikl rozruch. Čekající začali bez vyzvání opouštět svá místa a shromažďovat se u východu na letištní plochu, kde už se objevila úřednice společnosti ve stejnokroji. Hlas ampliónu všechno urychlil:

„Pozor! Pozor!“

Smrž s Kalendou také vykročili. Nezáleželo celkem na tom, jaká se jim podaří obsadit místa, nemusí konečně ani sedět vedle sebe. Bude snad dokonce výhodnější rozdělit se do odlišné části kabiny. Důležité ovšem bude získat místo u uličky, aby byla zajištěna volnost k rychlému zákroku. To se jistě podaří, ti první v kabině se jako obvykle poženou na místa u okének a okrajová místa zůstanou volná. Amplión pokračoval:

„Start letadla ČLD do Káhiry je z technických důvodů opožděn!“

Vlna nelibosti proběhla halou, cestující se opět vraceli ke křeslům a kuřáckým stolkům. Úřednice u vchodu rychle zmizela, sama asi neznala důvod této změny a chtěla se vyhnout nepříjemným otázkám.

„Co se děje, pane inspektore? To přece nebylo v programu! Rozsypal se jim zase ten křáp? Nebo snad…“

„Dejte mi pokoj, sám nic nevím!“

Ital přišel z celnice již bez zavazadla, zářil spokojeností. Rozhlédl se, zamířil ke skupince tří Arabů v dlouhých plandavých košilích, ale náhle spatřil Smrže s Kalendou a už byl u nich. Pozdravil a kostrbatou němčinou si začal libovat, že letadlo ještě stihl. Nastala trapná scéna – jak jen odpovědět, vždyť může jít o pachatele! Italovi ale nic nevadilo:

„Pan Inspektor cestuje dnes také? Až do Káhiry, tak daleko? A ta politováníhodná záležitost se již vyřešila? Neuvěřitelné… Až o tom budu jednou vyprávět svým známým… Vrah jistě bude brzy dopaden, policie nezahálela …“

Ital drmolil a drmolil a Smrž těžce hledal odpověď, když tu ho ze zbytečných rozpaků vysvobodilo kývnutí staršího pána. Ten se náhle objevil za drátěnou přepážkou, oddělující cestující do ciziny od okolního světa, a inspektor k němu rychle přistoupil se zřejmými obavami. Obavy byly oprávněné, pán za přepážkou jen zasípal:

„Vyzvedněte si zavazadla, za hodinu se oba hlaste u mne v kanceláři! Nikam nepoletíte!“

Inspektor Smrž se postavil do pozoru – poznal, že šéf má zase záchvat. A že v takových situacích je lepší mlčet, to už věděl dávno.

X.

Vrchní rada Vítek se netvářil příjemně a ani se o to nesnažil. Netrpělivě pozoroval dva příslušníky sboru v zelených stejnokrojích, odvíjející pásmo a odměřující vzdálenost od železničních závor k rohu ulice Na Špejchaře. Smrž s Kalendou stáli stranou, o kus dál čekal další Vítkův pomocník v civilu. Zaschlé lipové květy slabounce voněly.

„Dvacet!“

Jeden z odměřujících vykřikl číslici, kterou nenápadný muž v civilu pečlivě zaznamenal. Kalenda se k němu odšoural s úmyslem zeptat se ho po zdraví – rána boxerem není příjemná – ale pak si zase všechno rozmyslel a vrátil se na své původní místo, strážmistr Čermák se svému úkolu zřejmě plně věnoval. Kalendův pochodový manévr vytrhl Vítka z myšlenek:

„Říkal jsem jasně, aby se na ně přilepili! Pak se člověk může na někoho spolehnout!“

Smrž zdvořile namítl:

„Promiňte, pane přednosto, nechci je nijak hájit… Jestliže jim ale motor skutečně netáhl… A ten dřevák před křižovatkou způsobil další zdržení, napletl se jim tak hloupě do cesty…“

Na obou stranách ulice se zastavovali náhodní chodci a přihlíželi vyměřování, zvědavější než obyvatelé Prahy jsou snad jen Brňáci. Někteří z nich se taktak drželi, aby nezačali radit, a jedna paní důležitě vyprávěla, že tu před chvilkou porazili motocyklistu. Vítek Smržovu poznámku ignoroval, jen znechuceně vyfoukl nedopalek a nasadil do špičky novou cigaretu, od odjezdu z letiště už kolikátou.

„Od závory k závoře osm metrů!“

Smrž neměl k dalšímu rozhovoru také chuť, hlouček na protějším chodníku stále rostl. Konečně jaké měření, všechno je jasné… Na druhý roh od závor je dobrých dalších třicet metrů, to vydá celkem téměř na šedesát, a ulice před křižovatkou bude široká nejméně deset, spíš víc. A těch sedmdesát metrů rozhodlo…

Dopoledne začalo všechno přesně podle plánu. Východy u letiště byly obsazeny, odbavovací plocha také a v halách čekali tajní přímo mezi cestujícími. Odposlouchávací služba fungovala bezvadně, všechna případná překvapení byla prakticky již předem vyloučena. Ani dole ve městě se na nic nezapomnělo, pan přednosta byl znám svou důsledností. Tserikosovo tělo, přechovávané v chladírně Ústavu justiční pathologie, bylo v rakvi komisionálně zaletováno, ústav sám byl poslední noc střežen a vůz určený k převozu dostal samozřejmě eskortu.

Na letišti byla rakev naložena v hangáru, aby se zabránilo nežádoucí pozornosti. Až potom, nedlouho před startem, nastal poprask. Kapitán Mottl, který se chtěl osobně přesvědčit o spolehlivém upevnění poutacích popruhů, vyžádal si nečekaně výpravčího. Výsledkem jejich společné prohlídky bylo opětné zatažení letadla. Přivolaný vrchní rada Vítek se dostavil do hangáru v doprovodu přítomného úředního lékaře doktora Vely a diskuse na místě nebyla dlouhá, ale tím závažnější:

„Nechápu, proč odmítáte startovat…“

„Rakev není uložena podle předpisu, pane komisaři.“

„Jak to, všechny náležitosti byly splněny, osobně jsem na to dohlédl!“

Kapitán místo odpovědi zvedl poněkud ruku, Vítek sledoval natažený ukazovák. Nejdříve hned nepochopil, víko kovové skříně se zdálo být řádně utěsněno. Teprve za okamžik si uvědomil, kam prst ukazuje, a dech se mu zatajil – bočnice v jednom rohu nepřiléhala. Další rozhodnutí učinil Vítek po krátké poradě s Velou, bez váhání dal plech odtrhnout. Brzy byly potvrzeny jeho obavy, ve skříni byl místo rakve pytel s pískem. Všechna složitá opatření nepěkně selhala …

„Od závory na roh dvacet sedm!“

Vítek zasáhl:

„Až skončí měření, ať všeho nechají a jdou domů! A ty mě pojď doprovodit!“

Kalenda odstoupil vyřídit rozkaz a Smrž se bez poznámky přidal k šéfovi. Nikdy nezapomněl připojit se k němu po levé straně, takový tichý projev úcty dělá druhým dobře.

V sešeřelých oknech domů vyskakovali první poslové večera. Světla slabá i jasná, žlutá i bělavá, pod nimi tu a tam mihnuvší se postava nebo rodina sedící u večeře. Špejcharská křižovatka, přes den značně frekventovaná, byla skoro opuštěna. Kdy postaví tunel pod Letnou, napadlo Smrže… U vchodu do nedaleké nárožní vinárny přepočítával starší korpulentní pán peníze v dlani a na dálku bylo vidět, jak se jeho rty váhavě pohybují. „Mám, nemám.“

Prošli až k Zeyerovým sadům, kde Vítek konečně začal:

„Chci tě se vším seznámit, další pátrání si povedeš sám!“

Smrž vyčkával – ať se šéf rozpovídá. Teď mi bude věšet případ na krk, všechno je už ztraceno… Vítek podobné úvahy zřejmě předvídal:

„Nemysli si, že se toho chci zbavit, je to ale příliš složitá záležitost a nemám na ni čas. Musí se jí někdo plně věnovat, jinak s ničím nehneme. Ze zrušené cesty si nic nedělej, na jih se ještě někdy podíváš, posílat vás někam za nynějších podmínek by bylo bezúčelné. Zase nás doběhli!“

Smrž dlouho mlčet nevydržel:

„A kam jste tu obálku dali, pane přednosto?“

„Přesně tam, kde ji našli při pitvě, tam, kam si ji připevnil původně sám – obtočili jsme ji podél levé holeně pod ponožku. I podvazek byl znovu zapnut, držela naprosto bezpečně.“

„Ve zprávě z prosektury nebyla o žádné obálce zmínka a mně nikdo neřekl ani slovo…“

„Nehraj si na uraženého, poslali ji později po doktoru Velovi přímo mně. Pochop, prosím tě, že tato okolnost a zpráva Interpolu mne donutily případ přechodně převzít, neměl bys k zajištění všech nutných opatření potřebnou pravomoc. Nic tě nemusí mrzet… Představ si, kdybys všechno řídil sám a kdyby se rakev také ztratila, což je víc než pravděpodobné – představ si, kdybys mě to potom měl přijít ohlásit. Nechtělo by se ti, co?“

Smrž se smutným úsměvem horlivě zakýval hlavou, něco podobného by skutečně nechtěl prožít.

„Pořád ale něčemu nerozumím – jestli měli zájem jen o obálku, mohli jsme ji poslat zvlášť a mrtvoly by si nikdo ani nevšiml!“

„Nemohli, hochu, nemohli, museli jsme jednat přesně podle požadavku konzulátu, který na všem trval prostřednictvím státního notářství. Každá jednotlivá věcička z Tserikosova majetku se měla vložit do rakve, dědicové to prý požadovali. Kromě té náprsní tašky ovšem, tu jsme nikde nenašli.“

„Proč se báli pošty?“

Vítek zaváhal:

„Asi nevěřili, že obálka by vůbec došla, a pojistit ji na velikou sumu nemohli, okamžitě by to bylo nápadné. Já s takovým názorem konečně souhlasím, ponechat ji v zaletované rakvi bylo relativně nejbezpečnější, i před požárem. A kdyby ti hlupáci z eskorty všechno nezpackali…“

„Jistě za to nemohli, pane přednosto. Jak jednou začne zlobit motor…“

Vítek se rozkatil:

„Měli to tedy hlásit! Mohli mě přece upozornit hned po příjezdu na letiště nebo mohli zavolat už cestou, takhle vůz s rakví nebyl dobrých patnáct minut vůbec střežen! Kdo si to zodpoví?“

„Na letišti to jistě hlásit měli, prosím, uznávám, ale volat cestou… Ztratili by zbytečně čas. A zkoušel jste, prosím, volat někdy z pražské budky?“

Inspektor Smrž chtěl snad ještě v chlácholivých námitkách pokračovat, ale nasupený obličej jeho společníka ho odradil. Bylo to všechno skutečně nepříjemné a téměř neuvěřitelné – cestou k letišti se vůz eskorty nečekaně zdržel a pár ztracených okamžiků stačilo, aby vůz s rakví přejel napřed železniční kolej za špejcharskou křižovatkou. A pak se to stalo, spadly závory a oba vozy se oddělily. Příslušníci bezpečnosti sice požadovali, aby byli ještě propuštěni, ale na dejvickém seřadišti začali již posunovat. Chtěli tedy vycouvat a objet přes Prašný most. Nákladní dřevák, vůz poháněný ještě dřevoplynem, který jim již jednou zatarasil cestu u refýže, stál však už těsně vzadu a za ním čekal další vůz. Než se eskortě podařilo vycouvat a zajet do protisměru na Belcrediho třídu, ztratili další drahocenný čas a vůz s rakví již dávno zmizel. Plnou rychlostí a bez zřetele na jiný provoz i na vlastní bezpečnost se snažili dohnat jej na Velvarské, kudy vůz s rakví musel po opuštění dejvických ulic určitě pokračovat, ale marně. Když se potom u letištní vrátnice dověděli, že jejich svěřenec branou dosud neprojel, vrátili se na výpadovku od Vokovic, kde k velikému ulehčení eskorty se oba vozy konečně setkaly…

„Kdyby si potom alespoň všimli, že uvnitř sedí jen řidič! Muselo to bít do očí!“

„Promiňte, pane přednosto, v určitých situacích pozorovací schopnost selže. Hoši byli jistě rádi, že vůz opět mají v dohledu a na ostatním jim už příliš nezáleželo. Jistě je také nic podezřelého nenapadlo…“ Vítek brumlal dál:

„A to ještě nechají chlapa vyložit a ujet a sami potom pomáhají skříň upevňovat! Představ si tu ostudu, kdyby Mottl si ničeho nevšiml!“

„Vyřazujete ho tedy z podezřelých, prosím?“

„Nesmysl, mohl nás upozornit úmyslně, aby se kryl sám. Teď už podezírám každého a nepřestanu, dokud …“

Vycházková hůl švihla výhrůžně vzduchem …

Na Kriminální ústředně bylo celé odpoledne zle, Vítek řádil. Nikdo nedovedl podat bližší vysvětlení, co a jak se vlastně stalo. Čtyřčlenná posádka doprovodného vozu se na ruzyňském letišti odhlásila a vracela se do Ostravy, takže nebyla bezprostředně k dosažení, a vůz k převážení mrtvol prostě zmizel, s řidičem i se závozníkem. Až pozdě odpoledne zavolala na základě dálnopisné výzvy Ostrava a nešťastný řidič služebního vozu, který ochotně rozvezl všechny ostatní ještě domů a jen sám zajel do garáže, trochu zmateně informoval Prahu o tom, co se dopoledne událo…

„Je pravděpodobné, že k výměně skříní došlo někde mezi Špejcharem a konečnou jedenáctky, tam dál by už neměli takovou příležitost, chyběl by jim úkryt. Času měli dost, po odečtení času pro vlastní jízdu jim zbylo dobrých pět minut, možná víc.“

„A co počet osob v prvním voze, pane přednosto? Myslíte, že strážný na letišti měl pravdu?“

„Určitě, vrátnicí projel jen jeden!“

„To by tedy mohlo znamenat…“

„Bohužel, mám stejné obavy. Jestli snad oba netáhli spolu, což víceméně už předem vylučuji, pak jeden z nich musel být cestou zraněn. Právě téhle stopy se drž! Co to bylo za lidi, jakou měli pověst a podobně a také ovšem zjisti, jak dlouho byli v ústavu zaměstnáni! Že nás jen nenapadlo si to předem ověřit!“

Inspektor Smrž se opět přesvědčil, že vrchní rada mluví někdy v množném čísle o chybách a v jednotném o úspěších, ale neřekl nic. Je to snad vlastnost všech vedoucích? Teď to konečně bude jeho případ, jen jeho, bude mít možnost ukázat svou zdatnost. Podobné záležitosti musí přece řídit vždy jen jeden, bez kopy radilů. A musí ovšem jednat operativně. Ano, povede všechno sám a nechá si Kalendu, nikoho jiného, jen na závěr si v případě potřeby řekne o pomoc… Vítek ze sebe soukal dál:

„Nemusím ti snad zdůrazňovat, že od zítřka budete nosit pistole. To je rozkaz, rozumíš? Teď už se ti pacholci nezastaví před ničím, mají úspěch v kapse.“

„Kdy se, prosím, dovím další podrobnosti?“

„Ráno si všechno v klidu prostuduješ, předám ti i zvláštní desky. Tam jsou podchyceny informace, které měly zůstat utajeny, a současně pár mých vlastních poznatků. K tomuto spisu nebude mít kromě tebe nikdo jiný přístup!“

„Rozumím, pane přednosto. Bude tam něco o obsahu obálky? Neráčil jste se dosud zmínit, co bylo uvnitř.“

Prošli právě Klárovem a blížili se k Vltavě, jejíž hladinu čeřily loďky milenců. Silueta Národního divadla a ztrácejících se věžiček Vyšehradu se rýsovala nad řetízkem plynových luceren, vroubících kamenné zábradlí Karlova mostu.

„Jistě. Zhruba ti to mohu říct hned, v obálce byl šek.“

Vítek se spíše ze zvyku než z opatrnosti rozhlédl a naklonil se ke Smržoví:

„Hned poznáš, proč jde každému o krk. Nebyl to obyčejný šek, hochu, ale Cookův cestovní, splatný v celém světě. Doručitelem mohl být kdokoliv, stačilo by jej pouze předložit a začít zastrkávat peníze, jak by pokladník odpočítával.“

„Na kolik?“

„Na sto tisíc liber!“

Ve hřmotu tramvají, které někde nad nimi sjížděly silniční serpentinou, zaniklo Smržovo překvapené hvízdnutí, jeho poznámka byla však jednoznačná:

„Pokusí se jej vyvézt!“

„Snad, ale možná že budou chtít napřed zde něco získat.“

„Čeho se to, prosím, všechno vlastně týká?“

„Leteckých motorů, vojenských leteckých motorů.“

„Vždyť prý žádné nevyrábíme, Drobecký nám o tom vyprávěl! Něco se snad dělá ve Waltrovce, ale jen do sportovních strojů.“

„Není to naše nová výroba, zůstaly zde uschovány v jednom cukrovaru nějaké motory německé konstrukce. Byly určeny původně pro stíhačky, ale k montáži do trupů již nedošlo, a tak byly nedávno prodány do ciziny. Celá série jich byla.“

„Něco mimořádného? A kam, prosím?“

„Pístové motory, invertní dvanáctiválce. Země není známa, Káhira je jen dodací stanice a odtamtud to má jít někam dál. Bude to ale asi někde na Blízkém nebo Středním Východu. Motory byly původně objednány k jiným účelům, pro pohon čerpadel v zavlažovacích soustavách.“

„A sešlo z toho?“

Vítek pokračoval:

„Ne, prodej se uskutečnil. Proto ty bedny, rozumíš? Všechny motory byly prý vyexpedovány, většinou letecky, ale ne kompletně. Přídavná zařízení pro výškové lety, vrtule a některé náhradní součástky zde zůstaly, nikdo ani neměl v době sjednání prodeje o ně zájem. Najednou se asi změnily poměry, začíná se zbrojit… Draků tam mají dost, německých, anglických, amerických, celé sklady se po válce odprodávaly za babku, doprava zpět by nebyla rentabilní.“

„Také jsme něco odkoupili pro dopravu z vojenských přebytků, prý velmi výhodně.“

„Vidíš… Tam v Orientě je to ale trochu jiné, motory od nás se hodí jen pro stíhačky. Protože ovšem s vojenským materiálem obchodovat nechceme, přistoupili jsme na dodávku motorů jen neúplných. Nákupčím byl právě Tserikos, všechno zde sjednával.“

Smrž rychle zareagoval:

„Už chápu, pane přednosto! A nyní přijel znovu, aby se pokusil sehnat zbývající materiál!“

Vítek zaráčkoval:

„Správně! Přijel formálně služebně, měl zde na starosti ještě jiné záležitosti, proto na něho čekali naši obchodní zástupci. Střežení na letišti si vyžádal předem prý sám, teď víme proč. Naši mu chtěli vyhovět a obrátili se proto na naše presidium. Nikdo ovšem nemohl tušit, že má u sebe šek na tak velkou částku! To ti dává představu o rozsáhlosti připravované transakce. A všechno ovšem na černo!“

„Musí tu být další, kteří mu v tom měli zabránit. Snad konkurence?“

„Ano, druhá pašerácká tlupa, které pěkný obchůdek utekl. Vůbec je ovšem zatím neznáme, víme jen o jejich existenci. Neznáme ani Tserikosovy zdejší pomocníky. Akci druhé tlupy, té konkurenční, řídí někdo z Itálie.“

„Usadili se v Tarantu?“

„Jestliže tam vůbec byli, potom asi jen vyčkávali, aby mohli brzy dosáhnout letiště mezipřistání OK-XTU. Přesné místo jejích pobytu nikdo nezná, Interpol zatím tápe jako my. Zpráva od nich byla ovšem velmi užitečná, bez ní bychom stáli před nepochopitelným problémem. A že výstraha byla oprávněná, měli jsme čest poznat, rakev je pryč. Jednají, pánové, na naše poměry trochu velkoryse, nejsme na něco podobného zvyklí. Ani dost zařízení. Vždyť jen obnosy, kterými disponují, jsou neuvěřitelné…“

„Sto tisíc liber!“

„Představ si skutečnou kupní sílu této částky v zemi, kterou tak dlouho rabovali. U nás po valutové měně každý jen jede… Vzpomínáš na rozšiřování padělků, vyráběných v koncentráku? A jestli dnes kápli na šikovného šmelináře… Kdepak, pašeráci zbraní! Vafnšíbr vleze všude, i do obchodní komory se schová.“

„Mohl by se přece vydat zákaz prodeje zbývajících součástek!“

Vrchní rada Vítek se zastavil před bývalým mlýnským náplavem u Smetanova muzea a zádumčivé pozoroval rejdící kačeny, shánějící pozdní večeři před dlouhým nočním postem.

„Bohužel ne, přišli jsme s křížkem po funuse. Před čtvrt rokem dal karlínský fond povolení, aby materiál byl volně rozprodán. Samá kvalitní ocel, barevné kovy a tak, kdekdo po tom jistě sáhne.“

„Divil bych se, kdyby distribuci neevidovali.“

Vítek dovedl být někdy jedovatý:

„Já zase naopak, já bych se nedivil. Nanejvýš zaznamenávají druh kovu a váhu, materiál má už charakter suroviny, ničeho jiného. A kolik by se našlo u nás zájemců! Podniky, fuškaři, kutilové… Lidé kromě toho sbírají ledacos, někdo by byl schopen koupit vrtuli jako ozdobu zahrady nebo bytu. A nejen vrtuli…“

„Tserikos by se nemohl pachtit od jednoho k druhému, pane přednosto, musel jít najisto nebo mít alespoň příslib.“

„Správně, v tom s tebou souhlasím, najdi ale pramen! Shromažďovat mu to mohl kdekdo, jistě to skupovali ve velkém. Každý obchodník mohl být jeho agentem, každá větší autoopravna nebo sklad šrotu může být podezřelým místem. A nejen v Praze, v celých Čechách nebo na Moravě. Konečně ani Slovensko nemůžeš vyloučit, tam by bylo všechno zvlášť dobře ulito a po Dunaji by to mohli posílat ven. A pátrej za takových podmínek po konexích! Necháme toho, hochu, zítra si všechno prostuduješ a dáte se do toho!“

Smrž chabě stiskl podávanou ruku a zamířil po promenádě kolem Vltavy. Domů na Smíchov šel pěšky, aby se před spaním trochu vydýchal, a kdyby ho byl někdo sledoval, divil by se, proč stojí tak dlouho na mostě Legií. Inspektor Smrž tam stál skutečně dlouho, tu a tam plivl soustředěně do vody a snažil se udělat si v hlavě trochu jasno. Zatím se mu to příliš nedařilo, zdálo se mu, že po temné hladině plují samé rakve a že útroby malých sportovních bárek u Střeleckého ostrova jsou nacpány pašovaným leteckým materiálem …

XI.

Do budovy Ústavu justiční pathologie přišli časně ráno. Zastihli tam jen umžouraného vrátného a právě nastoupivšího kustoda, který kromě jiného měl také na starosti připravovat mrtvoly k obdukcím.

Nevlídná, ale čistě vytřená chodba ústavu nebyla tím nejpříjemnějším místem, kde strážmistr Kalenda by chtěl dlouho pobývat. Do každého výklenku vpadávaly stíny. Oba detektivové šli rázně, zvuk vlastních kroků jim dodával; jakýsi pocit jistoty, a kustod ve špinavém plášti a se svazkem klíčů v ruce sotva stačil. Minuli jedny dveře s povzbudivou tabulkou „Pitevna“ a posléze se zastavili u stejně masívních dveří na konci chodby; Za okamžik cvakl těžký zámek. Všichni vstoupili.

Smrž se zpytavě rozhlédl po velké místnosti, jejímž středem se táhla řada kamenných stolů, spíše lavic. Na některých z nich ležely protáhlé balíky, zakryté bílými prostěradly. Pod látkou se ukazovaly matné obrysy těl a v místech, kde bylo možno tušit obličeje, trčely nosy. Uvnitř bylo šero, téměř přítmí, denní světlo bylo filtrováno modrými tabulkami v oknech. V kolejničkách posunované dveře nepříjemně vrzaly.

„Tak, to bychom měli… nesmí sem vniknout teplo zvenčí…“

Kustod spokojeně přirazil zámek a sáhl po vypínači. Někde u stropu vzplálo křemíkové světlo, které pronikavě zalilo holé stěny. Kalenda civěl kolem a třel si paže, začalo mu být zima. Jeho spolehlivý nos zaznamenal nepříjemný nasládlý pach, výrazně podbarvený jakousi štiplavou chemikálií.

Přešli kolem řady stolů, na jejichž dolních koncích vykukovaly zpod prostěradel překřížené, strnulé nohy mrtvol se zavěšeným štítkem na palci, až konečně téměř v koutě ukázal kustod na jeden stůl, nyní prázdný.

„Tady ležel, pánové, nejdříve jen volně a pak v rakvi. Plechovou skříň zaletovávali venku, po vychladnutí kovu jsme ji sem opět odvezli. Místnost byla pořád zamčena, v noci byl v ústavu váš strážný. Ne, u nás se nic přihodit nemohlo.“

Kustod při svém výkladu poplácával hladkou plochu mramorové desky a Smržovi se zdálo jeho tvrzení věrohodné – ne, odsud mrtvolu jistě nikdo neukradl. Závěr svých úvah vyjádřil nahlas:

„Pošlu sem fotografa, abychom měli kompletní dokumentaci. Je to spíše formální záležitost… Kdo všechno má klíč?“

„Nikdo, visí pořád ve vrátnici a kromě lékařů a mne jej dostane jen řidič nebo závozník.“

„Aby mohli těla odvážet?“

„Ne, ta se odsud obvykle odvážejí pohřebními vozy, náš vůz je sem jen přiváží. Posledně to byla spíše výjimka.“

„Lékaři tu jsou tři, že?“

„Tři asistenti a pan docent, potom ještě chemik a laborantka.“

„Hm, to dává s vrátným celkem deset lidí, tedy deset teoretických možností. Nepředpokládám sice, že kdokoliv z vás by se něčeho podobného zúčastnil, loupež mrtvoly není přece maličkost, beztak ale bude mou povinností později všechno ověřit. Pojďte raději, nebo nachladneme!“

Kalenda byl venku první, dvakrát se pobízet nedal, a když se na chodbě objevil i kustod, pokračoval Smrž s dalšími otázkami:

„Zapisuje vrátný, komu půjčí klíč?“

„To se u nás nevede, pane, kam bychom přišli… Když někdo klíč od některé místnosti potřebuje, řekne si o něj, dostane ho a zase ho vrátí, všichni se tu známe.“

„A cizí návštěvníci sem nepřijdou?“

„Buď od vás, nebo od soudu, někdy sem zabrousí nějaký medik nebo lékařská exkurze. Každý dostane doprovod, jako teď vy, a každou návštěvu vrátný zapíše, to zase jo. Jen někdy sem zajde…“

Kustod umlkl, zabočil zřejmě na nevhodnou cestu, a Smrž přísně dodal:

„Povězte nám všechno, kdo sem ještě chodí!“

„Náhodou může přijít nějaký známý… To víte, lidi jsou zvědaví, chtěj se podívat na mrtvolky…“

Další výslech kustoda objasnil jen to, že všechna těla jsou vydávána jen ve dne a přijímána jak ve dne, tak v noci, že ke každému takovému převzetí nebo vydání musí mít druhá strana řádné úřední oprávnění a že všechny převody se potvrzují a zaznamenává se jejich čas. Nový závozník byl pro kustoda osobou celkem neznámou a řidič Hemelík se zdál naopak být jeho dobrým kamarádem, který na nějakou tu korunu nekoukal. Vrátný vypovídal shodně s kustodem s tím rozdílem, že o žádných neregistrovaných návštěvách v ústavu nevěděl či spíše – jak se Smržovi alespoň zdálo – vědět nechtěl a pro bližší informace o obou zmizelých odkázal detektivy na příslušný administrativní úřad …

Tam provedené šetření také sice nepřineslo žádné konkrétní výsledky, avšak alespoň naznačilo možný vývoj událostí minulého dne. Řidič vozu, starší a zřejmě spolehlivý člověk, dlouholetý zaměstnanec ústavu, byl pravděpodobně odstraněn – ať už jakýmkoliv způsobem a ať už nadobro nebo jen přechodně – svým závozníkem, mužem, o jehož bližší existenci nebylo nic známo, mužem, který do ústavu právě nastoupil a byl jen ve zkušebním poměru. Adresa jeho bydliště vedla později do zastrčeného hotýlku na Vinohradech, kde zmizelého vůbec neznali.

„Nechápu, jak můžete postupovat podobným způsobem! Úplně neznámý chlap a vy ho klidně přijmete!“

Drobná, šedovlasá paní ze Správy zdravotnických zařízení, zřejmě unavená prostředím i životem, se bránila se smutným výrazem horlícímu inspektorovi:

„Říkám vám znovu, pane, že šlo o náhodu, vedoucí je v nemocnici a já sama na všechno nestačím. Ústav pořád urgoval pomocnou sílu, chtěla jsem jim vyhovět. Kenkartu měl, nadiktoval mi nacionále a ostatní mohlo počkat. Hlavně, že chtěl nastoupit, pro tenhle druh práce beztak zakládáme osobní záznam až po týdnu.“

„Proč?“

„Někteří z přijatých hned zase utečou. Víte, co mají za chleba? Pathologie není pro každého, zvlášť teď ne, exhumují se válečné hroby. Kdepak, pane, není snadné někoho získat, ani za ten erzacrum. Nakonec budu ještě hradit sama škodu, vyfasoval plášť s čepicí a gumové rukavice…“

Vraceli se trochu zaraženě a teprve u Botanické zahrady začal strážmistr Kalenda:

„Ten závozník nebude zdejší, pane inspektore.“

„Jak to?“

„Nezná dobře Prahu, vybral by si jinou adresu. Vinohrady si asi pamatoval, protože tam někdy už spal, nebo to napřed našel v telefonním seznamu, do rezervy. Na babku v kanceláři to nahrál a náhodou mu všechno vyšlo.“

„Tak jisté to přece neměl, nemyslete si, mohli ho prokouknout hned.“

„Co vás vede, pane inspektore, copak přijímali ředitele dolů? Jistě věděl, že na něho budou jednou zvědaví, ale to měl pořád dost času vymluvit se a zahnout. Víte, tohleto vyptávání se po domech je vůbec fajnová věc, hausmajstrová vstane drdolem vzhůru a šmytec, polepí to jednomu na celý život.“

„Nekritizujte policejní metody, Kalendo, příslušník sboru si nesmí něco podobného dovolit. Myslíte, že do místa nastoupil už s úmyslem rakev uloupit?“

„Řek bych, že spíš čekal na příležitost dostat se nějak k tělu a nakonec mu sklaplo – ani ho třeba nenapadlo, že tam bude naše stráž.“

Smrž zapochyboval:

„Jak by mohl napřed vědět, že obálka se šekem bude do rakve vrácena?“

„To už mi vrtalo hlavou… Musíme také zjistit, kdy se přišel ptát do ústavu na volné místo. Možná, že hned po zprávě Interpolu…“

„To by mohlo být zajímavé, vidíte, podobná souvislost mne ani nenapadla… Poslyšte, Kalendo, ne abyste se před panem přednostou podřekl, že jsem vám nechal přečíst tu tajnou přílohu ke spisu!“

„Pane inspektore!“

Kalenda měl někdy děsně vyčítavé oči a Smrž proto hned obrátil:

„No nic… Co dál, co vás ještě napadlo?“

„Jak jen věděl, že budou chtít dopravit rakev do ciziny? Kde mu to řekli, u notáře nebo na konzulátu? Museli by ho tam potom znát…“

„Já bych usuzoval na avízo zvenčí.“

Kalenda takové možné vysvětlení milostivě přijal a meditoval dál:

„Šlo by to, ale jak by mu zprávu poslali? Telegramem?“

„Uvidíme, snad se něco brzy ukáže. A teď to dáme trochu dohromady: Především jméno, Macek Alois. Pomůže to? Moc asi ne, v evidenci prý není vůbec uvedeno, my se jej však budeme zatím držet. Dál popis vrátného, kustoda i od té paní z kanceláře: vyšší, silnější, skoro tlustý, v tom se všichni shodují. Chlap bude mít jistě sílu. Vlasy hnědé a oči… co říkali o očích?“ Kalenda se zastavil a vážně zalistoval ve svém poznámkovém bloku.

„Nic, nikdo se na oči nepamatuje. Měli bychom tam zajít příležitostně znovu, abychom stihli doktory, snad někdo z nich by si vzpomněl.“

„Sotva, střídají se ve službě a třeba ho ani nezahlédli. Kdyby tam byl zaměstnán delší dobu, to by bylo něco jiného, ale takhle… Lidé vůbec moc nevědí o očích těch druhých. Mluví spolu, hodiny se dívají vzájemně do tváře a za pár dní nevědí, kdo to vůbec byl, popsat by ho nedokázali. A co s výškou, kolik mám do cirkuláře dát?“

„Vražte tam metr devadesát, aspoň se potom nikdo nelekne.“

„A věk? Udal čtyřicet, že?“

„Čtyřicet, jako když je vyšije. Nechte je, pane inspektore, věk chlapi nezapírají.“

„Dobře, to by zatím stačilo. Hned to dám rozeslat a popis Hemelíka také, alespoň o něm víme trochu víc. O každém hlášeném mrtvém budu chtít teď slyšet, ať je to kdekoliv…“

Na Karlově náměstí přidali na rychlosti, ale ne příliš, na slepé hnaní se za cílem byli již oba dost zkušení. Každá záležitost, i ta nejjednodušší, chce svou metodu a přístup, věděl dobře Smrž, a tím spíš ji chce záležitost podobného druhu, tím spíš ji chce vražda. Ano, důslednost a žádný spěch, ukvapeností se všechno jen pokazí. V okamžiku, kdy tak uvažoval, nevěděl však ještě něco jiného – že se právě pokouší řešit jeden z největších případů československé kriminalistiky.

„Na hranicích mají zase zprávu, zařídil to jako obvykle pan přednosta. To je všechno, povídá, co pro tebe mohu zatím udělat. Moc toho není, že? Nechci kritizovat, chraň bůh, přece si však myslím…“

„Taky někdy myslím, ale málo. Jak dál s pátráním pane inspektore?“

„Směrů máme několik: buď zůstaneme u rakve, znovu si pořádně prohlédneme cestu od Špejcharu k letišti, nebo začneme pátrat po leteckých součástkách, a nebo se konečně vrátíme k vyšetřování Tserikosovy vraždy, všechny cesty musí vést k jednomu cíli.“

„Rakev bych teď nechal, ta se najde i s vozem a možná hned dvě další těla nedaleko. Není to přece krabička, někde to musel nechat stát. Podle benzínu daleko nedojel a k pumpě si netroufne, pumpař by si ho mohl zapamatovat. Jak přijde hláška, můžem vyrazit, kaďour je v rychtyku.“

„To by znamenalo čekat v Praze… Dobře, zkusíme to. A abychom nezaháleli, zaměříme se na rakev. Víte co, ještě jednou probereme cestu do Vokovic…“

Zanedlouho se oba detektivové skláněli nad podrobným plánem Velké Prahy.

„Tak tady bylo auto s rakví spatřeno naposled a někde v těhle místech je eskorta opět dohnala!“

Smrž svá slova komentoval pohybem tužky, ostře nabroušená špička hned plynule kroužila a hned se kmitala vzduchem. Nejdříve se zabodla do špejcharské křižovatky, pak se přenesla přes Veleslavín a posléze svou bludnou pouť ukončila v blízkosti konečné smyčky elektrické tratě.

„Ano, jedině v tomto úseku muselo k loupeži dojít, zde někde museli naložit fingovanou plechovou skříň s rakví. Jistě se pořád drželi cesty k letišti, neměli by čas se od ní příliš vzdálit… Snad našli nějaký domek nebo samotu… Kde vy byste ukryl mrtvolu, Kalendo? Zdá se, že máte sklony k ledačemus…“

Strážmistr si vážně pohladil knír a vyhrkl:

„V pohřebním ústavu!“

Smrž vytřeštil na Kalendu oči a strnule ho pozoroval, pak jen vydechl:

„Kristovy rány, to mě nenapadlo!“

Za několik minut začala v místnosti archívu velká sháňka po adresách všech pohřebních ústavů v Praze, ať už pod správou komunálních služeb či dosud v majetku soukromníků. Starý archivář, vysloužilý policista, se ani příliš nedivil, poznal v životě již mnohem nezvyklejší přání. Zatímco jeho trpělivé prsty se prohrabávaly v nesčetných dokumentech, zatímco Smrž zdánlivě bezmyšlenkovitě poťukával tužkou do míst, v nichž bylo na plánu zakresleno západní území Prahy, zazníval otevřeným oknem odkudsi monotónní hlas, usilující přehlušit klapot dálnopisného stroje:

„…byl zaměstnán jako řidič Ústavu justiční pathologie v Praze. Je stár 42 roků, střední plné postavy… máte to?“

Odpověď písařky zanikla, ale musela být zřejmě kladná, protože silný hlas bezbarvě pokračoval v dalším rachotu stroje:

„… mé kaštanové vlasy a světlé oči. Připouští se možnost ohrožení jeho života v souvislosti s loupeží rakve v Praze. Konec.“

Inspektor si spokojeně uvědomil, že v tak těžkém případě nepracuje sám a že během několika desítek minut budou na stolech všech okrskových velitelů v republice informace o těch, kteří mu kdesi v Praze tak záhadně zmizeli. A zatímco archivář s bohorovným klidem odfajfkovával na svých anotačních kartičkách požadované seznamy a přistrkoval Smržoví do okénka studovny nezbytný výpůjční protokol k novému podpisu, zaléhalo oknem do místnosti ke Kalendovi:

„Pište dál! Hlášení číslo dva tři pět lomeno čtyřicet sedm, dodatek šest, dvojtečka, určeno všem, vykřičník. Ve věci zmizelých šesti děvčat se upozorňuje, že dosavadním pátráním …“

Kalenda znechuceně odvrátil hlavu a zamířil k východu.

XII.

Vešli do menší kanceláře s nábytkem starého obchodního stylu, kde trůnila kamenná urna a kde stěny byly pokryty zaprášenými smutečními ozdobami. Na vývěsce vedle vchodu byla připíchnuta parte. Byl to již třetí pohřební ústav, který detektivové po odchodu z policejního archívu navštívili a vstupovali proto dovnitř dost apaticky. Objal je příjemný chládek.

Po zaklinkání výstražného zvonce se odkudsi vynořil čiperný pán, s rukávy košile skrytými v černém klotu, bleskurychle zastrčil do velkého šuplíku kontokorentů pár zapomenutých obrázků, jistě ne příliš slušných, a nasadil tragickou tvář. Uklonil se a na Smržův pozdrav dojatě reagoval:

„Dobrý den, dobrý den přeji… Dovoluji si vyjádřit hlubokou soustrast…“

Obdobným uvítáním v prvním ústavu byl Smrž téměř uzemnění, ale nyní již otrle přikývl. Za ním se ozvalo Kalendovo zabručení:

„Vypadá jako nalomenej anděl!“

Pán v košili se udiveně narovnal a Smrž uznal za vhodné podat mu menší vysvětlení:

„Nepřišli jsme za obchodem, pardon… kvůli pohřbu … chceme se jen něco zeptat…“

Současně vytáhl malou obdélníkovou legitimaci a nastrčil ji kulantnímu pánovi k obličeji. Ten se trochu zarazil, pak si položil s velkým gestem ruku na prsa a rozhovořil se o svém svědomí i o svých účetních knihách, které prý vždy vede ve vzorném pořádku. Když se dověděl, že nově příchozí se o jeho účetnictví nezajímají a že chtějí jen informace o včerejších pohřbech, ochotně začal obracet listy v tlustém svazku na pultě. Brzy našel poslední použitou stránku a s tichým drmolením začal vypisovat potřebné poznámky – jméno zemřelého, čas a místo pohřbu a adresu pozůstalých. Považoval za svou občanskou povinnost informovat detektivy o všem:

„To víte, je to teď slabší, lidi maj lepší kořínek než za války. Tentokrát, panečku, se kšefty točily!“

Na Smržův dotaz, zda připravuje pohřeb na dnešek a zda uchovává nějaké tělo, odpověděl kladně – má prý vedle jednu starou paní, už ji umyli a oblékli. Kdyby se snad pánové chtěli přesvědčit sami, za chvíli ji povezou k domu smutku …

Vesele švitořil dál:

„Ano, je to teď slabší, jinak ale stále disponujeme tím nejlepším materiálem… Solidní dubové rakve, podle volby i řezbářskou práci… Kdybych snad mohl doporučit …“

To už zvonek opět klinkal a majitel firmy neváhal doprovodit hosty až před krám.

„Vždy k službám, pánové, vždy k službám!“

Ze dvorku vedlejšího nízkého domu vyjel pohřební vůz, velká zasklená fůra v plné parádě. Na kozlíku kočí v černém a funebrák, vykrmení koně sešněrování v tmavých postrojích s čabrakami. Ozvalo se mlasknutí a pyšné hyjééé… Před vjezdem na silniční můstek přitáhl kočí opět opratě – funebrák se na vysokém kozlíku zakymácel, měl zřejmě nabráno a slunce v zátylku mu ještě dodalo – a začal domlouvat svým svěřencům, tancujícím s předníma nohama nízko nad zemí.

„Prrr … stůůůj, svině!“

Pak se obrátil k majiteli firmy, blahosklonně na něho shlížel a vysvětloval:

„Koušou je ovádi. Tak my jedem, šéfe. Co chtěli? Vypadali tak divně …“

Úslužný pán se zadíval do směru, do kterého ukazovala natažená ruka s bičem, a chvilku přemítavě pozoroval vzdalující se policejní vůz.

„Co chtěli? Ale nic… To víte, v našem řemesle člověk potká lidí…“

Odpoledne objeli detektivové všech devět adres, které v pohřebních ústavech dostali. Měli štěstí, všude se jim podařilo zastihnout doma někoho z truchlících pozůstalých, kteří ochotně potvrdili totožnost nedávných nebožtíků – před vložením rakve do hrobu nahlédli podle starého zvyku naposled pod víko. Při odjezdu z poslední adresy až za Červeným vrchem nedokázal Smrž déle utlumit svou nelibost:

„To jste mi zase poradil, člověče! Už jsem myslel, že si někde budu muset objednat vlastní funus!“

Kalenda na Smržovu výčitku neodpověděl, mlčky a trochu stydlivě rejdoval volantem po Velvarské. Myslel to dobře, vůli měl, nevyšlo to. Jak dál? Potichu začal:

„Pane inspektore, ještě mě něco napadlo…“

Smrž se ani neohlédl, ale na jeho obličeji zasvitl záblesk zájmu, a tak Kalenda s nadějí pokračoval:

„Před týdnem jsme odjížděli na letiště přes Letnou, že?“

„Co má být, prosím vás?“

„Teprve předevčírem otevřeli znovu Chotkovou, a tak na ten špek nemohli dřív přijít, nemohli s ním počítat. Kdyby totiž jeli po letenské pláni rovnoběžně se železnicí, těžko by se jim povedlo najednou odbočit a ztratit se, eskorta by je měla pořád v dohledu a ani křižovatka by nevadila, vůz měl poruchu právě v kopci. Co myslíte, mohlo by to něco znamenat?“

„Snad ano, ale nevím co, je to divná otázka. Nepočítejte ovšem s náhodou, ten chlap musel přesně vědět, kdy se spouštějí a vytahují závory. Jistě někde postával kolem a stopl si předem časy.“

Kalenda se přilepil na jedenáctku, jejíž vozy směšně poskakovaly při jízdě dolů k Vítěznému náměstí, a mlel pořád svou:

„Podle naší dráhy se řídil? Snílek… Kdybyste měl pravdu, pak by musel vyzkoušet i dobu potřebnou pro jízdu z města do Dejvic. A ne jednou, musel by si stanovit průměr a ani potom by neměl zaručeno, že se mu podaří od eskorty utrhnout. Stačilo změnit čas startu a byl by v limbu.“

„Toho bych se nebál, na zahraničních tratích si žádná letecká společnost nemůže něco podobného dovolit. A jestliže počítáme s tím, že vůz s rakví nebyl uloupen zásahem vnějším, že nový závozník s ním prostě ujel, pak jakýkoliv čas odjezdu z Ústavu justiční pathologie mu vyhovoval, stačilo znát rozvrh doby pro spouštění závor a podle nejbližšího vhodného termínu mohl libovolně upravovat rychlost jízdy. Musíme si příležitostně ověřit, jak rychle vůz eskorty z ústavu do Dejvic jel, podle toho poznáme, zda první vůz držel rychlost přiměřenou nebo ne. Mě by víc zajímalo, jak se mu podařilo zbavit se řidiče, toho Hemelíka, nemohl ho při jízdě městem vyšoupnout prostě z kabiny.“

„Strčil ho třeba někam i s rakví, pane inspektore, najdeme všechno najednou. Něco mi tu ale pořád nesedí, ten závozník, ten…“

„Macek!“

„… jo, Macek, nemoh’ si všechno naplánovat na minutu, musel si to nějak pojistit. Stačilo přece, aby se mu někdo neplet do cesty…“

Kalenda vraštil usilovně čelo, což souhlasně s patřičnými psychologickými poučkami bylo u něho projevem velké duševní činnosti. Náhle vůz prudce zastavil:

„Už to mám!“

„Blázníte, člověče! Mohl jsem se praštit do hlavy!“

„Už to mám, už to mám! Dřevák, pane inspektore!“

„Jaký dřevák? Ten náklaďák včera?“

„Určitě! Museli si nějak zajistit, že eskortní vůz se tak rychle dál nedostane, jinak by si tolik netroufali. A museli být na tu rakev nejmíň dva, jeden by na nic nestačil a s řidičem ústavního vozu se počítat podle vaší teorie nedalo. Ten chlap v dřeváku táhnul se závozníkem, vsadím se!“

„Něco na tom může být… Kdybyste měl pravdu, Kalendo, klobouk dolů, odpustil bych vám i ty funebráky!“

Již první dotaz u prodavačky v kiosku na Špejchaře se zdál Kalendovu myšlenku podporovat. Ano, menší nákladní auto na dřevoplyn se tu včera dopoledne skutečně porouchalo a potom nějak špatně vyjelo, řidič měl u refýže nedorozumění s dalším vozem za ním. Ano, v tom druhém voze seděli civilisté, všichni mladí a jednali rázně, po vojensku. A mluvili tak divně, krátce… Jakou mělo barvu první auto? No, bylo menší, nákladní, na dřevoplyn… Jo barvu? Přece šedavou… Kdepak číslo, pánové, jak bych si mohla pamatovat číslo, peču vuřty, hlídám láhve a cigarety, každou chvilku mě otravuje nějaký ochlasta, chce nalít na dluh… Já mám starostí nad hlavu …

Zdvořile poděkovali, opět nasedli a zajeli k budově ministerstva vnitra na Letné, kde se Smrž zdržel asi deset minut.

„Vyšlo to, Ostravu jsem dostal hned. Mluvil jsem přímo s jejich přednostou, byl náhodou ještě v kanceláři. Znovu všechno vyšetří, o rychlosti jízdy i o tom náklaďáku a pošle mi zprávu. Jinak je možná dám zavolat do Prahy, alespoň řidiče a velitele eskorty, snad si na něco dalšího vzpomenou. Tak, otočte to a zajedeme zpátky na Špejchar!“

„Mohli si hoši něčeho všimnout, koukali se čtyři. Představte si, pane inspektore, kdyby aspoň oni číslo znali! Ani bych se tomu nedivil, škoda, že nás nenapadlo se zeptat hned, promarnili jsme zbytečně den.“

„Přece nevěříte, že tabulka na voze by byla pravá.“

„Mohla, jinak by se šofér neměl chuť hádat. Ale i typ a barva vozu by mohla dost znamenat, nebo dokonce firma.“

„Kdybyste měl i v tomhle pravdu, pak je všechno podle mě ještě beznadějnější, vůz by byl určitě ukraden.“

„Vy mi nedopřejete žádnou radost, pane inspektore… Kam teď?“

„Zabočte vpravo a zastavte hned za rohem, u květinářství!“

„To nejde, tak blízko za křižovatkou by někdo…“

„ Zastavte, já si to zodpovím! Tak, a teď pomalu vjeďte půlkou vozu na chodník, ať jsme trochu z cesty! Dobře, vypněte to …“

Sotva motor zmlkl před zdviženými závorami, Smrž se natočil ke Kalendovi, přehodil si pohodlně nohu přes koleno druhé nohy a vybafl:

„Kalendo, jste zločinec!“

Strážmistr přitakal a bez zjevného pohnutí se zahleděl na svého představeného, který pokračoval:

„Kalendo, jste zločinec a plánujete loupež, velkou loupež, od které vás nemůže odradit ani vražda. Policejní vůz, který vás sleduje, se náhodou zpozdí a vy samozřejmě použijete této příležitosti k útěku. Kam namíříte?“

Kalenda odpověděl bleskově, asi v sobě nějaké zločinecké pudy skutečně tajil:

„Frnknu přes trať a zahnu za roh!“

„Za který, jsou tu dva!“

Nyní se Kalenda trochu zarazil, ale ne na dlouho:

„Počkejte… a kam vlastně prchám?“

„Záleží na vás, musíte však sledovat cestu k letišti!“

„Škoda, já bych to vzal na druhou stranu, k Sojkám … Když je to ale takhle, pak zahnu doleva.“

„Kdy? Hned nebo až na další křižovatce?“

„Sejde z očí, sejde z mysli – zahnu hned!“

„Dobře, nastartujte a jeďte!“

Opustili krátkou spojnici s třídou Pod lipami a zabočili do klidné ulice, lemované dvěma řadami jakýchsi hlohů. Máchova, četl nahlas v pomalé jízdě Kalenda.

„Tady jsem stál včera večer na rohu, když se vyměřovala vzdálenost od křižovatky.“

„Nevadí, zase zastavte!“

„Pořád mě honěj’?“

„To se ví, máte ale náskok, právě spadly závory. Co uděláte?“

Bylo ticho. Kalenda bloumal nepřítomně očima po solidních měšťáckých domech, kdysi snad až patricijských, dnes ale špatně udržovaných. Lak na dveřích a oknech byl zašlý, omítka na zdích rozpukaná.

„Závory spadly, spadla klec… hm, a tamhle jim spadne římsa…“

„To není vaše věc, od toho jsou jiní, nemůže v tomhle státě dělat každý všechno. Vy teď prcháte, co uděláte!“

„Buď na to šlápnu a prolítnu na konec …“

„A na konci?“

„Tam bych zase odbočil, nejspíš doprava, za Sokolovnu. Počkejte, to by mě ale eskorta mohla u dalších šrafíků zblejsknout. Bylo by asi lepší…“

Kalenda pátral dál po průčelích a pak se jeho oči zastavily na vjezdech krajních domů v ulici.

„… fakt, nejlepší by bylo schovat se hned někam sem do baráku a počkat, až se eskorta přežene. Do prvního bych těžko vytáčel, mám přece kvalt…“

„Pojďte, zkusíme tedy ten druhý dům, poptáme se tam a trochu se porozhlédneme. Vytáhněte klíček ze zapalování!“

Prošli tichým průjezdem na opuštěný dvorek, přimykající se zadní stranou k železniční trati. V jednom rohu byla jakási kůlna, v druhém garáž.

Inspektor Smrž prohodil trochu zklamaně:

„Ani děti si tu nehrají.“

„Hm, nikde nic, všechno je prázdný… Počkejte, hergot, podívejte se, těch much tam dole…“

Strážmistr Kalenda vykročil a rázným trhnutím zdvihl nedovřenou žaluzii u garáže.

XIII.

Vrchní rada Vítek zálibně pozoroval svého společníka, sedícího jako obvykle při vzorném držení těla, na druhé straně stolu.

„Bylo to největší překvapení v mém životě, pane přednosto, za celou dobu své služby jsem se s něčím podobným nesetkal. Bez výslechů, bez svědků, pouze pár úvah … Kalenda se projevil skvěle!“

„Budu si to pamatovat, hochu, neboj se. Snad hned k 28. říjnu by byla příležitost, je už tím strážmistrem sakramentsky dlouho… Ano, dedukce je velká věc, beze sporu. Musí být ovšem podložena železnou logikou, jinak se nesvede nic. Pověz mi ještě jednou o tom začátku, jak to bylo hned po vystoupení z vozu!“

Smrž se snažil celou historku věrně reprodukovat:

„Nejdřív se nic nedělo, pane přednosto, prošli jsme průjezdem a dostali jsme se na dvorek. Ani ve snu mne nenapadlo, že bychom tam mohli něco nalézt. Chtěl jsem dům prohlédnout spíše formálně, jako jeden z teoreticky možných úkrytů. Potom Kalenda vytáhl žaluzii… Garáž byla prázdná, jen na zemi ležel…“

Telefon na radově stole zabzučel. Hovor byl krátký, nějaké hlášení.

„Předvést! Konec.“

Vítek se znovu obrátil na Smrže:

„Dostali toho půdaře z Libně. Kde jsme přestali?“

„U té garáže, prosím… Na zemi tam ležel rozmáčknutý králík, zbytečně nás vyplašil. Utekl jim asi z vedlejší zahrádky z kotce a zalezl se schovat, úplně malý ušák to byl. Kalenda dodal, že ho asi přejeli při couvání, kdy vůz jel pomalu a kdy ho mohla pneumatika zachytit, jinak by uskočil. Jak jsem tohle slyšel, povídám, poslyšte, vždyť oni by s tím vozem také spíš zacouvali, aby zadkem mohli přirazit ke vchodu a v klidu skříně přeložit.

Kalenda prohodil, že je hlupák, že si na to nevzpomněl sám a že pro takový případ by si raději vybral první dům, rohák, tam by se prý po zatáčce od závor dalo zacouvat ideálně. Tak jsme se šli podívat ještě tam … Ostatní je v hlášení, prosím. Vypadalo to nehezky, tělo po pitvě a v tom horku… Přes skříň s rakví byla přehozena těžká celta, a když jsme ji odkryli, udělalo se mi skoro špatně…“

„Co je to vlastně, kůlna?“

„Něco takového, s podezdívkou. Kdysi tam prý měl sklad nějaký truhlář, dalo se to dobře zavírat. Račte se podívat, prosím, snímek číslo tři je z čelního záběru.“

Rada se probíral různými papíry a fotografiemi, jež ležely před ním na stole.

„Ošklivý pohled… svlékli mu sako, že? Divím se ale, že mu ty ponožky a prádlo nechali, k nevíře!“

„Jistě si mysleli, prosím, že obálka je někde v podšívce, párat se tam s tím neměli čas. Strhli sako a odvezli je, ať už prvním nebo druhým vozem. Dřevák asi přijel za chvilku po vytažení závor, jakmile vůz eskorty vyrazil na druhou stranu.“

„Už máš typ?“

„Ano, dostali jsme popis z Ostravy, stará pragovka, nezmar. Rozchod kol odpovídá popisu – snímek číslo sedmnáct, jestliže se nemýlím. Když ústavní vůz odejel, zacouvali tam zřejmě s dřevákem a naložili Hemelíka nebo jeho tělo.“

„Nikde nemáš přece potvrzeno, že postižený nebyl naopak závozník, ten Macek neměl třeba ani vůdčí list a nemohl by sám s vozem na letiště dojet.“

„To je pravda, pane přednosto, potvrzeno nemám nic, eskorta nedokázala chlapa za volantem vůbec popsat, ale přece mám dojem, že podle všech náznaků je Macek pachatelem. Byla by tu ovšem ještě jedna možnost, že totiž vůz vezl na letiště úplně cizí člověk, že jak řidič, tak závozník byli nějak vylákáni, aby zacouvali do dvora.“

„Myslíš tedy, že oba jsou již také…“

„Těžko říct, prosím, třeba byli jen v bezvědomí, a byl proto důvod je odvézt, aby později nemohli mluvit. Mrtvé nebo mrtvého by tam asi nechali, na ničem jim nezáleží. Jde jim třeba jen o pár dní a na tu dobu je někde ukryli, aby získali náskok. Jestli ani Macek ani Hemelík nejsou spolupachateli, jistě je každý z nich pravým pachatelům nepohodlný, hodně toho může o nich vědět a přinejmenším je může popsat.“

„No, budeš se muset ještě hodně ohánět… Aspoň že máme nazpátek tuhle věcičku, byl by to jinak kolotoč!“

Vítek zálibně uhlazoval obdélníkový kousek papíru, který po vytažení z plochého gumového pouzdérka se na desce stolu lehce kroutil.

„Domnívám se, prosím, že nám hodně pomohla bandáž, jistě pachatele popletla.“

„Snad ano, byl to nápad doktora Vely… Tserikos měl totiž na jedné noze křečovou žílu a tak jsme toho využili, dali jsme obálku uschovat pod bandáž. Podívej, vůbec se nepoškodila! Sto tisíc liber!“

„A další opatření, prosím?“

„Expedici těla zařídím, dám je vypravit příštím letadlem. Teď už to bude bez komplikací, šek pošlu buď přes banku, nebo ho předám konzulátu, ať si jeho doručení zajistí diplomatickou cestou. Čert vem přání dědiců, nové riziko již postupovat nebudu!“

„Nějaké rozkazy pro mě, pane přednosto? Nebo případ převezmete opět sám?“

Vítek se pochvalně usmál:

„Ne, hochu, jsem velmi spokojen, jeden kámen máme s krku a ty teď pokračuj podle vlastní úvahy. Byl bych ovšem rád, kdybych od tebe zase dostával pravidelná hlášení. Nejen proto, že chci být informován, ale chci mít také možnost neprodleně zasáhnout, kdyby snad … No, vždyť mi rozumíš, musíme počítat s každou eventualitou, ohled na tebe brát nebudou. Kdybyste chtěli vyjet z Prahy, dej mi vzkázat předem, ať tě mohu hledat na správném místě. Po čem půjdeš, po vraždě nebo po motorech?“

„Dosud jsem se nerozhodl, prosím, musím si všechno bedlivě zvážit. Jestli ale informace o Tserikosově činnosti jsou správné, pak je celkem jedno, kde začnu, jsou to dvě spojité nádoby. Jakousi představu už mám, ovšem… Určitě k nám Tserikos jezdil legálně?“

„Ano, původně šlo o korektně uzavřený obchod, až teprve jeho předposlední cesta do Československa měla zřejmě ještě další význam. Podle mého názoru našel tehdy u nás někoho, kdo se mu nabídl zorganizovat tlupu pro shánění chybějícího leteckého materiálu. A teď chtěl asi všechno zkontrolovat a vyrovnat se, oznámili mu zřejmě úspěch.“

„S tím papírkem by moc nezískal, nemohl by ho zde dát proplatit.“

„Mohl mít dalšího prostředníka jen pro směnu šeku na hotovost nebo šek si naopak mohl vyžádat jeho agent. Měl jej u sebe a to nám musí stačit.“

„Mám dojem, že kdyby ho nezavraždili, nikdo by ani…“ Vítek vpadl Smržoví do řeči:

„… neměl ponětí, o co jde, viď? Konkurence ho vlastně prozradila a tím také sebe. Měli zájem, aby zde nic nesehnal a aby oni získali materiál sami.“

„Počítáte tedy, prosím, definitivně s tím, že zde jsou angažovány dvě skupiny?“

„Přímo u nás ne, u nás bude asi jen jedna, ta materiál shromažďuje a připravuje k expedici. Těm na tom nezáleží, s kým mají čest, stačí jim dostat dobře zaplaceno. Ovšem venku, za hranicemi, jsou určitě skupiny dvě a každá asi pracuje pro jiný stát. Žádní žabaří, světový formát, národnost nebo něco podobného nehraje u nich roli a prostředky také ne, vybíraví jistě nejsou. Tam, kde stříká nafta, nejsou peníze velkým problémem a krev už vůbec žádným. Jedna skupina je přechodně vyřízena, Tserikos neexistuje a šek vrátíme…“

„Neměli bychom se pokusit jej zabavit, pane přednosto? Státní bance by se jistě hodil.“

„Nešlo by to, Tserikos měl řádně zapsanou obchodní firmu a v koncesi měl třeba podílníky. Důkazy o jeho vině neexistují, vozit vlastní šeky v punčoše není trestné. Dnes šek nevrátíme a zítra nás bude honit mezinárodní soud, s dědickými záležitostmi není legrace.“

„Důkazy, důkazy, pořád chybějí důkazy, ve všem!“

„Od toho je právě policie, aby je opatřovala, nemůžeš usvědčovat podle svých představ nebo dokonce podle výmyslů, nežiješ ve středověku… Počítej s tím, že jedna skupina je vyřízena a že druhá bude mít tedy volné pole. Co nejdřív zde můžeme čekat nového emisara, který se pokusí se zdejší tlupou navázat kontakt. Bude mít jistě také dost peněz, třebaže Tserikosovy libry by se mu hodily. Možná, že to bude přímo ten člověk, který v Itálii čekal na start OK-XTU z Prahy, a možná také, že už zde nějaký jiný agent je.“

„Proč se, prosím, zaměřili právě na Československo?“

„To je jasné, hochu! Draky mají, motory už také a teď potřebují jen pár maličkostí, které nemohou sehnat nikde jinde.“

„Kolik leteckých továren je v zahraničí?“

„Počkej, nezapomeň, že každá továrna má také svůj program! Žádný podnikatel se ti nebude vracet k výrobě typů starých řadu let, to by byl blázen. Víš přece dobře, jaká byla situace začátkem jara před dvěma roky. Němci ztratili Porúří, zbytek jejich území byl stále bombardován a protektorát se stal pro ně spásou, hodně strategických zásob stáhli k nám. Schörnerova armáda všechno zničit nestačila, od východu se dral Jeremenko a na severu ji strašil Koněv. Myslím, že ve střední Evropě jsme jediní, kteří ještě mohou disponovat zachovalými zbytky tehdejší letecké techniky.“

„Pokud jsem zjistil, pane přednosto, šlo téměř o dvě stě motorů. Běžným způsobem se příslušenství k nim a vrtule vyvést nedají, zásilky jsou příliš objemné a byly by tudíž nápadné. Všechno vyžaduje ochranné bednění a značně šetrné zacházení… S tím musí mít problém, jak jen dostávají materiál ven?“

„Nemám nejmenší představu… Takové tápání mě děsně mrzí. Rakev jste našli vyloženě náhodou, i když ovšem zásluhy vám musím přiznat. Kde se ale máme chytit dál? Představ si, že zde již týdny a možná měsíce operuje pašerácká skupina a my neznáme ani tohle!“

Vítek znechuceně louskl palcem o prostředník a pokračoval:

„Kde se scházejí, kdo je vede, jak jsou organizováni, čím vším se zabývají… Myslíš, že zůstanou jen při leteckých součástkách? Jistě ne, hochu, jejich zákonem je zisk, na ostatní nehledí. Hlavně bychom potřebovali najít, kde jsou soustředěni, desítky velkých beden nemůže mít nikdo doma pod postelí. Právě toto místo je jejich nejslabším bodem, v něm máme největší naději. Kdybych tě tak mohl poslat na druhou stranu, do zahraničí, kde se všechny nitky sbíhají, měl bys jistě brzy úspěch. Může jít o mimořádně významnou záležitost a my nevíme, jak dál. To víš, pro pobyt v zahraničí nemám rozpočet, kde bych sehnal tolik deviz. Mohlo by ti tam být, mimochodem, také všelijak, pracují obvykle s nožem. Budeš se muset zkrátka snažit objevit něco u nás, ať už shromážděný materiál nebo způsob jeho přepravy ven. Někudy nám to odsud uniká a záleží na tobě, jak si poradíš.“

„Leteckou dopravu vylučuji, pane přednosto, na pravidelných linkách by nemohli náklad ukrýt.“

„Samozřejmě, jde o tuny. A vrtule má také svůj rozměr, jak jsi prve sám říkal. Můžeš jistě počítat s dopravou pozemní, ať už vlakem nebo auty.“

„O silnicích mám uvažovat také? Který směr, prosím, považujete za nejpravděpodobnější?“

„Nevím, snad západ? Nebo jih až jihovýchod, přes Balkán, všechno je možné. Budou asi falšovat vývozní certifikáty a měnit několikrát adresáta, aby stopa nemohla být snadno sledována. Také jsme posledně mluvili o vodě, že? V říční dopravě se na váhu příliš koukat nemusí, nějaká bedna sem tam by se snadno ztratila.“

„Myslíte tedy na Komárno?“

„Snad, třeba s překladem v Bratislavě. Pokud vím, obvykle teď používáme Rotterdam nebo Terst, ale ani na Labe nesmíš zapomenout, mohou to nějak dostávat přes Podmokly do Hamburku…“

„Myslím, že začnu se silnicemi, do tatry s vlekem se něco vejde!“

„Může to být třeba nejlepší cesta, nedávno začali s kyvadlovkou na Brusel. Kdybys ale měl hlídat každý transport, nevěděl bys, kam dřív skočit, vždyť jen kolik vozů má v permanenci pobočka UNRRA na Petrském! Slyšel jsi, mimochodem, o tom případu s cigaretami? Ne? Vozili v kartónech ameriky, ve dvoustovkovém balení, vždycky plný náklad toho přitáhli. To víš, kuřák dá za cigarety všechno… Organizoval to nějaký důstojník, přes hranice přejížděl načerno jako nic, podmázli finančníky. Nebo s těmi Štěchovicemi, co se mohlo zhoupnout lidí… Nebudeš mít pátrání snadné, dnes je Evropa jeden pašerácký spolek.“

„Měl bych tedy raději začít ve skladech surovin?“

„Mohlo by to k něčemu být, i tak se ale hodně najezdíš. Určitá naděje by byla, kdybys narazil na někoho, od koho materiál koupili. Na někoho, kdo by se chtěl pochlubit nebo podobně.“

Smrž si zapochyboval:

„Vrtule se přece nemůže jen tak ztratit…“

„To už není vrtule, jen surovina! Dvakrát přejde o ní zápis přes skladovou kartu a už se v tom nikdo nevyzná, ani v názvu ani v položce. Dnes v tom nepořádku všude… Kdybys mohl doufat, že něco najdeš u národních podniků, ale tomu nevěřím. Bude to rozstrkáno po různých krcálkách, s pěti deseti zaměstnanci, a vždy jen pár lidí bude něco vědět. A právě z těch nic snadno nedostaneš. Možná, že účetní doklady ani pořádně nevedou. Takových malých podniků máš jen v Praze desítky.“

„Potřebují auto nebo auta na převážení.“

„Jistě, a co má být?“

„Ten dřevák na Špejchaře, pane přednosto…“

Vítek vstal a začal svou obvyklou procházku.

„Správně… dobrý nápad. Víš už něco bližšího?“

„Bohužel ne, Ostraváci si v rozčilení nevšimli čísla. Chlap byl prý na ně sprostý, třebaže byl mladý. Užuž ho chtěli legitimovat, když ale tak spěchali…“

Vítek vztyčil kazatelsky ukazovák:

„Snad jsi nechtěl říct, že vulgárnost je výsadou mládí, ti mladí se to musí od někoho naučit. Chtěl je vyprovokovat, to je jasné. Potřeboval získat malou chvilku, než spadnou závory. Proto se na ně potom ještě natlačil, aby nemohli vycouvat… Myslel jsi to tak, či ne?“

„Ano, prosím, tak nějak jsme o tom s Kalendou uvažovali, něco nám však nehrálo. Musel přece počítat - jestliže byl ovšem skutečně spolupachatelem – že ho zjistí. A v takovém případě by neseděl v ukradeném voze nebo by se naopak nebál prozrazení, s tím si nevím rady.“

„Hmm, zajímavé, v rejstříku nenašli nic?“

„Zatím ne, jdou po roce výroby.“

„Dobře, zkusíme v úvaze pokračovat: Připusťme, že on sám s takovou eventualitou počítal, a vyjde nám, že řidič prvního vozu – všimni si, že říkám jen řidič, že nikoho nejmenuji, musel určitě mít ještě dalšího pomocníka, nestačil by vytáhnout skříň s rakví sám. Vlastně ne, okamžik, vytáhnout by ji mohl, nechal by ji prostě bouchnout na zem, ale nestačil by naložit druhou plechovou skříň. Kolik měl pytel s pískem, vážili jste ho?“

„Zajisté, pane přednosto. Naházeli to tam jen od oka, něco přes sedmdesát. Materiál byl z hrubé juty, jaký se používá hlavně na brambory, vzorek písku jsme poslali do laboratoře. Zbývá ovšem jen nepatrná naděje, že by se nám podařilo najít místo, odkud jej nabrali.“

„Tomu také nevěřím… Jinak vidíš, že ten chlap nemohl být sám, nemohl by skříň pořádně uchopit. Kdyby se mu to skutečně podařilo, musel by mít, sakra, pěknou sílu…“

„Ten nový závozník byl podle vylíčení kustoda z pathologie silný… I kdyby šlo ale o slabého člověka, přece by tu byla jistá možnost: kladka, prosím.“

„Je nad dveřmi hák?“

„Promiňte, ke stropu jsem se nijak zvlášť nedíval, napadlo mě to až teď.“

„Dobře, prohlédni místo ještě jednou. Nenecháme bez prověření ani jeden nápad, jde o příliš vážnou věc. Počet pachatelů je pro nás zvlášť důležitý, s každým známým přírůstkem se doslova umocňuje pravděpodobnost odhalení hlavního pachatele. A vůz s rakví skutečně nikdo z nájemníků neviděl? Ani nějaký jiný vůz, který tam předem zavezl fingovanou rakev?“

„Ne, pane přednosto, v Máchové jsem prošel všechny partaje. Dům je vůbec poloprázdný, jsou školní prázdniny a dovolené, a ti zbývající byli dopoledne v práci. Byl jsem ovšem také v sousedních domech a naproti a našel jsem jen pár lidí, kteří v té době mohli být pravděpodobně doma. Z nich nikdo nic neví, je to velmi tichá a opuštěná ulice, lidé se o druhé příliš nestarají. Rozhodně šlo o dva vozy, stopy v průjezdu jsou dost zřetelné. Jeden z nich byl dřevák.“

„Důkaz!“

„Na postranních kachličkách zůstal slabý povlak po výfuku, rozbor prokázal sediment ze dřevoplynu.“

„A ten ztracený řidič, co je to vlastně zač?“

„Nějaký Hemelík, pane rado, prý velmi slušný člověk. A spolehlivý, četl jsem posudek závodní rady. Vdovec, v bytě jsme celkem nic nenašli, jen nemyté nádobí a rozestlané postele.“

„Postele? Říkáš vdovec …“

Smrž se zarazil.

„Promiňte, na to jsem nepřišel… Ve dvou postelích jistě nespali. Mám snad hned znovu…“

„Ne, zatím to nech být, nemůžeš se roztrhat. Nic vyšetřování tak neškodí, jako roztříštěnost. Ověříš si to později, až budeš mít víc času. Ovšem nezapomeň na to, mohl si najít nějakou dobrou duši, která ho chodila utěšovat a která třeba o něm nyní také ví, někteří muži se sami bojí.“

Smrž se šéfovu vtipu zdvořile pousmál, ale hned opět stáhl obličej.

„Je ti něco? Pořád se tak mračíš!“

„Nic, prosím, jen hlava mě bolí.“

„Nechceš trochu studeného čaje? Mám výborné šípky – přešly mrazem, takové jsou nejlepší. Trhali jsme je s ženou na Okoři.“

„Ne, děkuji, já už aspirin ani nezapíjím. Hemelíka jsem ovšem rozeslal také cirkulářem, pane přednosto, čekám na zprávu. Snímek je přiložen u nacionálií, vyžádal jsem si všechno v osobní kanceláři. Kopie už schnou, dám je expedovat na služebny dodatečně.“

„Pěkné zaměstnání máme, hochu, jen co je pravda! Vraždy, loupeže, lidé se nám ztrácejí… Ještě by sis, mimochodem, dokázal vybavit trochu podrobností o těch děvčatech? Včera přišlo další hlášení od Bláhy – už víme, odkud Nováková, ta poslední, dostala dopis. Zajímá tě to?“

„Zajisté, pane přednosto, měl to přece být můj případ.“

„Poslali jí jej z filmové agentury.“

„Nevím, prosím, co máte na mysli…“

„Já jsem také nevěděl, nic si z toho nedělej. Existuje tady kancelář, která shání děvčata pro film a divadlo, skryté talenty tomu říkají. Pěkný název, co? Spoustu dotazníků už prý rozeslali a některé zvou do Prahy na zkoušku. Uveřejnili již několik inzerátů a mají také spolupracovníky v krajích, ti jim vyhledávají typy na ochotnických scénách. Bláha se toho hned chytil a teď zjišťuje podrobnosti o dalších, zda také hrály nebo zda dostaly dokonce pozvání. Co tomu říkáš?“

„Snad, prosím, pane přednosto, nechce Bláha tvrdit, že film je unáší?“

„Nemluv tak hloupě… Je to celostátní záležitost, úředně povolená, hned jsme se jim podívali na zoubek. Přece by tu ale mohla být nějaká souvislost, a tak jsem hned Bláhovi přidělil Čermáka. Právě odjeli do Varnsdorfu, jestli by tam nenašli něco nového. Jsou tu dva jasné směry, jeden je další osud Novákové v Praze a druhý případná korespondence mezí kanceláří a ostatními ztracenými děvčaty.“

„Kdyby se tohle prokázalo, musel bych ovšem souhlasit, žába by seděla někde na prameni.“

„Vidíš, pak už bychom si s Bláhou jistou hypotézu vytvořili, můžeš se spolehnout… Ty si ale hleď svého, máš všeho víc než dost. Potřebuješ dalšího pomocníka?“

„Ne, děkuji, zatím ne, později bych si vás dovolil ovšem požádat…“

Vítek se usadil za stůl, což jasně znamenalo konec audience.

„Doufám, že se ozveš včas, nerad bych ti šel na pohřeb. A nezapomeň na hlášení, ať je tu mám pravidelně! Když se nic zvláštního nepřihodí, sejdeme se za týden!“

XIV.

Dny v onom týdnu plynuly rychle. Každý večer se z kanceláře inspektora Smrže ozývalo nepravidelné ťukání a z písmen vznikaly řádky, z kterých měl být jednou upleten něčí osud. Oběd, zábava a podobné pojmy ztratily svůj význam. V nepřetržitém sledu událostí nezbýval na soukromí a životosprávu téměř čas a zhltnutý talíř polévky v automatu býval často jediným zdrojem energie pro další práci.

„Mě už stará nechce pouštět domů, plete si mě s jinejma. Čeká, kdy vypadnu z kalhot.“

„To se všechno spraví, Kalendo, nebojte se. Šéf říkal, že nám potom dá zvláštní dovolenou.“

„Že tomu věříte!“

Ozvalo se prsknutí, po němž Smrž s pohoršeným výrazem vzhlédl.

„Neplivejte mi tu na zem, člověče, jste v policejní místnosti!“

Kalenda, sedící na židli obkročmo, s bradou položenou na opěradle, se nezdál být takovým pokáráním příliš dotčen. Zádumčivé pozoroval Smržovy ukazováky, poskakující po klávesnici.

„Moh’ byste jít na závody ve psaní, pane inspektore, lidi by plakali nadšením. Nevím, proč to šéf na vás chce, takové meldování. Co když ještě nebyly psací stroje, jak se tenkrát ouřadovalo?“

Smrž si povzdechl:

„Nedá se nic dělat… A nemyslete si, že to vůbec k ničemu není, člověk si ujasní myšlenky, srovná všechno v hlavě. Navíc máte kontrolu. Kolikrát vás napadne hloupost, něco přehlédnete. A pan přednosta je pedant, to víte, tomu neuteče nic.“

„To tedy vím… Myslíte, že to vůbec čte? Představte si, kolik vás inspektorů tady je, to aby začal číst hned ráno u kafe.“

„Jak a kdy čte, je jeho věcí, ale mně sepisovat hlášení vyhovuje. Bez poznámek bych nic nesvedl. Někdy mi stačí dvě tři stránky, dnes už začínám pátou. Zdá se vám to zbytečné? Sáhněte do desek, kam chcete, hned máte o všem přehled. Mám reprodukována všechna důležitější vyšetřování nebo aspoň závěry z nich!“

Kalenda zašilhal bez hnutí hlavy po stále tloustnoucím fasciklu, nadepsaném „Případ OK-XTU“, a Smrž pokračoval:

„Pan přednosta čte všechno, spolehněte se, znamená dole parafu a někdy připisuje poznámky.“

„Moc se s tím ale nehnulo, co? Zase tejden pryč a my se pořád nemůžeme odpíchnout.“

„Nejsme vševědoucí, dělali jsme, co jsme mohli.“

Byly to perné dny. Výslechy, prošetřování faktů, zase výslechy, hovořili s desítkami osob. Prolézali dílny, procházeli sklady šrotu a surovin, prohlíželi stovky evidenčních karet a ptali se a ptali. Z místa na místo jezdili, polovinu Čech proharcovali, Smrž dokonce zaletěl do Ostravy za příslušníky oklamané eskorty. Cirkulář s popisem závozníka Macka a stejný cirkulář o řidiči Hemelíkovi, doplněný navíc fotografií, byl již vyvěšen po všech služebnách v republice, a pomocná pátrací skupina pročesávala garáže a hledala nákladní dřevák a pohřešovaný vůz z Ústavu justiční pathologie. Trochu těžkopádná a pomalá, ale jako smrt důkladná mašinérie Kriminální ústředny se roztočila a inspektor Smrž byl tím, který podle rámcových pokynů svého šéfa všechno řídil.

„Čas nám utíká a zbytečně se třeba pachtíme za něčím špatným. Vůbec bych se nedivil, kdyby se už dávno vykašlali na součástky k motorům. Teď, když Tserikos je pryč …“

„Nevěřte tomu, konkurence tu už jistě někoho má. Šikovný chlap to musí být, ani si neškrtneme…“

„Krucinálfagot, přece vrtule není jehla! A nejvíc se divím, že v Karlině se jim ztratily ty průvodní listy k materiálu. Teď se ve skladech nenajde už nic. Myslíte, pane inspektore, že šlo o náhodu? Spíš to někdo štípnul.“

„Na tom už nezáleží, pro nás je směrodatné, že celá evidence je pryč a že z materiálu je pouhý sběr – přesně tak, jak mě varoval pan přednosta. Jestli se nám něco nepodaří dnes, pak nevím…“

Smrž dopsal poslední větu a začal po sobě opravovat stránku, Kalenda mu pomáhal:

„To je psina, ta naše mluvnice, co? Já když něco po sobě čtu, tak se můžu umlátit. Co myslíte, pane inspektore, vyjde nám to večer? Je pátek, smůla se nám bude zase lepit na paty. Mně se to moc nezdá, kouká z toho zase nějaká divočina.“

„Divočina sem, divočina tam, podívat se na to musíme. V devět vyjedeme a za půl hodiny jsme na místě, to už bude úplná tma. Všechno si kolem prohlédneme, opatřil jsem katastrální plán. Brzy poznáme, jestli stopa je slibná…“

Začalo to ten den dopoledne. Z okrsku Praha-sever přišlo hlášení, že nákladní auto značky Praga, starší výroby, pohon na dřevoplyn, bylo zahlédnuto na výpadové silnici směrem na Veltrusy a tajně sledováno až ke Klíčanům, kde odbočilo na téměř opuštěnou okresní cestu k Vodochodům, aby posléze zajelo do jakéhosi staveniště v polích. V rejstříku bylo zjištěno, že majitelem vozu je stavitelská firma Jirák a syn, zabývající se převážně pracemi v terénu. Zprávě nebyl zpočátku přikládán žádný zvláštní význam, ověřit ji bylo spíše jen druhem rutiny, jako v řadě případů předchozích, avšak inspektorův zájem brzy zesílil po doručení dalšího hlášení o návratu zmíněného vozu do Prahy, k němuž byl připojen stručný, ale lákavý dodatek: „Zdá se, že vůz byl nedávno nově natřen.“ Jeho barva tedy nyní neodpovídala barvě vozu ze Špejcharu, ale tím se na podstatě věci nic nezměnilo, naopak byl ještě pádnější důvod k prohlídce staveniště. Telefonickým dotazem na národním výboru v Kralupech byla poněkud objasněna činnost firmy, která v tamní oblasti prý prováděla rozsáhlejší povrchové úpravy. Ihned byla učiněna další opatření: Byl dán příkaz nenápadně střežit pracoviště a pro případ, že noční obhlídka na místě by byla alespoň trochu úspěšná, byla připravena kontrola administrativy podniku za účelem zjištění počtu a adres zaměstnanců, druhu a množství odebíraného materiálu a také ovšem adres dodavatelů. Jirák sám byl osobou celkem neznámou, sám převzal vedení firmy nedlouho před válkou po svém zemřelém otci a do styku se zákonem dosud nepřišel …

„Zbytečně je poplašíme, pane inspektore. Když už mermomocí chcete, měli bychom tam raděj’ někoho poslat, jako do místa. Kopáče by jistě vzali, ke krumpáči se nikdo nehrne. Moh’ by to tam vomrknout, času by měl dost.“

„To je ono, Kalendo, čas! On by ho měl, ale my ho nemáme, sám jste to prve povídal. Musíme se tam podívat, a jak z toho něco bude, hned začít jednat. A rychle jednat, nebo se nám rozutečou po světě.“

Kalenda už neodpověděl, ale přesvědčen zřejmě příliš nebyl…

Večer vyjeli podle plánu a poněkud později, než plán stanovil, dorazili na místo – cestou si museli zopakovat, jak se vyměňuje pneumatika. Poslední úsek jeli se zhasnutými světly. Vůz zaparkovali stranou v prořídlém sadu a dál šli pěšky. Pomalu postupovali směrem k tmavému staveništi, jehož kontury se rozplývaly v terénu ještě temnějším. Vpředu namáhavě pomrkávalo slabě osvětlené okno.

„Vypadá to na hlídače, pane inspektore.“

„Zdá se. Mohla by to být také ubikace, chlapi tam třeba bydlí, všichni jistě nedojíždějí. Nebo sám pan stavitel počítá, co mu to vynese.“

„Kolik to vynese, ne? Pane, to by byla tvrdá sazba, dlouho by z lochu nevyšel. Co teď? Měli jsme sem zajít za světla, ještě spadnem někam do strouhy. Kdo na nás čeká, někdo z Prahy?“

„Ne, z kralupské služebny, lépe to tu znají.“

„Jak se potkáme? Nepoznal bych už ani slona.“

„Přesně v deset hodin bude na třetím kilometru od křižovatky, natočí se od staveniště a blikne baterkou do země. Pak se dohodneme. Chtěl bych celé místo obejít, načrtl jsem si směrníky.“

„No jo, a co když budou mít psa?“

„Snad ne, kdo by ho dnes krmil? Leda hlídač z vesnice by si mohl přivést svého, nějakého oříška. Musíme přidat, brzy bude deset!“

Neušli daleko, když kdesi před nimi se na okamžik rozjasnilo. Oba se zarazili, Smrž zašeptal:

„Jděte se podívat, má mít stejnokroj! Já tu počkám.“

Netrvalo dlouho a Kalenda se vrátil s vysokým, ramenatým příslušníkem sboru, který měl pod paží nedbale zavěšen automat a na krku pouzdro dělostřeleckého triedru. Před inspektorem zasalutoval a ohlásil se jako strážmistr Brázda. Měl komisní a rázné jednání předválečného četníka…

Hlídku nastoupil podle rozkazu v sedm, ještě za plného světla. Ano, v té době byl již na staveništi klid, místo bylo opuštěno až na ojedinělé postavy. Výhled měl dobrý, do setmění byl ukryt na půdě polorozpadlé samoty, později byl schován za stromy. Zda byl spatřen? Ne, není pravděpodobné. Jaký byl provoz? V devatenáct třicet pět přijelo osobní auto značky BMW, šedozeleně natřené, číslo nemohlo být vzhledem k poloze vozu zjištěno, a ve dvacet patnáct se objevil hlášený dřevák směrem od pražské silnice, podrobnosti v té době byly již těžko k rozeznání. Ano, dřevák je dosud na staveništi. Ne, psa slyšet nebylo… Brázda navrhl:

„Měli bychom místo obejít ze dvou stran, pane inspektore, setkali bychom se na opačném konci. Dvacet třicet minut by to trvalo, déle ne. Já bych mohl jít sám, dobře se tu vyznám, vy dva byste se mohli držet spolu.“

„Ne, stačíme na to sami, zdržujte se pořád v blízkosti silnice. Chci vědět, jestli vozy zůstanou na staveništi přes noc. Kdyby se někdo vracel z Prahy, poznamenejte si opět čas a nechte ho projet. Dbejte hlavně, ať vás nevidí. Kalendo, připravte se!“

Inspektor Smrž potěžkal matně se lesknoucí předmět, Kalenda se naklonil nad jeho dlaň a s uznáním poznamenal:

„Aha, belgická fena! Kde jste k tomu přišel? Já mám zase takovouhle hračku…“

V Kalendově ruce se objevila velká armádní pistole s hranatým zásobníkem před rukojetí. Kralupský strážmistr se nezdržel:

„Páni, to je přece starý mauser!“

„Taky že jo, s takovým dostali krále Alexandra. Trochu kope, ale pecky dává jedna radost.“

Smrž se tiše vložil do sykavého šepotu:

„Nejste ve vojenském muzeu, mládenci, popovídáte si potom. Musíme jít, Kalendo, vemte si levou stranu, a pokud to bude možné, držte se blízko plotu. Kdyby bylo zle, ránu do vzduchu, jasné?“

„Jasné, pane inspektore, jdeme na věc!“

Dva stíny se oddělily a ztratily se v terénu směrem ke staveništi. Strážmistr Brázda osaměl…

Úzký pruh země s nízkým porostem podél silnice, pak terénní vlna s roztroušenými olšemi a keři a potom už jen louka, ne právě suchá. Inspektor se snažil našlapovat nehlučně, ale přece mu pod nohou tu a tam nepříjemně čvachtlo. O kus dál stranou se dokonce ozvalo slabé šplouchnutí, Kalenda asi na mokřině uklouzl. Co zde vlastně firma připravuje? Podle informací z Kralup má vykopat odvodňovací rigoly, postavit několik nových mostků na polních cestách, protáhnout odbočku z okresní silnice a zpevnit betonem větší část povrchu na severozápadním okraji staveniště. Dost značné investice, na zemědělské účely až příliš značné. Nebo se zde má později něco stavět, nějaký výrobní podnik? Smržovy myšlenky přeskakovaly od firmy na zrádnou trávu a z té opět na narůstající siluetu staveniště, kde stále a zřetelněji dominovalo osvětlené okno. Všude byl celkem klid, jen v dáli hučel slabě vlak a někde ve tmě se ospale ozýval chřástal.

Konečně Smrž vyšel z mírné prolákliny, zatopené slabým oparem mlhy. Před ním se k sobě tulilo pár nízkých budov, kolem nichž byly rozmístěny skládky a různé stavební stroje, snad míchačky a rýpadla. Prostory byly dost rozlehlé. Brzy se Smrž dostal až k plotu, postavenému spíš jen symbolicky ze zdrátovaných kolíků a místy zase z prken na kozách. Hned za plotem začínaly haldy písku, štětu a štěrku, za haldou šotoliny bylo možno tušit narovnané pytle cementu pod příkrovem lepenky. Místy byl bez ladu rozstrkán různý další materiál, bednění a výztuhy, bokem byly naházeny lopaty a krumpáče.

Půda začala být najednou poměrně suchá. Nemají to příliš uspořádané, pomyslel si Smrž, ale to už na stavbách bývá. Zdá se, že zde téměř nikdo není. V té větší boudě je zřejmě hlídač, asi nějaký děda, podle jisker u komínku si přitápí. Tam vedle bude asi kancelář… Kolik tu bude zaměstnáno lidí? Jistě jde o inženýrskou stavbu. Jirák snad má jen dozor, práci mu může řídit stavitel nebo mistři. Hm, ty ubikace se zdají prázdné nebo chlapi jsou už v limbu. Jeden, dva… čtyři nákladní vozy celkem. Který je dřevák? Ne, teď nepoznám nic a blíž nemohu, necháme to na ráno. Podezřele to nevypadá, Kalenda měl asi pravdu. Musím pokračovat.

Vysoko přelétávalo letadlo. Směr letu se nedal přesně určit a poloha také ne, celá klenba nad hlavou se lehce zachvívala a bručení přicházelo ze všech stran. Zdálo se dokonce, že letadlo se zase vrací…

To bude někdo z Ruzyně, pomyslel si strážmistr Kalenda na druhé straně staveniště. Nebo ze Kbel, maj’ třeba noční. Kvalt nemá, vypadá spíš na dopravku. Hergot, ta tráva klouže! K boudám moc blízko nesmím … Aha, tamhle jsou fůry… za rohem kouká čtvrtá. Dřevák stojí hned na kraji. Konečně se to trochu lepší, už jsem ze sajrajtu venku. A hele, tady začíná dokonce beton, jako na vozovce. Ta šířka je divná – copak i tady se začala stavět dálnice? Všude přístřešky, pod nimi pytle s cementem. Jestlipak to uhlídaj’? Kdepak, na stavbách se materiál jen vypařuje. Měl bych se vyhnout víc do louky? Ne, raděj’ se přece podívám blíž, dědek je teď jistě uvnitř. Napřed se ale…

Kalenda opustil betonovou cestu, zabalancoval na rozsypaném makadanu a pak se zastavil v charakteristickém rozkročeném postoji. A výsledkem posledního náhlého Kalendova rozhodnutí bylo, že o půl hodiny později stál inspektor Smrž opět pod stromy u silnice a nesmlouvavě nařizoval strážmistru Brázdovi:

„Nad celým místem zostřený dozor, posilu dostanete co nejdříve! Při pokusu o násilí použijte zbraně!“

XV.

Vrchní rada Vítek domluvil a položil sluchátko, vypadal spokojeně.

„Hned se ti budu věnovat, minutku a jsem hotov.“

Přistoupil k masívnímu sekretáři, vyjmul z jedné přihrádky jakési desky, zalistoval v nich a něco si krátce poznamenal. Měl osobitý systém evidence, který mu umožňoval všechny právě vyšetřované větší případy průběžně sledovat a bez velkých obtíží i kontrolovat, systém, o němž několik význačných evropských kriminalistů mluvilo s uznáním.

„Další zpráva o těch děvčatech, Bláha se pěkně rozjíždí. Už je prokázáno, že dopis dostaly před zmizením tři, a co víc, všechny zkoušely hrát a chtěly k divadlu nebo k filmu. Zajímavé, co?“

Inspektor Smrž zdvořile přikývl, měl teď jiné věci v hlavě, Vítek s nádechem ironického smutku pokračoval:

„Světla ramp! Na to je chytali, jako můry… Je samozřejmé, že všechno musí jít přes tu náborovou agenturu, rozumíš, tam někde se to sbíhá! Už jsme na ně skočili, už je oťukáváme! Jsou hned na Národní, kousek od nás… Já vždycky říkal, že pod svícnem bývá tma! Tak začni, vypadáš zase nevyspale…“

„Není to tak zlé, pane přednosto, pár hodin jsem si odpočinul. Mám rekapitulovat všechno, prosím?“

„Ne, počkej, úvod znám ze včerejšího hlášení a rozkaz střežit Vodochody jsem přece schvaloval, dám ti raději pár otázek sám. Čí to byl nápad tam zajet, tvůj?“

„Ano.“

Smrž neodpověděl vychloubavě, ale zbytečný odstín skromnosti v hlase také neměl, služba není družba a sedávej, panenko, v koutě …

„Dobře, beru to na vědomí. A jak to Kalenda našel, prosím tě?“

Smrž začal trochu rozpačitě:

„Vlezl jim za drát a prohlížel skládku… Pořád nikde nic a najednou …“

„Tak mluv jasně? Co je s tebou?“

„Nikde nic podezřelého neviděl a už chtěl jít dál, když ho ještě napadlo se …“

„Co!“

Smrž jen vyhrkl:

„Chtělo se mu, prosím, na malou stranu, měl mokro v botách! Tím to všechno začalo.“

Vítek spráskl ruce:

„To ještě v kriminalistice nebylo, taková metoda! Já se z vás jednou zblázním! My tady pročesáváme celou Prahu a pořád nic a najednou pan strážmistr si vzpomene…“

„Jak totiž klidně stál, prosím, začal se důkladně rozhlížet kolem a hloubat o všem, on už takový je, a náhodou si všiml ještě jednou toho cementu. Všude u hromad bylo na zemi šedo, pytel má půl metráku a chlapi se s tím při vysypávání nepárají, a právě u té jedné hromady nebylo nic, zem zůstala čistá, jen naskládané pytle vyčnívaly po stranách a nahoře byla krycí celtovina, všechno pěkně převázáno. Nebylo to vysoké, celá ta hromada, jen asi metr, a když se bouchlo na prostředek, dunělo pod plachtou něco tvrdého. Nechal všechno být, a jakmile jsme se sešli, vrátili jsme se na podezřelé místo spolu a prohlédli jsme je. Sotva jsme lanko smekli přes roh, už jsme byli doma!“

„Poslyš, nepletete se? Abychom se zbytečně neblamovali!“

„Vyloučená věc, pane přednosto, jde o stejný druh dřeva a kování jako na bednách pro export motorů. Až na ty rozměry ovšem, ty odpovídají tvarům součástek a jsou proto jiné, menší. I tak jsou bedny pěkně těžké, typicky letecká záležitost. Na první pohled je zřejmé, že něco podobného na staveniště nepatří. A přímo na okraji zpevněného povrchu, jen zarolovat letadlem by stačilo! Ve stohu vedle bude jistě také něco – kdo by, prosím, stavěl do blízkosti dráhy stoh? Nechtěli jsme se kolem příliš točit, aby ráno nic nepoznali podle vytroušené slámy, ale šťouchali jsme dovnitř silným drátem a drát hned začal narážet a skřípat…“

„Cement jste zase pořádně zakryli?“

„Můžete se spolehnout, pane přednosto, byl jsem přece při ajnzacu na stavbě, trochu se v tom ještě vyznám. Šlápoty na betonu vidět nejsou a o kus dál je jich naopak už plno, u míchačky jim vytékala voda z bubnu a zem je celá rozdupaná, nikdo si našich případných stop ani nevšimne.“

„Měl jsi o něčem představu už před cestou do Vodochod?“

„Ne, prosím, ani sebemenší. Prohlédl jsem si sice katastrální plán, ale ten byl starý a letištní dráha byla postavena až někdy za války, spíš ke konci. Zaneseno nebylo nic, vrstevnice byly neporušeny, o nějaké dráze jsem neměl ani tušení.“

Vítek rozšafně navázal:

„Teď musíme ovšem jednat zvlášť opatrně, přestává legrace. Ohlásím stav presidiu a požádám o povolení informovat armádu, kontrarozvědku by celá záležitost mohla také zajímat. Jaký má dráha povrch, drží trochu?“

„Nic valného, prosím, při stavbě to šidili a beton se místy drolí. Firma měla asi zpevnit napřed náběh a pak upravit starý podklad.“

„A použití?“

„Přesně nevím, prosím, podle strážmistra Brázdy tam Němci prý měli jeden čas tryskáče, švalbovky, ale mohlo jít také o plochu pomocnou. Teď se možná počítá s něčím podobným, třeba právě jako záložní letiště pro Ruzyň, bylo by snad vhodné zjistit podrobnosti u pana ředitele Káši. To už nám vykládal Drobecký, co všechno Vltava dokáže, ale podle směru větru bývá pravý nebo levý břeh zafoukán někdy mlhou víc – málokdy právě oba, jen při výrazné inverzi. Ruzyně na tom bývá často hůř, má větší nadmořskou výšku, skoro čtyři sta. Zvlášť na mlhu navazující nízká oblačnost je špatná… Kdyby při startu za takového počasí vysadil letadlu motor, neměl by pilot zatím žádnou jinou volbu než pokusit se vrátit na letiště startu, a to by mohlo dopadnout špatně. Právě proto přistávací minima musejí zatím odpovídat minimům pro start, což některé společnosti s vyspělejší rádiovou technikou neúměrně zatěžuje.“

„Přistávací minima? Co je to, já jsem ty řeči s vámi poslouchat nechodil!“

„Mezní hodnoty počasí pro použitelnost letiště, prosím, hlavně dohlednosti a výšky oblaků. Proto asi dávají dráhu u Vodochod honem do pořádku, letadlu v tísni by stačila. Ještě by se to mělo ověřit, a kdyby pan ředitel nebyl v Ruzyni, měli bychom se obrátit přímo na Státní leteckou správu.“

„Počkej, nesmíme do tak složitého případu zaplést kde koho! Napřed mi trochu víc rozveď tu svou teorii, zdá se mi příliš odvážná! Věříš tedy, že nějaké letadlo by mohlo na dráze načerno přistát a bedny odvézt?“

„Dalo by se to uskutečnit, prosím.“

„Nevím, nevím… Do sporťáku by naložili pár krabic od bot a velké letadlo nikdo nemá, jen dopravní společnosti.“

„Mohli by je sem poslat odjinud, pane přednosto.“

„Bez povolení!“

„Zajisté, v noci by nikdo nic nepoznal, radary dosud nemáme. Vrčí to, vrčí, ale vidět není nic, hlídka by považovala letadlo za normální linku a tím by bylo všechno odbyto.“

„A jak by pilot dráhu našel, prosím tě? Musel by se přece nějak orientovat a se zabezpečovací službou by pracovat nemohl, hned by se prozradili!“

„Rádiové majáky by mu pomohly, prosím, u Hostivic je hned jeden. Vyťukává písmena PG, Prague. Stačilo by chytit se jednoho ramene, jsou nasměrována do kříže, dostat se nad střed majáku a potom po východním rameni sestoupit nad severní okraj města. Světla v ulicích a oblouk Vltavy by byly přesným vodítkem. Konečně hned u Vodochod je další maják, nesměrový, pro vyčkávání na ruzyňskou přístrojovou dráhu. Stačilo by už jen rozestavit pár světel do řady…“

„Není dráha příliš krátká?“

„Světovému parametru jistě odpovídat nebude, mezinárodní požadavky na leteckou bezpečnost jsou nyní prý velmi přísné, ale domnívám se, že by tam klidně sedl i čtyřmotorák. Byl by bez nákladu, musel by mít jen benzín na zpáteční cestu. Kdyby plnil na maximum na místě původního startu, vystačilo by mu to, při třinácti tisících litrech by měl dolet přes šest tisíc kilometrů a ještě určitou rezervu. A start na kratší dráze by nemusel být tak velkým problémem, prosím, pro zkušeného pilota jistě ne. Nezkušeného by sem neposlali, že?“

Vítek se stále tvářil dost odmítavě, ale Smrž se nedal odradit a pokračoval:

„Viděl jsem kdysi v žurnálu záběry startů na mateřských lodích před útokem na Tokio – klapky vysunout, zablokovat kola a dát plný plyn. Pak… pak se asi v duchu pokřižovat a pustit brzdy, rozběh se zkrátí třeba o polovinu, jak se jednou podaří stroj utrhnout, už to jde, při plavném stoupání je všechno v pořádku.“

„A co nebezpečí na trati, na to jsi zapomněl? Když jsme připravovali dopravu rakve, chtěli jsme přece ohlásit start „OK-XTU“ alespoň dálnopisem, jako nouzový provoz, třebaže ve dne by letové podmínky byly mnohem lepší.“

Smrž vycítil, že šéf začíná kolísat, a zesílil proto ještě víc svůj nápor. Použil nenápadného přitakání, které se do duše představených rádo vlévá jako balzám:

„Souhlasím, pane přednosto, byl to váš nápad, nápad skutečně jedinečný… Ovšem při letu takového druhu, o němž se zmiňuji nyní já, by bylo možno vybrat dobu s minimálním počtem letounů ve vzduchu. V noci je takových pauz jistě několik.“

„Pořád by šlo o překážku ve vzduchu, letadla by se mohla snadno srazit!“

„Na tom nikomu z těch pánů nezáleží, při velkých penězích jdou ohledy stranou. Konečně posádka ani cestující v druhém letadle by o takovém nebezpečí neměli tušení, a kdyby ke srážce skutečně došlo, stejně by už bylo všechno jedno – kdo by mohl svědčit?“

„Myslíš, že posádka černého letadla by byla ochotna na něco podobného přistoupit? Ohrožovala by tím sama sebe!“

„Riziko povolání, prosím, mzda by jistě odpovídala riziku.“

„Já tě nepoznávám, hochu! Proč se toho nápadu tak držíš? Copak nějaká dopravní společnost by takovým dobrodruhům letadlo vůbec půjčila?“

Smrž se trochu pousmál:

„Jsou na světě ještě pojišťovny, prosím… A nemuselo by jít ani o půjčku, peněz tam dole mají dost a přebytky z vojenských zásob mohli mít také snadno, stejně jako my.“

„I kdybych se vším souhlasil, pak v tomhle ti musím odporovat – letadlo se musí oficiálně prodat konkrétní osobě, ať už fyzické nebo právní!“

Na tuto námitku byl Smrž také připraven:

„Ano, jeden den se prodá a druhý den se po fingované nehodě odepíše jako vrak a zruší se stará imatrikulační značka, to není problém. Letadlo zmizí ze světa jako nešťastné součástky a vrtule…“

V kanceláři nestalo ticho, konečně Vítek začal velmi vážně:

„No, musím se přiznat, že jsi mne zviklal, pomalu jsi mě přesvědčil… Odkud by měli podle tebe přiletět?“

„Prakticky jen z jednoho směru, pane přednosto, odněkud od jihu. A blízko místa opětného přistání by měl být přístav, aby náklad mohl být hned přeložen.“

„Například!“

„Například právě Taranto … Snad také Niccosia nebo deset dalších možných míst, nevím…“

„Myslíš, že by sehnali posádku?“

„Hravě, demobilizovaní piloti poznali za války větší riziko, takový let by byl pro ně jen příjemným vzrušením. Proč by si nepřivydělal na cestu do civilu? Nebo by našli piloty od nějaké společnosti, používající stejný typ letadel – chlap svlékne stejnokroj, natáhne si svetr a bundu, strčí do kapsy mapu a zálohu na plat a letí.“

Vítek už zase přecházel po okraji koberce, už nevydržel sedět.

„Dejme tomu, že máš ve všem pravdu, že na staveništi je skutečně hledaný materiál a že vzduchem by jej bylo možno odvézt. Kdy by k tomu mělo dojít?“

Smrž věděl, že nastal rozhodující okamžik. Pronesl velmi pomalu, téměř slavnostně:

„Kdy, prosím? Dnes v noci!“

Vítek si sedl a bezradně se pokusil o obranu, bylo to i na něho příliš horké:

„To přece nemyslíš vážně …“

„Naprosto vážně a uvedu hned důvody, s dovolením …“

„Čekám!“

„Zjistili jsme, že firma má pětidenní pracovní týden, jako všude ve stavebnictví. To je důležité, prosím, svědků musí být co nejméně. Kromě toho mohou brzy vycítit, že se něco děje, třebaže naše hlídka u staveniště je dobře ukryta. Jak Jirák, tak jeho spolupachatel, který asi spáchal také útok na Tserikose, dobře vědí, že žádná policie na světě jen tak nikomu vraždu neodpustí, i když na oko se před veřejností žádné velké pátrání nevede. Pěkné počasí, pro zdar letu nezbytné, také nemusí vydržet věčně … A konečně co s materiálem? Zdá se, že je kompletně připraven, proč dál čekat?“

„Myslíš, že měli všechno na dnešek smluveno? Nebo jak si to představuješ?“

„Trochu jinak, prosím… Rozhodující je připravenost pašerácké tlupy u nás, jinak by nemělo vůbec smysl letadlo na tak dlouhou cestu vysílat. Právě proto se domnívám, že na jihu čekají na zprávu z Prahy.“

„Jak by ji dostali, rádlem?“

„Rádiem za předpokladu, že jeden z přímých pachatelů pracuje v letecké dopravě …“

Smrž se významně odmlčel a Vítek hned zareagoval:

„Jistě, chápu, kam míříš… Nebylo by to pro ně zbytečně nebezpečné? Spoje mají kontrolní službu, vnitro také a vojáci loví v éteru vůbec všechno, ať už cvičně nebo z nudy. Ani na Interpol nesmíme zapomenout… Myslím, že by použili spíše pošty, mohli by poslat telegram a pro kontrolu ještě objednat mezistátní hovor.“

Vítek si ani neuvědomil, že v tomto bodě rozhovoru došlo k psychologickému zvratu – nevěřící Tomáš najednou uvažoval v duchu naznačené hypotézy a dal se strhnout natolik, že začal rozvíjet jednu z eventuálních možností. Inspektor Smrž na jeho poslední poznámku hned navázal:

„Plně s vámi souhlasím, pane přednosto… Mohli by se spojit třeba jen s Římem nebo s Curychem, odkud by zprávu mohl někdo jiný předat dál. Nepochybuji, že místo přistání je již domluveno a způsob přepravy také, stačilo by asi oznámit jen požadovanou hodinu příletu. Jistě by to byla zdánlivě zcela nevinná zpráva, něco o příjezdu tetičky nebo tak.“

„Poslyš, hochu, není to všechno příliš velká fantazie? Pořád tomu ještě nemohu věřit!“

„Podle vašeho rozhodnutí, prosím… Plním jen rozkazy, odpovědnost nesete vy. Kdyby ale mé vývody byly nevěrohodné, nemohl bych snad tak přesně …“

„Já vím, skloubeno to máš dobře a odpovědnost nesu já, připomínat mi to dvakrát nemusíš. Dejme tomu – čistě jen akademicky – že na tvůj návrh přistoupím… jak si představuješ vlastní zásah?“

Smrž pookřál, narovnal se.

„Především bych doporučoval držet všechno pod pokličkou, prosím, víme o tom zatím my dva. Vojáky samozřejmě informovat, ale jen všeobecně, nic konkrétního, ani nežádat o spolupráci. Obávám se, že by chtěli do toho strkat nos a mohli by nám je vyplašit. Chtěl bych, prosím, abyste celou akci řídil osobně vy, pane přednosto, při vašich zkušenostech…“

Vítkovi, který naslouchal se vzrůstajícím zájmem, se na zlomek vteřiny rozzářily oči. Smrž to ovšem zaznamenal.

„S přihlédnutím k vaší výstižné poznámce bych doporučoval napojit se na hlavní poštu a kontrolovat dnešní telegramy do ciziny. Dá to trochu práce, budeme potřebovat pár jazykových specialistů, ale snad se to podaří nějak zvládnout.“

„S tím bych souhlasil… Nějaký předběžný zákrok? Nemáme zadržet Jiráka?“

„Ne, prosím, ne… Naopak, všechno musí probíhat jako jiný den, jen dobře hlídat musíme. Kdyby ovšem začal balit…“

„Jasně, vpadli bychom do bytu! A v noci?“

„Zesílit hlídky kolem staveniště, opatřit rádiovůz a pár kulometů a pak už jen čekat.“

„Sestřelit ho?“

„Chraň bůh, co kdyby šlo skutečně o letadlo v tísni nebo o řádnou linku, která ztratila orientaci, s tím by byly strašlivé komplikace. To bych se pak musel jít rovnou oběsit… A pak je musíme nechat přistát, abychom mohli zadržet posádku. Ti praví přiletí nejspíš bez polohových světel, a jestli u nich najdeme ještě mapu se zakreslenou vodochodskou dráhou… V obvyklých návěstích pro letce nejsou totiž Vodochody vůbec uvedeny …“

„Hm, a proč nechceš preventivní prohlídku? Když ne Jirákův byt, pak staveniště! Mají-li v tom prsty, něco bychom tam jistě našli.“

„Letadlo by pak pravděpodobně nepřiletělo a to by byla veliká škoda… Takhle bychom všechny hned usvědčili, přímo na místě, zvlášť kdyby začali připravovat bedny. Lepší důkaz si nevymyslíme. Mám ještě jeden důvod, k takové atrakci se snad sejdou všichni a ani bych se nedivil, kdyby se při tom pokusili dostat někoho na palubu, ať už živého nebo v rakvi.“

„Myslíš třeba Macka, že by chtěl utéct vzduchem? Snad můžeš mít pravdu… Mohl by se dokonce ukázat Tserikosův vrah, to by byl zátah! V kolik bys chtěl začít?“

Smrž chvilku rozvažoval:

„Nad pevninu vstoupí jistě za tmy, dřív ne. Bude to čtyřmotorák, aby měl potřebný dolet. I kdyby spěchali sebevíc, na přistávací manévr a naložení letadla potřebují nejméně hodinu… Mohli by zde být před půlnocí, ale my bychom se tam měli usadit hned zvečera. Jestli uvažuju správně, musejí napřed vyprostit bedny, připravit světla na dráze a já nevím co všechno… K tomu všemu potřebují čas a klid. Myslím, že v devět bychom měli být na místě.“

„Kolik lidí?“

„Je to poměrně rozsáhlý areál, prosím… Asi dvacet, jako tenkrát v Ruzyni.“

Vítek si začal pátravě prohlížet nevinný Smržův obličej, vzpomněl si na svůj nešťastný nápad.

„Nerad bych slyšel narážky!“

„Prosím?“

„Nic… Budeme potřebovat nějakého leteckého odborníka? Nechceš zavolat zase tomu Drobeckému? Mohl bych se také spojit se Státní leteckou správou a požádat o vyslání ředitele … jak jen se jmenuje …“

„Káša, prosím? Podle mého názoru to není nutné, tentokrát jde o ryze policejní záležitost. Něco za tu dobu o letadlech už také vím, dost jsem toho odposlouchal a ještě víc jsem se dočetl v knížkách.“

„Jak myslíš… Vysonduji si pár informací a za hodinu ti řeknu rozhodnutí. Jasné? Ať se můžeš jít ještě trochu vyspat…“

XVI.

Noc dolehla na krajinu v okolí Vodochod. Nikde žádný pohyb, na obzoru ojedinělá světla. Náhodný pozdní chodec by možná měl nepříjemný pocit samoty, ale podvědomí se může mýlit…

Rozkaz zahájit akci byl vydán přesně ve dvacet hodin. O devadesát minut později bylo celé staveniště u Vodochod, do té doby střežené trojčlennou hlídkou pod vedením strážmistra Kalendy, obklíčeno dvacetičlennou skupinou. Výběru osob věnoval vrchní rada Vítek zvláštní péči, nešlo o nic malého. Byla také nenápadně obsazena odbočka z křižovatky státní silnice Praha-Velvary a mezi Vltavou a kótou 277 patrolovaly další hlídky, složené z příslušníků kralupské služebny. A co víc, spojaři z ministerstva vnitra přivezli polní telefony a ještě za světla natáhli linku přes Hoštice na Klecany a tam se napojili na pražskou centrálu. Bylo tedy možno vyžádat si případné další posily nebo zajistit jakákoli jiná opatření. Kruh se začal svírat…

„Je právě jedenáct, už bychom neměli dlouho čekat.“

Vítek roztržitě přikývl, vysunul si brýle na čelo – cvikr by byl dnes nepohodlný, mohl by snadno spadnout – a přistrčil si zápěstí s hodinkami k obličeji.

„Nevidím na ně dobře, nesvítí mi… Myslíš, že přiletí?“

„Věřím tomu, nejpozději před druhou musí zase odstartovat.“

„Spěchat snad tolik nemusí, teď vychází slunce po čtvrté a čtyřmotoráky jsou přece rychlé.“

„Počítám s cestovní rychlostí asi tři sta šedesát, pane přednosto, ale nahoře svítá dřív, paprsek tvoří tečnu s povrchem. Bude se snažit dostat se za šera nad Jadran, alespoň pod úroveň Pulje, aby letadlo někde zbytečně nezpozorovali. Pašeráci jsou noční ptáci. Kolikrát vyjel dřevák, Kalendo?“

„Dvakrát, pane inspektore. Když se znovu vrátil, objevil se brzy za ním bavorák. Brázda má časy v notesu.“

„Hlášení o Jirákovi jsem dostal už v Praze, odjel z domova po páté. Jinak se nedělo nic?“

„Nic, jen odpoledne se tam špačkoval starší chlap. Vypadalo to, že má nakoupeno, ale na dálku se to tak nepozná, i když zkušenosti by byly …“

Smrž na vysvětlenou dodal:

„Včera měli výplatu, pane přednosto, stavitel prý dal rozdat nějaké odměny. V pondělí dostanu z berního úřadu opis starých daňových přiznání.“

„Neuvěřitelné, všechno to hraje zatím pro tebe… Jistě se chtěl ostatních zaměstnanců zbavit. Pojďte ještě na chvilku ven, trochu se protáhnout.“

Vystoupili z vozu, zaparkovaného opět v sadu. Blízko stál velký opel admirál, speciální rádiový vůz, kdysi používaný Němci k hledání odbojových vysílaček. Dál vzadu mezi stromy čekal třetí vůz, v němž kromě vojenského řidiče seděli dva civilisté. Jen Vítek a inspektor věděli, že oba jsou ve skutečnosti důstojníky armády, jeden z pátého oddělení a druhý od letectva. Za keřem u silnice ležel jako spojka strážmistr Brázda, ostatní příslušníci sboru byli rozmístněni v širokém obvodu kolem celého staveniště. Opatření byla provedena podle Smržova návodu, který se v posledním okamžiku rozhodl vyměnit kulomety za pouhé samopaly – prý aby neuvedl někoho v pokušení zahájit palbu na letadlo. Všechny hlídky dostaly přesné instrukce, jakým způsobem mají za různých okolností postupovat, a rozkaz dbát na světelná znamení.

„Jaký má být v noci v Ruzyni provoz?“

„Do dvou hodin se čekají tři pohyby, pane přednosto, dva odlety a jedno přistání. Má startovat ČSA na Paříž a Aeroflot na Moskvu, k nám letí PAA z Istanbulu v dalším směru na Shannon.“

„PAA?“

„Pan American Airways, americká zahraniční společnost, bude sedat asi dvacet minut po půlnoci. Potvrdil mi to i jejich zástupce, nějaký pan Earl. Zajímal jsem se o každé letadlo od jihu.“

„No, pěkně jsi všechno připravil, to je pravda. Jen aby ti to také vyšlo.“

Z rádiovozu, jehož otevřeným oknem se tichounce prodírala kakofónie hlasů a podbarvující šum, zazněl najednou hlasitější hovor. Vítek zneklidněl:

„Co je to! Neuslyší nás někdo?“

„Jistě ne, prosím, jsme daleko od silnice.“

Popošli pár kroků a poněkud se sklonili, aby do velkého vozu lépe viděli. V jeho zadní části bylo ponecháno pouze jedno sedadlo, zbytek byl celý vyplněn přijímači, přístrojí a bateriemi. Operatér se sluchátky, na boltcích trochu posunutými, dolaďoval právě stanici a jen letmo podotkl na vysvětlenou:

„Na ukv nic, přešel jsem na tři megaherze…“

Nedaleko cosi šustlo a slabě bouchlo, všichni se vyplašeně ohlédli. Kalenda se rychle ohnul, a když se opět vztyčil, začal se s hlasitým chroustáním dobývat do spadlého letního jablka. Měl na něj zálusk už dlouho, ale ze stromu se neodvážil trhat, pan přednosta měl o pojmu osobního vlastnictví skalní názory a jistě by byl reagoval přednáškou o polním pychu.

Z vnitřku rádiovozu, nepatrně osvětleného zelenavou kontrolní žárovkou, se ozývala již srozumitelnější, i když stále poněkud ochraptělá slova:

„Praga vížka, Praga vížka, ja 2735, ja 2735, vzlet proizvel, perechožu na pelengator. Koněc, koněc!“

Smrž dodal na vysvětlenou:

„Aeroflot odstartoval, navazuje spojení se zaměřovačem. Pojďme kousek dál, poslechneme si ho, bude se stáčet přes vodochodský maják na letovou cestu na Náchod, musí nás za pár minut přelétnout.“

Vítek ho pomalu následoval.

„Jak všechny ty věci už znáš… Až se v letectví vyskytne nějaký další případ pro kriminálku, hned ti ho přidělím. S tím můžeš počítat!“

„Chytlo mě to, prosím, dokonce jsem si předplatil ten jejich časopis, „Letectví“ se jmenuje. Není to marné, člověk se zadarmo podívá daleko do světa. Kdybych byl mladší, hned bych začal sportovně létat… Aspoň plachtit jednou zkusím, tam se snad roky přehlédnou.“

„Každý máme nějaký sen, hochu, já jsem kdysi chtěl malovat.“

Inspektor Smrž po překvapivé Vítkově poznámce diskrétně odkašlal a neodpustil si otázku:

„A zkoušel jste to někdy, prosím?“

Zdálo se, že Vítek zrozpačitěl, jeho odpověď zněla nejistě a hlas byl nezvykle zjihlý, nekomisní:

„Inu, mám doma pár krajinek… Nic zvláštního to není, ani jsem je nikomu neukazoval. Kdybys snad chtěl… mohl bych… Už jsem o tobě několikrát vyprávěl ženě, ráda by tě poznala…“

Mezi stromy se objevil stín, který přerostl v tmavou vysokou postavu. Strážmistr Brázda se zastavil v pozoru těsně před nimi. Udýchaně hlásil:

„Pane přednosto, dostal jsem hlášení čtvrté hlídky – na západním okraji staveniště se pohybují nějaké postavy, podrobnosti nelze rozeznat! A já dodávám, že u hlídače zhasli.“

„Děkuji… No, co tomu říkáš?“

„S vaším dovolením, prosím… Přehlédnete ze svého stanoviště celou dráhu, Brázdo?“

„Její větší část, pane inspektore!“

„Jestli správně kalkulujeme, začnou brzy roznášet světla. Nemohu ovšem předem říct, jak si s tím poradí. Možná, že to budou lampy a možná také, že těsně před přistáním zapálí nějakou hořlavinu. Dráha má dobrých devět set metrů a světelných bodů bude nejméně sedm, dva na začátku a dva na konci pro označení prahů a tři další po dvou stech metrech pro vymezení délky doběhu. Teď je skoro bezvětří, letadlo se proto přiblíží asi od severovýchodu, aby se vyhnulo nízkému letu nad okrajem města a mohlo začít levotočivou zatáčkou po sestupu na maják. Bude proto nejlépe…“

Kalenda pochybovačně zabručel:

„Zapalovat nic nebudou, jsou žně, z Máslovic by přicválali hasiči s kobylama …“

Smrž tuto poznámku ignoroval a rozkázal Brázdovi:

„Vraťte se zase k silnici, my budeme čekat stále, zde!“

Operatér z rádiovozu na skupinku zakýval:

„Mám tady něco anglicky, nerozumím tomu… Je to ale blízko, síla čtyři až pět.“

Inspektor Smrž víc natočil položená sluchátka a do nočního sadu se tiše, ale naprosto zřetelně ozývalo tajemné volání z neznáma:

„Prague tower, Prague tower, this is Clipper zero eight, do you read?“

Posluchači na zemi se tázavě podívali jeden na druhého, Kalenda se nabídl:

„Mám zavolat vojáky?“

Smrž ho odmítl:

„Ne, nechte je tam, zatím je nepotřebujeme. Clipper je volací značka společnosti PAA, podle těch křižáků, plachetnic. Už je před Prahou, navazuje spojení.“

Na důkaz věrohodnosti jeho slov ozvala se školskou angličtinou kontrolní věž ruzyňského letiště. Zmatek byl ještě zvýšen novým příchodem Brázdy, který ohlásil, že po staveništi pojíždí někdo na kole. Kalenda se přidal:

„Odpoledne odtáhli tu velkou míchačku, pane inspektore, jak stála blízko dráhy…“

Vítek se pátravě rozhlížel po obloze, zatažené po dlouhé době nízkými mraky, a komentoval poznámky svých podřízených:

„Konečně tomu začínám věřit, něco se děje… Neslyšíte další motory?“

Operatér ve voze snad trochu přetáhl knoflík nebo kontrolor v Ruzyni zesílil hlas, sluchátko se zase rozezvučelo:

„Visibility seven, cloud base one thousand, overcast, wind calm.“

Smrž výstražně sykl, ale operatér zvuk sám včas ztišil. Vítek přistoupil ke Kalendovi, stojícímu se zvrácenou hlavou.

„Co je, vy se v motorech vyznáte!“

„Slyším něco, pane přednosto, zdá se mi ale… Hergot, slyším dvě mašiny! Obě z jednoho směru, jedna jakoby byla vejš!“

Nyní všichni natočili hlavy k jihozápadu, inspektor Kalendovi oponoval:

„Nemohou za takových podmínek pustit do řízeného okrsku dvě letadla současně! Leda snad… pane přednosto, Kalenda má pravdu!“

„Co se zase stalo, prosím tě?“

Smrž div nekřičel:

„Ano, ano, Kalenda má pravdu, jsou to dvě letadla na stejné trati! Je to on, určitě je to on!“

„Tak už toho nech a vysvětli mi to!“

„Přes mraky by se dolů jen tak nedostal, proto se nalepil na letadlo z Istanbulu!“

„Vždyť by se s ním mohl srazit!“

„Ne, prosím, Američan hlásí každou zatáčku a novou výšku věži, ten druhý tedy zná jeho polohu a drží se o patro výš. Nad vyčkávacím majákem se to prý někdy tak dělá, Drobecký mi nakreslil celý postup, a v tísni je to vůbec běžná praxe. Je to on! Sestupuje s Američanem, respektive nad ním… Jsou dva, jsou dva!“

„Tak dost, jsme ve službě! Uklidni se, prosím tě, ať to dáme nějak dohromady. Mraky nejsou nijak zvlášť nízko, v ampliónu říkal prve thousand, skoro jako německy … A tisíc metrů jistě není malá výška!“

Smrž se začal přít téměř hystericky:

„Ne, tak to není! Udává mu výšku ve stopách, mraky jsou jen tři sta metrů! A je kompletně zataženo, podle země se vůbec nenajde, rozhodně musí na maják… Je to on, je to on! Pojďte honem k silnici!“

„Stůjte!“

Postava se zarazila v běhu, opět se otočila směrem k vozu. Ozval se provinilý hlas:

„Promiňte, prosím, nechal jsem se strhnout…“ Vítek byl opět komisní:

„Copak takhle se dá nyní jednat? Tady zůstaneš, u mne! Dokud nebudeme vědět víc, ani se nehneme… Strážmistře!“

Kalenda po tak strohém oslovení zahýbal jen knírem a už stál v pozoru, podpatky cvakly.

„Zajdete za strážmistrem Brázdou! Hned nám oznámíte, jakmile se rozsvítí dráha!“

„Podle rozkazu!“

Po Kalendově odchodu si Vítek sáhl na žaludek, ale jaksi jen pro sebe mávl rukou a vytáhl krabičku. Cigaretu si opatrně zapálil pod kabátem, a sotva tento obřad skončil, zvrátil opět hlavu k obloze, odkud se stále hlasitěji ozývalo bručení motorů …

Smrž stál poněkud stranou a ve tmě nebylo vidět, že se tváří zahanbeně.

XVII.

Leželi vedle sebe za keřem. Strážmistr Kalenda se cítil celkem spokojen, dával odpočinout nohám, avšak i v relativně klidné poloze vyvíjel jisté úsilí, byť i nezjevné – díval se do tmy a navíc se pokoušel vyšťouchnout z vykotlaného zubu zbytek jablka. Hájil tak zájmy úřední i vlastní, kterážto kombinace nebývá ve státní službě nijak vzácná.

Brázda tiše vysvětloval:

„Ten chlap na kole přijel ke staveništi po dráze …“

Od Prahy se přiblížilo letadlo a velkým obloukem se znovu stáčelo do směru k ruzyňskému letišti. Stále ztrácelo výšku. Bručivý zvuk přicházel nyní už od severovýchodu, a když se přenášel téměř nad jejich hlavami, měl Kalenda dojem, že zahlédl slabou záři. Pilot již asi zapnul přistávací světlomet, ale určitě se to tvrdit nedalo, souvislá oblačná pokrývka stále klesala.

Sotva motory začaly opět slábnout, rozpoznal Kalenda jiné letadlo. Bylo ještě dost vysoko a blížilo se ze stejného směru. Obrátky motorů se zdály být trochu rozladěny, pilot asi na jejich seřízení příliš nedbal. Nebo je snad rozladil úmyslně? Brázda se dal opět slyšet:

„Pozor! Něco se tam hýbe!“

Kalenda bez velkého zájmu vyčkával na další upozornění – měl na celou akci svůj osobitý názor, který se nezdál být v přílišném souladu s názorem inspektora Smrže.

„Chytá tě taky rapl? Někdo vyšel z baráku, to je všechno!“

„Ne, něco se děje… Nerozeznám to dobře, jeden, dva … ano, dva lidi, jeden něco táhne …“

Brázda tiskl triedr k očím, jako by z něho mohl rozmazaný a nezřetelný obraz vymačkat. Kalenda pochytil trochu z jeho vzrušení:

„Dva? Ukaž, dej to sem na chvilku!“

„Počkej, neber mi to… Jeden se už ztratil… a teď druhý … Jdi to říct šéfovi!“

„Kdepak, ten by mě zjezdil, že jsem tě tady nechal! Toho neznáš! Chtěl vědět, až se ukážou světla, víc ho nezajímá … Asi ho zase bere žaludek – už prve se tvářil, jako když nadloubá bulíkům …“

Zvuk motorů prvního letadla téměř umlkl, druhé letadlo bylo již mnohem níž. Mezi ním a zemí mraky, pořád mraky. A na zemi čekali…

Vítek přišel pomalu k radiovozu a Smrž, který se tam uchýlil již dříve, sejmul záložní sluchátka. Pokoušel se napravit pošramocenou reputaci:

„Nic nového, prosím, Clipper je na sestupové ose. Chtěl ještě jednou ověřit výšku mraků, přistává na skluzový paprsek, na SCS 51.“

„Na co?“

„Přesný přibližovací maják tomu říkají, prosím, označuje kromě vzdálenosti také výšku. Vylepšený bake, zavedený původně firmou Lorenz.“

„No dobře. Pověz mi raději, až bude dole, techniku na mě moc nevytahuj… Nebo toho vůbec nech a pojď kousek dál, ať lépe slyšíme druhé letadlo! Neměli bychom se přes Prahu zeptat do Ruzyně? Možná, že dostali něco mimořádného a že zde čekáme zbytečně.“

„Jak si přejete, prosím. Já bych to ale nedoporučoval …“

„Co chceš tedy dělat?“

„Čekat, prosím, čekat…“

„Ještě tomu pořád věříš?“

„Víc než prve, pane přednosto, ten druhý je určitě někde v řízeném okrsku a sestupuje také. Až se dostane pod mraky, pokusí se stočit k nám, podle toho ho nejlépe poznáme. A musí si pospíšit, jinak mu po přistání Američana vypnou maják. Pašerák asi nepředpokládal, že mraky budou dnes tak nízko… Zřejmě se počasí nečekaně zhoršilo.“

„Vodochodský maják dosud vysílá?“

Smrž se vrátil k radiovozu, sáhl po ladícím knoflíku zapnutého přijímače a přehodil ještě vlnové pásmo na střední frekvenci. Sadem se rozmňoukala pomalá morseovka s dlouhou čarou …

„Zatím stále ano, Aeroflot na trati k Náchodu si asi bere zadní zaměření. Dlouho je ale potřebovat nebude a pak jej vypnou také, ruzyňská věž je na zdejší maják napojena telefonem.“

Vítek poslouchal Smrže jen napůl, jeho pozornost poutala stále obloha:

„Vrací se téměř ze stejného směru… Může už vidět zem?“

„Sotva, dělá spíš přístrojovou zatáčku – čtyřicet pět stupňů odklon, potom čelem vzad a znovu čtyřicet pět. Jestli se mu podaří dodržet čas, narazí na kursovku přesně ve stejném bodu.“

Po několika minutách promluvil přijímač, naladěný opět na původní frekvenci:

„Clipper zero eight on the ground two seven!“ Smrž ožil:

„Američané přistáli v Ruzyni, pane přednosto! Brzy se všechno ukáže – jestli letadlo nad námi nezačne ani teď korespondovat s věží, pak není hlášeno!“

„Dobře, počkáme pár minut! A potom?“

„Pak bychom měli obsadit staveniště, ať už to dopadne jak chce! Déle váhat nesmíme…“

Inspektor měl dojem, že Vítek spokojeně přikývl… Strážmistr Kalenda popolezl již blíž k silnici. S pravou nohou vytočenou do strany a poněkud přikrčen uvolňoval tlak na břicho, lokty se opíral o zem a triedrem pomalu klouzal po krajině.

„Furt klid, ale plachtu na cementu asi už sbalili. A na betonu nikdo, snad se koukám dobře…“

Brázda, ukrytý dosud kousek vzadu za keřem, popolezl také a dychtivě se naklonil ke Kalendovi:

„Zůstal tam sám?“

„Nevím… Zdá se mi, že jo, ledaže by druhýho poslal naproti přes dráhu… To není žádnej dalekohled, prosím tě, houby poznám… Co myslíš, jak je k boudám daleko?“

Brázda vytáhl krabičku zápalek a s rutinou vysloužilého dělostřelce něco odměřoval.

„Tak asi tři sta metrů mi vychází… Pěkně by se nám provětraly plíce, než bychom doběhli. Bokem před námi je ale první hlídka, zajišťuje přístup od louky, snad by je stačila zadržet.“

Kalenda byl ve skeptické náladě:

„Nevím, nevím, je to všechno na bačkoru … To potom ale inspektor dostane rypák, to ti řeknu. Starej teď dělá jakoby nic, že se vším souhlasí, ale počkej ten tanec, jestli to nevyjde. Nechtěl bych nosit Smržovu kůži… Už je skoro ticho, mašiny zmizely.“

„Já si myslím, že byla jen jedna. A jak přistane, bude pokoj.“

„Jedna nebyla, co vyprávíš! Byly dvě, to poznám … Asi jen přelítávala, jako včera … Počkej, ticho! Už je zase slyšet! Letí teď k nám nebo ne?“

Brázda celou rozmluvu nepřestal pozorovat staveniště. Najednou si přitáhl dalekohled, který Kalenda prve odložil znechuceně na trávu, a za okamžik promluvil. Prohodil jen pár slov, ale ta stačila Kalendu zdvihnout a přikrčeného ho hnát směrem od silnice, do sadu k ukrytým vozům …

Inspektor Smrž se cítil nesvůj. Čas třicet pět, měl již být dán rozkaz k zásahu, a pořád se nic neděje. Před dvěma minutami upozornil šéfa, ale ten ani neodpověděl, snad byl myšlenkami nepřítomen. Vůbec všechno se zdálo neskutečné, obloha nad nimi i letní noc kolem. Proč jen to všechno vyvolal? Nejde přece o maličkost, vždyť jen kolik lidí kvůli němu nespí. U policie se sice na něco podobného příliš nehledí, den je často nutno nastavit nocí, ale přece… Byly jeho úvahy chybné? Všechno vypadalo tak slibně a najednou nic. Co když se žádné letadlo ve Vodochodech vůbec nepokusí přistát? Zůstává sice ještě možnost nalézt něco průkazného na staveništi, ale i tam mohlo jít o omyl, v bednách třeba skutečně nic není nebo je používají k uskladnění nářadí. Kdekdo by se mu potom vysmál a šéf by mu už nic většího nesvěřil, je opatrný. Inspektora polilo horko.

„Slyšíš? Vrací se potřetí! A není už vysoko!“

Smrž se probral – téměř mu vymizelo, proč zde vlastně stojí! Tak šéf přece všechno sleduje? Proto asi prve neodpověděl, zabýval se zvukem nad hlavou. Ano, broukání od jihozápadu skutečně zesiluje, ale napínající se zrak nemůže dát pořád žádnou odpověď. Někde opět spadlo jablko a při představě jeho nakyslé chuti zakručelo Smržovi v žaludku… Hned ráno si zajde k Macháčkům na špekáčky, na čerstvé, voňavé špekáčky z udírny, tam mají nejlepší, snad ještě najde v kapse pár lístků na maso. Zatracené příděly, už aby to přestalo! Jíst není pořádně co, cestovat se nikam nedá, ztracené roky života a perspektiva žádná, jen pořád …

„Tak řekni něco, sakra! Nebo si pořád ještě hraješ na uraženého? Není daleko, musí to být on!“

„Snad máte… máte pravdu, prosím. Mně se to ale už všechno nějak nezdá… asi jsem se mýlil…“

„Co tě vede, hochu, já tomu věřím, úplně tomu věřím! Radiovůz se ani neozval, ruzyňská věž mlčí… Pojď honem k silnici!“

Vítek vyrazil s elánem hodným člověka o polovinu mladšího a Smrž se nevědomky přidal. Těch několik desítek metrů pospíchali svorně spolu, Smrž se držel uctivě krok dva vzadu. Na polovině cesty se div nesrazili s postavou, kličkující mezi stromy přímo k nim. Kalenda včas vycítil závažnost okamžiku a stačil se napřímit:

„Hlásím, že dráha svítí!“

Smrž vyslechl zprávu netečně, ani si hned neuvědomil její význam. Konečně mu všechno došlo, a to už nad hlavou, která se mu překvapením a rozčilením trochu zatočila, burácel nízko přelétávající čtyřmotorák. Jen pouhé kontury se ukazovaly, žádná polohová světla… Několika kroky se octli u silnice a zalehli vedle Brázdy. Vítek si najednou uvědomil svůj věk a zdravotní stav a sípavě zachraptěl. Dlouho však v nečinnosti nevydržel a vyštěkl:

„Jak … jak to vypadá!“

Brázda s očima na staveništi ho začal informovat; Smrž ležel téměř bez hnutí, jednu stranu horkého obličeje vystavenu kapkám začínajícího deště, v uších mu zněla jakási mátonožná slova:

„… tři světla na začátku a čtyři podél…ne, už pět, jde mu to rychle! Jede po dráze na kole, pane přednosto, a jen je staví, má už asi předem označená místa!“

Kapky se pomalu měnily v drobnou sprchu, příjemně šumící na listech stromů.

„Čas! Zkontroluj čas!“

„Nula třicet osm, prosím.“

„Za jak dlouho bude schopen přistát?“

„Za pár minut, už měl asi venku podvozek. Jistě místo našel, nalétává jen do směru dráhy. Bude tu hned, má prázdnou mašinu a řízne zatáčku, nebude riskovat, že světla ztratí…“

„Dobře, ve čtyřicet začneme! Připrav se, půjdeš na louku, budeš tam mít větší rozhled!“

Smrž otevřel turistický chlebník, který nosil celý večer zavěšený na rameni. Jak vykročil, ozvalo se cvaknutí kovu o kov. Na zemi u silnice zůstali jen tři…

Na další okamžiky si inspektor Smrž nemohl později pořádně vzpomenout. Kolikrát je s Kalendou probírali a snažili se je blíž zpodobnit, ale nikdy příliš neuspěli, pokaždé se jim něco jevilo trochu jinak nebo kousek důležitého poznatku chybělo. Zmatek, zmatek …

Když se letadlo stočilo do poslední zatáčky před přistáním, vytryskl na začátku dráhy intenzívní paprsek zeleného světla. V tom okamžiku motory klesajícího letadla, již trochu přiškrcené, dvakrát zaburácely a světlo opět zhaslo. Potom se pronikavě ozvala policejní píšťala. Zdálo se nejdřív, že nic dalšího se neděje a dít ani nebude, když tu najednou někde před staveništěm se ozvala rána a ve velké spirále vylétla do vzduchu rudá světlice, jejíž záře, odrážená nízkými mraky, začala brzy poskakovat po celé krajině. Nedaleko začal rachotit samopal a za ním druhý… Před Smržem v malé výšce těžce defilovalo letadlo se řvoucími motory a snažilo se opět nabrat výšku. Jak hluk motorů postupně zeslaboval a vzdaloval se směrem k Vltavě, začaly vynikat další zvuky na zemi. Do několika ojedinělých výstřelů zazněl výkřik.

Smrž s pistolí v ruce běžel k boudám u dráhy. Někde vlevo od něho dupali dva jiní, za ním také někdo. Vpravo se ozvala další rána a další dvě práskly dutě vzadu u silnice.

Mokrá tráva klouzala ještě víc než minulé noci a Smrž, přebíhající po nejpromáčenějším úseku, musel zmírnit téměř do kroku. Běžet se nedalo, nohy se rozjížděly. Konečně se dostal přes mokřinu a se srdcem v krku se hnal dál…

Dorazil téměř vyčerpán. Na staveništi již byla skupinka osob se zbraněmi, jedna z hlídek na druhé straně areálu přiváděla jakéhosi vylekaného hubeného mladíka. Nedaleko pytlů s cementem a vyrovnané řady beden, jež za denního světla byly zakryty plachtou, ležela zhroucená postava.

„Světlo!“

Vítek se na víc nezmohl, namáhavě oddychoval. Podali mu baterku, a když chvějící se ruka se dokázala konečně zachytit na popelavém obličeji, poznal Smrž, že přišli příliš pozdě, stavitel Jirák už nepromluví.

„Kde je třetí?“

Zavedli Vítka k nedalekému osobnímu vozu, za nímž na zemi leželo další tělo. Inspektor, který je následoval, se nedočkavě protlačil dopředu. Muž na zemi byl zřejmě vyšší, silnější postavy, s hnědými vlasy, uprostřed jeho zad byly vidět dvě dírky. Paže měl rozhozeny do stran.

„Obraťte ho!“

Nikdo se k tomuto Vítkovu rozkazu příliš neměl a Smrž jej proto splnil sám, opatrně podložil pod mrtvého dlaně a rázně s nimi trhl. Tělo se toporně převalilo a světlo baterky opět zatančilo po rysech strhaných agónií, ale tentokrát neprozradilo nic. Marně Smrž pátral v paměti, obličej byl němý. Náhle se za ním ozval Kalenda:

„To mě podržte, takhle jsem si vždycky představoval toho Macka!“

XVIII.

Analytické referáty neměl Smrž nikdy rád. Byly tak trochu radovým výmyslem, jeho specialitou, používanou ve zvláštních případech. Když vyšetřování šlo hladce nebo když byl v dohledu slibný závěr, stačilo předkládat pravidelná hlášení a pan rada předvolával k pouhé diskusi, při které moudře poslouchal, tu a tam poradil nebo trochu pokáral, schválil či naopak doporučil změnit postup a posléze nechal pracovat dál. Když však někdy požádal provést analýzu dosavadního šetření, bývalo inspektorům horko.

Vrchní rada Vítek byl nyní materialistou. Neexistují prý věci nepoznatelné, tvrdil, jen věci nepoznané, a je na našich potomcích rozřešit problémy, na něž jsme sami nestačili. Při takových slovech smutně mžourával po svém velkém sekretáři, v němž až zcela dole byla uložena řada silných fasciklů s černým „X“ na hřbetě, znamenajícím: pachatel dosud nevypátrán. Ano, jen věci nepoznané prý existují, a je zase na nás, aby nevyřešených případů bylo co nejméně. A analytické referáty byly jednou z oněch drobných pomůcek, s nimiž tohoto cíle mělo být podle páně radovy představy dosaženo …

Té horké červencové neděle si inspektor Smrž příliš neužil. Ve dvě ráno se vrátil do Prahy, prospal se trochu v místnosti dozorčího a o pár hodin později ujížděl k Vodochodům znovu s Kalendou, který tentokrát byl pouhým cestujícím a neseděl za volantem. Všechno tam museli ještě jednou prověřit a prohlédnout za denního světla, kdy oči nejsou tak veliké a dívají se na svět přísněji a hlavně střízlivěji.

Po deváté byl Smrž opět ve své kanceláři a pak až do odpoledních hodin psal, aby usnadnil další práci sobě a připravil poučení druhým. A hlavně psal proto, aby pan rada byl spokojen – zítra začne slovní tanec. Překonal sám sebe, popsal sedm stránek. Snad závěry o jednotlivých osobách i o případu samém, které lze vyvodit nebo alespoň předpokládat podle zjištěných faktů, budou plně na místě. Ano, všechno je v pořádku, nyní by si mohl jít lehnout někam k vodě. Ne, vezme si prášek a půjde se pořádně prospat, hlava nešťastná pořád bolí. Ne, také ne, raději si ještě jednou nechá předvést toho chyceného.

V pondělí se s Kalendou hlásili hned v sedm, na velké případy je lepší si přivstat. Zpočátku delší dobu mlčeli, Vítek se zájmem probíral včerejší inspektorův výplod a inspektor naopak uvažoval, jak šéf začne. Jistě najednou vysype kupu otázek, samé proč, a možná také, že bude zase představovat zločince, to dělá zvlášť rád. Proč jsem zabil, proč jsem jednal tak a tak, proč se stalo to a to, proč se nemůžeme hnout z místa.

„Tak ty tady ve svém elaborátu tvrdíš, že hlavou bandy byl Jirák. Můžeš to nějak blíž vysvětlit?“

Strážmistr Kalenda na židli v koutě se s nechutí narovnal – dosavadní ticho v pracovně pana rady mu plně vyhovovalo a umožňovalo mu tajně se oddávat ryze osobitým představám, které teď rázem prchly v dál. Smrž začal svůj názor hájit:

„Přivedl mne k tomu, prosím, nález ústavního vozu v Jirákově soukromé garáži. Hlavním faktem ovšem je, že Jirák byl vlastně jediný, kdo mohl na staveništi o všem rozhodovat.“

„Například!“

„Šlo o souhlas k umístění beden, o jejich dovoz, o volbu skládky v těsné blízkosti dráhy a konečně i o páteční výplatu prémií. Nikdo jiný by tam neměl takovou pravomoc, zvlášť mistr ne.“

„To všechno pro mne nic neznamená, mohl přece jednat podle příkazů někoho jiného!“

„Souhlasím, pane přednosto, ovšem z těch osob, které byly tu noc na místě…“

„Které v tu noc byly přistiženy na místě!“

Smrž kajícně zmlkl a pak začal opatrně sondovat složité myšlenkové pochody svého nebezpečného protivníka:

„Počítáte, prosím, ještě s externími pomocníky?“

„Nechtěj mi nikam uhnout, o těch teď není řeč. Jirák nás zajímá! Vedl je nebo ne?“

„Podle mého názoru …“

„Dost už s názory, fakta chci znát! Máme důkaz?“

„Nemáme, prosím …“

„Vidíš, už bychom se dali strhnout. A co zbraň, kterou našli?“

„Prokazatelně jeho, pane přednosto, na pažbě i na hlavni otisky. Ráže sedm pětašedesát, čtyři rány vypálil.“

„No, dejme tomu. To on dal rozsvítit letadlu zelenou?“

„Nejpravděpodobněji on, prosím, snad na toho chlapce křikl nebo pískl, dodatečně se na to zeptám. Signalizační lampa byla napojena na síť k míchačkám, příkon tři sta osmdesát, museli použít transformátoru. Signálka je běžný typ, standardizovaná pro vojenské i civilní letectví, byla zřejmě někde odcizena.“

„Nevymýšlej si, někdo jim ji mohl stejně dobře půjčit. Možná, že je dokonce volně v prodeji, dej to zjistit. Nevím ani proč, ale ta lampa mě zajímá, mohla by identifikovat jistou stopu. Nechápu, jak sis mohl vymyslet takovou hloupost s tou světlicí, mohli jsme mít letadlo i s posádkou! Mezinárodní prestiž na dosah ruky, a my si ji necháme takhle ujít.“

„Celý areál byl příliš rozsáhlý, pane přednosto, na jiný druh znamení jsem se nemohl spolehnout, hlídky by je mohly propást.“

„A takhle jsme to propásli my! Dovedeš si představit tu reputaci, kdybychom je měli dnes pod zámkem? V celém světě by o tom psali! Nevěděl jsi, že červená znamená zákaz přistání nebo bezprostřední nebezpečí? To vím i já a sloužil jsem jen u sapérů, a ještě k tomu za císaře pána!“

Smrž zaraženě breptal:

„Nevzpo… nevzpomněl jsem si na to … Vůbec mě nenapadlo, že by k něčemu podobnému mohlo dojít, velmi mne to mrzí…“

Vítek hrozivě vykřikoval:

„Kriminalista musí brát zřetel na všechno, pamatuj si to! Nic mu nesmí ujít… Raději toho nech, co je pryč je pryč. Kde jsem to prve přestal!“

„Ráčil jste mluvit o možném vůdci tlupy, pane přednosto.“

„Správně, správně … Obraťme list: Co Macek, nemohl by všechno dirigovat právě on?“

„Pochybuji, prosím, i když ovšem taková možnost zcela vyloučena není. Pořád o něm ještě nemáme žádné zprávy, nikdo ho nezná. Mluvil jsem ještě jednou s paní, která ho přijímala, do kennkarty prý jen nahlédla a jméno si nechala nadiktovat, mohl jí říct klidně něco jiného. Proto ho asi v rejstříku nemohou najít. Stěžovali si mi také, že prý je teď velký pohyb obyvatelstva.“

„No, mám na ten pořádek u nich své názory, málokdy tam něco zjistí. Výmluva na výmluvu, pořád stejná písnička. Kolikrát jsem na presidiu na tyto nedostatky upozorňoval a pořád se nic neděje!“

„Pane přednosto, všechno vedu v evidenci, a jakmile se vyskytne sebemenší informace.“

„Dobře! A jeho zbraň?“

„Stejně jako Jirákova, tři rány vypáleny. Otisky nečitelné.“

„Jak to, měl rukavici? Nevšiml jsem sil“

„Neměl, prosím, také mne to trochu mate. Jestli snad pažbu otřel nebo ji držel v hadru…“

„Co tě napadá, prosím tě! Představ si člověka, který se najednou cítí ohrožen … A když se kolem střílí, má jistě každý na takový pocit právo. Kdepak, ten hmátl do kapsy a pálil, šlo mu možná o krk už kvůli Hemelíkovi. O něm, mimochodem, nic nového nemáš?“

„Bohužel, prosím, sebemenší stopa se nenašla. O jeho předcházejícím životě také moc nevíme, v domě ho téměř neznali.“

„Hm… A nábojnice jste našli?“

„Ano, prosím, sedm kusů… Dvě jsme nemohli objevit, až potom tady strážmistr na ně přišel.“

Vítek trochu pokřivil obličej, což nestranný pozorovatel s větší dávkou fantazie by mohl pokládat za úsměv.

„Copak náš Kalenda, ten je na takové věci lumen. Kde byly?“

„Hned za tím bavorákem ležela první hilzna, pane přednosto, kus dál druhá. Asi jak utíkal…“

„Se střelami je to ovšem horší, prosím. V prkně u boudy jsme našli jednu, zdá se, že pochází z Jirákovy pistole.“

„Víc nic?“

„Bohužel, ostatní chybí. V Mackově těle jsou jistě střely ze služebních pistolí, dnešní pitva to prokáže. Na louce se těžko hledá.“

„Smutná bilance… Zatím víme tedy jen tolik, že Jirák jednou vystřelil.“

„Promiňte, přece ty nábojnice naznačují, že…“

„Ne, neuznávám. Až objevíte projektily, můžeme tento názor pozměnit. Vypůjčte si třeba minový detektor.“

„Podle rozkazu, pane přednosto. Mám-li se ovšem ještě jednou vrátit k vaší otázce, zda Macek mohl teoreticky vést tlupu, pak musím podotknout, že něco podobného …“

„Nech to zatím být, o Mackovi nemůžeme tvrdit za takových okolností vůbec nic, protože nic nevíme. Nevíme vlastně ani, jestli vůbec střílel. Co dělal třetí, ten jelimánek? Jak se jmenuje…“

Smrž si rychle vybavil zakončení divoké noci ve Vodochodech, kdy se ze tmy vynořila bledá tvář vylekaného mládence v doprovodu ozbrojené hlídky.

„Jelen, prosím? Ten ozbrojen nebyl a celé jeho chování nasvědčuje, že byl spíš pasivním účastníkem hry. Nic celkem neví, čekal stranou sám a Macka vůbec nezná, nikdy ho prý neviděl. Byl asi jen nástrojem, každý student potřebuje peníze …“

„Jak byl u firmy dlouho?“

„Nastoupil prvního července, koncem měsíce měl zase odejít. Příležitostná výpomoc, proto si ho Jirák na sobotu zvlášť vybral. Slíbil mu prý za pomoc při nočním nakládání celou týdenní mzdu. Pak by ho jistě hned propustil, aby nic nevybreptal. Jelenovi se to prý hodilo, měl už přihlášku na nějakou stavbu mládeže, dokonce až někde v Jugoslávii.“

„No, zní to dost věrohodně… Zajímala mne ta jeho verze o Špejcharu – jak vlastně poznal auto eskorty? Seděl přece pořád za volantem a na orientaci podle zpětného zrcátka se nemohl spolehnout!“

„Jirák prý čekal vedle chodníku, u plakátovací tabule, a hlídal přijíždějící eskortu také. Včas mu dal znamení, kdy má vyjet na hlavní silnici a zatočit do refýže, aby ji zablokoval.“

„A stále ještě tvrdí, že od šraňků jel rovně?“

„Ano, prosím, Máchovu ulici prý vůbec nezná. Včera odpoledne jsem ho znovu vyslechl a dal jsem ho tam odvézt, přímo před domem s nalezenou rakví jsme zastavili a vešli do dvora. Nic, naprosto žádná reakce, choval se jako v cizím místě. Bylo to snad trochu teatrální, považoval jsem však za svou…“

„Správně, co se omlouváš! Tak podle tvého názoru neměl Jelen ve Vodochodech jiný úkol než dovážet materiál a pak v sobotu pomoci naložit bedny a při Tserikosově cestě do Ruzyně měl jen vyvolat zdržení. A věděl, osel jeden, že si zahrává s kriminálem? Maření úředního výkonu, napomáhání trestním činům obecně nebezpečným a všechny ty věci kolem! To nevěděl? Co studuje, prosím tě?“

„Prý historii, dotaz na fakultu už šel.“

„Pěkná věda, třebaže se dá vykládat všelijak. Počkej … na něco jsem si vzpomněl! V hlášení o nálezu Tserikosova těla jsi uvedl, že v průjezdu do dvora byly zjištěny stopy pneumatik dvou různých vozů a že jedny patřily pragovce na dřevoplyn … Pak Jelen musel lhát, vždyť to je jako ušité na jeho vůz!“

Strážmistr Kalenda zbystřil v očekávání další slovní potyčky pozornost, ale Smrž nebyl nijak překvapen a zdálo se dokonce, že se baví.

„Všechno se vysvětlilo, pane přednosto, dnes ráno jsem dostal na stůl zprávu. Druhý vůz patřil popelářům, podařilo se zjistit dokonce i číslo. Pneumatiky se přesně kryjí se vzorkem na snímku, šlo jen náhodou o stejný typ vozu. Vjeli na dvůr a tam zjistili, že se jim porouchal posuvný šnek v korbě, nemohli proto odpadky naložit a zase vycouvali.“

Vítek se zamračil.

„Proč mne tak pleteš, je to snad málo zamotané? Nemohl jsi to k původnímu hlášení dodatečně poznamenat?“

„Promiňte, ráno jsem se k tomu nedostal a teď už nebyl čas…“

„Hm… Ještě něco o tom materiálu mi řekni! Myslíš, že máme všechno?“

„Zdaleka ne, pane přednosto. Jirák si vedl přesnou evidenci, na pořádek v administrativě si potrpěl i při zlodějnách. Podle váhy bych to odhadoval tak na pětinu celkového množství, které se mu podařilo sehnat. Dal jsem zatím všechno převézt do hangáru na klecanském letišti, líp se to tam uhlídá, už to také třídí a kontrolují. Zítra pozítří budu znát výsledek.“

„Jenom pětinu… To je sakra málo! Jak si to vysvětluješ?“

„Buď už u nás několikrát byli a v sobotu měli přiletět pro zbytek nebo naopak ve Vodochodech byly připraveny bedny jen pro jeden let, právě v takovém množství, kolik by jich letadlo mohlo pobrat. Ostatní musí být potom uloženy někde jinde.“

„Čemu bys spíš věřil?“

„Obojí je možné, prosím, ale první domněnka se zdá pravděpodobnější. Nedivil bych se, kdyby k nám létali už několik týdnů. Když jsme první večer s Kalendou obhlíželi staveniště, slyšel jsem nad hlavou motory.“

„Jelen neví nic?“

„Ne, pane přednosto, tvrdí dokonce opak, v noci prý se nikdy nic nedělo. Musíme ovšem zjistit, jestli tam skutečně každou noc byl, studenti bývají dost do větru…

Z pátku na sobotu si šel lehnout prý asi v devět, hned jak zaparkoval, stavitel ho měl podle potřeby vzbudit. Někdy ale jezdil večer dlouho, párkrát i přes půlnoc, na silnici byl menší provoz a Jirák si to prý přál. A právě tehdy mohlo letadlo už předtím přistát.“

„To věřím, že doprava za tmy byla panu staviteli milejší. Kam Jelen pro bedny jezdil?“

„Výhradně prý na Bubenské nádraží, prosím. Mám tam nastrčeny dva lidi jako posunovače, jednomu už málem přejeli nohu.“

„Poslyš, bylo by možné, aby takových pašeráckých skládek bylo u nás víc?“

Smrž ani nezaváhal:

„Nevylučoval bych to, prosím, každé odlehlé místo s dobrým spojením by jim vyhovovalo. Jen když by byla v blízkosti silnice, říční tok nebo přímo jiná opuštěná letištní dráha. Němci jich konečně zanechali u nás několik, měli bychom se příležitostně zeptat na obraně a podívat se kolem, třeba u Chebu prý něco je a u Žatce také.“

Vítek uvítal inspektorův návrh kývnutím a dodal:

„Budete s tím mít ještě potahovačky, ovšem jedno je naprosto jasné: nyní pašování buď přestane, protože tlupa se zdá být rozbita, nebo naopak bude pokračovat dál a v takovém případě nám hlavní organizátor zase unikli.“

„Kdyby chtěli, prosím, něco podobného obnovit a použít opět letadla, museli by si vybrat novou dráhu s radiomajákem v blízkosti, nemohli by riskovat tak dlouhou trať a pak nesestoupit jen kvůli mrakům.“

„Odkud asi předminulou noc přiletěli, co myslíš?“

„Vojáci mi připravují expertizu možných tratí, mám dostat zprávu přímo z prvního okruhu.“

„No, je sice dobře, že jsi o to požádal, ale to nás konečně nemusí nyní tak zajímat. Škoda jen, že pláchli, nechybělo moc a mohli jsme …“

Smrž sklopil hlavu, ale i tak viděl míhat se rudou záři vypálené světlice a slyšel burácející motory stoupajícího letadla. Proč jen si nevybral zelenou? Proč? Obával se přece, že bude méně vidět… Taková pitomost, teď nemůže na povýšení ani myslet! Kdyby dostali posádku, jistě by z toho bylo rozsáhlé mezinárodní jednání, a vrchní inspektor Smrž s celkem slušnou znalostí franštiny by měl jedinečnou příležitost navštívit Paříž, kde ve starém paláci na Rue Paul Valéry, pár minut od Champs Elyseés, sídlí Interpol…

„Na co myslíš? Koukáš smutně jako husa do flašky! Dělali jste časovou zkoušku s kolem?“

„Ano, prosím. Postava, kterou jsme pozorovali dalekohledem, kladla světla…“

„Nazývej věci pravými jmény, byl to muž!“

„Promiňte, pane přednosto, mohlo jít o ženu v kalhotech.“

„Kdes ji vyčaroval, prosím tě? Vždyť bychom ji museli chytit!“

„Tedy muž na kole rozložil přistávací světla po dvou stech metrech, pátým skončil. Světelná dráha byla o sto metrů delší než vlastní dráha, což bylo možné vzhledem ke zpevněnému výběhu. Ve třicáté osmé minutě byl na konci, ptal jste se mě právě na čas, za dvě minuty – hned po vašem zahvízdnutí – jsem vypálil světlici na znamení začít s přepadem staveniště. Za tu dobu se stačil otočit a vrátit se k boudám, po betonu se mu jelo dobře. Záleželo jim zřejmě na tom, aby dráha byla označena až v posledním okamžiku, nechtěli se prozradit náhodnému chodci nebo normálnímu letadlu.“

„Chápu, čas dojet nazpátek měl, ovšem to vědomí, že přímo proti němu se snáší čtyřmotorák…“

„Uznávám, prosím, že to byl jistě nepříjemný okamžik, musel to být člověk otrlý a asi taky zvyklý na podobné situace.“

„Ani v tomto případě jsi nevymáčkl z Jelena nic? Skutečně neví, o koho šlo?“

„Nemá tušení. Nejdříve prý seděl opodál v kabině vozu, pospával, někdy po jedenácté pro něho přišel Jirák a poslal ho na druhou stranu dráhy, kde měl čekat na pokyn k rozsvícení již zapnuté signální lampy. V té době vůbec nikoho neviděl. Později zahlédl někoho na kole, ale obličej nerozeznal. Celkem mu věřím, měřili jsme to a kolo projelo od něho ve vzdálenosti nejméně šedesáti metrů. Za tmavé noci se pozná jen kontura postavy.“

„No, a to by nám nepomohlo? Macek měl přece postavu nápadnou!“

„Těžko, pane přednosto, lidé si v sedle rádi hoví, figura se deformuje. Musíme se spokojit s jediným poznatkem – někdo přejel po dráze na kole, ať už to byl Macek, Jirák nebo třetí neznámý, který se nám vypařil. Stavím ovšem na tom, že Jelen nelže a že na něm nejel právě on sám. Vylučuji hlídače, ten by něčeho podobného nebyl vůbec schopen. Když jsme ho včera ráno s Kalendou našli pod plachtou, byl ještě na půl tvrdý.“

„Kolik toho děda v sobě měl?“

„Ke třem promilím, prosím, chtěli ho umrtvit a trochu to přetáhli, byl zralý pro Bohnice. Nejdřív jsme mysleli, že už také dodýchal, pak mu ale Kalenda vytáhl z každé kapsy láhev od rumu …“

„Já to hned tušil, pane přednosto, už zvečera se tam plácal jak moucha na skle.“

Vítek se natočil ke Kalendovi:

„O tom nepochybuji, váš čich pro tyhle věci je znám po celé ústředně. Vraťme se ale k tomu kolu! Jestli Jelen nemohl muže na kole poznat, pak skutečně mohlo jít o Macka nebo o Jiráka a počet lidí by odpovídal, nikdo třetí tam nemusel být.“

Kalenda se zatvářil vyčítavě.

„Pane přednosto, znáte mě, já se nikdy nehádám. Znovu ale tvrdím, že k silnici někdo utíkal. A jak utíkal! Kdyby nebyl běžel přímo proti vozům, byl by ji koupil, takhle jsem musel prásknout nad něj.“

Smrž rychle dodal:

„Ano, prosím, trochu zleva od mého směru se dvakrát ozval mauser.“

„Počkejte, mládenci, probereme všechno ještě jednou. Jiráka i Macka můžeme bez obav eliminovat, ti utéct nemohli a již nikdy běhat nebudou. Nespletl se snad Jelen a nepobíhal v rozčilení někde kolem?“

„Ne, prosím, hlídka ho přivedla z druhé strany, kde čekal u lampy. K silnici by se nemohl za tak krátkou dobu vůbec dostat, musím s Kalendou souhlasit.“

„Dobře, dejme tomu, že to nebyl ani Jelen, ale potom zůstávají pouhé chiméry. Jak to chcete vysvětlit, sakra! Tolik lidí kolem a chlap proběhne jako myš?“

Strážmistr lpěl tvrdošíjně na svém:

„Byl to chlap a utek’ nám, ať mě jinak trápí věčná žízeň! A ještě něčemu nerozumím…“

Oba představení se vyčkávavě odmlčeli a Kalenda s tajemným výrazem pokračoval:

„Pane inspektore, kdy začalo pršet?“

„Kdy začalo pršet? Jaký to může mít význam, prosím vás? Počkejte … první déšť po tak dlouhé době … Leželi jsme právě u silnice nebo jsme teprve vyšli na kraj stromořadí…“

„Za pět minut bylo všechno fertig, že?“

„Tak nějak to mohlo být.“ _

„Fajn, a teď mi to vysvětlete! Několik minut pršelo, zem byla všude pěkně pokropená. Neříkám, že promočená, to ne, ale voda byla poznat všude. A teď si představte, že pan přednosta posvítil na Macka, vy jste ho převalil na záda, pane inspektore …“

Kalenda se dramaticky odmlčel, ale Vítek neměl na podobné efekty náladu:

„Nehrajte nám komedii, ven s tím!“

„Pod ním bylo sucho, pane přednosto, ouplně sucho …“

XIX.

Trvalo téměř týden, než vodochodská akce mohla být přechodně uzavřena. Vyšetřování na pracovišti mezi dalšími zaměstnanci stavitelské firmy nepřineslo nic nového. Zdálo se, že nikdo jiný nebyl do Jirákovy skupiny zapojen. O bednách pod plachtami věděli sice všichni, viděli je převážet a někdy i pomáhali skládat, ale nikdo neznal další podrobnosti, ani jejich obsah. Nikdo se také o ně celkem nestaral – domnívali se, že je to nějaké zařízení pro připravovaný letecký provoz.

Bývalo tam téměř čtyřicet stálých zaměstnanců a dalších dvacet třicet přechodných, obvykle je po měsíci zase propouštěli. Takový postup umožňoval Jirákovi krýt potřebnou pracovní kapacitu a navíc nemusel mít obavy, že jeho firma bude znárodněna. Do výslechů přechodně zapojili několik dalších příslušníků pomocné pátrací skupiny, operativně sestavené výhradně pro tento účel. Ze všech hlášení a zápisů sestavil pak inspektor Smrž soubornou zprávu.

„Podívejte se, jak to zase narostlo!“

Smrž uložil s jistou dávkou pýchy další složku do stále tloustnoucích desek s nadpisem „Případ OK-XTU“ a pečlivě převázal tkaničky.

„Je toho požehnaně, pane inspektore, furt se ale houpem’ v luftě. Tserikosova vraha nemáme, Hemelíkovo tělo nemáme. S tím už asi nehnem’.“

Ozvalo se lehounké klepání, harmonicky se měnící a připomínající varietní produkci. Smrž se vztekle ohlédl a strážmistr Kalenda rychle zavřel ústa a odložil pěkně ořezanou Smržovu tužku.

„To nic, dělám si z pusy xylofon. Jak dál?“

„Musíme se rozhodnout, neškodilo by možná podívat se ještě jednou na ruzyňské letiště. Také musím urgovat prosekturu, pořád nemám od nich zprávu o Mackově pitvě. Mám dojem…“

O tom, jaké dojmy se inspektorovi vybavují, se strážmistr nikdy nedověděl, zvonění telefonu přerušilo jejich rozhovor. Když po několika minutách inspektor zavěsil, byl dost nesvůj.

„Volal doktor Vela, Kalendo. Chtěl vědět, co říkám nálezu.“

„Jakýmu nálezu? Pořád pláčete, že nic nemáte.“

„Od nich už to prý dávno odešlo, musí to být u nás v poště. Šéf se zděsí, měl jste pravdu!“

Vrchní rada Vítek zásadně netrpěl neohlášené návštěvy, klasifikoval je jako vyrušování. Každý z jeho inspektorů se mohl spolehnout, že bude včas zavolán podat hlášení o dílčím postupu pátrání, sekretářka vedla přesný rozdělovník termínů. Byly ovšem určité výjimky a inspektor Smrž správně usoudil, že nastala doba pro jednu z nich. Vítek měl celkem přijatelnou náladu.

„Něco vážného, říkáš? Dobře, sedněte si oba! Chtěl jsem sice právě odjet, ale deset minut ti dám. Mluv!“

„Pane přednosto, ve vyšetřování nastal vážný obrat, ve Vodochodech musela být ještě další osoba.“

Vítek nepromluvil, jeho oči za skly skřipce vyhlížely jako obvykle cize a studeně. Teprve za okamžik Smrže napadlo, že ticho může znamenat souhlas k pokračování. Položil před šéfa na stůl osmerku papíru a dodal:

„Pouze předběžná zpráva, telefonát. Kompletní výsledek pitvy je na cestě.“

Vítek přelétl několik stručných vět, zaznamenaných Smržem podle Velova diktátu, zkontroloval v kalendáři na zdi datum.

„Proč tak pozdě?“

„Válí se to asi v podatelně, pane přednosto, potřebovali by prohnat a…“

„Starejte se o sebe!“

Kalenda se uraženě odmlčel, jak jen ti šéfové jsou nespravedliví! Vždyť právě on na všechno přišel už na místě a neuvěřili mu. Kdyby ho poslechli, mohli mít vraha už dávno, daleko se tenkrát v noci nemohl dostat. Vítek se opět natočil ke Smržovi:

„O kole nevíš pořád nic?“

„Ne, prosím, nikdo na staveništi je nepoznal a výrobní číslo na rámu nám taky moc nepomůže. Bylo prodáno před osmi až deseti roky v Praze, víc nezjistili.“

„Hm… Prorazil zřejmě někde řetězem mezi druhou a třetí hlídkou a ztratil se v sadu. Opakovat šetření by už asi nemělo cenu. No, pro všechny případy zavolej do Kralup, ať tam pošlou někoho zeptat se po domech dál u silnice, třeba toho vysokého strážmistra!“

„Brázdu, pane přednosto …“

„Ano, právě toho, je o všem dost informován. A co vy, Kalendo, mohl jste ho zasáhnout? Nebo s tím nemáme vůbec počítat? Býval jste elitním střelcem!“

Strážmistr se zamyslil a jeho mimoděk sevřená dlaň jako by potěžkávala mohutného mausera:

„Raděj’ ne, mířil jsem naschvál vysoko.“

„Škoda, velká škoda, utekla nám asi ta hlavní osoba. Mladší člověk nebo starší? Nemáte ani trochu konkrétnější představu?“

„Jen se mihnul, poskakoval sem tam. Nepočítal jsem s tím, že tak daleko od staveniště někoho potkám. A než jsem se vzpamatoval, byl pryč. Snad jsem měl za ním běžet, ale beztak bych ho už nechytil. Doufal jsem, že ho někdo u vozů zastaví, musel utíkat blízko nich.“

Vítek mávl rukou a sáhl po cigaretě.

„Ztratili jsme velkou příležitost. Jak chceš teď postupovat dál?“

„Když jsme Macka našli, byl mrtvý …“

Inspektor Smrž se trochu naklonil nad radův stůl, kde ležel jeho záznam s Velovým dobrozdáním.

„… byl tedy mrtvý déle než dvacet čtyři hodiny. Rozhodující je, kde k vraždě došlo, zda na staveništi nebo jinde. V prvním případě by byli podezřelí jen tři, v druhém případě nekonečný počet osob, i když ovšem Jirák ze všech nejvíce.“

„Pro první případ myslíš Jiráka, hlídače a Jelena? Ostatní zaměstnance vylučuješ? A toho na kole také vylučuješ?“

„S ostatními, prosím, vůbec nepočítám, odešli již v pátek po výplatě. Teoreticky někdo z nich sice mohl mít možnost i čas Macka zabít, ale já sám něčemu podobnému nevěřím. A z těch zbývajících vylučuji jen hlídače, nikoho jiného. Jde tedy o Jiráka, o neznámou osobu na kole a konečně i o Jelena.“

„Divím se jen, že jsme si tenkrát v noci nevšimli, že Macek je už vychladlý.“

„Promiňte, pane přednosto, to je přirozené, nikdo na něj přímo nesahal. Koho mohlo napadnout, že náš nebožtík není čerstvý?“

„Poslyš, ten Jelen by mohl něco vědět. Jestli smrt nastala na staveništi, musely být slyšet rány.“

„Nemusely, prosím, například právě v pátek večer prý upravoval přívod plynu a túroval motor. A když spustí nákladní dřevák… Nebo se všechno mohlo seběhnout, ještě než přijel. Nechtěl bych ho dál brát již jen jako nevinného svědka, jde mi spíš tentokrát vůbec o možnost vyloučit ho z podezření nebo ho naopak usvědčit, vždyť i on by mohl být potenciálním vrahem.“

„A vy, Kalendo, jste během sobotního střežení na staveništi nezaslechli nic?“

„Já nic a Brázda jistě taky ne, není u sboru včerejší, jistě by to hned hlásil.“

„Hm, máte asi pravdu… A ty zařiď ještě zvukovou zkoušku, v otevřené krajině rány zanikají, zvlášť za dne.“

„Zajisté, pane přednosto, ověřím denní i noční podmínky, použiji stejného typu vozu i pistole. Mrzí mne, že jsme v terénu nenašli žádné další nábojnice, mohli jsme si alespoň trochu ujasnit, jak všechno proběhlo. Od střel z Mackova těla si mnoho neslibuji…“

„Nedá se nic dělat. Ještě jednou se tam raději podívej sám a za světla, jestli vám snad v neděli něco náhodou neuteklo!“

Smrž ani nestačil dokončit poznámku v zápisníku a už začal strážmistr:

„Já mám, prosím, jeden nápad. Nevím ale, jestli…“

„Ven s tím, Kalendo, od vás beru všechno!“

„Když se jako tady říkalo, že by třeba chtěli s tím letadlem uletět, vzpomněl jsem si, že …“

Do dveří strčila hlavu sekretářka, její tiché zaklepání přeslechli.

„Promiňte, pane přednosto, inspektor Bláha prý s vámi potřebuje nutně mluvit.“

„Ten také? Co se s vámi dnes stalo? Řekněte mu, že teď nemám čas, ať přijde… počkejte, v jednu, ve dvě třicet… Ať přijde ve tři, právě odjíždím!“

Dveře se nehlučně zavřely a Kalenda pokračoval:

„… by tam museli mít někde kufr nebo brašnu, do ciziny se nejezdí jen tak. Kdybychom všechno prohlídli, i ubikace dělníků…“

Sekretářka vstoupila znovu.

„Inspektor Bláha čeká, pane přednosto, jde prý o velmi nutný rozhovor.“

Vítkova odpověď zněla dost rezignovaně:

„Pusťte ho dovnitř, jinak by si na mě počkal na chodbě!“

Dlouhá služba kdekoli zanechává své stopy a dlouhá služba u policie zanechává stopy zvlášť hluboké. Ztracené iluze se nevracejí a inspektor, který si bez vyzvání sedl na židli u okna, znal tuto skutečnost asi dobře – před sebou měl rok do penze a za sebou šedivou cestu namáhavého a nedoceněného života. Vypadal mrzoutsky a mrzoutem byl v zaměstnání i v soukromí. Měl dolní předkus a někdy trochu huhňal, jinak byl značně zkušený a říkalo se o něm, že se zná osobně s každým významnějším příslušníkem pražské galerky.

„Mám to a spěchá to, šéfe, měli bychom hned zasáhnout!“

„Nerozumím vám, Bláha, o co jde? Musíte mě trochu víc informovat, ale pospěšte si, děláme právě tu leteckou záležitost!“

„Nebudu dlouho zdržovat, už ale znám mechanismus.“

„Mechanismus? Čeho?“

„Ztrát, šéfe, ztrát a nálezů. Vím konečně, kde a jak děvčata mizí.“

Použitím dvou protichůdných dojmů se Bláha pokusil o vtip, který ale nepadl na úrodnou půdu, ostatně jako obvykle za moc nestál. Bláha se před Vítkem nikdy příliš neostýchal a navíc ho tituloval – k podivení a někdy i k pohoršení noviců policejní služby – dost familiárně. Říkalo se, že tohle privilegium získal Bláha už někdy ve dvacátých letech, kdy při jakési bouřlivé razili v pražském zapadáku „Maroko“ zachytil židlí prudkou ránu bronzovým svícnem, určenou původně Vítkovi, tehdy ještě mladému a horlivému ramenu spravedlnosti, jestliže Bláhův vtip na nikoho z přítomných nezapůsobil, tím větší váhu měl přednesený fakt jako takový. Smrž s Kalendou na sebe mrkli – oba byli původně myšlenkami sice daleko, ale teď se v nich probudil profesionální zájem. A Vítek jen vyštěkl:

„Skutečně? Mluvte, člověče, mluvte!“

„Prověřil jsem, co se dalo. Když se potvrdilo, že každá z těch šesti byla zaregistrována v kartotéce filmové agentury, byl jsem tam pečený vařený. Zpočátku jsem se nemohl k ničemu dostat, třebaže data zmizení skutečně odpovídala přibližným datům předvolání děvčat do Prahy. Úředníci tam byli jen dva, oba…“

„Okamžik! Na jak dlouho v jiných případech agentura děvčata předvolávala?“

„Na den, někdy jen výjimečně na dva, aby jim nemuseli zbytečně proplácet stravné a nocleh.“

„Zkoušky se konaly hned v kanceláři?“

„Ne, podle potřeby, někdy na Barrandově, někdy ve Filmovém klubu a jindy zase na nějaké scéně. Na Národní třídě všechno jen zprostředkovávali a dávali informace.“

Vítek se nechal pomalu vtahovat do nového případu. Se zájmem nadhodil:

„A co úředníci?“

„Neškodná záležitost… Vlastně úřednice bych měl říct, obě jsou ženy. Nic jsem se o nich nedověděl, v trestním rejstříku nejsou a u nás v kartotéce taky ne, příbuzenstvo v pořádku. Musel jsem na ně pomalu, a tak jsem tam s nimi sedával, až jsme se trochu blíž seznámili.“

„Poslyšte, Bláha, včera jsem měl od vás dostat pravidelné hlášení!“

„Měl jsem ho, šéfe, chtěl jsem tam jen něco doplnit. Teď už by nemělo smysl vám něco dávat, vím mnohem víc.“

„Dobře, pokračujte! Co ty dívky, jak to s nimi bylo?“

„Přicházelo jich pět, osm denně, obvykle už dopoledne. Některé myslely, že patřím k podniku, a tak jsem se s nimi zkoušel bavit. To vité, šlo mi to těžko, já už na to bláznivé pokolení nemám náladu. Kdy já také s někým mluvím, prosím vás? Nanejvýš někdy při žurnálu, když k nám přivedou můru z ulice. A tak jsem…“

Vítek ho opět přerušil:

„Víte co? O sobě příliš nemluvte, vás známe. Řekněte nám raději, jak úřednice jednaly, když se některé z objednaných nedostavily do kanceláře!“

„Na to jsem se ptal hned první den, skoro polovina pozvaných prý vůbec nepřišla. Buď si to rozmyslily, nebo…“

„… nebo dostaly doma pár facek včas…“

Inspektor Smrž se zle zamračil, ale Vítkovi se Kalendův dodatek zřejmě líbil, protože se shovívavě usmál.

„Nechte těch hovadin, prosím vás! Pokračujte, Bláha!“

„Prostě nepřijely. Některé se omluvily, ale většinou jim to nestálo ani za to.“

„V čem je jádro věci, jak jste na to šel? Mě by například při vyšetřování zajímalo, komu předem říkaly o chystané cestě do Prahy!“

„To jsem nechal plavat, šéfe, Každá přece byla z jiného místa. Chtěl jsem naopak vědět, s kým mluvily o věci až v Praze, právě tady někde se musí všechno sbíhat.

Co jen měly všechny společného? Asi dvacet adeptek jsem vyzpovídal a pořád nic, ve vlaku prý prohodily jen pár slov k těm různým otrapům, co je nenechali na pokoji. To víte, každá to prožívala a už se viděla na prknech…“

„Spíš na prkně!“

Tentokrát stihly Kalendu káravé pohledy dva, jen Bláha se opět souhlasně ušklíbl a pokračoval:

„Včera jsem přišel do agentury hned po obědě a nic, dveře zamčeny a na nich cedulka: přijdu hned. Do jedné mají úřednice polední pauzu, ale trochu to natahují, jako všude. Tu se objeví na schodech slečna a už jsem věděl, kam míří – urostlá, obličej jako panenka, v ruce tašku. Potvrdila mi, že jde kvůli filmu. Počkám s vámi, povídám, a ona ani zdání. Postavil jsem se tedy kus dál před domem, dokud se jedna z úřednic nevrátila, ale nehlásil jsem se k ní. Děvče vyšlo ven asi za deset minut a já hned za ním. Mířilo k Buriánovi.“

„Na Poříčí?“

„Ne, k tomu bývalému, jak teď kroutí, zřejmě ji tam poslali na herecké zkoušky. Potom jsem tam…“

Sekretářka je zase vyrušila:

„Čeká vůz, pane vrchní rado.“

Vítek ji ale odbyl, začínal se dostávat do varu.

„Nedá se nic dělat, ať čeká! Pokračujte, Bláha!“

„Dvě hodiny jsem postál v průchodu, vedle vinárny „Zrinski“. Až konečně vyšla, celá červená. Jak pochodila, nevím. Vzala to Vodičkovou a pak Václavákem nahoru, na Wilzoňák …“

Inspektor Bláha rozvážně zalovil v kapse a vytáhl tlustý zápisník s ožmoulanými rohy. Významně poklepal na jeho přední desku.

„Honila rychlík. V agentuře jsem pak zjistil, že je z Chocně, tady mám její adresu. Zařídil jsem, aby na ni nenápadně čekali na nádraží a večer jsem už měl v bytě zprávu, dojela v pořádku.“

Vítek se začal tvářit strašně přísně.

„No dobře, a proč jste nám to tu všechno vyprávěl? Člověče, já tolik spěchám a vy …“

„Hned to bude, šéfe, to děvče udělalo pro nás hodně. V noci ležím, převaluji se, všechno si přemílám v hlavě. Brzy ráno jsem byl na Národní znovu. Všude ještě ticho, mohl jsem se dobře porozhlédnout. Dovolíte?“

Vítek se nechal zaskočit a roztržitě přikývl, načež inspektor Bláha ukousl špičku černého, nevzhledného smotku. Ostatní okamžitě sáhli po cigaretách. Ne snad proto, že by také dostali chuť, ale jaksi preventivně. Tam, kde Bláha si zapálil svůj doutník, se jinak dýchat nedalo…

„Je to ve druhém poschodí. Dům je velký, solidní, samá lepší rodina, klidně bych tam dělal domácího. Dole jsou sklady a na přední frontě obchod s výkladem, v prvním patře kanceláře a také dentista a advokát. Přes den tam bývá dost živo, snad se ti v domě ani všichni neznají. Třetí až šesté patro jsou samé byty, ve druhém jsou tři byty a kancelář té agentury. Tak, pánové, a teď se podívejte!“

Bláha pomalu vstal a přistoupil k přednostovu stolu, kde kromě dvou telefonů, větráku a zelené pijákové podložky nebývalo obvykle ani smítko. Ze zápisníku vytrhl list papíru, položil jej vedle Velova telefonátu a načmáral pár tahů.

„Ve druhém patře jsou dva byty hned u schodů a čtvrtý je naopak až za rohem, od zábradlí není k němu vidět. Vchod do kanceláře agentury je mezi druhým a čtvrtým bytem, tedy právě v koutě. Proti schodišti na zdi visí informační cedulka s názvem agentury a šipkou, na dveřích kanceláře další cedulka s názvem. Jinak partaje mají na dveřích štítky. Stojím tam, stojím, dívám se kolem a přemýšlím a vtom někdo jde nahoře po schodech. Nechtěl jsem, aby mě viděli, ještě by mě třeba chtěli dát sebrat jako pobudu…“

Bláha ošklivě zaskřehotal, ale jeho smích se odrážel od tří kamenných obličejů. Dobře by udělali, pomyslel si Kalenda.

„Vlezl jsem tedy honem za roh k tomu čtvrtému bytu a čekal jsem, až kroky utichnou. Jak jsem se přimáčkl na dveře, ucítil jsem tlak v rameni. Přímo za hlavou, nad jmenovkou, byl také háček – právě takový, jako na dveřích vedlejší kanceláře. Pořád mi to nedalo, nedovedl jsem si to nijak srovnat. Copak na dveře soukromého bytu se také něco vyvěšuje? Šel jsem na špacír na Střelák a vrátil jsem se po deváté, ráno se tam nikdo nepřetrhne. A pak jsem na všechno přišel!“

Ostatní stále mlčeli. Inspektor Bláha znovu zabafal, labužnicky se pokochal štiplavým, oči a nos drásajícím kouřem, a své vyprávění dokončil:

„Vystoupil jsem zase do druhého poschodí, vybavil jsem si to včerejší děvče z Chocně a viděl jsem v duchu, jak nesměle kráčí od jedněch dveří ke druhým a dívá se po cedulkách. Hned mi to došlo: co kdyby, sakra, někdo ty štítky vyměnil? Kdyby tu ceduli na řetízku na dveřích agentury pověsil na dveře od bytu? Zašel jsem tedy opět k tomu zastrčenému bytu podívat se na jmenovku, ale nic mi to zatím neřeklo. V agentuře mě úřednice přivítaly, třebaže na mě neměly čas, sešly se jim tam náhodou ty adeptky tři. Dobré jitro, pane komisaři … To víte, nestojím o to, co mi nepatří, nemohl jsem jim ale vymluvit, že komisař nejsem. Ta starší paní je docela pohledná, vdova …“

Vítek začal výhružně poklepávat podrážkou a Bláha se bleskově vrátil k původnímu námětu:

„Jděte si prý sednout na chvilku do kumbálu… To se mi právě hodilo. Je to taková malá komora, mají tam věšák a regály, už jsem tam jednou nakukoval. Tehdy jsem si ale nevšiml, že v rohu za plentou jsou ještě nějaké další dveře. Kam to vede, ptám se potom úřednic, když děvčata odešla. Prý nikam, dveře jsou stále zamčeny. Místnosti kanceláře agentury kdysi patřily k vedlejšímu bytu, ten ale za války rozdělili… Snažil jsem se zorientovat podle světových stran a brzy jsem zjistil, že kumbál sousedí právě s tím zastrčeným bytem, u kterého jsem se ráno schovával. Tak, pánové, a víte kdo tam bydlí? Jel jsem s tím na rejstřík sám, abych to měl z první ruky. Byt patří nějaké paní Nedbalové, její dcera je letuškou. Stačí?“

V místnosti bylo dlouho ticho, pak začal přednosta:

„Neblázněte, Bláha! Musí jít o náhodu! Kdybyste měl skutečně pravdu, pak se nám najednou oba případy slučují, vražda v letadle i únosy. Víte, co by to znamenalo? Vždyť na Tserikose navazují i Vodochody! Počkejte… v těch letadlech v noci nemuseli odvážet jen bedny s materiálem… Kristovy rány, to by byl případ!“

Vítek téměř vyskočil, rychlými kroky začal měřit místnost. Byl při tom sledován třemi páry vyčkávajících očí.

„Ověřit to musíme, jde o příliš vážnou věc!. S tou starou čarodějnicí si popovídám sám, raději hned předem opatřím povolení k prohlídce bytu… Bláha, sežeňte si Čermáka a dům hlídejte, budeme tam co nejdřív! A ty, hochu…“

Inspektor Smrž s Kalendou vstali.

„… vem si můj vůz a hajdy na letiště! Zjisti, kde je posádka „OK-XTU“, chci vidět stevardku i kapitána!“

XX.

Tráva předčasně usychala, byla nažloutlá a místy šedivěla jako rozjezdové dráhy, nad nimiž se vzduch jen tetelil. Na ploše před letištní budovou se několik mechaniků v bílých overalech mátožně pohybovalo kolem letadel.

Bylo stejné sucho a horko jako začátkem měsíce, déšť v nedávných dnech byl jen přechodný, ale oba policisté vyšetřovali pilně celý den. Vyptávali se operačního důstojníka ČLD, prošetřovali řadu záznamů u ředitele letiště, který byl současně vedoucím zabezpečovací služby, a zašli i do pasové kontroly. Nějaké informace získali, ale zdálo se, že inspektor Smrž je dost zklamán, což před chvíli i vyjádřil v telefonickém rozhovoru s Vítkem. Teď si konečně sedli pod slunečník na svou oblíbenou terasu a stali se opět pouhými diváky.

„Víte, že se mi bude po tom hemžení tady stejskat? Někdy v neděli sem vytáhnu starou, ať to taky vidí.“

„Nebuďte snílek, Kalendo. Vy ještě věříte na volné neděle?“

„To já říkám jen tak z legrace, pane inspektore. Myslíte, že tu budou včas?“

„Snad ano, poslední zastávku mají zase v Římě, jako všechna letadla z jižního směru.“

„Je to ale štreka! Kde přistávají?“

„Po přeletu Atlantiku nejdřív v Dakaru. Poznají kus světa, budou mít jednou na co vzpomínat.“

„A proč tak najednou ta změna? Celé měsíce létají na Střední východ a najednou hrrr … Jižní Amerika!“

„Nevím, Mottl si prý o to sám řekl. Vyhověli mu rádi, byl tam několikrát už vloni, a tak s ním nemuseli posílat šéfpilota.“

„Neměli bychom pozvat všechny?“

„Až podle okolností, šéfa teď zajímá hlavně Nedbalová. Beztak je to v životě samá náhoda, zase dnes mají OK-XTU.“

„Ta mašina vozí jen průšvihy. Heleďte, tamhle je Drobecký, mám ho zavolat?“

„Nechte ho být, jistě má svou práci… Co jsem říkal, už se s ním dali do řeči.“

Zahleděli se na hlouček postav v tmavomodrých leteckých stejnokrojích, který se náhle utvořil před vnitřním vchodem do letištní budovy. Kalenda si neodpustil dodat:

„Je to švihák, uniforma mu sedí.“

Inspektor neodpověděl, o něčem přemýšlel. Nebo v tom odmlčení byla trochu závisti? Ale už se ozval amplión:

„Pozor, pozor! Za několik minut přistane československé letadlo z Rio de Janeira!“

„Jsou přesný, to se mi líbí. Kdyby ale věděli, kdo a co je čeká … Zvedneme kotvy?“

Inspektor mlčky vstal a zasunul židli…

Vrchní rada Vítek se sklenicí chladného šípkového čaje u lokte si právě čistil skla a s precizností jemu vlastní uvažoval, jak nejlépe rozvrhnout obsah příštího služebního měsíčníku „Kriminalista“, když byl vyrušen lakonickým ženským hlasem:

„Jsou zde, prosím.“

Vešli čtyři – kapitán Mottl a Smrž s Kalendou, a jako první vůbec ovšem stevardka Nedbalová, všichni jí dali zdvořile přednost. Sekretářka za nimi zavřela vatované dveře a rozvážně se usadila v předpokoji, zapisovací blok měla již připraven. Nebylo nutno používat diktafonu, nenápadně umístěný amplión ve zdi u její hlavy dlouho nemlčel…

„Byl jsem nucen dát vás znovu předvolat. Nebudu dlouho zdržovat, chci vám jen položit pár otázek. Zdůrazňuji, že jde více méně o formalitu a prosím, abyste to tak chápali.“

Po tomto úvodu se Vítek na okamžik zarazil a Kalendovi, který seděl, jistě ne náhodou, na židli až u dveří, se zdálo, že v jeho očích se dnes odráží i jakési dravčí vyčkávání.

„Nejdřív by snad mohl odpovídat velitel letadla …“

„Jsem k dispozici.“

„Nynější sestava vaší posádky trvá již přes rok, že?“

„Asi rok a půl, byli jsme jedni z prvních na dálkových tratích.“

„Ovšem, ovšem, zkušenost se nezapře. Změnilo se za tu dobu něco nebo jste stále všichni pohromadě?“

„Druhý pilot se změnil, byl u nás nejdříve na zkušené a pak přešel jako velitel na jiné letadlo.“

„Také na dálkové tratě?“

„Ne, napřed na vnitřní linky, musí získat praxi na známém území a nalétat dostatečný počet hodin. Kromě toho je zde dost náročný požadavek na přístrojovou kvalifikaci …“

Vítek se trochu natočil k inspektorovi, který mu hned podal patřičné vysvětlení:

„Oprávnění pro let bez viditelnosti země, prosím.“

Smrž dobře věděl, s jakou chutí pan přednosta někdy pěstuje podobné odbočky, které mají vyšetřovaného uklidnit nebo ho naopak ukolébat v klamné jistotě, a se zájmem proto čekal, kdy a jakým způsobem bude zdánlivě nevinná slovní hra přerušena. Dočkal se brzy, Vítek náhle vybafl:

„A kolikrát jste byli letos na Blízkém východě? Ať už v Egyptě, v Palestině nebo jinde?“

Stevardka Nedbalová se napřímila, v probraném kostýmu ještě víc vynikly tvary poprsí. Očima se pověsila Mottlovi na rty.

„Kolikrát? Zpaměti už ani nevím… Snad dvacetkrát.“

Inspektor kapitána opravil, nevyptával se odpoledne na letišti nadarmo:

„Osmnáctkrát tam byli, pane přednosto, z toho šestkrát letěli přes Balkán, devatenáctá cesta na jih skončila jen v Římě. Tam ovšem přistáli podle mého výpisu celkem dvaatřicetkrát, Řím byl prakticky jejich tratí.“

„No dobře, dvacet nebo devatenáct, to je skoro stejné. Jak se vám tam líbilo? Je tam pěkně, že?“

Vítek se teď přátelsky usmíval, ale ti na druhé straně neměli pro jeho brilantní ukázku taktního poměru k lidem příliš velké pochopení. Mottl již zpozorněl a Nedbalová začínala být nervózní. Vítek si v další otázce odpověděl sám:

„A když se vám tam líbilo, proč jste najednou chtěli změnit trať?“

Mottl vypadal nechápavě.

„Proč jsme ji chtěli změnit? Všechno jednou přestane bavit, to přijde najednou nebo pozvolně. Prostě … prostě ztratíte zájem a chcete létat jinam, na tom přece nic není. S mezipřistáním trvala trať dvanáct hodin, sotva jsme se prospali a zase jsme museli zpět, všechno nás tam už unavovalo a potřebovali jsme změnu … Snad druh choroby z povolání…“

Inspektor si vyžádal pohledem Vítkův souhlas, dostal ho:

„Pobyt v zahraničí bývá někdy prodloužen, kvůli technickému servisu. To se tam pak zdržíte den nebo dva, že?“

Mottl ani Nedbalová neodpověděli a atmosféra v kanceláři se stala najednou nepřátelská. Vítek opět uchopil kormidlo:

„Jak se vám tam líbilo, slečno Nedbalová?“

„Paní… Kolikrát jsem na to již upozorňovala.“

„Paní? Promiňte tedy. Myslil jsem, že Nedbalová je vaše dívčí jméno, alespoň je uvedeno v úředních záznamech.“

„Byla jsem kdysi provdána za cizince, ale toto oslovení by zde znělo podivně.“

„No dobře, něco jsem o tom slyšel. Jak se při takových delších pobytech tráví čas? Procházky, koupání, společnost?“

Mottl kavalírsky začal:

„Na procházku v Orientu žena sama nemůže … A koupání? Vemte si třeba Egypt… Do Nilu se vlézt nedá kvůli bilharziase, nejvýš tak zbývá bazén u hotelu Heliopolis. A společnost v našem slova smyslu…“

Bez jakéhokoli komentáře Vítek náhle zcela změnil námět otázek:

„ Hm… a jak je to teď vlastně s Vybíralem? Pro tak dlouhou trať, na jakou jste přešli nyní, jsou prý zásadně určováni dva telegrafisté, alespoň tak to panu inspektorovi vysvětlili na vašem leteckém dopravním oddílu. Přibrali jste tedy nového, to chápu, proč jste ale vyměnili i Vybírala? Proč Vybíral nelétá teď s vámi? Vím sice, že v Jižní Americe byl vloni už kolikrát, ale kraje tak exotické přece stále táhnou, či ne?“

Mottl s odpovědí neváhal, jako by ji měl předem připravenou:

„Vybíral požádal před tímto letem o mimořádnou týdenní dovolenou. V tom snad není nic divného, že?“

Pan přednosta byl asi jiného názoru, protože se dlouze zadíval na protější stěnu a pak napsal na list z bloku několik vět a beze slova je podal Smržovi. Ten hned vstal a vytratil se ven, aby napravil svou odpolední chybu. Proč jen mu nedošlo hned na letišti, jak důležitá může být Vybíralova nepřítomnost v Mottlově posádce při vyšetřování vraždy na Mackovi? Proč si již dříve neověřil jeho nynější pobyt? Jestliže totiž Vybíral nebyl s Mottlovou posádkou v Rio de Janeiro, pak s největší pravděpodobností zůstal v republice – dopravní letci obvykle na dovolenou ven nejezdí – a potom je ovšem nutné podívat se na jeho zájmy a činnost v oné noci, kdy byla provedena vodochodská akce. A kdyby si nedokázal opatřit spolehlivé alibi… Ano, pak by řešení mohlo být jednoznačné, vždyť zprávu o příletu pašeráckého letadla s cizinou vykorespondoval asi nějaký telegrafista. Co kdyby, konečně, byl Vybíral i vrahem Tserikosovým? Kdo vlastně měl lepší šanci řídit činnost celé tlupy na našem území než právě on? Myšlenky se mu honily v hlavě, ani třídit je nestačil. Dokonce si začal vyčítat, že po příletu „OK-XTU“ nesebral celou posádku. Ano, druhého pilota a mechanika měl také přivézt, byli při tragickém letu z Říma na palubě, a ani na ty dva nové telegrafisty neměl zapomenout…

A zatímco Smrž sháněl zuřivě řidiče k pohotovostnímu vozu, nasadil Vítek opět konverzační tón:

„Přece jen bych rád slyšel i paní Nedbalovou – jak jste se v zahraničí bavívala? Chodívala jste pořád po památkách? Nejde mi právě o Egypt… Jaké to bylo třeba v Bejrútu? Nebo v Římě?“

Stevardka byla zřejmě krajně nesvá a Kalendovi, který viděl odzadu alespoň část jejího profilu, připadala téměř jako při prvním výslechu na letišti, když popisovala objevení zavražděného.

„Já … já vám nerozumím …“

„Nerozumíte nebo nechcete rozumět? Tak toho zatím necháme … Kde bydlíte v Praze, paní Nedbalová?“

„Přece … přece v internátu dopravních posádek … Musíte to vědět, jsem tam hlášená …“

„Ano, hlášená tam jste, ale příliš často se tam nezdržujete. Spíte někdy mimo objekt? U nějaké známé nebo známého…“

Tato impertinentní otázka měla zřejmě stevardku psychologicky rozvrátit. Povedlo se to dokonale, Nedbalová byla přímo zelektrizována. Vadila jí snad zvlášť přítomnost Mottlova?

„Dovolte! Přece tak intimní záležitosti…“

Vítek ji okamžitě uklidnil:

„Jak je vám libo, odpovídat nemusíte. Máte v Praze matku, že?“

„Ovšem… Nevím ale, kde teď je, už jsem ji přes týden neviděla. Jezdívá v létě na Berounku do chaty …“

„Také o ní nic nevím… Ovšem jen zatím, brzy jistě nějaké zprávy dostanu.“

„Nechápu, proč …“

„Nechápete? S vámi je to nějak špatné, paní, ničemu nechcete rozumět. Kde bydlí?“

„Na … na Národní třídě.“

„Na Národní? Tak alespoň v tomhle jsme se nespletli, to mě těší. Pěkné bydlení, v centru města… Byt je jistě veliký …“

Kalenda se zájmem pozoroval, jak se Vítek téměř vžívá do role agenta s realitami.

„Dva pokoje s příslušenstvím.“

„Vždy byl takový?“

„Zase … zase vám nerozumím.“

„Ne? Jak byste vlastně mohla, za války jste zde přece nebyla, předtím jen občas. Nemáte o matku obavy, paní Nedbalová?“

„Nevím proč … Jaké obavy …“

„Beztak bych byl rád, kdybyste mohla trochu popsat tu chatu, chtěli bychom se za paní matkou podívat.“

„Přijede přece sama … Ví, že jsem měla přiletět a jistě se tu objeví, dnes nebo zítra.“

„Spadl mi kámen ze srdce, měl jsem totiž obavy za vás. Víte proč?“

Mottl byl stále zaraženější – před ním se zřejmě rozvíjela hra, s kterou nepočítal. Vítek pokračoval ještě agresivnějším tónem:

„Stále nic nevíte, paní Nedbalová? Povím vám to tedy sám: dali jsme z nutného důvodu byt vaší matky otevřít…“

Vítkovy prsty, jež dosud klidně svíraly okraj desky pracovního stolu, se lehce pohnuly, v předpokoji dvakrát bliklo světlo. Sekretářka hned vstala a vyšla na chodbu.

„… a víte, co jsme našli?“

Stevardka znehybněla, ramena jí klesla.

„Vlastně koho jsme tam našli? Podívejte se!“ Všichni se obrátili za radovou rukou ke dveřím, jimiž v doprovodu dvou strážců vstoupil muž středního věku. Příslušníkům posádky se zdál být cizí, ale Kalenda ihned poznal, o koho jde – pomyslel si jen, že fotky v dokladech by se měly obnovovat častěji. Vítek se téměř theatrálně natočil ke stevardce:

„Vy se s pánem neznáte?“

„Nemám ponětí…“

„Ne? Pak budu nucen vás vzájemně představit Paní Nedbalová, pan Hemelík! Ještě vám to nic neříká? Dobře, zase vám rád pomohu… Pan Hemelík se dobře znal s panem stavitelem Jirákem…“

Stevardka se zajíkla.

„Se zemřelým stavitelem Jirákem, musím dodat… Vodu!“

Poslední slovo bylo na místě, stevardka se zhroutila.

XXI.

Úhledná vizitka na dveřích bytu činžovní vily v Liboci prozradila sice inspektoru Smržovi, že ve věci pátrání po Josefu Vybíralovi, radiooperatérovi Československé letecké dopravy, je na správné adrese, ale zvonek řinčel nadarmo. Konečně se na druhém konci chodby objevila nepříliš upravená a trochu již odkvetlá paní, stydlivě si přidržela výstřih županu, a začala důkladně vysvětlovat, že pan Vybíral není doma. Kam a kdy odešel? Těžko říct – ženu má na letním bytě u tchýně, hospodaří si sám, z domu odchází nepravidelně. To víte, muži při takové příležitosti… Kde by ho mohli nejspíš najít? Těžko říct, ale jezdívával často dolů do města do nějaké vinárny blízko Myslíkovy ulice. Takové divné jméno má ten podnik, „Dobrý večer“ či jak se to jen jmenuje…

Lokál byl špatně větrán, kteroužto nemocí trpí většina pražských lokálů, jeho ovzduší i plyšové potahy boxíků byly nasáty nikotinem a přepáleným omastkem. Pár stojacích lustrů s plátěnými barevnými stínidly udržovalo diskrétní šero jako v ráji pražských pederastů „U Huňků“ a celou atmosféru dolaďovaly tklivé tóny houslí a klavíru. Smrž ovšem „Bon Soir“ dobře znal, snad až příliš dobře, před dvěma roky tam prováděl jakési vyšetřování, při kterém mu náhodou také asistoval strážmistr Kalenda. Od té doby tam někdy zašel na sklenku a srovnat si myšlenky v hlavě. Říkalo se sice, že se tam občas hrává hazard, ale Smrž byl toho názoru, že i policie musí přimhouřit jedno oko, aby tím lépe mohla nastavit obě uši. Kolik jich už odvedli od „Pasovských“ …

Právě otevřeli, podnik byl téměř prázdný. Inspektor letmo prošel celým salónkem a vybral si místo v koutě. Vrchního volat nemusel, ten se obratem smýkl kolem a už stavěl Smržovi na ubrus baňatou sklenku koňaku a minerálku s ledem. Byl to typický Henessy, barvou, jiskrou i vůní, ale Smrž věděl, že mu jej budou počítat jen jako druhořadý koňak tuzemský – na francouzské koňaky neměl podnik licenci a vysoká cena na účtence by byla důkazem, že jde o nápoj pašovaný. A který restauratér nebo barman bude cpát policii důkazy sám proti sobě?

Housle začaly tichounce kloktat, snad na počest pana inspektora, a ten se uzavřel do sebe, jen sklenku čmuchačku zahříval v dlaních. Přijde Vybíral, nepřijde? Má se na něho zeptat? Raději ne, zbytečně by ho poplašil, vrchní by ho mohl varovat. A je tu skutečně štamgastem, nepletla se ta paní? Jiný podobný podnik s cizím názvem v této oblasti přece není, „City Bar“ a „Tokio“ jsou na druhé straně řeky, za vodou. Jak to, že ho tu ještě nikdy neviděl? A jak dlouho má na něho čekat? Dlouho se dnes zdržet nemůže, pěkně by to slízl.

Pan přednosta byl právě ve svém živlu:

„Říkáte tedy, že jste pro stavitele Jiráka jen tu a tam něco převezl? No, zadarmo to jistě nebylo, černé stavby se za války platily draho. A ve voze justiční pathologie, hm … šedočerná barva, nic nápadného … Co když vás zastavili četníci?“

Hemelík odpovídal pomalu, zdálo se, že je už dost unavený. Bylo to z výslechu nebo z vypětí posledních dnů? Těkal kolem sebe, hledal odpovědi na prázdných židlích, na nichž před chvíli seděli Mottl a Nedbalová, a rozčileně sebou trhal, když Kalenda za jeho zády občas zachrchlal kuřáckým kašlem.

„Měl jsem zvláštní povolení, při převážení mrtvol se jezdilo na benzín.“

„Co kdyby vám chtěli zkontrolovat náklad, toho jste se nikdy neobával?“

„Také se to někdy stalo, ale jen málokdy – potom jsem ukázal rakev, vždycky jsem jednu dvě vezl…“

Vítek poťukával na stůl a kousal se do rtů. To bylo u něho známkou nejvyššího rozrušení, které vyniklo hlavně tehdy, kdy nemohl přecházet po místnosti. A protože při výsleších významných delikventů obvykle seděl, aby chůzí nerušil vyslýchané, musel svou skrytou energii vybíjet jinak. Pěkně je doběhli, celou slavnou policii! Zločinci výborně využili faktu, že vůz k převážení mrtvol měl dvě podlaží, každé rozdělené přepážkou, tedy vlastně čtyři komory se zvláštními dvířky …

„Proč si ústav objednal tak velký vůz, nebožtík bývá obvykle jen jeden!“

„Byl vyroben ještě před válkou, nakupovala se těla pro anatomii a těch se pak sváželo do Prahy z okresů několik najednou, doprava přišla levněji.“

Pana radu napadlo, že lidské tělo není zaječí kožka, ale mlčel a raději probíral v mysli informace, které právě vymačkal z Hemelíka. Ano, na všechny přípravy tenkrát osobně dohlížel, a přece ho po uloupení mrtvoly ani nenapadlo, že místo záměny rakví v Máchově ulici mohly být z Ústavu justiční pathologie vezeny rakve dvě. Myslel si, že stráž na místě stačí, a pak si mohli všichni hlavu strhat. Teď do toho ovšem vidí, rakev s pískem naložili někde jinde předem do rezervy …

„Macek se tedy jmenoval, říkáte, správně Katzek?“

„Katzek, ano, den před nastoupením do místa vyšel z Pankráce, měl malý dekret.“

„Proč udal adresu bydliště do hotelu?“

„Chtěl se tam skutečně ubytovat, kdysi tam prý přespával.“

Kalenda si vybavil rozhovor, který měl s inspektorem Smržem při odchodu z kanceláře té drobné, šedovlasé paní ze správy zdravotnických zařízení. Vítek se už neudržel a rázně vstal, postavil se před Hemelíka a začal:

„Tak, a teď si ještě jednou prověříme poslední fázi vaší výpovědi! Tvrdíte, že jste Katzekovi nabídl, aby u vás bydlel! To byl váš nápad nebo Jirákův?“

„Můj, pane komisaři, bylo mi ho líto… Tolik lidí bylo v kriminálu a někdy ani nevěděli proč.“

Kalenda se nenápadně ušklíbl, s takovým titulováním to bylo špatné. Po skončení studií na právnické fakultě pojal totiž Vítek záměr připravit k obhajobě disertaci se zvláštním zřetelem k ethice legislativy a nastínil si proto osnovu filosoficky bohatě fundovaného námětu s poněkud dlouhým, ale tím výstižnějším a rozhodně slibným názvem „O některých morálních aspektech postihu promiskuity ve větších urbanistických celcích“, musel však tuto náročnou práci velmi brzy přerušit pro rozhodný odpor své mladé manželky, která z nepochopitelných důvodů mu kladla nejrůznější překážky a znemožňovala mu opatřit si v tomto směru dostatek praktických poznatků, pro práci samu nezbytných. I tak byl ovšem zařazen v ranku vysokoškoláka a vzhledem k velikému počtu odsloužených let měl již titul vrchního rady, přičemž zasvěcení ho ještě častěji titulovali podle zastávané funkce přednosty Kriminální ústředny, avšak mnozí prostí lidé a hlavně pak delikventi ho stále oslovovali jen jako komisaře, čímž ho v rámci pragmatiky degradovali hned o tři služební stupně. Vítek to někdy dost nelibě nesl, při Hemelíkově výslechu nedal však na sobě nic znát a sázel otázku za otázkou:

„Tak vám ho bylo líto, no dobře… A když jste vyjeli Chotkovou silnicí nahoru - vůz eskorty málo táhl a zůstal někde pod zatáčkou – řekl jste Katzekovi, aby … Co jste mu řekl, opakujte to!“

Hemelíkovi se moc nechtělo.

„Aby … aby honem vystoupil a zaběh’ domů, že jsme po snídani zapomněli vypnout vařič …“

„Říkal jste prve elektrický vařič!“

„Ano, prosím, nic jiného mne nenapadlo.“

„A Katzek…“

„Přibrzdil jsem, Katzek vyskočil a seběhl Myší dírou, nikdo ho vůbec neviděl.“

Vítek přistoupil ke stolu a nenápadně kopl vztekle do jeho nohy. Všechno tak jednoduché, přímo prosté, řada samých hloupostí a jeho případ div neporazil – jeho, mistra kriminalistiky a zločinecké psychologie! Znovu spustil:

„Ať se trochu hneme! O dvorku v Máchově ulici jste dobře věděl, za války jste tam vozil truhlářovi prkna – také ovšem načerno – měl jste z té doby ještě klíč od kůlny… No, co bylo dál!“

„V zatáčce… v zatáčce do Máchovy jsem se přesvědčil, že eskorta nemůže přes trať a tak jsem za rohem zastavil a zacouval do dvora. Tam jsem … tam jsem…“

„Dělejte, člověče! Leze to z vás jak z chlupaté deky! Nemyslete si, že mám čas jen na vás!“

Hemelík polkl a pokračoval:

„Jirák… Jirák mi kůlnu předem odemkl, a protože vrata se otvírají dovnitř, stačilo jen pomalu zatlačit na zpátečku a zadek vozu se schoval. Vlezl jsem do kůlny, skříň s plnou rakví jsem vysunul a nechal spadnout na zem a už jsem byl zase na ulici, ani jsem nemusel vypnout motor…“

„Kdo za vámi zavřel dveře od kůlny?“

„Nikdo, bylo tam samo.“

„A kde byl v té době Jirák?“

„Čekal, prosím, na Špejchaře u kiosku, dal předtím mně i tomu študentovi znamení. A když eskorta se konečně vymotala od šraňků a dostala se nazpátek na Belcrediho, zašel do Máchovy…“

„Pěkná práce, jen co je pravda! A co vy potom?“

„Nic, jel jsem dost pomalu a druhý vůz mne dohnal na silnici před letištěm, zřejmě se už kvůli mně vracel. Nikdo mi ale nic nevytýkal, a když jsem potom s pomocí mechaniků skříň s rakví v hangáru vykládal, stála celá eskorta stranou. Pak jsem odjel, na nic se mne neptali a nezdržovali mne …“

„K nevíře! A Jirák zatím dole v Dejvicích otvíral v klidu původní rakev! Měl nějaký kufřík, viděl jste něco?“

„Měl velkou nákupní tašku, nesl v ní hasák a nějaké nářadí.“

Vítek se otočil někam za Hemelíka.

„Kalendo, vyžádat si podrobnější popis tašky a hned zítra prohlédnout ještě jednou Vodochody! Jasné?“

„Podle rozkazu, pane komi… pane vrchní rado!“

Vítek se vrátil ke své oběti:

„Jak to bylo po Jirákově návratu domů!“

„Přišel… přišel a vytáhl ze sekretáře flašku …“

„Divíte se? Copak svlékat mrtvoly je něco příjemného? Kolik vám nabídl? No, ven s tím!“

„Sto… sto tisíc, až prý ale ty klenoty prodá.“

„Klenoty?“

„Ano, klenoty … klenoty z rakve …“

Vítkovi zrudl zátylek.

„O čem to mluvíte, člověče? Jaké klenoty? Co je to za nesmysl.“

Hemelík se zdál být krajně udiven, zmateně koktal:

„Přece… přece kvůli nim chtěl Jirák rakev otevřít …“

Vítek začal divoce koulet očima a jen Kalenda věděl, že v tomto stupni vzrušení bývá zvlášť nebezpečný…

Zábava v „Bon Soir“ přicházela pomalu do proudu. Trousily se párky, mladé i starší, obsazovaly boxíky. Smrž se zájmem všechno pozoroval a profesionálně odhadoval, v kolika případech a za jakých okolností bude dnes narušeno právo rodinné. Starší pán, mladší slečna, jiný starší pán se slečnou ještě mladší, a tam v koutě naopak vyzrálá dáma, hrající si na upejpavého diblíka a blaženě se natřásající po boku rozjařeného mládence … Děda v pocintaném smokingu u klavíru tiše preludoval a houslista mazal smyčec a mlčky loudil na hostech, také ho trápila žízeň.

Smrž měl již třetí koňak a skutečně jej vychutnával, pil s největší rozvahou. Začínal také dostávat vyrovnanou náladu, v níž i zapeklité problémy se stávají křišťálově jasnými a v níž i velké osobnosti se začínají smrskávat na malé myšky u zdi… Ano, teď ať si Vítek vede zase všechno sám, vždyť on, Smrž, má také právo prožít alespoň jeden večer jako člověk, ve společnosti jiných a v prostředí ne právě nehostinném. Co ovšem s tím Vybíralem, jak dlouho má na něho čekat? Nemůže tu přece zůstat do půlnoci a udělat velkou útratu, co nejdřív se bude muset zvednout. Ano, lokál se již pěkně zaplňuje, i z chodby od kuchyně je slyšet hlasy …

Kancelář přednosty Kriminální ústředny byla již téměř vylidněna, zbyl tam jen pan vrchní rada a jeho věrný Kalenda. Oba vyhlíželi vyčerpaně, ale Vítek od problému neodešel.

„Já mu dám klenoty… ještě nám bude malovat straky na vrbě… Jirák hledal šek, nic jiného. Pohádku o klenotech Hemelíkovi namluvil, aby se s ním nemusel příliš vysoko dělit…“

Závěrečná část Hemelíkova výslechu měla velmi rušný spád, zúčastnil se ho na střídačku i Kalenda, a teprve tato část přinesla do případu trochu jasno: Hemelík se cestou z letiště stavil v bytě u Jiráka, kde Jirák mu začal tvrdit, že v rakvi nic nenašel. Začali se prý spolu hádat a vtom zazvonil telefon. Někdo stavitele informoval, že je zle, že na všechno se přišlo, a ať stavitel dál nic nepodniká, dokud se situace nevyjasní. Na druhé straně drátu musela samozřejmě být nějaká osoba z letiště, nikdo jiný nemohl zatím o uloupení rakve nic vědět.

Tento telefonát nebyl policií bohužel zachycen, protože v té době byl na radův příkaz již zrušen odposlech linek a celá pohotovostní skupina se vracela zpět do Prahy. Jirák prý byl po zmíněné rozmluvě velmi rozčilen a tvrdil, že Hemelík se nesmí v ústavu již ukázat a že nesmí teď jít ani domů. Přeli se chvíli, ale pak se Hemelík dal nastrašit a přemluvit, aby počkal pár dní na Národní třídě, než se najde nějaké jiné řešení. Jirák mu nabídl k používání prázdný byt stevardčiny matky, kam často docházel a od kterého měl klíče. Proč a na co chtěl Jirák čekat? Doufal, že zjistí – a to jeho informátor z letiště asi také zatím nevěděl – do jaké míry a proč se trik s rakví prozradil. Nevěděl, že Hemelík omylem vybral pro záměnu poškozenou plechovou skříň a že Mottl si potom na letišti vady náhodou všiml. A také prý Jirák nevěděl, kde je jakási další cennost, která měla být ukryta v Tserikosových šatech. Ano, byli tenkrát hodně oba poplašeni a zvlášť byl poplašen Hemelík, třebaže právě jeho zatím celkem nikdo nemohl usvědčit. Ústavní vůz proto zavřeli do Jirákovy garáže, kde jinak parkoval BMW a užuž chtěli odjet na Národní do bytu staré Nedbalové, když Hemelík vyrukoval ještě s dalšími obavami. Jak to dopadne s Katzekem? Pomáhal Hemelíkovi nakládat obě rakve, vypoví potom také, že u Myší díry byl odeslán pryč… Ano, Katzek se stal najednou nepohodlným, a proto musí zmizet. Jirák přišel na dobrou myšlenku. Katzeka skoro nikdo nezná, v ústavu je nový, a když se alespoň na čas ztratí, budou napřed podezírat jeho – bývalého trestance. Hemelík by se mohl později zase ukázat a tvrdit, že se obával ohrožení na životě a že se proto ukryl, snad by mu to nějak prošlo.

„Ani bych se nedivil, Kalendo, že chtěli toho Katzeka odeslat letadlem do ciziny. Co myslíte?“

„Sotva, pane přednosto, tenkrát Jirák asi nic ještě nevěděl. Spíš ho chtěli někde zadekovat, na venkovských služebnách se v popisu podle cirkuláře málokdo vyzná.“

Ano, oba pachatelé zajeli tenkrát do Hemelíkova bytu za Katzekem, který se dal posléze přemluvit k nastoupení do místa u Jirákova známého stavitele v Dobrušce.

Katzek měl Prahy za těch pár dní už dost a odlehlá Dobruška vypadala slibně, proto nabídku přijal. Dostal pár korun na cestu a odejel, propuštění vězňové moc velké kufry balit nemusí. Jirák mu nový nástup dodatečně vyjednal telefonem – meziměstská ústředna obratem potvrdila vystavení účtu za tento hovor – a Hemelík Katzekovi slíbil, že ho v ústavu řádně odhlásí.

Při čtvrtém a podle vlastního rozhodnutí definitivně posledním koňaku se Smrž dost lítostivě zvedl a šel za vrchním vyrovnat účet, policisté neradi platí před druhými. Pan vrchní nebyl již dost dlouho v sále, často odbíhal a vracel se ve stále větších intervalech, přičemž projevoval jisté rozčilení. Smrž chvilku čekal u východu, ale brzy zjistil, že pro druhé hosty se stává krajně nepohodlným – z boxíků se přestávalo ozývat veselé hihňání a hlasy mužů nebezpečně klesly o oktávu níž, a tak raději sál opustil a vydal se do boční chodby, aby po zaplacení mohl vyjít druhým vchodem přes vedlejší dům. Z kuchyně náhle vyběhl roztěkaný vrchní a při spatření inspektora zůstal ulekaně stát na samém prahu. Smrž si málokdy nechal něco ujít a nezaváhal ani nyní, kdy všechny průvodní zjevy evidentně naznačovaly něco mimořádného. Rázně proto vrchního odstrčil a vstoupil do kuchyně a svého kroku později nelitoval – u stolu vedle sporáku seděl majitel podniku s nějakým neznámým tělnatým pánem a na židli proti nim rozšafně trůnil telegrafista Vybíral. Měl jen bílou košili, kalhoty mu přidržovaly elegantní vyšívané šle, světový dernier cri, z úst mu trčela lulka. Byl právě lehce předkloněn a na stůl, zakrytý karetní plachtou, rozkládal soustředěně gotesa.

XXII.

„Jak to s ním dopadlo? A co Nedbalová, změkla?“ Inspektor Smrž se překvapeně ohlédl, odstoupil od otevřeného okna a postavil se zdvořile do pozoru. Nepočítal s tím, že pan rada se do kanceláře ještě jednou vrátí a zvlášť nepočítal s návratem tak pozdním.

„Kalendo …“

Strážmistr za stolem se mátožně napřímil nad popsaným blokem a snažil se probrat.

„Kalendo, pan přednosta bude chtít slyšet podrobnosti!“

„Ne, mládenci, nic takového, jen výsledek mi řekni a hned zas poběžím, už je půlnoc pryč. Nemohl jsem to doma vydržet…“

Smrž prohodil spiklenecky:

„Promiňte, pane přednosto, ale asi už zůstanete. Máme totiž všechno!“

„Jak to, všechno!“

„Únosy a zřejmě i vraždu.“

„Koho, Tserikose? Nedělej si ze mne švandu!“

„Ne prosím, to zatím ne, ale deduktivně jsme došli k motivu vraždy Katzeka a tím ovšem i k vrahovi samému.“

„Přiznal se někdo? A co Vybíral?“

„Hemelík výpověď podepsal, prý pro polehčující okolnost. A mohu vám říct hned, že …“

Vítek inspektora zarazil:

„Ne, počkej, nic mi neříkej, nekaž mi radost! To by bylo, abych na všechno nepřišel sám!“

Složil ruce za zády a začal svou obvyklou procházku. Protože však pro kanceláře inspektorů není systemizován žádný koberec, ani prošlapaný, rozvrzaly se parkety, a tak se Vítek raději usadil na jedné z volných židlí. Nepřítomně opakoval:

„S čím začít, s čím jen začít…“

Inspektor ho trochu popíchl:

„Je to i s doznáním, prosím, zítra dáme všechno pro prokuraturu.“

Vítek ani nestačil vyjádřit své překvapení:

„Prosím tě, co mi to povídáš… Vybíral se také přiznal?“

Smrž dost nechutně podotkl:

„Ne, prosím, ten stále zapírá, ovšem našli jsme u něho doklad, který mu zřejmě zlomí vaz – odpoledne v den vodochodské akce byl prokazatelně na ruzyňském letišti!“

Pan rada si zběžně prohlédl podávanou kopii poukázky pokladny ČLD, na níž bylo uvedeno Vybíralovo jméno a vlastnoruční podpis pod vyplacenou částkou, a poněkud se zarazil u vyznačeného data. Ano, všechno souhlasí … Je to jen opětná souhra náhod nebo šlo o nějaký záměr? Pořád bez úspěchu hledali někoho, kdo ve zmíněný den měl možnost avizovat cizinu o nutnosti vyslat pašerácké letadlo do Prahy, a teď se náhle možný pachatel objeví. Proč ale odmítl letět do Jižní Ameriky? Proč si vzal tak náhle dovolenou? Proč nešel na letiště jindy, proč právě v kritický den? V Ruzyni se jistě mohl dostat k nějakému vysílači a vyslat smluvenou zprávu…

„Tvrdí sice, prosím, že v poslední době prohrával víc v kartách a že si musel jít nečekaně vyzvednout zálohu na gáži, ale to na věci nemusí nic měnit, jistě je do případu nějak zapleten.“

„Můžeš mít pravdu, ráno si ho ještě půjčíme spolu … Teď mi řekni něco bližšího o Vodochodech. Víš přece, proč se zatím držím hlavně tohoto směru!“

„Domnívám se, prosím, že právě s touto fází případu jste nejlépe seznámen, zúčastnil jste se osobně nočního zásahu…“

Šéf pochvalně zaráčkoval:

„Správně, hochu, správně … Podle vlastních konkrétních představ se právě tady mohu dostat nejvíce kupředu. Tak začni vyprávět – proč a jak se tam Katzek najednou objevil?“

Smrž si trochu odkašlal.

„S vaším dovolením bych napřed trochu odbočil – vzpomínáte si, prosím, na zprávičku, jež po nálezu těla v Máchově ulici proběhla tiskem?“

Vítek odpověděl dost popuzeně:

„Nedělej ze mě sklerotika, sám jsem ji přece stylisticky upravoval!“

„Promiňte, prosím … Ta zpráva udělala hodně, pane přednosto. Hemelík, kterému do schránky na dveřích házeli pro Nedbalovou pravidelně noviny, se konečně dověděl něco bližšího. Neměl prý do té doby představu, čí tělo v rakvi je, ani se o to nezajímal. Jméno mrtvého sice znal, bylo jako obvykle uvedeno na dodacím listu rakve, ale to mu nic neříkalo, protože předtím nebylo na náš pokyn… promiňte, na váš pokyn, pane vrchní rado… nikde uveřejněno. Myslel, že Tserikos zemřel přirozenou smrtí a že Jirák se náhodou dověděl o nějakých klenotech v rakvi, zvláštní stráž v ústavu tomu dodávala věrohodnosti. Už jsem mu, mimochodem, ty klenoty potom ani nerozmlouval, ať si tomu věří dál… Když za ním Jirák přišel do ústavu, nechtěl nejdřív s celou záležitostí nic mít, ale dal se posléze nalákat na nabídnutou odměnu. Vždyť jeho riziko bylo celkem malé - až do poslední chvíle mohl tvrdit, že do dvora zacouval kvůli nějakému defektu na voze, a každý by mu jistě uvěřil. Zmíněná zpráva v novinách s ním ovšem zatřásla, hodně se mu ujasnilo. Napadlo ho, že Jirák musí Tserikosova vraha znát, že jinak by asi o obsahu rakve nemohl nic vědět a že on sám zabředl do pěkné kaše. Vzpomněl si i na záhadný telefon z ruzyňského letiště do Jirákova bytu po odhalení rakve s pískem a také mu dělalo starost, jak bude jednou vymlouvat své nynější zmizení. A nejvíc ho prý polekalo, že Katzekovi cestou na letiště ukazoval na Klárově parkující Jirákovo BMW a že stejným vozem potom přijel s Jirákem za Katzekem do svého bytu, aby ho pomohl přemluvit k odchodu do Dobrušky. Obával se, že po oloupení i opětném nalezení rakve s mrtvolou se objeví v novinách ještě další podrobnosti a že Katzek bude tyto noviny také číst a dá si potom dvě a dvě dohromady. Zavolal proto hned Jirákovi, který mu občas přinášel jídlo, a ten ho uklidnil, že prý všechno brzy zařídí…“

„Pěkně všechno zařídil, pan stavitel…“

Během Vítkovy poznámky nabral Smrž trochu dechu a dokončil své líčení:

„O tom, co přesně se stalo dál, se můžeme již jen dohadovat, ti dva již nikdy vypovídat nebudou. Katzek jistě dostal pozvání do Vodochod - snad se podaří později ověřit, jakým způsobem mu bylo doručeno – a třeba i rád hned uposlechl, propuštění vězni obvykle nepromeškají žádnou příležitost ke změně místa. Pořád doufají najít něco lepšího, zahojit trochu promarněná léta. Myslím, že …“

„K věci – takové poučky si nech!“

I ve svých letech byl Smrž stydlivý, ani jeho povolání ho to nedokázalo odnaučit. Trvalo proto dost dlouho, než se po přednostově nerudné poznámce dokázal opět vzchopit a navázat na původní námět:

„Z Dobrušky je do Vodochod kus cesty a musí se jet přes Prahu. Něco podobného by se Jirákovi jistě nehodilo, nenechal by hledaného člověka pobíhat po městě, a proto pro něho asi sám dojel vozem. Dopis mu asi předem vůbec neposílal, ten by nemusel Katzeka zastihnout… Ano, nejspíš pro něho zajel a přivezl ho sám. Brzy si to konečně ověříme.

Předpokládám, že se tak stalo v pátek, staveniště bylo téměř opuštěné … Strážmistr Brázda hlídal až od odpoledne a Jirákovy pohyby do té doby sledovány vůbec nebyly,“

„Zdá se to být pravděpodobné… Myslíš, že ho tam chtěl hned odstranit?“

„Možná, i když lepší příležitost by měl cestou, mohl zastavit někde v lese a snadno se těla zbavit.“

Šéf měl jiný názor:

„Ovšem právě tak snadno by ho potom mohl někdo nahodile objevit a byl by konec, nemluvě ani o riziku cesty s mrtvolou v kufru. Ne, na staveništi by měl podle mě největší naději, i do betonu by ho mohl zalít. Vzpomeň si na toho vejminkáře vloni na Slapech…“

„Prosím, pane vrchní rado, musím tuto možnost připustit. Ale možná, že ho chtěl v noci strčit do letadla, tenkrát už mohl počítat s příletem nebo jej měl dokonce již avizován.“

„Hm, od koho? Od svého informátora z letiště? Byl Vybíral den před tím v Ruzyni také?“

„Zatím nevím, prosím, v každém případě však mezi tohoto informátora a Tserikosova vraha kladu rovnítko.“

„To je příliš odvážná hypotéza, nech ji stranou. Tserikosův vrah je pro nás osobou stále neznámou, musíme se držet jen faktů. Ještě jednou se vrátím k tvé poznámce o letadlu ve Vodochodech – kdyby Jirák chtěl Katzekovi skutečně umožnit odletět, přece by ho nezastřelil!“

„Domnívám se, že Katzek se buď bál a nabídku odmítl, znám řadu lidí, které by nikdo nepřinutil vlézt do letadla ani heverem, nebo mohlo mezi nimi dojít i k ostrému sporu, třeba i k pokusu vydírat. Nebo Katzek už byl mrtev a Jirák chtěl jeho tělo odstranit dost originálně, vyhodit je nebo dát vyhodit za letu.“

„To už se mi zase zdá příliš fantastické, posádka by se něčeho podobného asi těžko zúčastnila.“

„Proč, prosím? Tělo mohlo být v bedně v zadní části trupu a pilot nemusel mít o ničem ani tušení, stačilo by někde nad mořem otevřít boční dveře. Pro nás je teď ovšem směrodatné, že Katzekovo tělo zůstalo zde a že se nám podařilo je včas nalézt.“

„Kde tedy myslíš, že se vražda udála?“

„Určitě v Jirákově kanceláři, Katzek asi chtěl právě odejít nebo dokonce utéct a koupil obě rány do zad.“

„Ten z Kralup by podle tvého názoru skutečně o ničem nevěděl?“

„Brázda, prosím? Osoby v přijíždějícím voze by nemohl rozeznat a rány z uzavřené místnosti k jeho stanovišti slyšet nebyly, zvuková zkouška po noční akci byla negativní. Malá ráže, značná vzdálenost, hluk v krajině…“

„Nevěřím sice, jak už jsem řekl, že Jirák by zabil Katzeka cestou a troufl by si ho dovézt až do Vodochod, ale přece… Z laboratoře nemáš nic?“

„Zatím ne, prosím, zjevně není v BMW ani skvrna. Uvidíme, jestli najdou nějaký vlas nebo zlomený nehet …“

Během celého tohoto rozhovoru Kalenda příkladně mlčel, tiše seděl v koutě u zdi a pečlivě naslouchal. Smrž, který byl k němu obrácen zády, si ho celkem všímat nemohl, avšak pan přednosta stále pozorněji sledoval podivnou hru, ukazující se na Kalendově obličeji – jeho knír se v pravidelném rytmu zdvíhal a zase klesal a konečky vousů se na konci každého hlubokého vydechnutí, doprovázeného mírným nadmutím tváří, vesele zatřepetaly. Když konečně Smrž, byv upoután zafixovaným pohledem svého představeného, zkoumavě a také s jistým podezřením otočil hlavu, pronesl Vítek dobromyslně:

„Nech ho, ať si dáchne… Řekni mi raději ještě pár slov o těch únosech a půjdeme všichni domů, ať mám v noci o čem přemýšlet…“

Smrž začal dost ze široka:

„Také zajímavá historie, pane vrchní rado… Nechápu, jak někdo mohl podobným trikem doběhnout šest dospělých osob. Musím ovšem podotknout hned na začátku, že Nedbalová byla v Orientu provdána.“

„To si přece ještě pamatuji, za koho mě pořád máš!“

„O tom nepochybuji, prosím… Jistě ale nevíte, že byla provdána dvakrát. Když totiž poprvé ovdověla, vdala se znovu a jejím druhým manželem se stal…“

„Zase cizinec?“

„Tserikos to byl, prosím, právě Tserikos! Proto ji jeho smrt tak rozrušila. Náhodou se opět potkali při jednom jeho letu do Prahy a tenkrát ji přemluvil, aby mu zde zajistila potřebný letecký materiál. Věřím, že jí slíbil horentní částku …“

Vítek si zapálil další cigaretu, sfoukl zápalku, zlomil ji a pečlivě uložil do popelníku k narůstající kupičce krátkých, až do samého krajíčku vybafaných oharků. Než k tomuto neočekávanému Smržovu vysvětlení něco podotkl, drahnou chvíli přemítavě pozoroval vrstvičky šedomodrého kouře, které se ve vychládající místnosti vznášely v roztodivných tvarech a vlečkách.

„Sama by na něco podobného nestačila… Pověřila tím ovšem Jiráka, že? To dává řadu dalších možných variant.“

„Dovolím si držet se zatím výhradně únosů, pane přednosto, závěry vyšetřování jsou hodně složité, a kdyby se Nedbalová nebyla zhroutila, nevím, jestli bychom s případem vůbec hnuli. Když jste mi včera večer předával opět vyšetřování…“

„Trvalo ti, než jsi Vybírala našel!“

„Měl jsem štěstí, prosím, mohlo všechno trvat mnohem déle a vlastně jsem ho ani nemusel…“

„Já vím! A když tě příště někam pošlu, tak zase chlastej! Táhlo to z tebe jak z krokodýla!“

Vítkova vlastnost skákat svým podřízeným do řeči byla známa po celé ústředně a byla to vlastnost nepříjemná, často býval velmi nepříjemný i obsah pronášených poznámek. A třebaže inspektor Smrž byl na kritiku velmi citlivý, přece ho tento výpad nemohl nijak ranit. Klidně pokračoval dál k podivení svého šéfa a ještě k většímu podivení strážmistra Kalendy, který – nadán zřejmě obdivuhodnou intuicí – se při zmínce o alkoholu okamžitě probudil

„Jakmile jsem převzal, prosím, opět vyšetřování, zaměřil jsem se výhradně na Nedbalovou. Mluvila bez zábran, zcela otevřeně, jako v transu. Byl bych rád, kdyby na její plné doznání bylo poukázáno ve zprávě pro prokurátora, ať soud může jednou zvážit všechny okolnosti. Snad potom rozsudek…“

„Prosím tě, ještě se mi do ní zamiluj! Nehraj si na rytíře… Konečně proč ne, zmínit se o tom můžeme. Druhé manželství stále platilo?“

„Prý ano, třebaže s Tserikosem již dlouho nežila. Odešla od něho před třemi roky, či spíše utekla mu. To víte, ženy … Po válce se nějak protloukla nazpátek do republiky a nastoupila k letecké dopravě. S tím Jirákem se seznámila prý vloni.“

„Kdo byl iniciátorem únosů, ona nebo Jirák?“

„Její matka, přišla na nápad s filmovou agenturou.“

„Bláha měl tedy pravdu, že?“

„Stoprocentní, pane rado. V jednom ze dvou pokojů, které Nedbalové patřily - nábytek byl ve stylu pánské pracovny z kavkazského ořechu – měly psací stůl a kartotéku jako v kanceláři, na stěny si opatřily pár filmových plakátů. Večer podle potřeby zašly spojovacími dveřmi do skutečné kanceláře agentury, duplikát klíče stará neodevzdala. Tam si opsaly adresy a nacionále děvčat, objednaných na příští den, a potom v polední přestávce jen přehodily cedule na dveřích – tu ze dveří agentury posunuly na vlastní byt a orientační tabulku se šipkou na zdi pověsily na dveře agentury. Škatule, škatule, hejhejte se! Času měly dost a v bezpečí se také cítily, jedna čekala dole, aby při nečekaném návratu úřednic mohla zmáčknout domovní zvonek. Náprava by potom trvala pár vteřin a za roh k jejich bytu nikdo z chodby přímo neviděl…“

Vítek jen vrtěl hlavou.

„K nevíře. A jak je získávaly?“

„Jako žena ženu, pochlebováním. Stará se navíc chovala mateřsky, znáte to přece…“

„Máš ji už?“

„Ano, přivezli ji včera hned po vašem odchodu, ale k pořádnému výslechu jsem se zatím nedostal. Jde víceméně o formální doznání, výpověď stevardky je postačující. Hned zítra jí dám podepsat čistopis.“

„Co děvčatům nabízely?“

„Úlohu ve filmu, která vyžaduje speciální zkoušky. Stará dělala většinou úřednici, a mladá později přišla jako náhodou z Barrandova a právě sháněla podobný typ. Příliš snadné to ovšem zase nebylo, musely sondovat stovky adres a jen asi dvacet zájemkyň se podařilo načasovat tak, aby je mohly v poledne zachytit, z těch jen šest vyhovovalo.“

„Neměly vůbec obavu z pozdějšího prozrazení?“

„Ne, prosím, všechno si zařídily, odnesly i z vedlejší kanceláře i potřebný papír.“

Smrž přistrčil Vítkovi předtištěný arch od inspektora Bláhy, v jehož levém horním rohu byla honosná hlavička Náborové divadelní a filmové agentury.

„Poslyš, vždyť mladá Nedbalová nebyla často v Praze…“

„Ano, s tím prý byly značné potíže. Několikrát jednala stará sama, ale bylo to příliš náročné, vždy hrozil předčasný příchod úřednic. Zapojily proto do všeho i Jiráka …“

„Podívejme se, v čem všem se pan stavitel uměl točit!“

„… a potom se situace mnohem zlepšila, Jirák mohl hlídat u zvonku dole sám nebo dokonce představoval režiséra. Mohly dokonce zavést děvče k němu do bytu a tam je společně umluvit.“

„Co přechodné ubytování, jak o to se postaraly?“

„Většinou u Nedbalové, pane přednosto, prý z ochoty. To nebyl problém, hotely v Praze jsou teď pořád obsazeny a každá ještě ráda nabídku přijala. Nemohly je příliš pouštět z očí, i když šlo o děvčata osamělá, náhodou by mohla poslat někomu dopis… Nedivil bych se ani, kdyby si je pan stavitel bral i jinak na starost, mohl jim nabídnout ubytování třeba u sebe. Myslím, že Nedbalová by brala podobné věci dost velkoryse.“

„Hm… Podle čeho poznaly, že nikdo z děvčat nemá příbuzné?“

„Také z dotazníků, prosím, byla tam samostatná rubrika pro rodiče. Většina děvčat byla pod jednadvacet, pro případ skutečného pozdějšího nastoupení do místa by se nezletilost musela nahradit souhlasem rodičů. Nedbalová měla z čeho vybírat, zvlášť ji prý zajímala děvčata z rozvedených manželství nebo z klášterů a internátů … Jak se prostě dalo usuzovat na jistou osamocenost a současně i narušení citového života, ať už méněcenností, nadměrným sklonem k romantismu, lehkomyslností a podobně, už byla napůl jejich…“

Vítek s uznáním podotkl:

„Stejně se v tom musely dobře vyznat!“

„Mladá prý přečetla kde co, v cizině sháněly knihy o fyziognomii a grafologické příručky, měla prý dokonce zapsány nějaké externí přednášky na medicíně. Také jim pomáhala fotka u dotazníku, podle té se mohly orientovat již předem. Někdy prý všechny znaky byly tak typické…“

Vítek stále vrtěl smutně hlavou.

„K nevíře…“

V koutě vrzla židle.

„Pane přednosto, furt to říkám, cezená nudle na ně stačí! Jak si jednou taková holka veme něco do hlavy, je konec! Zvědavá je každá, nic je dlouho nebaví, užívat by chtěly a bác!“

„Spěte raději dál, Kalendo… Poslyš, hochu, té ženské je škoda - představ si, kdyby její inteligence bylo využito jiným způsobem, kladným pro společnost. Těžko ovšem říct, co ji k tomu donutilo, někdy nepostihnutelné vnější okolnosti mohou vyvolat tak silný nátlak … Zločincem je ovšem nebezpečným, kromě důmyslu pracovala i s nevšední rozvahou. Víš co? Počkej, kolik je hodin … půl třetí… Vem to čert, dej ji vzbudit a pošli pro ni, rád bych se jí na něco zeptal sám!“

Vítek se zahleděl na Smrže a Smrž na Kalendu a Kalenda vstal a vytratil se. Je to nezvyklé, uvažoval Smrž, obnovit tak pozdě v noci výslech. Ne v jiných případech, to samozřejmě ne, jednoho kasaře si Smrž s dalšími třemi úředníky kriminálky podával před válkou celou noc a den a zase celou noc – a ne příliš vybíravě – a beztak z něho celkem nic nevymáčkli. Nakonec svou výpověď neuměl ani podepsat, tak už byl zblblý, a u soudu všechno odvolal, že prý vypovídal pod hrubým donucením. Dnes se ovšem podobným způsobem postupovat nesmí a nesmí se ani používat scopolamin, chloralosy a jiných halucinogenů a ani se nesmí dávat elektrické šoky do varlat nebo namáčet vyslýchaného do vany s fekáliemi… Kdyby tak jednou objevili nějaký lžidetektor, skutečně spolehlivý aparát… Mluvíš pravdu, teď lžeš, zase mluvíš pravdu, zase lžeš… Ano, to by bylo něco, udělat z člověka počítač ve dvojkové soustavě, počítač, který by spolehlivě pracoval podle vloženého programu! Soudy by brzy neměly co dělat, procesy by probíhaly jako na másle.

Vítek Smržovy úvahy zřejmě nesdílel, seděl a pokuřoval. Před vstupem na práva absolvoval klasické vzdělání a dobře kdysi věděl, co znamená pravda a co možnost jít její cestou. Dlouhým pobytem ve státní službě a neustálým stykem s deformovanými charaktery zapadly vzory jeho mladických ideálů kdesi daleko a zůstala jen nutnost přežít, přežít za každou cenu. Úřadoval úspěšně v první republice, úřadoval stejně tak za protektorátu a pokračoval i po válce. Penzi měl na dosah a každého dne mu ubývalo sil bojovat s větrnými mlýny. Málokdy se také zajímal o nějaký případ tak intenzívně jako o případ právě řešený, většinou se spokojil s vyřizováním organizačních záležitostí, kontrolou plnění rámcových příkazů a s činností výchovnou, přičemž běžné řízení chodu ústředny přenechával svému zástupci, průbojnému a energickému vrchnímu komisaři. A kdyby ten nebyl právě na dovolené, snad by se Vítek jako obvykle nechal o všem informovat z druhé ruky. Nyní však již nemůže uhnout, musí záležitost dovést až do konce. Ano, tak to vždy říkával svým inspektorům – dovést případ do zdárného konce…

Na první pohled byla na Nedbalové nejnápadnější její bledost, jinak ale byla přitažlivá jako jindy a celkem dobře upravená. Měla ovšem celu sama pro sebe, byla příliš vzácná, než aby jí bylo dovoleno se s kýmkoliv bavit. Stále ovšem zůstávalo s podivem, jak dovedla o sebe pečovat. Vstoupila tiše, bez jediného slova se posadila na nabídnutou židli. Vítek začal velmi slušně:

„Mrzí mne, že jsem vás musel dát ještě jednou předvolat uprostřed noci…“

Nedbalové přikývla, vztáhla ruku k nabídnuté tabatěrce. Obláček vyfouknutého dýmu byl prvním větším projevem jejího oživení.

„Potřebuji ověřit pár maličkostí… Jistě víte, že vyšetřujeme případ zvlášť složitý, v němž se ukazuje pašování leteckého materiálu, dvě vraždy a jedno zabití a dále plánované únosy osob většinou nezletilých, kteréžto zločiny stíhá náš trestní řád velmi přísně. Všechny tyto zločiny jsme se dokázali vysvětlit již natolik, abychom poznali jejich návaznost a abychom je po skloubení v jeden celek mohli postoupit k dalšímu řízení patřičným orgánům. Nám samozřejmě nepřísluší, a to bych chtěl ve vašem případě zvlášť zdůraznit, posuzovat míru viny jednotlivců. Nemůžeme vám tedy v dalším nijak ublížit ani vám pomoci, a přece bychom naopak od vás jistou pomoc žádali…“

Nedbalová trochu udiveně vzhlédla a ještě mnohem udivenější se zdál být Smrž s Kalendou. Vítek však stejně rozvážně pokračoval:

„Na základě dosavadních zkušeností mohu dost věrohodně předem odhadnout, kdy a jaký případ má policie šanci vyřešit. Dnes nebo zítra dokážeme do značných podrobností reprodukovat způsob vyhledávání děvčat k únosům, dokážeme, jak a odkud byl shromažďován ve Vodochodech nebo i jinde letecký materiál a dokážeme také, jak byli do případu zapleteni členové vaší bývalé posádky. A nebudeme se naopak příliš pokoušet objasnit základní problém - pro koho a kam byl materiál od nás odvážen a kdo byl hlavou tlupy, pracující v zahraničí, protože …“

Nedbalová se nadechla a zdálo se, že chce něco říci, snad něco významného, ale za okamžik její ruce sklesly opět v klín a Smrž vycítil, že v tomto okamžiku ztratila policie velkou příležitost. Pozoroval, jak drobnými, štíhlými prsty muchlá krajkový kapesník a napadlo ho, zda jí – byť i proti předpisům – přece jen neměl ponechat filigránskou kabelku z krokodýlí kůže, kterou měla u sebe již při prvním výslechu…

Vítek chvíli trpělivě čekal a pak teprve pokračoval:

„Nebudeme se pokoušet objasnit něco podobného proto, že nám k tomu chybí prostředky a že hlavním naším úkolem je likvidovat tlupu na vlastním území. Nechápete asi, proč k vám mluvím tak otevřeně… Jsem totiž přesvědčen, že vy naopak jste schopna pomoci nám a že v daném případě jde svým způsobem i o vaši povinnost, o morální závazek. Co od vás chci vědět? Jednu jedinou věc, kterou už sami nebudeme asi schopni nikdy vypátrat. Paní Nedbalová …“

V pracovně nastalo najednou ticho, takové ticho, že ani Kalenda se neodvážil hlasitěji vydechnout. Vítek tuto efektní pauzu náležitě vychutnal, byl velkým hereckým gourmetem, a pak dodal téměř šeptem:

„Paní Nedbalová, kdo zavraždil Tserikose?“

Mohl si svou otázku uspořit, odpověď na ni nedostal – stevardka se opět zhroutila.

XXIII.

Celé příští dva dny výslechy pokračovaly. Dosavadní zjištění se ověřovala, podezřelí byli konfrontováni a fascikly „Případu OK-XTU“ dále narůstaly. Student a pomocný řidič Jelen byl propuštěn s důtklivým doporučením, aby v nejbližší době neodjížděl z Prahy, a všechny dosud žijící osoby s prokazatelnou vinou – tedy obě Nedbalové a Hemelík – byly vzaty na příkaz prokurátora do vyšetřovací vazby a převezeny do soudní věznice.

Původní posádce, jež se zúčastnila tragického letu z Říma, byly opět odebrány pasy. Přímých důkazů proti komukoliv z této posádky stále nebylo, a tak policie doufala, že tímto opatřením – byť jistě ne opatřením zvlášť taktním – vyprovokuje někoho k nepředloženému kroku. Nepodařilo se sebemenším způsobem obvinit ani Vybírala. Zjistilo se sice, že ve vinárně „Bon Soir“ býval častým hostem (inspektor Smrž se strážmistrem Kalendou ochutnali při této příležitosti kalíšek „Henessy“) a že tu a tam hrával nedovolené karetní hry, ale jinak mu nikdo nemohl vytknout nic, vůbec nic. O rodinu pečoval, do služby chodil včas, plnil své povinnosti příkladně a před změnou nové tratě si vyžádal dovolenou jen proto, že uvažoval o přechodu na trať jinou – tropické vlhké podnebí Jižní Ameriky mu prý vloni příliš nesvědčilo.

Smrž nesl Vybíralovo propuštění těžce:

„Nesvědčí mu vlhké podnebí… Uvidíte, pane vrchní rado, že ho tu budeme mít co nevidět znovu! Pro mne je to jasné – teď dá na chvíli pokoj a vymluví se na zdravotní důvody nebo se bude potulovat jen nad republikou, a až vyšetřování uzavřeme, začne znovu, přihlásí se na nějakou trať na Blízký východ a všechno pojede jako kdysi. Vůbec bych se nedivil, kdyby byl namočen ve všem, ve vraždě Tserikose, v pašování materiálu i v únosech děvčat. Byl vlastně jediný, kdo mohl všechno zprostředkovat a …“

Vítek měl dnes zvlášť shovívavou náladu, dvanácterník dal celý den pokoj.

„Nemohu se s tebou přít, co s ním ale chceš dělat? Vraždu na palubě jsme mu přišít nemohli, ve Vodochodech v noci jsme ho nechytili, pro přítomnost ve stejný den na ruzyňském letišti má dokonalé alibi.“

„Pro noc ho ale nemá, prosím, ani nejmenší! Karty tehdy nehrál, vrchní to ví určitě, znamená si prohry a výhry podle dat, a doma také nebyl, nikdo ho tam neviděl!“

Šéfova trpělivost byla nekonečná:

„A co má být, prosím tě? Jak ho mohl někdo vidět, neměl u sebe žádnou návštěvu… Je snad trestné, když někdo chce být sám? Řekl jsi to správně, alibi pro noc nemá, ale my naopak nemáme zase důkazy, a tak ho stejně obvinit nemůžeme. Nechtěl bys přece, aby policie třepala důkazy z rukávu nebo je vyráběla na běžícím pásu… No, abych tě alespoň trochu uklidnil, dal jsem ho hlídat. Chlap je ale mizera, pořád prý někde vysedává, a tak nás to přijde na zbytečné peníze. Obrátím raději list – v kolik přivezou Nedbalovou?“

„Objednal jsem je obě, a sice na pátou, pane přednosto. Dřív bych to skutečně nestihl, dodělával jsem ještě Hemelíka. Dnes to bude poslední výslech, pak už s tím nechci nic mít.“

„Pořád mlčí?“

„Moc jsem toho z nich, prosím, nedostal. A je to škoda… Kdybychom mohli přesně zjistit, v který den unesená děvčata opustila naše území, hned bychom také znali přílety pašeráckých letounů do Vodochod a potom celá ta zapeklitá záležitost s leteckým materiálem by se vyšetřovala mnohem snadněji. Našli jsme, mimochodem, už dva možné Jirákovy dodavatele, jednoho tady a jednoho v Bratislavě, ten druhý byl také fořt na zkupování kradených džípů. Na další jistě přijdeme. Jestli, prosím, dovolíte, povedu pátrání v tomto směru dál…“

„Budu jen rád, hochu, budu jen rád! Ovšem, to teď tak nespěchá, na kupčíkaření si posvítíme později. Definitivně bych chtěl však uzavřít Vodochody a únosy a definitivně bych chtěl uzavřít…“

Vítek zmlkl a Smrž s jistou šetrností podotkl:

„Vraždu v letadle, prosím?“

„Ano, ta mě skutečně mrzí, ani nevím sám proč. Snad proto, že jsme dostali za úkol zajistit jeho bezpečnost … Nevadí, alespoň s něčím se musíme spokojit. K jakým závěrům jsi došel – jak do Vodochod jezdili? Nemohli přece počítat vždy s tím, že pašerácké letadlo přiletí určitě… Co pro takový případ děvčatům nabulíkovali? Odváželi jich vždy několik najednou nebo každou zvlášť?“

„Nic bližšího bohužel stále nemám, stará mladou kryje a stevardka ne a ne o tomhle promluvit. Hodně obrátila, prosím, je teď nějak jistější. Posledně mi začala dokonce tvrdit, že celá záležitost se jí příliš netýká – děvčata prý sháněla a lákala její matka a Jirák zařizoval odvozy, ona prý o tom víc neví. Mám dojem, že se obě ve věznici domluvily, buď při vycházce, nebo motákem… Jinak stevardka přiznává, že seznámila Jiráka s Tserikosem, neviděla v tom nic nezákonného, a matce prý tu a tam pomohla s děvčaty jednat, byla jim prý blízká, a ta se na ni obracela raději než na matku… Ničeho zvlášť trestného se prý nedopustila, není si toho alespoň vědoma, a při nejbližší příležitosti bude žádat o advokáta.“

„Ale, ale, to jsou zajímavé věci… Na advokáta má jistě právo jako každý obviněný a zapírání by jí také prospělo, první vyšetřovací protokol ti nepodepsala.“

„Když si vzpomenu, pane přednosto, jak po zatčení byla zdrcena… Ženy mají duše snad z gumy … Nejvíc ji oddělala zpráva o Jirákovi – musel jsem ji uklidnit, že měl smrt lehkou a že zemřel okamžitě, potom se jí ulevilo. Přál byste si, prosím, zúčastnit se dnes jejího výslechu? Velmi by mě těšilo, kdyby tak zkušený vyšetřovatel…“

„Počkej, přestaň! Tady něco nehraje! Cos jí ještě říkal, na co všechno se tě ptala?“

Vítkova dobrotivost zmizela, cvikr házel zlověstné jiskry. Změna přišla tak náhle, že Smrž nemohl nalézt potřebná slova:

„Co… co jsem říkal? Nic, prosím, jen běžné věci, vůbec nic závažného…“

„Ven s tím! Reprodukuj mi rozhovor s ní podrobně!“ Inspektor začal ze sebe soukat:

„No, chtěla vědět… chtěla vědět o Jirákově smrti, potom také, zda jsme ho snad před tím nějak netrápili, je zřejmě velmi citlivá. Uklidnil jsem ji, že něco podobného nepřichází dnes u policie v úvahu a že mi sami jsme s ním před tím vůbec nemluvili, že nebyl ani zatčen ani předběžně vyslýchán a že byl zastřelen některou z hlídek v sebeobraně…“

„Hlupáku! Všechno zabal a začni znovu! Podruhé zas někoho utěšuj! Ať už tě …“

Vítek zbledl, sáhl si na žaludek a Smrž téměř po špičkách opustil jeho pracovnu. Chodbou šel v mátohách …

Hodinová rafije velkého visacího ciferníku v průjezdu do dvora Kriminální ústředny překročila čtyřku, unuděný strážný u brány mávl rukou ke štítku čepice. Smrž ani neodpověděl a s bezvýrazným obličejem prošel úzkou, nyní téměř opuštěnou ulicí k Perštýnu, kde se stočil na Národní třídu a začal bloumat po chodníku s malebným vzorcem chodníkových kostek. Všude bylo plno lidí, zdaleka ne ovšem tolik jako je třeba na podzim – kdo mohl, ležel dnes u vody nebo chodil lesem a mládež na ulicích téměř vůbec chyběla – ale přece bylo kolem něco k vidění: lidé, normální lidé a ne delikventi. Skutečně normální lidé? Nemá z nich každý druhý něco na svědomí, něco nemilého, o čem by nerad slyšel mluvit? Delikventů měl Smrž plné zuby. Zase něco zoral, něco nepochopil a něco postavil špatně, naprosto špatně. Každý případ je vidinou, tápáním v jiných dimenzích neskutečného světa, jen vyhmátnutí správného důkazu postaví vyšetřování na pevnou půdu. V čem je chyba, čeho špatného se dopustil? Šéf vyřkl svůj ortel jednoznačně, nedalo se s ním dál diskutovat. Jakmile byl seznámen s fakty, hned poznal, že celé vyšetřování kolem Nedbalové je vedeno nesprávným způsobem. Nejde ovšem jen o techniku vyšetřování, tu Smrž ovládá dostatečně, chyba je v samém přístupu k věci.

Kolik mu zbývá, ještě skoro půl hodiny… Pak přijdou obě Nedbalové, mladá i stará, a Smrž je ještě naposled vyslechne. Tím tuto část případu ukončí, již nikdy nebude mít novou možnost svůj závěr poopravit nebo dokonce změnit, nikdy. Další vyšetřování povede kompletně prokuratura, a jestli snad dojde k závěrům kvalitativně odlišným, bude se Smržem zle. Zle přímo ne, pan přednosta je konečně také jen člověk, ovšem jediný nepříznivý zápis v kvalifikační listině se může projevovat ještě po letech… Už zbývá jen čtvrt hodiny, pouhé čtvrt hodiny, už se musí pomalu vrátit do ústředny a začít s výslechem, s posledním výslechem. A hlavu má prázdnou… Lidem kolem něho je to zřejmě jedno, dokonce se mu možná posmívají. Spěchají před ním, za ním nebo proti němu za svým mravenčím cílem, jejich obličeje se vynořují a mizí. A jak jsou ty tváře tuctové, jedna podobná druhé. Ten u výkladu před Topičem by mohl být Kalendou, paní vedle něho s dítětem u sukně vypadá jako stará Nedbalová, a nejen ona, všechny ženy dnes vypadají jako Nedbalové, ať už mladší nebo starší, a muž přecházející Národní třídu je celý Drobecký, jen figuru má trochu silnější. Ano, jinak je to celý on… Počkej, co jen to Drobecký jednou vyprávěl, něco o letadlech říkal, o jejich úpravě nebo o čem… Co jen to bylo, sakra …

Náhle si Smrž vzpomněl na Drobeckého výrok podrobněji a okamžitě pochopil, proč a v čem se asi dopustil kardinální chyby. Dlouho o tom na ulici ovšem nepřemýšlel – celý ožil, doslova skočil k okraji vozovky a zuřivě začal mávat na projíždějící taxík …

Kontrolor Drobecký byl jako obvykle velmi zaměstnaný. Vysedáváním s policisty při vyšetřování Tserikosovy vraždy zmeškal již jednu dekádu a druhá se mu neodvolatelně valila na krk, přičemž na ministerstvu neměli nikdy valnou chuť na předepsaná hlášení dlouho čekat. Drobecký dosud neměl definitivu, přišel na letiště ze spojovací služby až po válce a jako pouhý smluvní úředník si nemohl dovolit laxně vyřizovat striktní příkazy a nařízení, jichž bylo již nyní bezpočet a jichž se zdálo ze dne na den přibývat. Budova administrativní správy byla tak pozdě odpoledne téměř opuštěna a jen některá pracoviště, nezbytná k udržení plynulého a bezpečného leteckého provozu, byla obsazena druhou směnou. Drobecký seděl za stolem a sestavoval hlášení o letecké nekázni jakéhosi nešťastného velitele rumunského dopravního letadla, který opačným vstupem do levotočivého okruhu zavinil zmatek mezi jinými letadly nad letištěm. Právě se chystal vyžádat si k tomuto případu potřebné doplňující informace z protokolu na kontrolní věži, když se ozvalo zaklepání a do Drobeckého kanceláře vstoupil inspektor Smrž.

Jsou typy lidí, jimž máloco je tak nepříjemné jako vyrušení při práci a Drobecký patřil mezi ně. Svou nelibost se ovšem snažil utajit a povedlo se mu to natolik, že Smrž neuznal za nutné ani svůj nenadálý příchod omluvit a po krátkém pozdravu šel rovnou k věci:

„Mimořádná záležitost, pane Drobecký.“

Drobecký se mlčky uklonil. Smrž jen letmo podotkl, že dlouho a rád bude vzpomínat na pomoc, poskytnutou mu nedávno ve formě četných odborných informací, a že pár chvilek oddychu na letištní terase bylo nejen pro něho, ale i pro strážmistra Kalendu něčím zcela nezvyklým a velmi příjemným… A vzpomněl by si naopak pan Drobecký na jednu ze svých technických poznámek? Na poznámku, týkající se přestavby bývalých vojenských čtyřmotoráků na dopravní letadla?

„Připomněl byste mi nějakou podrobnost, pane inspektore? Pro mne je čtyřmotorové letadlo trochu příliš obsažným pojmem …“

Smrž ze sebe vychrlil:

„Říkal jste přece, že vnitřek některých letadel byl přestavován u nás, snad v Letňanech nebo kde. Mohl bych, prosím, dostat z konstrukce modráky? Snad by mi je alespoň půjčili!“

Drobecký si sedl na roh stolu, zřejmě začal usilovně přemýšlet.

„Je to, promiňte… je to dost nezvyklá věc, nemohu se tak rychle orientovat… Nejlépe by snad bylo obrátit se přímo na technickou správu ČLD či ČSA, ovšem ale až zítra, teď už tam nikdo nebude. Leda snad, že bychom ještě teď zastihli někoho v ředitelně, tam by nám jistě poradili.“

Na Smržovu odpověď Drobecký ani nečekal, smetl listiny rozložené po desce do zásuvky, zamkl ji a již se oba ubírali do prvního poschodí. Přišli pozdě, v kanceláři ředitele našli pouze uklízečku. Smrž hned vyrukoval s další prosbou:

„Doprovodil byste mne tedy na letištní plochu?“ Drobecký se letmým pohledem na švýcarské vodotěsné hodinky přesvědčil, že je již téměř pět, odmítnout inspektorovo přání se však neodvážil.

Provoz v té době byl silně omezen, na betonu před budovou tankovalo jediné letadlo společnosti Sabena a dvě tři československá letadla z posledních vnitrozemských odpoledních tratí kroužila nad letištěm. Smrž se nezdál cokoliv kolem sebe vnímat, stále se úporně rozhlížel.

„Co myslíte, našli bychom tu dnes OK-XTU?“

„Nemám ponětí, pane inspektore, snad je zde a snad někde venku. Na startu by nám mohli dát bližší zprávu…“

„Na startu? Výborně, rád bych se tam ještě jednou podíval… Pár minut zdržení pro mne nic neznamená, zase se vrátíme.“

Smrž jako znovuzrozen běžel po velkých betonových deskách, místy trochu vyviklaných nebo vydrolených od těžkých dopravních strojů. V podlouhlé kanceláři s pultem a s velikou slepenou mapou Evropy na zdi byl již také celkem klid, jen v koutě u malého stolku si piloti belgického letadla vypisovali z posledních návěstí právě došlou informaci o poruše radioelektrické navigační pomůcky na letové cestě do Frankfurtu nad Mohanem. Startér ve službě se pokoušel jim cosi vysvětlit a nakonec se mu zřejmě podařilo se domluvit, protože se uvolnil a začal ochotně zjišťovat pomocí svých záznamů a telefonu, kde je v daném okamžiku OK-XTU. Poslední dotaz, vznesený na zaměřovač, byl úspěšný a jen potvrdil původní předpoklad, opírající se o záznam z ranních hodin. Z ampliónu hlasitého telefonu se rozlehl sonorní hlas neviditelného telegrafisty, který vpadl do místnosti startu za doprovodu pískavých čárek a teček:

„Za pár minut ho máš nad hlavou, veze rekreanty z Tater!“

Vypínač telefonní mekandy opět cvakl, jak startér za informaci děkoval, a odposlech zůstal trvale přepnut směrem od startu na gonio…

Drobecký se zadostiučiněním poznamenal:

„Stačí, pane inspektore? U nás se nemůže nikdo ztratit, vždycky ho během doby najdeme. Když ne my, pak záchranná služba!“

Smrž se zdvořile usmál lacinému vtipu:

„Stačí, jsem vám velmi zavázán. Kdybyste se mohl se mnou ještě chvilku zdržet…“

„Rád bych vám jako obvykle vyhověl, potřebuji si však ještě něco zařídit a musím proto nazpátek do kanceláře.“

Inspektor věděl, že čas svého ochotného poradce příliš zneužívat nesmí, a po krátkém rozloučení odešel ze startu sám. Místnost brzy opustil i startér a zůstal v ní přechodně jen Drobecký, který přistoupil k nástěnné mapě a pomocí špendlíku a režné nitě začal odpichovat jakousi vzdálenost, týkající se snad jeho původní odpolední práce…

Hodinová rafije velkého ciferníku pod klenbou vjezdu do dvora Kriminální ústředny překročila právě šestku. Strážný u brány najednou nezvykle ožil a řízně mávl rukou. Vrchní rada Vítek zamumlal něco o dobré noci a chystal se už vykročit na ulici, ale Kalenda ho doběhl ještě včas:

„… dovolil jsem si proto požádat vás, pane přednosto, dozorčí není s případem skoro vůbec seznámen.“

Vítek uvážlivě šťoural vycházkovou holí do spár mezi velkými dlažebními kostkami, známými v žargonu pražských fiakristů jako kočičí halvy.

„Říkáš, že po páté volal z letiště. Hm, a proč tam vůbec jel?“

„Povídal mi něco o možné skrýši v letounu, dobře jsem mu nerozuměl. Přikázal mi, abych Nedbalovou zatím trochu oťukal.“

„Nedbalovou, povídáš? Copak neposlali k výslechu obě?“

„Ne, prosím, stará nepřijela, hodila se marod a já se s tou mladou vybavuju sám. Už ani nevím, na co bych se jí měl zeptat, začíná si ze mě utahovat…“

Vrchní rada Vítek měl různé chyby a své podřízené peskoval často a někdy i na potkání, ale jedno nesnesl – běda, aby kterémukoliv příslušníkovi Kriminální ústředny se někdo posmíval! Dal si kdysi, kdy ještě jako mladý komisař jezdil na zkušenou do zahraničí, slib, že z pražské ústředny vytvoří středoevropský Scotland Yard. Ještě dnes, po tolika letech, viděl někdy sám sebe stát u mostu Waterloo a hledět na šedý, ponurý masív budov s četnými anténami na střeše, odkud pršely příkazy k pronásledování zločinců po celém světě. Posměch byl přece jen jeho výsadou, výsadou šéfovskou, a nikdo jiný si nemohl něco podobného dovolit! Kdo z cizích se smál jednotlivci, smál se celé ústředně a potom pan přednosta byl nerad, velmi nerad… Pomalu se otočil a vrátil se do průjezdu, kde dal strážnému novou příležitost předvést pokus o vzornou ukázku napůl zapomenutého výcviku, a zamířil ke schodům, aby po nich začal důstojně stoupat do třetího poschodí, ke kanceláři inspektora Smrže. Jeho zlověstný výraz nevěstil nic příjemného, Kalenda za ním hopkal s obavami a snažil se porozumět jeho další poznámce:

„Hm, slečna se tedy baví na tvůj účet… No dobře, uvidíme, jak jí to půjde se mnou. A kdy se má pan inspektor vrátit, neříkal nic?“

„K tomu jsme se už nedostali, prosím, přerušili nás a on už znovu nevolal. Já sám jsem nazpátek také nezvonil, nevěděl jsem ani dobře kam…“

Slečně či spíše paní Nedbalové rozhovor s panem radou příliš nešel. Kam jen zmizela jeho bývalá vlídnost?

„Říkáte, že s Jirákem jste se znala rok, muselo jít o vážnou známost. Vy jste se ovšem nejen znali a udržovali jste poměr, vy jste také páchali společně zločiny!“

Nedbalová s bílou páskou na rukávu začínala opět ztrácet půdu pod nohama. Otázka za otázkou, obvinění za obviněním se na ni jen sypalo, pomalu již nestačila kličkovat. Proti ní za Smržovým stolem Vítek, někde za ní Kalenda a urputně se šklebící metráková dozorkyně…

„O ničem nevím … nic mi nemůžete dokázat.“

„To se ještě uvidí, paní! Na jednu jedinou věc spoléháte, či spíše na dvě - na mlčenlivost vaší matky a na Jirákovu smrt! Již teď vás káznice nemine, namočila jste se do toho pěkně, my ale chceme vědět víc! Ještě nás zajímá, jak byla děvčata dopravována ven, a věřte mi, že na všechno přijdeme, na všechno… Žádné Vodochody v tom nebyly, riziko pro Jiráka i pro celou tlupu by bylo příliš velké – jedno upovídané děvče by mohlo prozradit všechno, způsob pašování od nás i místo, kde materiál byl shromažďován. Stavitel jistě nebyl hlupák, dovedl si vykalkulovat prodejní cenu děvčete proti ceně materiálu. Ne, ve Vodochodech děvčata nemizela, to víte sama nejlépe. Nemyslete si, že bez vaší pomoci nic neodhalíme … Máte poslední šanci projevit účinnou lítost, jinak…“

Stevardka se ani nepohnula, Vítek hřímal dál, až polekané rybičky v akváriu pod rozložitým fíkusem začaly rejdit od stěny ke stěně.

„Dnes už vím také hodně, zbytek tuším! A pan inspektor Smrž pracuje přímo na místě, a jakmile dostanu od něho zprávu … jakmile dostanu zprávu…“

Poslední slova opakoval Vítek téměř nepřítomně, pak se zcela zarazil a začal poklepávat podrážkou o podlahu. Na intuice netrpěl, ty nemají v logice místo a on sám se nejmenoval Kalenda, ale teď dostal náhle nápad, který stál za přezkoušení. Ne, který vlastně bylo nutno přezkoušet… Rázně začal:

„Nic, jinak to uděláme! Kalendo, sežeňte mi Bláhu a uvědomte hotovost! A dejte mne hned spojit se Státní leteckou správou! Když už v centrále nikdo nebude, pak chci byt pana přednosty!“

Vítek v dalším výslechu Nedbalové nepokračoval, rozhodl se jinak, ale rozhodl se dobře – kdyby tak nebyl učinil, zůstal by celý případ navždy v temnotách …

XXIV.

V prvním voze, zaplněném nedávnými návštěvníky Smržovy kanceláře, jel navíc ještě řidič a pan rada seděl vedle něho, zatímco vzadu se tísnila Nedbalová mezi Kalendou a rozložitou dozorkyní. Druhý vůz řídil vrátivší se strážmistr Čermák, kterého sice hlava už nebolela, který však velmi okatě a stejně tak marně dával najevo svou nelibost nad počínáním svého jediného spolucestujícího, rozvaleného na zadním sedadle s obvyklým smradlavým smotkem v prstech – pro inspektora Bláhu byla večerní projížďka letní krajinou náležitě vychutnávaným požitkem, doprovázeným vyfukováním teplého kouře přímo do zátylku nebohého strážmistra. Vůz třetí a poslední, a současně i poslední schopný vůz Kriminální ústředny vůbec, byl také plně obsazen a čtyři muži v něm se nezúčastněně rozhlíželi po míjejícím okolí – měli před sebou ještě téměř dvanáct hodin služby a bylo pro ně dobré, že se vůbec něco děje a že nemusejí ubíjet čas nad žravou dámou nebo při rozhlasových zemědělských novinách.

Vozy jely rychle, pan rada si to přál a jeho přání bývalo často druhým zákonem …

Ředitel letiště inženýr Káša byl starší vyrovnaný člověk, který nahodile, stejně jako Vítek, přenechával řízení běžného chodu služby velmi rád svému zástupci a s tím větším úsilím se zabýval starým snem a velkou utopií – vybudovat v Ruzyni moderní letecký přístav, vzdušnou křižovatku Evropy. Prostudoval proto kvanta odborné literatury, provedl mnoho složitých výpočtů a výsledky svého pídění vkládal do četných plánů, zpracovávaných v každé volné chvilce. Potřebný štáb konstruktérů a kresličů mu ovšem chyběl, a proto ta pravá a atraktivní práce nastávala pro něho až večer doma, kde po ukončení rodinných i otcovských povinností mohl zalézt do svého pokoje a zapomenout před velkým rýsovacím prknem na okolní svět. Tak tomu bylo i v ten den, kdy inspektor Smrž hodlal vyslechnout naposled Nedbalovou i její matku. A právě v okamžiku, kdy Káša si začínal ujasňovat základní koncepci systému paralelních letištních drah, koncepci zcela ojedinělou a na evropském kontinentu zatím nevídanou, v okamžiku, kdy vypnutý telefon teoreticky zabraňoval jakémukoliv nežádoucímu vyrušení, přijel vůz státní letecké správy…

Vítek s Kalendou vstoupili do administrativní budovy ruzyňského letiště bočním vchodem, noční vrátný byl o jejich příchodu zřejmě již zpraven a hbitě jim vyběhl ze své zasklené kukaně vstříc. Doprovázet je nemusel, vždyť Kalenda zapisoval v ředitelně celou noc výpovědi vyšetřovaných po Tserikosově vraždě, a tak jim jen sdělil, že právě přebral pro pana komisaře telefonický vzkaz od jakéhosi inspektora Smrže – pan inspektor se prý vrací dolů do Prahy …

Káša dokázal dostat se na letiště dříve než policie, nebydlel daleko. Ani příliš neuvažoval, zda se do své kanceláře vrátit má či nemá, písemný vzkaz přednosty a zvláštní vůz před domem mluvily za všechno. První věta po Vítkově vstupu do ředitelny byla předznamenána oboustrannou vteřinovou sondáží, která obapolně uspokojila hosta i hostitele:

„Velice mě těší, pane kolego, mnohokrát jsem četl o vašich neobyčejných úspěších v oboru kriminalistiky…“

Zdvořilost k jiným i zdvořilost vzájemná byla pro státní úředníky prvním písmenem abecedy a oba pánové si vyměnili na uvítanou pár dalších poklon, načež Vítek ťukl na hřebíček:

„Dovolil jsem si vás tak pozdě obtěžovat… Potřebuji nejen skutečného odborníka …“

Káša se malinko uklonil, jako Drobecký zvečera Smržovi.

„… ale také odpovědného vedoucího, který by v případě potřeby mohl dát kterékoliv složce na letišti příkaz splnit požadovaný úkol. Situace je totiž vyhrocena natolik …“

Káša považoval za nutné, třebaže zjevně nerad, přerušit Vítkův výklad menší připomínkou:

„Jistě vám vyjdu ve všem ochotně vstříc, pane kolego, ovšem pokud se týče vydávání nahodilých příkazů … Musím vás hned zpočátku s politováním upozornit, že po stránce kázeňské pravomoci mně sice podléhají všichni zaměstnanci letiště, avšak ve věci přímého výkonu služby…“

Od dalšího vysvětlování bylo upuštěno po mírném pokrčení ramen, které Vítek nechápavě kvitoval:

„Promiňte, myslel jsem, že letecká doprava jako kompaktní jednotka…“

Káša se mírně usmál a začal odpovídat se značnou dávkou trpělivosti, zřejmě zkoušené již mnohokrát předtím:

„Ovšem, ovšem, samo civilní letectví jako takové patří organicky do dopravy, ale my, kteří spravujeme letiště, příslušíme k resortu veřejných prací. Dochází tudíž do jisté míry ke komplikacím, příkazy shora bývají někdy … hm hm, bohužel, i protichůdné …“

Vítek navázal trochu žoviálně, aby ředitele uklidnil:

„Nevadí, pane kolego, vůbec nevadí, vystačím snad s vaší osobní pomocí, půjde hlavně o technickou expertizu běžných typů letadel.“

„Sportovních nebo dopravních, prosím?“

„Samozřejmě dopravních, policie se sportem nezabývá …“

Káša natáhl před sebou ruce v obraně.

„Bohužel, nevím, nevím, to je věc leteckých společností, jejich technického oddělení. Pokud by ovšem šlo jen o pouhé informace, snad bych vám nějak mohl pomoci…“

„Výborně, zbývá už jen zabezpečovací služba! V tom snad problém nebude, že?“

Káša smutně zavrtěl hlavou:

„Ta mi vlastně po provozní stránce také nepatří, tu si drží spoje. Formálně jsem sice vedoucím, ale nemám právo do ničeho zasahovat… A řeknu vám, pane kolego, že toho ani nelituji, nechtěl bych mít takovou odpovědnost přímo na krku! Řízení provozu je pouze pasivní, pomůcky jsou nedostatečné, letadla se špacírují mimo řízené prostory nebo vůbec bez ohlášení…“

Vítek zvážněl:

„To snad není možné, taková organizace… Vlastně máte asi pravdu – všechno je možné, jen když se chce. A kdybych, dejme tomu, potřeboval něco od meteorologického ústavu?“

„To by bylo v pořádku, tam mám známé. Jinak ovšem ústav sám má charakter ústavu vědeckého a na jeho činnost dohlíží ministerstvo kultury. Slyšel jsem sice nedávno…“ Káša se důvěrně naklonil k Vítkovi „… že po něm šilhá obrana, ale v letectví se na řeči nesmí dát…“

Kalenda, stojící zpočátku skromně opodál, zdál se být probíhajícím rozhovorem přímo fascinován a při poslední Kášově větě, kdy se nacházel již v těsné blízkosti hovořících, přidušeně vyprskl – byl totiž zvyklý na železnou a všudypřítomnou ruku páně radovu a něco podobného se mu zdálo nepochopitelné. Stihl ho jeden vyčítavý a druhý zdrcující pohled, následovaný suchou poznámkou:

„To si spolu ještě vyřídíme, Kalendo!“

Další rozmluva Vítka s Kášou měla již zcela věcnou náplň, v níž dominovala přesnost vyjadřovaných termínů a trefná skladba stručných vět a jež lépe než cokoliv jiného demonstrovala, jak nezbytné je přiměřené vzdělání pro odpovědné funkce. Za jakýchsi patnáct dvacet minut po příjezdu policie na letiště vstoupil inženýr Káša do volného Bláhova vozu a celá kavalkáda, do té doby poslušně čekající před administrativní budovou, se vrátila kousek po státní silnici, aby potom první branou zajela do vlastního areálu letiště a tam zastavila před posledním hangárem.

Bezprostřední okolí hangáru bylo téměř liduprázdné, jen nedaleko volně přecházel příslušník protipožární ochrany. Někde před hlavní budovou se rozfrkal traktor s pestře pomalovanou šachovnicovou karavanou v závěsu a Kalenda již z minulé doby věděl, že na kontrolní věži se v takovém případě objeví co nevidět nové dvoumístné číslo, označující změnu přistávací dráhy, a že malé dvouplošníkové hračky, letadla aeroklubu, přestanou již brzy ovládat vzduch nad letištěm.

Řidič prvního vozu a příslušníci hotovosti zůstali na místě, ostatní vystoupili a zamířili do hangáru, napřed Vítek s Kášou, za nimi Kalenda a dvě ženy a zcela vzadu Bláha s Čermákem. Před postranním vchodem na ně čekalo několik mechaniků v zamaštěných overalech, šmíráci, kteří téměř nepřijdou na oči veřejnosti a nemusí proto příliš dbát na svůj zevnějšek, kteří ale dokonale znají letadlo nebo jeho část, o níž pečují. Také již ukončili pro tento den svou službu, celkem však rádi a s trochou zvědavosti zůstali, aby podle příkazu hlavního technika asistovali policii. Na Kášův pokyn se opřeli do těžkých posuvných vrat.

Ve ztichlém, opuštěném hangáru stálo u stěn několik strojů, převážně jednomotorových, a téměř celý prostředek zaplňoval veliký čtyřmotorák s písmeny „OK-XTZ“ na trupu. Káša začal vysvětlovat:

„Ano, to je další letadlo ze zmíněné série. Celkem jich tak bylo upraveno pět, ale změny jsou identické. V žádném konstrukčním detailu není podle plánů sebemenší změna, a co platí pro „OK-XTZ“, platí i pro „OK-XTU“. Nemusíme tudíž přerušovat kompenzaci…“

Vítek pohlédl nevědomky ke zvláštnímu otočnému zařízení na okraji letiště, na němž s trupem v přesné horizontální poloze klidně odpočívalo letadlo „OK-XTU“, podrobující se právě kontrole kompasové odchylky. Vítek si ještě jednou snažil vybavit obsah nedávné rozmluvy v ředitelně, kde se mu dostalo vysvětlení o rozdílu mezi magnetickou deklinací a deviací a kde mu byla zdůvodněna nutnost pravidelné kontroly kompasového systému, ale pečlivě se nyní chránil pronést jakoukoliv poznámku nebo dotaz, jenž by se probíhající technické procedury týkal. Obával se dalšího odborného Kášova výkladu a zbytečného oddálení vlastního účelu návštěvy letiště, a tak jen s uspokojením zaregistroval přítomnost posádky u kompenzovaného letadla. Ano, stáli tam u něho všichni, Mottl i druhý pilot s palubním mechanikem, a Vybíral právě vylézal z kabiny. Policisté s ředitelem vstoupili do hangáru a Káša, s rozloženým modrákem před sebou, začal názorně ukazovat:

„Jak jsem již podotkl prve, byl tento typ letadla původně vyráběn pro přepravu válečného materiálu, bylo však pamatováno i na výsadkáře. Pro mírové použití musel být proto celý vnitřek od základů přestavěn. Do hlavní kabiny byla zamontována pohodlná křesla, stěny trupu byly pokryty zvukovou a tepelnou izolací a zcela novou podobu dostala záď trupu. Proti vstupu byla instalována šatna, vlevo od ní je vchod do toalety a vedle přípravna jídel. Podle vašeho přání mohu dát přeměřit vzdálenost…“

Jeden z mechaniků, kteří se ke skupince přidali, nedočkavě postoupil vpřed s kotoučem svinutého pásma.

„… a můžeme se podle kót na místě přesvědčit o vašem názoru. Obávám se však, pane kolego…“ ředitel si diskrétně odkašlal „… že, bohužel, nemáte pravdu, v letadle by se žádný člověk nemohl skrýt. Leda ovšem…“

Káša se zarazil a začal podrobněji studovat plány.

„Zajímavé … toho jsem si nikdy nevšiml… Půdorys nám neříká nic, ale zde v nárysu se ukazuje jakýsi nevyužitý prostor nad zadním příčným nosníkem. Není vyloučeno, že …“

Vítek se již neudržel:

„Musí tam být tedy dutina!“

Prohlídka trupu však nic nového nepřinesla – byla pouze ověřena fakta. Po proměření všech ploch v zadní části letadla došel sice Káša k názoru, že prostor nad nosníkem je dostatečně velký, aby pojal dospělou osobu, že však žádný přístup k němu nevede. Dvě v úvahu přicházející vnitřní stěny, které tento prostor ohraničovaly, byly tvořeny stěnou přípravny jídel a přepážkou, oddělující hlavní kabinu od zádi trupu.

„Co je tohle, pane řediteli?“

Kalenda byl až dosud zticha a jeho nenadálý dotaz trochu překvapil. Káša přistoupil ke stěně přepážky, v níž bylo několik zdířek, a snažil se po Kalendovi skrz ně nahlédnout.

„Tohle? To jsou ventilační štěrbiny. Po přistání v tropech se musí hned vyrovnat vnější a vnitřní teplota vzduchu, aby materiál se zbytečně nenamáhal. Nic za nimi není vidět, je tam tma…“

Kalenda nadhodil Vítkovi:

„A co obráceně, pane vrchní rado? Co kdyby se někdo díval odtamtud sem, do hlavní kabiny? Měl by všechno jako na dlani! Viděl by, kdy stevardka odchází dopředu, viděl by, kdy Tserikos si bere prášky, kvůli kterým musel napřed požádat o vodu…“

„Souhlasím, Kalendo, naprosto s vámi souhlasím, najděte mi ale vchod! Kudy se tam leze?“

Teď zahuhňal i Bláha:

„Co kdybychom přece zkusili prohlédnout „OK-XTU“? Třeba tam na něco přijdeme.“

Ředitel Káša odevzdaně vykročil první. Promarnil dnes již tolik času, že na uchování zbytku večera přestal mít zájem. Slýchával, že policie mívá své vrtochy a pomalu nabýval přesvědčení o správnosti tohoto rčení.

Venku se již stmívalo a skupinka prošla kolem vozů, kde v jednom čekala s řidičem a dozorkyní Nedbalová a v druhém otrávená pohotovost. Letadlo stálo dosud na kompenzačním kruhu, ale bylo nyní opuštěno. Mechanici otevřeli kabinu univerzálním klíčem a přitáhli odněkud pomocné žebříkové schůdky. Za chvilku se celá skupinka opět tísnila na kraji hlavní kabiny a Káša se ujal slova:

„Vidíte, pánové, že jde o naprosto stejný druh úprav jako v předcházejícím letadle. Proti vchodu je opět šatna, vlevo je opět toaleta a přípravna jídel, vpravo se vchází k sedadlům. Pokud vím, právě na jednom z těch předposledních bylo nalezeno tělo zavražděného, a to je také asi jediný rozdíl mezi „OK-XTU“ a „OK-XTZ“.“

Všichni mlčky přikyvovali, Kalenda navíc otevřel dveře pomocných komor. Zkušeným zrakem, cvičeným rozpoznávat chmatáky v davu lidí, přejel po jednoduchém vybavení kuchyňky. Ano, je to tu stejné – nástěnná polička, pod ní stůl, pár nádob na udržení teploty předkládaných jídel, nějaké láhve a sady táců, jednoduché příbory … zřejmě i v letadlech se krade … I zde nahlédl ventilačními štěrbinami do tajemného prostoru kdesi nad nosníkem, do prostoru, kam nebylo možno nijak vniknout. Zdálo se mu, že odtamtud vychází slabý pach voňavky a již se chtěl o tom zmínit, když ho náhle napadlo něco jiného:

„Pane řediteli, přece je zde nějaká změna…“ Kalenda sdělil druhým výsledek svého pozorování dost nedbale, ale Vítek, který způsob vyjadřování svých spolupracovníků dobře znal, se zarazil. Jaká změna? Všechno je zde přece stejné, i rozměry jsou zachovány, on sám žádný rozdíl nevidí. Kalenda nevinně pokračoval:

„Všechno je sice stejné, ale vybavení interiéru je převráceno, jako v zrcadle. Polička je na opačné stěně, přípravný pult také …“

Museli mu dát za pravdu, skutečně tomu tak bylo. Káša honem začal hledat v plánech, ale ty celkem nic neprozradily – týkaly se jen konstrukční úpravy trupu a vnitřní vybavení letadla nepodchycovaly. Kalenda vedl pořád svou:

„S vaším dovolením, pane přednosto… Chtěl bych upozornit, že při této úpravě se stůl přimyká přímo ke stěně, za kterou je prostor pod nosníkem. A kdyby se snad podařilo nějak prolézt…“

Při těchto slovech se již krčil na bobku a otvíral dvířka pod pracovním pultem s dřezem na nádobí. Za okamžik měl v ruce baterku a šmátral kdesi před sebou, hlavu téměř vraženou dovnitř. Netrvalo dlouho a po hlavě zmizela i ramena a po krátkém zafunění celá klečící postava. Když po minutě po dvou Kalenda opět vycouval a vztyčil se, měl na obličeji zvláštní nepřítomný výraz, zformovaný směsí vzteku, lítosti a snad i leknutí. Způsobem zcela neslužebním přistoupil k Vítkovi, lehce ho odstrčil dál do kabiny z doslechu druhých, kde mu tichým hlasem cosi sdělil. V trupu svítila jen malá světla, aby se ušetřily akumulátory, ale Bláhovi se i tak zdálo, že šéf se zatvářil velmi vážně …

Netrvalo dlouho a skupinka v letadle se rozmnožila. Vítek totiž vyšel ven a vydal několik příkazů, po nichž příslušníci hotovosti vystoupili z vozu, a řidič sám ihned odjel, načež se vrátil do kabiny i se stevardkou Nedbalovou a jejím doprovodem. Ta se namátkou opřela o jedno z krajních křesel, ale ihned se jej s odporem a se zachvěním pustila a postavila se zády k otevřeným dveřím. Bylo ticho, denní provoz na letišti již ustal a žádný noční let se právě nekonal. Vítek přerušil ticho:

„Tak konečně máme všechno, Nedbalová, už zapírat nemusíte! Únosy jste prováděla vy! Napřed jste asi přebarvila děvčatům vlasy a pak jste každou provedla na letiště jako stevardku v zácviku, ale to už není podstatné. Hlavně že víme, jak jste je dostávala ven!“ Nedbalová stála mlčky, pořád se jen chvěla a jako hypnotizována se dívala na černý zející otvor pod pultem. Vítek věděl, že teď nesmí zaváhat a že z ní před svědky musí dostat plné doznání, aby mu neuklouzla podruhé.

„A pokud jde o Tserikose, snad byste nám mohla také něco říct… Zabila jste ho vy!“

Obviňující Vítkův ukazovák mířil Nedbalové přímo do obličeje. Ta se jen přikrčila a opět se chytla nejbližšího opěradla, tentokrát krajního, na kterém kdysi byly stopy krve, ale ode dveří dovnitř nepostoupila. Zřejmě se začala psychicky lámat, hroutit se.

„Ne, o vraždě nic nevím, skutečně ne. Ach, ne, byl to přece můj manžel… Když začal jezdit do Československa, potkali jsme se náhodně v letadle. Seznámila jsem ho s Jirákem a potom jsme…“

Vítek ji ostře přerušil:

„To nám povíte jindy, teď nás momentálně zajímá něco jiného! Buď jste vrahem vy, nebo … Kdo o té skrýši ještě věděl, ven s tím!“

Nedbalové jen pokrčila rameny, Vítek se začínal rozehřívat:

„Poslyšte, osobo, já vás varuji, teď není čas někoho chránit! Zatím vás čeká jen káznice, ale mohla byste také skončit jinak!“

Rozevřenou dlaní, hřbetem ruky nahoru, si Vítek přejel pod bradou, ale ani tak výmluvné gesto na Nedbalovou neplatilo.

„Nevím, skutečně nevím…“

„Nelžete! Věděl o tom Vybíral?“

Nedbalová chtěla zřejmě získat trochu času, aby se vzpamatovala. Pak už bude zase dobrá, dokáže se víc bránit a lépe kličkovat. Jen těch pár kritických okamžiků musí vydržet, tak hloupě se nechala zaskočit.

„Vybíral? Já … já teď nemohu …“

Náhle sebou stevardka cukla a prohnula se v kříži a ti, kteří ji vyslýchali, se zmateně zarazili. Pak se celé její tělo začalo toporně svažovat dozadu do otevřených dveří kabiny, a až v tom okamžiku si všichni uvědomili, že kdesi venku práskla suchá rána …

Kalenda, který vyrazil do tmy první, dopadl na zem téměř současně jako umírající stevardka. Schůdky jen přeletěl a na zemi se div nepřevalil. V běhu vytáhl těžký mauser a snažil se zacílit na matnou postavu, míhající se podél hangáru. Chtě nechtě se musel zastavit a zadržením dechu uklidnit nataženou ruku. Prchající měl však příliš velkou výhodu, několika skoky dosáhl konce budovy a zabočil za její roh…

Řidič vracejícího se pohotovostního vozu velmi spěchal, přivážel podle příkazu pana přednosty lékaře ze služebních bytů na letišti. Postava, která se mu na cestě náhle zjevila, postava s hlavou natočenou dozadu, ho donutila sešlápnout brzdový pedál až k podlážce. To už bylo pozdě – tlumený úder blatníku ukončil divokou honičku.

Hlouček, který se kolem poraženého za okamžik utvořil, se dvakrát rozvlnil – jednou propustil do svého středu muže s kufříkem, který vystoupil z vozu, a podruhé staršího, těžce oddychujícího pána, který si po doběhnutí začal čistit cvikr. Jeho první poznámka byla stručná:

„To jsem tedy nečekal!“

Lékař vstal a pečlivě si oprášil kalhoty z buničiny, na jejichž pravé nohavici zůstalo vytlačeno koleno. Teprve potom, když začal ukládat zpět své pomůcky, prohodil k Vítkovi:

„Zatím žije… Hned tak se ovšem neprobudí, je tu těžký otřes mozku a nevylučuji ani frakturu spodiny lebeční… Kde máte ten další případ, kvůli kterému jste mě volali?“

Vítek ukázal k letadlu:

„Tam … trochu se nám to zase rozrostlo …“

Za pár minut vynesli Kalenda s Čermákem bezvládné dívčí tělo a opatrně je položili na zem vedle mrtvé Nedbalové. Vítek prohodil k přihlížejícímu Bláhovi, který žmoulal uhaslý doutník:

„Pro Kristovy rány, snad už máme pod střechou všechno! S tak komplikovaným případem jsem se dosud nesetkal!“

Za hangárem se objevily dvě sanitky a lékař začal uvažovat, za jakých podmínek a zda vůbec lze překročit zákaz o dopravě mrtvol ve vozech jiných než k tomu účelu určených. Kolem celého obvodu letiště vyskočila červená překážková světla a na střeše hangáru se rozblikal zeleno-bílý přibližovací maják. Někde západně od letiště začaly tiše pobroukávat motory dopravního letadla.

„Bláha!“

Inspektor Bláha pomalu přitáhl nohu k noze, což mělo demonstrovat služební postoj. Doutník zapomněl v zubech, ale Vítek si podobného nedopatření nevšiml nebo všimnout nechtěl.

„Bláha, dejte zamknout letadlo a hangár, jeden z našich lidí zde zůstane po celou noc, druhého pošlete hlídat do nemocnice! A hned ráno při rozednění ať jste tady, Smrž přijede za vámi s pátračkou. Nezapomeňte na tu nábojnici a na pistoli! Buď ji na útěku odhodil, nebo mu při nárazu o vůz vyletěla někam dál z ruky … Do deseti ať mám na stole hlášení – jasné?“

Význam huhňavé Bláhovy odpovědi by se mohl vykládat všelijak, ale Vítek jí bezpečně porozuměl a spokojeně přikývl. Pak se obrátil ke Kášovi, neustále si otírajícímu pot na čele.

„Pojďte, pane kolego, dovezeme vás domů, máte toho jistě už dost.“

Důvěrně vzal zamlklého ředitele pod paží a pomalým krokem se s ním vedl k vozu. Před nastoupením nezapomněl rozloučit se s lékařem a poděkovat mu. Těžce dopadl na sedadlo a spustil si okénko. Více než jindy pociťoval, že se pro podobnou službu již nehodí, je příliš stár a brzy se unaví. Ano, musí to přenechat jiným, mladším, musí dokázat včas odejít…

Obě sanitky vyjely – mrtvé tělo stevardčino bylo zatím převezeno do kumbálu u místní ošetřovny – a v každé z nich opouštěl letiště jeden člověk, jedna žena a jeden muž. Vítek dal mávnutím ruky znamení a tři policejní vozy se rovněž daly do pohybu. Osiřelá dozorkyně se nyní usadila vedle Bláhy, který měl na podobné typy štěstí, a Kalenda zaujal v prvním voze místo vedle řidiče, aby vzadu bylo volno pro Vítka a Kášu.

Z prvního sedadla měl Kalenda všechno pěkně před sebou. Očekávané letadlo muselo být již někde velmi blízko – celá osmnáct set metrů dlouhá přistávací dráha byla osvětlena. Policejní vozy se již blížily k výpadové silnici, oddělené od letištního areálu zvláštní branou, a v zasklené vrátnici bylo vidět nočního strážného, hovořícího s někým telefonem. Ano, jakmile strážný skončí, vyběhne ven, zdvihne závory a pustí vozy…

Vrátný skončil a vyběhl, ale místo k závoře rovnou k prvnímu vozu. Sklonil se a rozčileně koktal:

„Je tu někdo … je tu někdo…“

Pak zahlédl vzadu Kášu a vyrazil ze sebe:

„Pane řediteli, pane řediteli… u kotelny našli… našli tam chlapa …“

Další rozhovor vedl Vítek již sám a stačilo mu jen pár otázek k pochopení skutečnosti, že domů se dnes tak lehce nedostane. Všechny tři vozy rychle obrátily a podle Kášových pokynů se proplétaly uličkami mezi služebními obytnými domy zpět k hlavní budově. Vyhnuly se několika parkujícím dakotám před prvním hangárem, objely násypový kryt z doby války, který nyní sloužil jako skladiště koksu, a za okamžik stanuly před vnitřním vchodem do hlavní administrativní budovy.

Tam kromě řidičů a dozorkyně všichni vystoupili. Káša je rychle vedl dolů do suterénu, Vítek se snažil zachovat krok. Za vedoucí dvojicí šli Bláha s Kalendou, průvod uzavíral strážmistr Čermák se zbývajícím příslušníkem hotovosti. Minuli dílnu radiomechaniků a začali sestupovat do druhého podzemí, jen spoře osvětleného, kde v rohu mezi zdí a stropem se všude táhly tlusté rozvodné roury. Až na konci chodby stáli dva instalatéři v montérkách, starší z nich si třel zarostlou bradu.

„Já o ničem nevím… nic s tím nemám společného. Na bloku B přestala večer téct voda, tak hledáme poruchu, přes noc to musíme dát do pořádku…“

Vítek ho úsečně zarazil:

„Kde je!“

Chvíli oba váhali, konečně ten mladší se vzchopil a ukázal k blízkým pootevřeným dveřím:

„Tady … schováváme si tam vždycky vercajk… Divili jsme se, že je odemknuto…“

Vítek se natočil dozadu a pohodil lehce hlavou – Bláha s Kalendou vykročili – a opět se obrátil k instalatérům:

„Kdo je to, znáte ho?“

„Ne, ale …“

Bláha se vrátil z místnosti do chodby, bledý jako křída. Ani promluvit nemohl, jen mávl rukou. Vítek ho překvapeně okamžik pozoroval, pak váhavě postoupil vpřed do úzké, podlouhlé místnosti bez oken, s jedinou žárovkou ve stahovačce nad dřevěným ponkem. Na ponku svěrák a pár kusů nářadí, dole u zdi nějaké trubky, v koutě jednoduchá skříň na šaty. Skříň byla teď otevřena, před ní na zemi klečel Kalenda a silnými prsty lehce ohmatával obličej zhroucené postavy. Byl to známý obličej, třebaže nyní byl z jedné strany zalit krví. Hluboká zhmožděná rána mezi spánkem a temenem hlavy naznačovala, že zde je veškerá pomoc marná. Za Vítkovými zády se tiše ozvalo:

„Kdo je to?“

Vítek se otočil, vyšel ven a odkašlal si. Potom si nasadil opět klobouk, který v místnosti pietně smekl, upravil si jednou rukou motýlka a chystal se vykročit. Teprve pak si uvědomil, že Kášovi neodpověděl. Rychle svůj prohřešek napravil:

„To byl můj blízký spolupracovník, inspektor Smrž, pane kolego… Vyšetřování celého případu se ujímám po něm já, osobně já! Kde je zde nejbližší telefon – v kanceláři startu?“

XXV.

„Celá záležitost byla velmi komplikovaná, pánové … Z hlediska vlastního šetření šlo v podstatě o případy dva a teprve později se ukázalo, že splývají v případ jeden. Bylo skutečně dílem náhody, že na obou případech pracovali střídavě dva stejní vyšetřovatelé, kteří si vzájemně vyměnili své úkoly. Je ovšem politováníhodné, že jeden z nich neměl možnost zdárně dokončit svou činnost…“

Vrchní policejní rada Vítek se zahleděl do první řady židlí, kde seděl i Bláha, sejmul cvikr a začal jej dojatě čistit. Konečně opět pokračoval k námětu:

„Prosím, abyste uctili památku statečného příslušníka Kriminální ústředny, inspektora Smrže…“

Třicet mužů v civilu i ve stejnokrojích povstalo. Byli mezi nimi muži větší i menší, silnější i slabší, muži s různou barvou očí i vlasů, i muži se kšticí silně prořídlou, s obličeji výraznými i nevýraznými, všichni však měli něco společného – bojovali proti zločinu. Vítek dal podle svých pedagogických zkušeností shromáždit dnes všechny, kteří se na případu jakýmkoliv způsobem podíleli, a tak vedle známých tváří pražských bylo možno v konferenčním sálu spatřit i příslušníky bezpečnosti z krajů. Nechyběli ovšem ani představitelé služeben z Ostravy a Kralup.

„Děkuji vám, pánové…“

Židle zavrzaly a Vítek pokračoval:

„Děkuji vám… Kromě již naznačených zásluh vrchního inspektora Bláhy musím připomenout také zásluhy strážmistrů Čermáka a Brázdy a samozřejmě hlavně strážmistra … pardon … inspektora Kalendy.“

Celý sál začal tleskat, Kalenda v první řadě těžce polykal.

„… ano, zásluh inspektora Kalendy, který po prominutí předepsaného vzdělání byl jmenován do nové hodnosti zvláštním výnosem ministerstva vnitra. Víte všichni, že celý případ jsme nazvali „Případem OK-XTU“ a že jeho podrobné analýze a zhodnocení bude věnována zvláštní příloha časopisu „Kriminalista“. Domnívám se ovšem, že vzhledem k dlouhým výrobním lhůtám polygrafického průmyslu bude účelné alespoň zběžně probrat případ již nyní, abychom se mohli vyvarovat některých chyb. Copak, sakra, nemáte nařízeno vést osobní diáře a znamenat do nich každý plánovaný odchod? A nemáte snad nařízeno hlásit v závažných případech svému představenému každý zvláštní záměr? Copak zdejší ústředna je holubník, odkud si každý může vyletět, jak chce? Já bych vám …“

Vítek se nečekaně rozkatil, bylo to v něm za ty poslední dny nahromaděno a Smržova smrt ho mrzela.

Stál zády u zdi a přísně těkal po svých protějšcích, kteří ho upřeně pozorovali. Ti pražští se nedivili, znali ho, ale příslušníci krajských služeben vypadali zaraženě. Kalenda uvažoval, zda z toho vzejde nový záchvat dvanácterníku.

„Promiňte, trochu se mne všechno dotklo… Vrátíme se k věci, začneme od začátku. A jako obvykle žádám o dotazy hned v průběhu líčení, nechtěl bych zde něco odemílat jako automat…“

Vítek se odmlčel, přistoupil ke stolu a narovnal arch poznámkového papíru, kaktusy v konferenčním sále nebyly.

„Jak je vám známo z cirkulářů, začala letos v dubnu na našem území mizet děvčata. Šlo o děvčata mladší než jedenadvacet let, tedy o osoby nezletilé, a šlo zásadně - jak bylo prokázáno později – o blondýnky. Původně se této záležitosti věnoval pan vrchní inspektor Bláha, tehdy ještě jen inspektor, protože však… protože…“

Vítek se zpytavě zahleděl do první řady a Bláha sklopil hlavu.

„… dotyčný musel být pověřen jinými úkoly, bylo zmíněné vyšetřování přechodně svěřeno inspektoru Smržovi blahé paměti, jenž si osobně vyžádal za svého pomocníka…“

Nyní se Vítek odvrátil k oknu a dlouho hledal ve vzpomínkách, až příliš dlouho.

„… ano, který si vyžádal za svého pomocníka našeho Kalendu. Byly všechny předpoklady, že tým tak zdatných pracovníků vnese do celé záležitosti jasno, když došlo k tragické příhodě v jednom z letadel Československé letecké dopravy. Bylo to právě sedmého července - v té době, mimochodem, bylo hlášeno zmizení již šestého děvčete – kdy na trati Káhira-Athény-Řím-Praha, respektive na posledním úseku této tratě, byl zavražděn jeden z cestujících bodnutím dýky do zad. Může být připočteno ke chvále zdejší ústředny, že dva její příslušníci byli na ruzyňském letišti bezprostředně po přistání letounu imatrikulační značky „OK-XTU“. Abych vyloučil nebezpečí z prodlení, rozhodl jsem se tyto dva lidi pověřit vyšetřováním vraždy a záhadná zmizení děvčat vrátit Bláhovi. Jak se brzy ukázalo, byli Smrž s Kalendou postaveni před nesnadný úkol a…“

„Dotaz, prosím!“

Všichni se ohlédli do zadních řad, kde se hlásil o slovo jeden z adeptů detektivního řemesla, mladík právě vyšlý z kursu. Vítek shovívavě kývl.

„Říkalo se, že naše ústředna dostala za úkol zavražděného hlídat. Je to pravda?“

Celý sál se ohlédl tentokrát zděšeně – co to jen, troubu, napadá, dávat starému takové otázky? Chce mít chlapeček vojnu? Vítek se kupodivu nenačertil.

„I kdyby snad tomu tak bylo, na věci samé by se tím nic nezměnilo. K vraždě došlo prokazatelně za letu, nebylo možno jí zabránit… Již určení času vraždy bylo velmi obtížné, oběť trpěla cukrovou úplavicí, a tak čas byl později vydedukován z výpovědí svědků a ze služebních záznamů o korespondenci mezi letadlem a zemí. Chtěl bych podotknout, že již v tomto bodě projevil Inspektor Smrž neobyčejný důvtip… Byly potíže i s identifikací oběti, ztratily se přechodně cestovní doklady všech cestujících. Největší překážkou byl však nedostatek svědků, nikdo se na nic podezřelého během letu nepamatoval, přičemž - a to musím zdůraznit – bylo na palubě přes třicet osob. Kromě dvou dětí a jedné starší ženy, která nebyla schopna chůze, byly všechny tyto osoby důvodně podezřelé! Nechtěl bych zde celou záležitost zdlouhavě rozebírat, budete mít příležitost seznámit se s ní podrobněji pomocí tištěného slova, a omezím se proto na konstatování pouze nejzákladnějších faktů. Hlavní Smržova pozornost byla logicky věnována osobám, které měly největší příležitost dostat za letu do blízkosti oběti. V ní byl později identifikován cizí státní příslušník Tserikos, který navštívil Československo před svým posledním letem již několikrát za účelem jednání s jistou naší obchodní organizací. Smržovo podezření se posléze soustředilo na tři cestující, kteří při vystupování byli zastiženi u mrtvého těla, a dále samozřejmě na celou posádku.“

Nenadálý hlas z pléna chtěl vědět bližší podrobnosti o postupu policejních orgánů v případě s tak velkým počtem podezřelých.

„Správně, dotaz je plně na místě! To byl jeden z velkých problémů, zadržet tolik lidí najednou… Bylo nutno hledat jakousi… řekl bych … míru únosnosti a precedens jsme neměli v tomto směru žádný. Sám jsem původně myslel, že Smrž jednal trochu neuváženě, když dal převézt všechny cestující do střeženého Tranzithotelu, ale později jsem jeho jednání schválil. Víte, pánové, byly to těžké chvilky - jistě bychom například nemohli dát zadržet tři sta osob při nahodilé vraždě v divadle, ale vražda v letadle, z něhož vrah naprosto nemohl po činu uprchnout, nás k tomuto kroku opravňovala. Vrátím se však k věci: po uplynutí povolených čtyřiceti osmi hodin bylo nutno všechny zadržené propustit. Proti žádnému z vyšetřovaných nemohlo být vzneseno oprávněné obvinění… Utřeli jsme, lidově řečeno, nos, třebaže tři cestující a dále tři příslušníci posádky, jmenovitě velitel letadla Mottl, radiooperatér Vybíral a stevardka Nedbalová nemohli být z řady možných pachatelů teoreticky vůbec eliminováni. A pak přišla zpráva Interpolu…“

Sál trochu zašuměl a Vítek se napil minerálky.

„Několika zprávami jsme byli varováni, že na našem území operuje pašerácká tlupa, shánějící letecký kořistní materiál, a že o vedení této tlupy bojují zřejmě dvě zahraniční konkurenční skupiny, z nichž každou pravděpodobně ovládá jeden ze dvou bratrů rodiny Tserikosů. Dalo se usuzovat, že nejde o náhodnou shodu jmen a že jeden z nich, koncesionář řádné obchodní firmy, byl v našem letadle zavražděn. Představte si naše překvapení, když při pitvě byl na jeho těle nalezen ukrytý cestovní šek na obrovskou částku v cizích valutách, splatný kdekoliv ve světě. Tím jsme ovšem získali chybějící motiv vraždy, nyní jsme se mohli soustředit na pátrání po pachateli… Jako na zavolanou přišla další výstraha Interpolu - rakev s Tserikosovým tělem, jež mělo být podle přání dědiců odesláno zpět na Blízký východ, má prý být během letu uloupena! Po této výstraze - byť zdánlivě fantastické - jsem považoval za nutné převzít přechodně řízení celého případu…“

Vítek s Kalendou se na sebe zadívali a dívali se tak dlouho, až Vítek trochu nervózně odvrátil oči.

„… ano, celý případ jsem převzal já a nebýt nešťastné náhody a také… řekl bych… jistého poklesu ostražitosti při dopravě rakve na letiště, mohlo být všechno již dávno vyřešeno bez následků tak tragických pro naši ústřednu. Nechci se zříkat odpovědnosti, avšak domnívám se, že eskorta…“

Někde ze středních řad se nesly zvuky, neklamně značící projev nespokojenosti, Vítek však dobře věděl, jak si vynutit autoritu, a jeho další slova padala proto do uklidněného sálu:

„Rakev prostě nebyla uloupena za letu, ztratila se již cestou na letiště. Po pachatelích bylo zahájeno rozsáhlé pátrání, komplikované nenadálým zmizením obou zaměstnanců Ústavu justiční pathologie převážejících rakev, řidiče Hemelíka a závozníka jménem Macek. Tserikosovo tělo bylo posléze nalezeno, a k našemu překvapení byl také nalezen šek, který pachatel zřejmě přehlédl.

Po této příhodě bylo tělo odesláno dědicům jiným transportem a šek byl vrácen v samostatné zásilce. Vrácen být musel, proti Tserikosovi jsme v té době neměli sebemenší důkazy, naznačující machinace ke škodě republiky a opravňující tak k trestným sankcím. Zde první fáze případu skončila a vzhledem k jeho rozsáhlosti, vyžadující soustavné a plné pozornosti samostatného orgánu, bylo vyšetřování opět předáno inspektoru Smržovi.“

Mládenec vzadu se připravoval vznést nějakou další dotěrnou otázku, která se asi týkala principu odebírání a opětného předávání případů podřízeným v závislosti na naději na úspěch, byl však – pokud bylo alespoň možno podle tichého šuškání usuzovat – kolem sedícími staršími borci včas umlčen. Vítek se nadechl pro další výklad:

„Nyní se musím zmínit o významném dílčím úspěchu vrchního inspektora Bláhy. Ten totiž zjistil určitou stopu, naznačující velmi zajímavou okolnost: všechna děvčata zmizela pravděpodobně v Praze a byla předtím v písemném styku s místní náborovou agenturou, hledající talenty pro film a divadlo. Pokud jde o případ první, z našeho hlediska i hlavní, byla veškerá energie soustředěna na vypátrání existence či místa pobytu řidiče a závozníka a také ovšem na možné překupníky a dodavatele požadovaného leteckého materiálu. Již pouhý výčet všech opatření, která byla v tomto směru podniknuta, by zabral větší část vymezeného času a tak se musíme zde spokojit s pouhým konstatováním, že výsledek se skutečně dostavil - při pátrání po nákladním vozu, s jehož pomocí byl zadržen vůz eskorty před dejvickými závorami, vzniklo podezření proti stavitelské firmě Jirák, provádějící jakési úpravy v terénu v blízkosti Vodochod. Tajná obhlídka místa, provedená za součinnosti kralupské služebny, naznačila, že na staveništi této firmy by hledaný materiál skutečně mohl být ukrýván, a v souvislosti s tím vyslovil Smrž zajímavou hypotézu – že totiž tento materiál by mohl být v noci odvážen pašeráckými letadly z blízké letištní dráhy, firmou opravované. Se souhlasem presidia byla podniknuta poměrně rozsáhlá akce, která skončila relativně úspěšně – byl při ní ověřen pokus pašeráckého letadla přistát a navíc v přestřelce při akci byla téměř celá tlupa vyřazena a nalezený letecký materiál byl později zabaven. Na místě byla také nalezena dvě mrtvá těla, která byla později identifikována jako tělo Jirákovo a tělo zmizelého závozníka, a dále byl zadržen mladý studující, přechodný zaměstnanec firmy, řidič nákladního vozu.“

Vítek se opět odmlčel, aby dal svým posluchačům možnost ujasnit si dosavadní průběh událostí a zformulovat případné otázky, ale nikdo zatím neměl zájem vyvolat jakoukoliv debatu. A tak přednosta sestoupil s pódia a za chůze podél jednotlivých řad rozestavěných židlí pokračoval ve svém výkladu:

„Zde přecházíme do fáze třetí, předposlední, která si kupodivu dokázala udržet příslušnou gradaci jak ve své spletitosti a složitosti problému, tak i v napětí vlastního děje. Všechno začalo zdánlivě nevinnou lékařskou zprávou, která jednoznačně určila rozdílnou dobu smrti stavitele Jiráka a závozníka, známého nám stále zatím jako Macek. Podle ní Macek zemřel nejméně o den dřív než stavitel, takže nemohl zahynout při přestřelce. Nebudu se ani pokoušet náš původní chybný úsudek omlouvat, každý drastický zákrok podobného druhu přináší příliš velké rozrušení, než aby jedinec si mohl zachovat zcela jasnou mysl. Tím víc bych však chtěl zde apelovat na objektivní prověřování výsledků všech vyšetřování v pozdějších klidných podmínkách a na důsledné vyžadování potřebných expertiz… Zdálo se, že nyní opět uvízneme, ale tu nám nečekaně pomohlo pátrání po zmizelých děvčatech. Vrchní inspektor Bláha totiž objevil, že byt sousedící s náborovou agenturou má průchodné dveře a navíc že tento byt patří matce stevardky, vyšetřované v souvislosti s vraždou v letadle … Šlo snad o plánované únosy?“

Po nadhozené řečnické otázce se sál opět rozvlnil, protože závěrečné výsledky pátrání od této části případu nebyly již mezi všemi příslušníky kriminálky příliš dobře známy a každá další informace slibovala být překvapující novinkou.

„Ano, pánové, začaly nás teď zajímat obě Nedbalové, mladá i stará, a brzy se ukázalo, že náš zájem není neoprávněný. Při prohlídce podezřelého bytu byl totiž nalezen a zadržen pohřešovaný řidič Hemelík… Zjistilo se, že jde o starého Jirákova komplice a spolupachatele – počet a rozsah jeho možných trestných činů dřívějších vyšetřuje už sama prokuratura – který se za slíbenou odměnu přímo podílel na loupeži rakve, v níž podle Jirákova tvrzení měly být jakési drahokamy. Nebudu zde nyní líčit, jakým způsobem byla rakev uloupena, způsob sám je pro další vývoj případu podružný – podotknu jen, že po Hemelíkově zatčení vyšly najevo další zajímavé podrobnosti. Například se objasnilo pravé jméno závozníkovo i podstata jeho náhlého zmizení a mohli jsme si utvořit domněnku o jeho smrti: Katzek, tak se dotyčný skutečně jmenoval, byl zřejmě zastřelen Jirákem z obav před prozrazením nebo před vydíráním. Hemelíka v bytě nepřítomné Nedbalové ukryl Jirák, který s mladou Nedbalovou udržoval delší dobu důvěrnou známost. Hemelík byl v bytě zamčen, Jirák mu zřejmě příliš nedůvěřoval a nosil mu tam raději sám jídlo. Jediné Hemelíkovo spojení se světem tvořily noviny, pravidelně vhazované do schránky ve dveřích bytu, a malý článek v nich sehrál v celém případu svou roli. Zamčený byt naznačil však další podivnou okolnost: jestliže Hemelík byl zamčen – a on prokazatelně zamčen byl a nemohl se dostat ven, po Jirákově smrti zůstal téměř bez potravy – pak v době noční akce nemohl být ve Vodochodech, což ho mimochodem zachránilo od mnohem těžšího obvinění. Nemohl být tudíž jednou ze čtyř postav, které kromě hlídače byly té noci v blízkosti upravované letištní dráhy spatřeny. Podotkl jsem již, že u dráhy byl zadržen mladý řidič a byla nalezena dvě mrtvá těla, a nyní zvlášť poukazuji na okolnost, že strážmistr… chci říci inspektor Kalenda, zahlédl na okamžik postavu čtvrtou, která podle Brázdových hlášení zřejmě rozvážela po dráze přenosná přistávací světla a která nám bohužel proklouzla řetězem hlídek.

„A nyní se ptám, pánové, kdo touto osobou mohl být?“ Vítek se zastavil, s napřaženou rukou si téměř zadeklamoval a hned si také začal sám odpovídat:

„Ne, neříkejte nic, i když byste třeba došli ke správnému řešení! Uvažovali jsme asi stejně jako vy a logický závěr byl jasný: jde buď o osobu zcela neznámou, s kterou jsme se v případu ještě nesetkali, nebo naopak o někoho, kdo už byl dříve podezírán nebo alespoň vyslýchán. Hned nás ovšem také napadlo, zda místním vůdcem tlupy, pracujícím podle Tserikosových rámcových instrukcí, je skutečně Jirák … Nemohla by jím být právě ona čtvrtá osoba? Je přirozené, že jsme začali s tou nejprostší, často opovrhovanou a přece někdy tak účinnou metodou, s eliminací. Nejdříve jsme se ovšem soustředili na osoby, vyšetřované již v souvislosti s první vraždou, a z nich jsme zvláštní pozornost věnovali posádce. Bylo nám divné, že Mottlova posádka změnila nenadále trať, místo na Blízký východ byla na vlastní přání nasazena na Jižní Ameriku. Představte si jejich novou trať a města na ní ležící – Řím, Tunis, Orán, Tanger, Rabat, Dakar… Byla snad v případných únosech zapojena celá posádka? Měla být tato oblast jejich novou doménou? Dostali jsme v té době na naše vyžádání další zprávu od Interpolu, tentokrát výhradně ve věci všeobecných únosů, a šlo o zprávu šokující: v Evropě zmizelo za loňský rok prý několik tisíc děvčat a například Tanger byl vyhlášeným obchodním střediskem, odkud unášená děvčata byla expedována do nevěstinců podél západního afrického a východního jihoamerického břehu… Zatím však kardinálním problémem nebyly pro nás únosy, nýbrž Vodochody. Vždyť pašerácká síť na zdejším území mohla být mnohem rozsáhlejší a páchané škody mohly být nedozírné, tajemná letadla se mohla přece vracet na jiná opuštěná letiště … Ano, kdo byl čtvrtou osobou ve Vodochodech? Obrátili jsme se opět na Československou leteckou dopravu a zjistili jsme, že nemohlo jít o žádného příslušníka bývalé posádky „OK-XTU“ všichni byli v zahraničí s výjimkou Vybírala. Dotyčný byl navíc podezřelý nejen proto, že před letem nečekaně požádal o dovolenou. Vyskytly se ještě další dvě podivné okolnosti. Vybíral jako telegrafista byl totiž schopen vyslat v den vodochodské akce zprávu do zahraničí o tom, že pašerácké letadlo je v noci očekáváno, a navíc pro onen den byla skutečně prokázána jeho přítomnost na ruzyňském letišti. Stačí, pánové?“

Pánům výklad stačil, chápali zatím všechno. Děj je také začal asi zajímat – tušili, že co nejdřív dojde k nečekanému zvratu, který šéf často a s oblibou servíroval.

„Ano, právě na Vybírala jsme se soustředili, ale musím vás zklamat, nepodařilo se nám odhalit nic podstatného. Zjistili jsme sice později, že žije trochu osobitě, zvlášť nás zarážely jeho návštěvy v jednom poněkud proskribovaném kvelbu, ale to bylo všechno. A osobitost sama, jak známo, nezakládá skutkovou podstatu trestného činu.“

Mezitím se vrátila posádka „OK-XTU“ z Jižní Ameriky, takže jsme ji mohli zadržet a pak hned zatknout Nedbalovou, po níž došlo i k zatčení její matky. Hned zpočátku se ukázalo, že obě mají s mizením děvčat něco společného, a brzy se potvrdilo, že jde o rafinované, byť principiálně velmi jednoduché únosy. S vlastní technikou lákání a odstraňování děvčat vás teď zatěžovat nebudu, podrobně se o ní dovíte později. Zmíním se však o něčem, co v té době bylo pro nás velkou záhadou. Napadlo vás, pánové, jakým způsobem mohla být děvčata vyvážena? Byla tu samozřejmě tajemná letadla, musela u nás přistát zřejmě víckrát, ale v souvislosti s touto případnou možností jsme si stále nedovedli vysvětlit některé závažné, řekl bych i rozhodující podrobnosti. Také nás hodně mátlo, že Nedbalová, která původně svou účast na únosech v psychicky labilním stavu přiznala, začala brzy tvrdit opak a prohlašovala svou nevinu s tím, že hlavní podíl měla její matka – jež samozřejmě mlčela ve snaze mladou chránit – a dále její bývalý milenec, mrtvý Jirák. Toho jsme se ovšem už nemohli zeptat, že?“

XXVI.

V konferenčním sále kriminálky bylo stále ticho. Vrchní rada Vítek se vrátil na stupínek, znovu se napil a znovu významně odkašlal.

„A nyní přicházíme k fázi nejdramatičtější… Ano, pánové, závěr byl skutečně podivný, nečekal jsem jej já ani nikdo jiný z nás. Jistě si laskavě uvědomujete…“

Šéf dovedl být někdy zdvořilý i ke svým podřízeným, což u nich vyvolávalo zvlášť velké pohnutí a hluboké úvahy o podstatě takového chování. Jinak by však mezi posluchači bylo slyšet upadnout špendlík.

„… že v této poslední fázi vyšetřování jsme stále neznali tři kardinální body. Neznali jsme čtvrtou osobu z Vodochod, neznali jsme způsob vyvážení děvčat za hranice a neznali jsme ani, což je neméně důležité, Tserikosova vraha. Jednu podstatnou věc jsme si však s inspektorem Smržem jasně uvědomovali, že totiž někde během vyšetřování jsme učinili chybu. Kde a jakou? Muselo jít o chybu v samém přístupu k věci.“

Bláha s Kalendou i někteří jiní starší příslušníci kriminálky se v duchu divili, podobná sebeobvinění bývala u Vítka dost vzácná.

„Ano, byla to chyba značná, nevhodně jsme jednali s jednou z podezřelých osob…“

Jedině Kalendovi bylo zřejmé, na co Vítek naráží, ale nedal najevo své pocity. Zamilovali se přece bohatí do chudých, staří do mladých a zlí do hodných – proč by se nemohl zamilovat telegrafista do stevardky a detektiv do delikventky?

„Jakmile jsme si tuto okolnost se Smržem uvědomili, věděli jsme, že celé vyšetřování musíme obnovit. Jen na okraji se zmiňuji o tom, že mladá Nedbalová byla zapojena do pašování omamných drog. Nebylo tudíž vzhledem k tomu nejslibnější soustředit se znovu na únosy děvčat? Nevím, a nikdo z nás již nikdy vědět nebude, jakou dedukcí inspektor Smrž dospěl k dalšímu závěru, rozhodně však dospěl k závěru správnému a pro vyřešení celého případu bylo štěstím, že z letiště zavolal osobně Kalendovi a alespoň několika slovy mu naznačil, proč se tak náhle do Ruzyně rozjel. Abych byl upřímný, nevím dobře naopak zase já, z jakého popudu jsem ho později následoval s hotovostí… Faktem zůstává, že Kalendou tlumočená Smržova poznámka se mi jaksi nelíbila a že navíc vyvolala v mých představách asociaci s určitou informací, uvedenou kdysi v jedné počáteční zprávě o průběhu jeho pátrání. Vzpomněl jsem si totiž náhodou…“

„Smíme, prosím, kouřit?“

Náhlý dotaz z pléna prorazil atmosféru stupňujícího se napětí, místy vyvolal nervózní smích. Vítek se zatvářil na oko přísně, ale za okamžik vytáhl příkladně tabatěrku a z ní napůl vyklepanou cigaretu. Ještě dobře, že někdo na takový nápad přišel a troufl si jej vůbec vyslovit, Vítkovi se po nikotinu stýskalo nejvíce. Brzy se místnost naplnila kouřem a ti v předních řadách se začali s obavami obracet směrem k Bláhovi, který s vysunutou čelistí a se zavilým výrazem opatrně okrajoval konec černého smotku …

„Kde jsem to přestal… Aha, už vím! Je samozřejmé, že sebeschopnější kriminalista je v rozličných pracovních oborech svým způsobem laikem a že potřebuje vysvětlit řadu odborných termínů, s nimiž se chtě nechtě musí v rámci daného případu vypořádávat. Tak tomu ovšem bylo i při vyšetřování „Případu OK-XTU“ a bylo tomu tak v míře zvlášť velké. Kdo z vás, prosím, by dokázal vyznat se v dnešním dopravním letectví? Představte si letadla, řítící se vzduchem rychlostí dvou set tří set kilometrů za hodinu, letadla velkokapacitní, schopná pojmout třeba i čtyřicet osob a udržovaná na svých tratích celou řadou složitých zabezpečovacích systémů, středofrekvenčních zaměřovačů a podobně. Smrž se proto obrátil na ředitele letiště, pana vrchního odborového radu inženýra Kášu, mého kolegu a starého přítele…“

Kalenda si zakryl dlaní tvář a Vítek s ulehčením pokračoval.

„ … který mu doporučil příslušného odborníka, kontrolora leteckého provozu Drobeckého. Dotyčný je prvotřídním specialistou, může o letectví referovat v širokém oboru působnosti, a řada jeho cenných technických vysvětlení přinesla dílčímu šetření značný užitek. Drobecký se kdysi Smržovi také zmínil, že používaná čtyřmotorová letadla stejného typu jako „OK-XTU“ byla původně letadla vojenská, jež po válce byla přestavěna pro účely dopravní. Jsem přesvědčen, že právě tato informace, vzpomenutá asi zcela nahodile, podnítila Smrže obnovit pátrání přímo na místě a důkladně ještě jednou prohlédnout letadlo. Co bylo potom, přesně už asi nikdy nezjistíme – víme jen, že Smrž se dostavil s Drobeckým na start a tam se spolu dotazovali na současnou polohu „OK-XTU“, jež v ten den bylo nasazeno se svou starou posádkou na vnitrostátní trati, a pak Smrž odešel… Jak jsem již naznačil, přijel jsem v kritický večer Smržovy smrti na letiště v doprovodu svých spolupracovníků a hotovosti a také ovšem v doprovodu mladé Nedbalové, kterou střežila dozorkyně ze soudní věznice. Chtěl jsem na místě stevardku konfrontovat a s laskavou pomocí ředitele Káši přijít na případný úkryt v letadle, který jsem najednou – zřejmě pod sugestivním vlivem Smržova nápadu – začal považovat za hotovou věc. Opět se omezím jen na závěr tohoto šetření: v součinnosti všech jsme úkryt skutečně našli, sami jej jednou uvidíte na plánku u popisu celého případu, našli jsme v něm také jakési mladé děvče, které bylo, jak později zjistil lékař, v hlubokém bezvědomí po požití drogy. A právě v tomto okamžiku došlo k nepředvídané a celkem i nepředvídatelné, byť politováníhodné okolnosti – vyslýchaná stevardka Nedbalová byla zezadu zastřelena. Byla mrtvá dřív, než mohla svou výpověď dokončit. Nestačili jsme se od ní dovědět, kdo znal skrýš a kdo tudíž mohl být považován za Tserikosova vraha…

Jak vyšetřování v letadle skončilo? Opět zcela nečekaně a velmi náhle … Tělo stevardky vypadlo z kabiny a svezlo se po schůdkách dolů, uvolněnými dveřmi vyskočil Kalenda. Stačil ještě zahlédnout jakousi postavu, míhající se ve tmě podél stěny hangáru, a hned ji začal se dvěma příslušníky hotovosti pronásledovat. Dříve než kdokoliv z nich mohl vypálit, zahnula postava za roh se zřejmým úmyslem přeběhnout jízdní dráhu, avšak tím zkřížila cestu vracejícímu se našemu vozu, který přivážel lékaře… Dnes ráno se Vybíral dostal konečně z bezvědomí, všechno potvrdil…“

Sálem proběhlo nové zavlnění, hlavy se srazily k sobě. Vítek zarazil šepot věšteckým vztáhnutím ruky:

„Ne, pánové, nepouštějte se do předčasných závěrů… Neznáte všechny další potřebné okolnosti a neznáte ani vývoj dalších událostí. A ten byl zajímavý, věřte mi… Při opouštění letiště jsem dostal zprávu, že u kotelny v hlavní administrativní budově bylo právě nalezeno tělo neznámého muže, údajně mrtvého. Musím se vám zde svěřit, že zpráva sama mne dost zarazila, bylo přece těch mrtvých a raněných již dost, ale přece jen jsem uvažoval o možné souvislosti s vyšetřovaným případem. Věděl jsem od začátku, že jde o případ zcela neobyčejný, na naše poměry nevídaný a také, řekl bych, hodně riskantní, o případ, v němž je v sázce příliš mnoho a v němž nikdo nebude šetřit nikoho. Mohlo by tu snad jít o další článek řetězu? A jestliže ano, kdo mohl postiženým být? Někdo další z posádky, třeba Mottl? Byl večer také na letišti u kompenzovaného letadla … Ne, pánové, nechtějte na mne, abych vám líčil své pocity po vstupu do oné instalatérské dílny…“

Vítek se odmlčel, opět si začal čistit cvikr.

„Byl to ošklivý pohled a jedno z nejnepříjemnějších překvapení v mém životě. Smrž byl mým dlouholetým spolupracovníkem, skutečně talentovaným kriminalistou s budoucností před sebou… Za těch pár chvilek, které jsem v podzemí letištní budovy tenkrát pobyl, se ve mně cosi zatvrdilo, nestydím se to přiznat, a byl jsem rozhodnut Smrže levně nedarovat…“

Bláha vážně přikývl a mocně vyfoukl kouř – vzpomínal, jak šéf začal žhavit na startu dráhy a jak během půl hodiny zaplavily okolí letiště až po Liboc postavy v civilu i ve stejnokrojích. Záložní hotovost Kriminální ústředny, hotovost veřejné bezpečnosti, četa frekventantů poddůstojnické školy z ruzyňských kasáren. Vystupovali z malých autobusů, seskakovali z nákladních aut, pažby karabin cvakaly …

„První mé rozhodnutí bylo trochu impulzivní, chtěl jsem okamžitě sehnat dohromady celou posádku „OK-XTU“ a navíc vraha poplašit, donutit ho k pokusu o útěk nebo podobně, a tak ho odhalit… Teprve tehdy, když jsem zdvihl všechny naše lidi a navíc dostal souhlas z velitelství posádky k zásahu vojáků, teprve tehdy jsem začal uvažovat trochu klidněji. Věděl jsem, že máme pár minut času – hotovost pod Kalendovým vedením šla už po stopách dole v kotelně a Bláha s Čermákem mi hlídali akci nahoře, na startu, kde jsem zařídil přechodný štáb – a začal jsem proto rozebírat znovu. Jak asi kdo v poslední době jednal, co kdo řekl a co kdo naopak neřekl… Mám pro tyhle věci dost vycvičenou paměť a brzy mne napadlo několik rozporů…“

„Jak to bylo s děvčetem v letadle, prosím?“

Hlas z posluchačů patřil opět nějakému mladšímu příslušníkovi kriminálky, ti starší se o děvčata již příliš nezajímají, spíš o pivo.

„Můžeme trochu odbočit, souhlasím… Byla to Nováková, poslední hlášená zmizelá. Měla tmavý přeliv, ale Kalenda ji poznal podle fotky…“

Inspektor Kalenda se přihlásil o slovo, které mu bylo uděleno.

„Pamatoval jsem si nejen její obrázek, viděl jsem ji kdysi osobně a její podoba se mi proto zdála známá.“

Všichni se zarazili, Vítek nedůvěřivě začal:

„Co to říkáte, člověče, kde a kdy jste ji mohl vidět …“

Kalenda vstal, obrátil se částečně k posluchačům.

„Když jsem podlezl v přípravně „OK-XTU“ pult, hned jsem věděl, že blízko mě někdo je. A skutečně, jakmile jsem se ještě víc přikrčil a dostal se na okraj dutiny nad nosníkem, nahmátl jsem před sebou tělo. Podařilo se mi natočit druhou ruku a rozsvítit baterku a Její světlo padlo nahodile přímo na ženský obličej… Lekl jsem se, myslel jsem původně, že mám před sebou další mrtvolu, ale pak jsem slyšel slabě dech… Ten obličej mne strašil i v noci a včera jsem si konečně vzpomněl, odkud ho znám. Tenkrát na letišti, kdy jsme měli letět do Říma, vedla kolem nás Nedbalová nějakou mladou stevardku. Panu inspektorovi Smržovi se zdála povědomá, zdaleka nás ale nenapadlo, o koho jde. Byla to právě Nováková …“

Vítek nadšeně zaráčkoval:

„Správně, Kalendo, správně, časově všechno odpovídá… Vidíte, pánové, tomu říkám vybavení vjemů! Škoda, že v této náročné duševní disciplíně míváme všichni tak velké zpoždění… No nic, ještě k té Novákové: všechno se o ní dovíte za chvíli. Bližší podrobnosti by vám v další dedukci totiž stejně nepomohly a nepomohly tentokrát ani nám, Nováková spala až do příštího rána a v nemocnici byli rádi, že ji vůbec vzbudili. To už jsme ovšem vraha měli… Vrátím se tedy ke svým tehdejším úvahám na startu… Jistě vám nemusím připomínat starou kriminalistickou poučku, že u každé důležité zprávy prověřujeme kromě věrohodnosti zprávy samé také jejího originátora. Podle této zásady jsem začal proto aplikovat různé varianty úvah na osoby, s nimiž jsem onoho dne přišel při večerním vyšetřování do styku, a prostřednictvím těchto osob jsem se chtěl nějak dostat k mrtvému Smržovi. Měl jsem konkrétně volbu mezi Vybíralem, Nedbalovou a Novákovou. Nedbalová mne zatím vůbec nezajímala, byla z této hry definitivně vyřazena a nebylo pravděpodobné, že by mi mohla nějak pomoci, a pokud jde o Novákovou, mohl jsem sice připustit nějakou její pomyslnou účast na Smržově vraždě, ale hned zpočátku jsem cítil, že něco podobného není prakticky opodstatněno. Lebka byla rozbita, ránu musela zasadit silná ruka, ruka muže. Navíc Nováková sama byla původně obětí a její vzhled napovídal, že v nehybném stavu byla již delší dobu. Jediný možný pachatel z těchto tří mohl být – jestliže jím ovšem skutečně byl – jen Vybíral, klidně by časově stačil po přistání „OK-XTU“ Smrže odstranit, a to ať již hned po přistání nebo v době kompenzace, kdy se pod nějakou vhodnou záminkou mohl přechodně od letadla vzdálit. Od Vybírala jsem v úvahách přeskočil ovšem hned na Mottla, který v kritické době byl také na letišti a pak na další členy posádky … V podvědomí jsem ale stále registroval jakousi nejistou stopu, která se mi stále vybavovala a zase mizela dřív, než jsem ji mohl nějak využít. Jistě víte, co mám na mysli, také se vám to asi někdy stává …“

Posluchači byli nyní tak napjati, že i ti v prvních řadách zapomněli přikývnout, což si šéf mohl vykládat všelijak. Raději hned pokračoval:

„Až vám zde prozradím, o jakou stopu vlastně šlo, budete mě možná odsuzovat a divit se, že jsem si nevzpomněl dřív, ale mé rozčilení bylo příliš veliké, nedokázal jsem se dlouho soustředit a řešit všechno nezúčastněně, jako v jiných případech… Zanedlouho jsme dostali první zprávu o zahájení pročesávacích akcí v přilehlých lokalitách, brzy po ní přišla zpráva o obklíčení celého letiště a obsazení všech okolních silnic, a já jsem si stále nedovedl ujasnit původ svých pochybností. A pak přišla zpráva třetí a ta mne zburcovala. Chcete vědět, jak zněla? Máme přesný zápis, pan vrchní inspektor Bláha může přečíst příslušný výňatek. Bláho, prosím vás…“

Bláha vstal, zalistoval v pomačkaném notesu, z něhož vždy jen s největším sebezapřením se písařky pokoušely přepisovat něco do protokolů, a před opětným dosednutím krátce zahuhňal:

„21,35 – hlášení o uzavření vchodů a obsazení vrátnic.“

Vzadu v sále dobře nerozuměli, kdosi se začal ozývat a žádal zesílit hlas, ale Bláha již nereagoval a tak přednosta se opět ujal slova:

„Ano, pánové, až tehdy mi všechno došlo: vrátnice! Vždyť jsem přece po příchodu na letiště dostal vzkaz, že inspektor Smrž se vrací do Prahy! Kdo tam ten vzkaz dal, on sám? Sotva, mluvil s Kalendou a jejich rozhovor byl náhle přerušen - dnes ovšem dobře víme proč – a kdyby později přišel k telefonu ještě jednou, volal by s největší pravděpodobností přímo naši ústřednu. Dal jsem si ihned svůj nápad ověřit a noční telefonistka u nás mi potvrdila, že do doby jejího nastoupení do služby se inspektor Smrž nenapojil, dobře ho zná a okamžitě by ho poznala, a že v zápisníku hovorů není žádná jeho zpráva zachycena ani od denní služby. Vyplývala tudíž z toho další jediná alternativa, že totiž za Smrže volal někdo jiný, někdo, kdo buď předával jeho skutečnou zprávu, nebo naopak zprávu klamnou. Touto neznámou osobou mohl být potom i vrah nebo alespoň někdo, kdo vraha zná, protože případnou klamnou zprávu by musel od něho převzít, a v této souvislosti mi okamžitě vytanula na mysli podobná alternativa s voláním do Jirákova bytu v den prozrazené záměny Tserikosovy rakve. Dejme tomu, řekl jsem si, že informace vrátného byla věrohodná, že někdo mu zprávu pro mne skutečně předal, aby oddálil naši pozornost k Smržově nepřítomnosti, a tak získal čas. Šanci k tomu měl dobrou, nemohl přece počítat s poruchou v dodávce vody… O koho mohlo jít, s kým vším Smrž večer na letišti mluvil? Jistě jste mne pečlivě sledovali a jistě jste již ke zdárnému řešení dospěli… Kalendo, zavolejte je!“

Kalenda vstal, trochu se uklonil – inspektor Smrž to někdy také dělával – a bez poznámky odešel. Za okamžik se vrátil, následován dvěma ozbrojenými příslušníky kriminálky, kteří mezi sebou vedli vyššího, štíhlejšího muže v želízkách. Měl polobotky bez tkaniček, chyběla mu vázanka, kalhoty si přimačkával na tělo spoutanýma rukama. Jeho modrý letecký stejnokroj byl dost pomačkán a protáhlá tvář zarůstala.

Všichni si ho dobře prohlédli, pan přednosta při svých přednáškách často zdůrazňoval jisté shodné rysy v některých zločineckých tvářích, a pak na další pokyn od stupínku trojice opět odešla. Beze slova, bez pozdravu, jako tři stíny …

„Nemyslete si, prosím, že jsme jednali nějak zvlášť rychle – stačilo se opozdit o několik hodin a byl by pryč, příštího rána měl odstartovat na kontrolní let do zahraničí. Nic zřejmě nečekal, tak si byl jist, zadrželi ho doma u večeře. Klidně s nimi šel, a když mi ho přivedli na start, bylo mi všelijak. Do posledního okamžiku jsem úporně přemýšlel, jak na něho, připadal mi úžasně sebejistý…“

„Pro koho vlastně pracoval, prosím?“

Tazatel nebyl sám, na různých místech v plénu se začaly zdvihat najednou ruce a šéf poznal, že zájem jeho spolupracovníků bude nyní vrcholit.

„Pro koho? Pro Tserikosova vraha, jeho časté cesty do zahraničí mu umožňovaly téměř volný pohyb po celé potřebné oblasti. Jižní Evropu, severní Afriku, Blízký východ… všechno měl na dosah ruky. Dověděl se o existenci šeku a dostal za úkol se ho zmocnit a zasadit ránu konkurenci, šek sám si pak mohl ponechat pro sebe. Proto podstoupil takové riziko. Tvrdí sice, že Tserikose původně zabít nechtěl, domníval se, že je napůl dopován a že mu snadno vytáhne z kapsy náprsní tašku, kde podle jeho představ měl být šek uschován. Tserikos se prý ale nečekaně probral, poznal ho a zadržel mu ruku a pak prý bylo nutno bodnout…“

„Proč nepočkal, prosím, s vraždou až do Prahy, v letadle měl přece příliš velké riziko?“

„Vracel se ten den z Tunisu s druhým letadlem, vznikla však porucha na motoru a zdrželi se proto v Římě, kde – jak víte již z dřívějšího líčení událostí – přistávají všechna naše letadla při cestě na jih nebo nazpátek. Tam již tankovalo „OK-XTU“ z Káhiry s Tserikosem na palubě a bylo zřejmé, že bude doma dřív než původní letadlo vrahovo. Vyvstaly obavy, že Tserikos se brzy po příletu šeku zbaví, že jej třeba předá svým nákupčím hned na letišti, a tomu bylo nutno stůj co stůj zabránit.“

Další hlas:

„Jak se dostal do skrýše, náhodou, nebo ji znal?“

„Zřejmě ji znal… Obě naše letadla v Římě stála blízko sebe v odbavovacím transitním prostoru a cestující se na okamžik pomíchali. Jednalo se prý dokonce o možnost převzít část cestujících z druhého letadla do OK-XTU, kde bylo několik míst volných, pak z toho ale sešlo. Do zahraničí jezdil vždy v civilu a všude se dokonale vyznal. Do podrobností jsme se zatím nedostali, ještě ho budeme v tomto směru vyslýchat, je ale docela možné, že si chtěl vyjednat s Mottlem cestu alespoň sám pro sebe a že pak použil příležitosti, která se mu nenadále naskytla. Zašel do chodby v „OK-XTU“ jako k toaletě, a když si ho nikdo nevšiml, již se odtamtud nevrátil. Tserikos ho při nastupování zřejmě také nezahlédl.“

„Domnívá se pan přednosta, že stevardka Nedbalová o něm věděla?“

„Jsou zde dvě alternativy … Buď nevěděla nic, nebo později začala něco tušit, ale svůj názor policii nesdělila, aby si nepokazila živnost. Nezapomeňte, že takto vhodně upravené letadlo je u ČLD jen jedno a že unášená děvčata musela být vždy tak dlouho přechovávána v bytě u Nedbalové nebo snad i u Jiráka, dokud se nenaskytla opětná příležitost letět s „OK-XTU“. Těchto příležitostí bylo ovšem dost, letový oddíl ČLD přiděluje obvykle na jeden stroj dvě posádky, které se pravidelně střídají. Dosahuje se tím u palubního personálu imaginárního pocitu vlastnictví, které se odráží ve větší péči o stroj, a dosahuje se také větší jistoty za letu, piloti i mechanik si navyknou reagovat na sebemenší změnu zvuku motorů a podobně … Tak, pánové, teď si uděláme krátkou pauzu a pak seminář dokončíme!“

XXVII.

První dotaz po přestávce byl dost záludný:

„Kdy a jak se delikvent seznámil s Jirákem, byli přece původně konkurenty!“

Pan přednosta se zálibně usmál, rád hodnotil u svých podřízených šťouravou mysl.

„Tato otázka předpokládá jedno – tazatel zřejmě považuje Tserikosova vraha a neznámou čtvrtou osobu ve Vodochodech za totožné… A má, prosím, pravdu, plnou pravdu!“

Několik jiných zdvižených rukou kleslo, zájem se soustředil na Vítkovo objasnění tohoto závažného bodu.

„O šek na veliký obnos vrah přišel, ale peníze potřeboval nebo alespoň chtěl. Co za takových okolností bylo nejvýhodnější? Přetáhnout původní Tserikosovy nákupčí na svou stranu, do detailu byl o jejich práci zde informován a informace nově získané sděloval naopak do zahraničí. Nabídl se proto, že zařídí odvoz shromážděného materiálu sám, a jeho pomoc byla zřejmě uvítána, bez vhodného dopravního prostředku by se materiál stal bezcenným. Nevím zatím, jak Jiráka dokázal přesvědčit, že je dostatečně solventní… Zákon pašeráků je vidět, peníze napřed, nemají jinak později žádnou možnost na komkoliv odměnu vymáhat… Není ani vyloučeno, že ho přemluvil k útěku do zahraničí a tam mu slíbil zaplatit, nebo že mu naopak slíbil doručení odměny po dodání první zásilky na místo a před expedováním zásilek dalších. Bylo prý u nás materiálu ještě tak na čtyři pět cest vzduchem…“

„Jirák měl přece sám zálusk na šek, pane přednosto, tím by uhradil všechno …“

Nyní byl Vítkův úsměv dost útrpný.

„Nevěřili byste tomu, ale neměl. Zřejmě o šeku vůbec nevěděl, jinak by se podíval i pod ponožky…“

Sál zmlkl, až kdosi u okna začal pochybovačně:

„Proč tedy chtěl rakev vyloupit…“

„Došlo tady, mládenci, k souběhu náhod, k souběhu skutečně neuvěřitelnému. Tserikosovo tělo mělo být původně vypraveno zpět po zemi, tedy vlakem do Terstu a pak lodí dál, ale nebylo možno sehnat samostatný vagón, který je pro přepravu mrtvol podle železničních předpisů zapotřebí. Při použití letadel a lodí nejsou předpisy zatím tak striktní - nemůžete vypravit námořní loď jen s jednou rakví a zase u letadel jde obvykle jen o několik málo hodin letu – a tak v poslední chvíli bylo rozhodnuto, samozřejmě po telegrafické konsultaci s pozůstalými, vypravit rakev letadlem. Sám jsem tehdy tyto otázky vyřizoval… Jirák, který se od Nedbalové brzy dověděl, kdo zavražděný vlastně byl, dostal nápad – chtěl v zaletované rakvi odeslat do zahraničí téměř celý svůj poklad, říkám poklad, pánové, který shromáždil za války a brzy po ní, při vykrádání opuštěných bytů a tak. Pamatujete se například na tu Štěpánskou ulici? Briliantový Áda tam tomu výtečníkovi říkali, že? Dělal jste ho vy, Bláha …“

Vrchní inspektor Bláha mlčky přikývl a začal vytahovat nový doutník, reminiscence byla příliš silná. V místnosti již bylo sotva vidět.

„Na Ádu jsme přišli, ale jiných, jemu podobných, nám uteklo hodně. A Jirák patřil mezi ty větší ryby, specializoval se původně na drahokamy. Bral samozřejmě cokoliv, umělecké památky, gobelíny a jiné cennosti, ale za drahokamy vyměnil nakonec všechno, ty se dají nejlépe schovat a nejlépe vyvézt. Tady je výsledeček, pánové…“

Pan přednosta sáhl do zadní kapsy u kalhot a obřadně vytáhl menší jelenicový váček, podobný míšku na tabák. Rozhrnul jeho zadrhnutý otvor a vysypal na stůl před sebou hromádku kamínků. Byly to kamínky jasně bílé i namodralé, zelenavé i nahnědlé, které vrhaly kolem sebe světlo a nezvykle jiskřily. V zadních řadách začali vstávat…

„Je toho za několik miliónů, přesný soupis je ve třech kopiích a zítra k nám přijdou soudní znalci. Vypůjčil jsem si váček z trezoru speciálně pro vás, ať také jednou vidíte výsledky své práce. A právě tohleto se Jirák pokoušel dostat po Tserikosově smrtí do zahraničí. Z jakého důvodu? Naděje na jakýkoliv další obchod s leteckým materiálem i naděje na přílet letadel přechodně zanikla - bez Tserikose nedokázal on sám ani nikdo jiný se zahraničím nic vyjednat a vrah s ním navázal kontakt až později, po telegrafickém souhlasu Tserikosova bratra. Právě tehdy se mu Nedbalová snad v rozrušení a snad i záměrně přiznala, že Tserikos byl jejím legálním manželem a že ona sama se teď stala vdovou. Jirákovi něco podobného ovšem nevadilo a naopak dostal nápad – stačilo by přece prohlásit se v místě doručení rakve za jednoho z přímých dědiců a žádat potom o předání drahokamů do osobního majetku. Takový krok by nabyl řádné právní moci a nikdo by později nemohl Nedbalovou stíhat v případě, že by byla při rozprodávání drahokamů přistižena, a kdyby se naopak do zahraničí již nikdy nedostala – nezapomeňte, že v té době jí byl odebrán pas a že vyhlídky na propašování drahokamů ven pomocí její osoby vůbec nebyly – mohly by jí být peníze za prodej drahokamů zcela otevřeně k nám poslány jako dědický podíl. Jirák nemohl vědět, že se rozhodnu posádce „OK-XTU“ opět pasy vydat… Proto při návštěvě Hemelíka na jeho pracovišti si dal pod záminkou zvědavosti ukázat rozpitvané a již opět oblečené Tserikosovo tělo, v té době dosud nehlídané. Jirákův požadavek Hemelíka nepřekvapil, oba se dobře znali a přání podobného druhu, byť beze sporu přání psychopathologické podstaty, byla asi četná. Při této příležitosti se Jirákovi podařilo nenápadně, jak jsme později vydedukovali z výpovědí vraha i z výpovědí Hemelíkových, vložit váček s drahokamy do jedné z kapes Tserikosova obleku. Jakmile se mu to podařilo, spojila se stevardka v noci telefonicky s Bejrútem, kde nyní přechodně žije Tserikosův starý otec, a tomu vysvětlila, že Tserikos náhle zemřel a že v jeho obleku je část jeho dědictví, určeného jí. Tserikosovu otci nebylo známo, že oba manželé se rozešli, a protože on sám na stevardku kdysi velmi trpěl – zde se opíráme o výpověď staré Nedbalové – rád jí vyhověl a okamžitě zažádal prostřednictvím svého konzulátu o odeslání rakve se všemi věcmi z osobního majetku. Nemohli jsme nic jiného tenkrát dělat, než mu vyhovět, třebaže on sám neměl ani ponětí o nějakém šeku a my naopak nevěděli o drahokamech, při komisionálním zaletování rakve nás nikoho nenapadlo prohlédnout znovu kapsy. Ano, v rakvi byly nyní dvě neobyčejné cennosti a po každé z nich pásla druhá strana … Naskýtá se otázka, zda Jirákův způsob dopravy drahokamů ven nebyl příliš složitý, snad až fantastický. Nebyl, pánové, vůbec ne. I kdyby se totiž stalo, že rakev na místě určení by nebyla vůbec otevřena a byla hned přímo pohřbena, pak nebylo pochyb o tom, že poloha hrobu bude zaregistrována v úředních záznamech a že ji tudíž bude možno příležitostně velmi snadno zjistit. Jirák počítal zřejmě s tím, že do zahraničí se přece jednou dostane, a vyloupit hrob pro člověka jeho formátu by nebylo nic mimořádného… A teď přijde zvrat, pánové: na tomto stupni vývoje událostí jsem se rozhodl, jak již bylo naznačeno, vrátit stevardce pas a vzhledem k nedostatku vagónů navíc odeslat rakev letadlem. Dovedu si představit, jak Jirák svého poněkud ukvapeného jednání začal litovat…“

Vrchní inspektor Bláha zdvihl dva kostnaté prsty a Vítek se povzbudivě odmlčel:

„Nebyl jsem s počátkem případu příliš seznámen, pane přednosto, uniká mi několik důležitých podrobností. Mám si váš dosavadní výklad vysvětlovat tak, že vrah věděl jen o šeku a Jirák naopak jen o drahokamech, že však vzájemně o obou druzích těchto cenností informováni nebyli?“

„Správně, Bláha, správně, to je důležitá otázka a její zodpovězení nám pomůže pochopit řadu dalších problémů. O drahokamech v rakvi věděl napřed jen Jirák se stevardkou, která se ovšem svěřila i matce, o šeku jako takovém věděl zase naopak jen vrah, ale ten nepředpokládal, že šek je v rakvi. Situaci nyní zkomplikoval Tserikosův otec, který oznámil, také ovšem telefonicky, do Itálie svému druhému synovi, že jeho bratr zemřel - což pro tohoto výtečníka nebylo ovšem novinkou – a navíc, že v rakvi je prý předmět veliké hodnoty, který jako dědictví má připadnout bývalé Tserikosově ženě. V domnění, že tímto předmětem je šek, který se při vraždě v letadle nepodařilo získat, chtěl se Tserikosův bratr pokusit rakev cestou uloupit a pro jistotu žádal našeho hlavního delikventa, aby i on sám se pokusil o stejný úkol ještě na našem území. Právě tato korespondence, vedená jako obvykle na krátkých vlnách pomocí palubního vysílače z Ruzyně, byla opět zachycena Interpolem a umožnila nám dostat včas výstrahu. V té době byl už ale vrah v kontaktu s Jirákem a začal ho proto přemlouvat, aby se podílel na vyloupení rakve. Jirák takový požadavek nesl nejdřív velmi nelibě, domníval se totiž, že stevardka ho vyzradila a že z rakve mají být vyjmuty právě jeho drakokamy. Jakmile se však dověděl, že jde o jakousi další cennost – bližší podrobnosti o ní mu vrah nikdy neřekl – vzbudila se v něm jeho chamtivost. Navíc předpokládal, že vrácený pas umožní stevardce v blízké budoucnosti drahokamy přece jen vyvézt a že takový způsob bude jistější. Pořád ale ještě váhal, zda se má do podobného dobrodružství pustit, a tu ho vrah dorazil poznámkou o tom, že buď rakev bude vyloupena u nás, za Jirákovy pomoci, nebo se o to pokusí jiní venku. Teď Jirák viděl, že je zle, že takovým způsobem přijde i o drahokamy a chtěl začít ihned jednat, ale tu narazil na první vážnou překážku, na naši stráž v Ústavu justiční pathologie. Podle původního plánu, zosnovaného výhradně jen mezi vrahem a Jirákem, měl tam Hemelík Jiráka večer uvést s tím, že Jirák později po Hemelíkově odchodu vpustí dovnitř ještě vraha a oba potom že rakev otevřou. Nemusím snad zdůrazňovat, že Jirák sám nevěděl, kdo Tserikose zabil, považoval vraha jen za svého nového obchodního partnera. Když Hemelík Jirákovi sdělil, že rakev je už střežena a že bude zřejmě střežena i celou poslední noc před odletem, vymyslel Jirák rychle nový plán, jehož podstatu již známe. Zdržení vozu a záměna rakví ovšem vyžadovaly, aby do záležitostí byly zapojeny ještě nejméně dvě další osoby, a proto Jirák chtě nechtě musel se obrátit na Hemelíka a zatáhnout do celé záležitosti i Jelena. Jelenovi neřekl celkem nic, jen mu slíbil nějaký menší obnos, Hemelíka musel ovšem zasvětit do všeho a navíc mu nabídnout vysokou částku a zmínit se i o drahokamech, aby ho pobídl. Vrah tedy odeslal do Itálie další zprávu – měl s Tserikosovým bratrem smluveny pravidelné relace – s tím, že již zde bude učiněn pokus rakev uloupit, a že naopak bude oznámeno, jestliže tento pokus se nezdaří. Celá korespondence byla vedena francouzsky, téměř v otevřené řeči, na nějaké zvláštní šifrování nebyl čas, a to nám umožnilo dovědět se předem o všem. V době plánované expedice rakve do Říma čekal vrah na letišti, aby mohl sednout opět ke klíči – vysílač měl ve své kanceláři a pomocí zvláštního zařízení mohl zesilovat jeho výkon a navíc se napojovat na služební výškovou anténu – a Jirák zatím organizoval vše potřebné dole ve městě. Měli původně dohodnuto, že v případě zdaru bude rakev ponechána přechodně v kůlně a že Jirák s vrahem ji tam později otevřou zase společně, ale Jirák se v posledním okamžiku rozhodl jednat jinak, spěchal otevřít rakev sám. Tím ovšem chybil, drahokamy sice dostal nazpátek, ale šek zůstal tam… A zatímco rval hasákem plech, snažil se vrah na letišti zjistit, zda trať do Káhiry povede přes Řím či přes Balkán, aby Tserikosův bratr se mohl včas dostat se svým letadlem z Taranta do Říma nebo do Athén, a my naopak jsme si rvali vlasy nad pytlem písku v rakvi. Ostatní již znáte …“

Bláha měl novou připomínku:

„Nebylo zde, prosím, dosud vysvětleno, jak došlo k vraždě v letadle a co bylo s vrahem po přistání v Ruzyni. Nikdo ho nezahlédl v kabině, nikdo ho neviděl vystupovat – nebo se mu snad podařilo vmísit se mezi cestující a diváky, kteří se po stevardčině výkřiku nahrnuli na odbavovací plochu?“

„Ne, nic takového, měl velké štěstí… Když vzhledem k poruše motoru na letadle z Tunisu poznal, že už nebude v Praze dřív než Tserikos, doufal alespoň, že s ním přistane ve stejnou dobu a přepadne ho cestou do hotelu nebo až tam. Byl jistě vůbec spokojen, že ukrytím se v „OK-XTU“ se mu podařilo zlikvidovat hrozící několikahodinový Tserikosův náskok. Nevěděl, že Tserikos je v Alcronu očekáván zástupci naší obchodní organizace, a vůbec ovšem nemohl vědět, že i pro cestu do hotelu je připravena zvláštní tajná stráž. Kdy své původní rozhodnutí změnil? Prý až za letu, kdy ventilačními štěrbinami často nahlížel do kabiny pro cestující. Všiml si totiž, že po přeletu Alp a po občerstvení začali cestující většinou podřimovat a že na sedadlech je naprostý klid, a navíc náhodně zaregistroval i odchod stevardky s kávou do pilotní kabiny. Vylezl proto průchodem pod pultem do kuchyňky, pak vešel do hlavní kabiny a uvelebil se na jedno ze sedadel v poslední řadě, která byla – jak známo – volná. Nic při tom neriskoval, s Nedbalovou se osobně znal a změnit letadlo se služební letenkou v kapse bylo povoleno. Nedbalové by se snad mohlo zdát divné, jak se dovnitř dostal, ale právě tak snadno by jí mohl vymluvit, že ho přehlédla, jakmile ovšem došlo ke tragickému konfliktu s Tserikosem, musel pochopitelně opět zmizet a vrátit se do skrýše dřív, než stevardka opustí pilotní kabinu. Ano, pánové, vrátil se tam a pobyl tam dlouho, velmi dlouho…“

„Vždyť v Ruzyni prohlížela letadlo naše pátračka!“ Vítek jaksi omlouvavě dokončil své vysvětlení:

„Stalo se, stalo, změnit na tom nemůžeme nic… Nikdo ho nenašel a není se čemu divit, pro každého kriminalistu byla vnitřní konstrukce letadla jakýmsi tabu. Nepochybuji, že všichni se snažili poctivě, ale neuspěli. Delikvent byl v letadle schován po celou dobu prohlídky, nic jiného mu celkem ani nezbývalo. Teprve v noci, kdy naši lidé trup definitivně opustili, vyšel ven. Věřím, že ve své skrýši prodělal těžký psychický stress, dlouhodobý nucený pobyt vraha na místě činu není jistě maličkostí. Přiznávám, že inspektor Smrž měl dát tenkrát hangár po celou noc střežit, ale také mu to příliš vytýkat nemohu, vždyť „OK-XTU“ bylo nutno připravit pro další trať v ranních hodinách a brzy proto přišli mechanici, kteří stejně všechno zotvírali. Ano, delikvent měl neuvěřitelné štěstí a jistě i vy zde chápete jeho jistotu a naopak mou nejistotu, když mi ho tenkrát v noci přivedli na start. Představte si, že se dostal ven právě včas, aby se ještě stačil připlést ke svému původnímu letadlu z Tunisu, které po dokončení opravy motoru v Římě přistálo v Ruzyni s mnohahodinovým zpožděním až k půlnoci a hned zarolovalo na stojánku do blízkosti posledního hangáru, a že s cestujícími tohoto druhého letadla bezpečně prošel hraniční kontrolou i celnicí. Proto jsme na něho nemohli, podívejte se! – V doličných předmětech, rozložených po desce stolu na stupínku, Vítek chvíli šmátral – nevrle odstrčil pletoucí se mu váček s drahokamy – a pak radostně vytáhl slabou šedavou knížku. Nalistoval v ní jednu stránku, jen spoře potištěnou, a rozevřenou ji obrátil směrem ke svým vděčným a hlavně poslušným posluchačům.

„To je jeho pas! A kdybyste se mohli podívat zblízka, sami byste se přesvědčili o datu razítka! Nejde o den vraždy, ale o den pozdější, cestující letadla z Tunisu se totiž dostali do rukou kontrolních orgánů až po půlnoci … Proto jsem na něho zpočátku na startu nestačil, prokázal mi perfektní alibi, úřední alibi…“

Šéf se odmlčel. Zdálo se, že už skončil, ale starší kriminalisté trpělivě seděli dál, zbývalo ještě mnohé objasnit.

„Jistě vás zajímá, jak jsme se mu dostali konečně na kobylku… Přes Smrže, či spíše přes jeho vraždu. Vybavte si, prosím, ještě jednou mou nedávnou poznámku o zprávě, která pro mne v osudný den večer byla zanechána ve vrátnici letiště. Vrátný při výslechu tvrdil, že se nespletl, že mu tuto zprávu skutečně někdo telefonoval s tím, aby mně ji po mém příjezdu předal. Neměl jsem ovšem důvod tomuto tvrzení nevěřit, spíše naopak, a uznal jsem také, že vrátný považoval takový vzkaz za docela samozřejmý - vždyť Smrže neznal a Smrž sám mohl opustit odbavovací plochu přes letištní halu, takže nemusel být nikým z administrativní budovy vůbec spatřen. Dal jsem si ještě jednou přesně reprodukovat, jak vzkaz zněl – vrátný byl ovšem vyslýchán také na startu – a vtom se osud obrátil definitivně na stranu spravedlnosti! Jakmile totiž vrátný znovu vyslovil požadovanou větu, zazvonil za mými zády telefon, a když jsem zvedl sluchátko, ozvalo se překvapivé zvolání, že tomu tak skutečně bylo, že formulace vrátného je přesná. Přiznám se, že se mi sevřelo srdce a oči jsem otevřel dokořán, nemohl jsem hned pochopit souvislost. Hlas v telefonu však pokračoval a žádal mne, abych přepnul hlasitý telefon na oboustranné spojení… Na všech pracovištích zabezpečovací letecké služby jsou totiž instalovány hlasité telefony, jinak ďáblův vynález, s jejichž pomocí lze mluvit buď mezi dvěma místy, nebo s několika místy současně. Rozhovor je ovládán pouhým přepínáním malé páčky, usměrňující spojení. Potlačil jsem páčku do neutrální plochy a krabice na startérově stole se hned rozezvučela. Ano, po celé místnosti zněl hlas jakéhosi rozčileného telegrafisty, který začal vysvětlovat, že start byl večer dlouhou dobu přepnut jen směrem na gonio – zřejmě omylem – a že telegrafista se svým zapisovatelem, kteří při malém provozu neměli celkem mnoho na práci, se nyní už delší dobu baví posloucháním naší dosavadní rozmluvy. A že na vrátnici volal zvečera ze startu právě ten člověk, který byl prve dotazován o své nedávné cestě do ciziny, že jeho jméno sice neznají, zatím v rozhovoru nepadlo, ale že hlas sám je jím známý a že oba tam na goniu, telegrafista i zapisovatel, jsou ochotni své tvrzení odpřísáhnout. Dovedete si představit, pánové, jak všechno začalo se mnou hrát. … Blesklo mně sice hlavou, že hlasitý telefon někdy zkresluje, sám jsem kdysi došel k podobné zkušenosti při odposlouchávání výslechů zde na kriminálce, a že vrah mohl hlas úmyslně změnit, ale jedna skutečnost mi nepopřála klidu: kdo kromě hudebníků by měl mít lepší postřeh na zvuky než radiooperatéři, kteří roky vysedávají se sluchátky nebo u ampliónu a u nichž rozdíl mezi čárkou a tečkou nebo rozdíl v přízvuku zachyceného slova na fónii může znamenat tak mnoho? Své úvahy jsem však neměl čas ani dokončit, delikvent tentokrát tak silné napětí nevydržel a zareagoval hned. Byla to reakce více než průkazná, zůstaly po něm jen rozražené dveře… Teď už jsme byli doma a věděli jsme, po kom máme jít… Dostali jsme ho až k ránu, pánové, tušíte kde? V blízkosti „OK-XTU“, osud se mu už začal smát. Zřejmě nevěděl, že jsme přišli na skrýš i na děvče v ní, doufal asi v možnost útěku při ranním startu letadla na jih. Jeho polapení bylo již ovšem spíše technickou záležitostí, při okamžité noční prohlídce u něho v bytě totiž našli mezitím diamanty a také pistoli, s kterou spáchal dvě vraždy…“

„Nerozumím, prosím, s pistolí snad jen jednu…“

Pochybovačný hlas patřil opět některému z těch mladších, Vítek proto odpovídal velmi benevolentně:

„Dvě, zastřelil Nedbalovou ve dveřích kabiny a při noční akci ve Vodochodech zastřelil také Jiráka. Jirák měl tenkrát diamanty z rakve opět u sebe, asi se přece doopravdy chystal uprchnout, a náš delikvent ho navíc podezíral, že má také šek a že mu jej odmítá vydat. Proto ho při přestřelce s přepadovým oddílem rychle zlikvidoval, zmocnil se alespoň váčku a stačil ještě uprchnout. Ani se neptejte, proč za příčinu Jirákovy smrti jsme původně označili zásah některého příslušníka bezpečnosti … Delikventova pistole je totiž pistolí služební a má proto stejnou ráži jako běžně používané pistole naše, a těch bylo - kromě Kalendova mauseru, Smržovy pistole belgické výroby a několika automatů – ve Vodochodech dost. Tato chyba ovšem prokazuje, na jak nedostatečné výši Kriminální ústředna dnes je. Kdyby byla k dispozici řádně vybavená balistická laboratoř, která by umožňovala přesně identifikovat vystřelené náboje a příslušnou hlaveň podle rýh na plášti, nemohlo by k podobnému omylu nikdy dojít. V dané situaci…“

„A jak, prosím, skonal pan inspektor Smrž?“

Vítek věděl, že podobná otázka musí přijít, že se jí nevyhne.

„O tomhle jen velmi krátce… Delikvent okamžitě vycítil, co mu z nenadálého Smržova zájmu o plány letadla hrozí. Všechno měl připraveno – drahokamy, cestu do ciziny, a najednou vyvstává nečekané nebezpečí. Po rozloučení na startu přišel za ním Smrž ještě jednou do kanceláře, která se nacházela v přízemí přímo proti schodišti do suterénu, a chtěl si zatelefonovat. Šlo právě o nešťastný poslední rozhovor… Zatímco Smrž mluvil, sáhl vrah po olověné trubce… Máme ji už také, ani jsem ji sem nebral, zájemci si ji budou moci jednou prohlédnout v našem kriminalistickém muzeu. Nebylo potom ovšem problémem Smržovo tělo odtáhnout, budova byla již téměř opuštěna. Kdyby nedošlo k poruše v dodávce vody, nikdo by si v těch vedrech teď na kotelnu ani nevzpomněl a vrahovi stačilo v klidu se dočkat příštího rána, pak už by byl kdesi daleko… Napřed šel ovšem ještě zatelefonovat ze startu do vrátnice, a to neměl dělat, sám si tím zlomil krk…“

„A jak se mu podařilo, prosím, přiblížit se k letadlu při konfrontaci s Nedbalovou?“

„Zřejmě nás zahlédl přijíždět a pak nás po letišti z povzdálí sledoval, všude se dokonale vyznal a nebylo pro něho problémem dostat se nějakým bočním vchodem do hangáru hned s námi nebo těsně po nás. Když jsme potom od hangarovaného letadla vyšli k „OK-XTU“ na kompenzačním kruhu, byla již téměř tma a tak mohl stát docela blízko, měl na sobě tmavý stejnokroj. Jakmile uslyšel, že Nedbalová váhá sice odpovědět na mou otázku o úkrytu, že však její hlas není už příliš jistý, vypálil…“

„A Vybíral, prosím?“

„Nic… Když nás viděl přijíždět a zahlédl ve voze Nedbalovou, postavil se za roh hangáru a snažil se zjistit, o co jde. Zdá se, že byl do ní zamilován… Není ani vyloučeno, že spolu kdysi něco měli a že Nedbalová poměr s ním přerušila kvůli Jirákovi. Vybíral stál tedy původně za rohem a při konfrontaci Nedbalové v letadle postoupil blíž, také chtěl asi něco slyšet. A když někde o kus dál práskl výstřel, polekal se - sám se totiž zabýval pašováním koňaku a nechtěl s námi nic mít – a jak se pokoušel rychle zmizet, vběhl rovnou pod auto. Možná, že něco podobného bylo ještě nejlepší, jinak mohl být totiž smrtelně zraněn Kalendou nebo někým z hotovosti a my bychom jej navždy považovali za vraha. Takhle vraha bezpečně známe, většinu jeho přiznání jsme již získali – nebyla to snadná práce, pánové – a mohu bez nadsázky prohlásit, že toho má na svědomí hodně: vraždu Tserikose dýkou, vraždu Jiráka pistolí, další vraždu Nedbalové též pistolí a konečně vraždu nebohého Smrže…“

„A co Macek, či správněji Katzek, pane přednosto – nemá ho delikvent snad také na svědomí?“

„Tvrdí že ne, šlo prý o spor Katzeka s Jirákem a já sám tomu celkem věřím, čtyřnásobný vrah nemůže přece počítat s polehčujícími okolnostmi a mohl by proto klidně přiznat i vraždu pátou. Je toho tak dost, věřte mi, a až mu ještě přiklepnou spoluúčast na únosech…“

„Vysvětlit, prosím!“

„Čekal jsem, jestli si někdo vzpomenete na tu Novákovou. Slyšeli jste zde, že podle hlášení inspektora Kalendy byla viděna naposled v Ruzyni v den plánované přepravy Tserikosovy rakve do Říma a najednou jsme ji našli o řadu dní později zase zde, ale omámenou v letadle. Jak se něco podobného mohlo stát? Nováková tenkrát skutečně odlétla, měla tmavý přeliv a stejnokroj stevardky a v tomto přestrojení - obdobně jako předcházející oběti Nedbalové – měla být v Itálii předána dalšímu členu pašerácké tlupy, ale ten se na římské letiště Ciampino podle výpovědi Novákové tehdy nedostavil a tak Nedbalová, když napřed nepřítomnost italského „režiséra“ omluvila, ji zase přivezla nazpátek. Nováková byla prý ukryta pár dní v bytě u Jiráka – tenkrát již pochopila, že o žádné filmování nejde, ale romantické dálky a slibované místo sekretářky v cizině stále zůstaly jejím snem – a pak ji na jeho doporučení převzal náš delikvent. Vznikl z toho zřejmě další milenecký poměr a Novákové bylo slíbeno, že se za hranice přece jen dostane. O vhodné skrýši věděl, tím spíš ovšem musel inspektor Smrž zemřít, a on sám měl po hodině odjet na pas. Není ovšem vyloučeno, že by se jí při první vhodné příležitosti chtěl zbavit a sumu za ni získanou použít pro sebe, pro začátek. Řekl bych, že Nováková by patřila … hm hm … do první prodejní kategorie, a při obchodu s bílým masem zaplatí dnes vážný zájemce v Orientu až dvacet i třicet tisíc dolarů, ceny stále stoupají… Ano, pánové, děje se ledacos ve světě… Když se tedy Drobecký dověděl, že „OK-XTU“ poletí právě s ním zase na jih, zavedl tam noc předtím Novákovou, a aby tak dlouho v úkrytu vydržela, dopoval ji uspávacími prášky. Chudák děvče – vozila se celý den nad republikou, přistála dvakrát dokonce v Popradu, a nevěděla o ničem. Nevím, jak ji chtěl později dostat v Římě z letadla … Rozjel se zkrátka na tygru …“

Když seminář o „Případu OK-XTU“ skončil a branou Kriminální ústředny se začali trousit jeho účastníci, všiml si Bláha jedné trojčlenné skupinky. Přátelsky zahuhňal:

„Kampak, kampak, doroste…“

Kalenda se hrdě přihlásil ke svému záměru:

„Chceme zajít k Sojkům, pane vrchní inspektore, musíme s Čermákem ukázat Brázdovi trochu Prahu. To víte, dítě venkova… Dáme si tam od Jardy napěnit nějaký ten žejdlík, hladinku …“

Bláha se zahleděl do daleka, zatvářil se moudře jako poustevník, místo odpovědi se téměř pokorně otázal:

„Nevadilo by, kdybych se k vám přidal? Měl jsem sice ještě něco vyřídit v kanceláři Náborové agentury, ale mohu tam zajít jindy …“

Vrchní policejní rada Vítek, který opustil budovu úřadu o něco později, zastihl všechny čtyři u stanice na Perštýně. Srdečně prohodil:

„Jedete na Letnou, mládenci? To děláte dobře!“

Rychle se všichni nahrnuli do tramvaje, aby přijeli včas a dostali místo …