Josef Nesvadba

Případ Zlatého Buddhy

Přijel jsem do Svahova jenom na půl roku. Proto jsem se tu nechtěl zařizovat natrvalo: doufal jsem, že mi tak krátká doba uteče nepozorovaně. Ale už za měsíc jsem přečetl všechny knihy v závodní knihovně, už za čtrnáct dní jsem začal psát zoufalé dopisy svým přátelům do Prahy. Nevěděl jsem co s volným časem, známé jsem tu nikde neměl, do společnosti se chodit nedalo. Ve Svahově byla jen jedna starobylá restaurace s hostinskými pokoji, jinak nic než továrna. Ta ovšem také nebyla nová, vždyť se o ní zmiňují všechny historické příručky už koncem devatenáctého století. Tehdy se svahovská továrna proslavila známou krvavou stávkou, při níž padly jedny z prvních výstřelů proti dělníkům v Čechách. Dosud jsem se nikdy historií dělnického hnutí nezabýval, mám přece docela jiné zaměstnání, ale tady jsem brzy z dlouhé chvíle začal shánět pamětníky a památky na tu dobu, která – jak jsem zjistil – zdaleka není dosud probádána. Tak se mi podařilo objevit dnes už všude známý případ Zlatého Buddhy. Našel jsem spisek o Zlatém Buddhovi ve zdejším pionýrském domě. Kdysi se ten dům jmenoval Riessigsburg. Dal si ho postavit Riessig hned vedle své továrny, aby odtud dobře viděl na tovární haly i na dělníky. Byla to věrná zdrobnělá napodobenina gotického hradu. Pionýři obsadili teď všechny místnosti až na sklep, který byl nezdravý a zatuchlý. Tady jsem objevil okovanou bednu, kterou mi dovolil ředitel továrny otevřít, teprve když se napřed dotázal ministerstva. Všichni jsme byli překvapeni, neboť se ukázalo, že okovaná bedna obsahuje docela moderní tresor, jehož heslo ovšem nikdo neznal a který bylo třeba otevřít podle kasařských praktik. A v tom tresoru nebylo ukryto zlato nebo diamanty, jak se mnozí domnívali, ani se tam neskrývaly výrobní postupy nebo tajné recepty na přípravu velejemných látek. Byl tam spis, který napsal český učitel Krasl z Mladé Boleslavi. Spisek o Zlatém Buddhovi. Četli jsme ho ten večer s napětím. Já, ředitel i zástupce ministerstva, který si ho později odvezl s sebou. A tak mně nezbývá, než vyprávět po paměti, jak jsem si Kraslovy zápisky potom ještě sám doplnil. A musím hned říci, že to je příběh, který si v ničem nezadá s žádným z kriminalistických příběhů nedávné doby.

I. TAJNÉ POSLÁNÍ

1.

Krasl se ve Svahově narodil, ale jeho rodiče brzo zemřeli, a tak se dostal do sirotčince v Železném Brodě. A protože to byl nadaný hoch, dali ho na učitelský ústav do Prahy. Tady se seznámil s některými z vedoucích českých politiků, především s doktorem Ch., který tehdy vydával časopis pro dělníky, zabýval se sociální otázkou, propagoval dělnická konsumní družstva a hledal spojence pro jednotlivé kraje. Krasl potom dlouho působil jako přímý Ch.ův spojenec na Mladoboleslavsku. Byl všude oblíben, učitel jakoby vystřižený ze „Zapadlých vlastenců“ K. V. Raise, zpíval na kůru, staral se o školu, radil sousedům, občas je vodíval na slavné pouti do Prahy, nedávno na položení základního kamene Národního divadla. Při té příležitosti se také vždycky sešel s doktorem Ch., který mu dával další pokyny a rozličná ponaučení. Jednou byl Krasl povolán do Prahy zcela mimořádně, telegraficky. Musel žádat o zástupce do třídy, musel si vypůjčit na cestu, protože plat učitelského v té době nebyl nijak královský. Byl také trochu rozrušen. Až dosud vlastně jen chodil po kraji a vysvětloval lidem myšlenky svého pražského patrona, málokde s nějakým zřetelnějším úspěchem. Nikdy nebylo třeba ho volat telegraficky, tak důležitý učitel Krasl nebyl. Vždyť také ve službě skoro zestárl, bylo mu čtyřicet a ztloustl po zabíjačkách, na které ho vždycky zvali rodiče jeho žáků. Zapomněl se však oženit. Nebyl ovšem žádná partie. Z domova peníze neměl, vždyť se na své rodiče stěží pamatoval, a během služby si nic nenašetřil, hlavně pro své měkké srdce, které mu velelo dělit se s každým potřebným a chudobným.

– Jedná se o tajné poslání, – řekl mu doktor Ch. ve své pracovně nu Smíchově. – Vy jste se přece narodil ve Svahově? –

– Ovšem.

– A slyšel jste o tom krveprolití nedávno před Riessigovou továrnou?

– Ano. Škoda, snad si dělníci mohli počínat rozumněji.

– To je i můj názor. – Doktor Ch. chodil po místnosti, palce za vestou, vystavuje těžké zlaté hodinky s řetízkem, které nosil pod sakem. – Byla to politováníhodná neopatrnost. Dvojnásob hodná politování, protože při ní byl zabit náš nejbližší spolupracovník v tom kraji, jakýsi Pawlata. Znáte?

Krasl se nepamatoval.

– Velmi podivný případ. Pawlata totiž nešel do dělnického průvodu, zůstal doma u svého pracovního stolu. A tam ho zabila zbloudilá kulka.

– Opravdu? – zeptal se učitel zdvořile. Nebyla v tom nedůvěra, spíš údiv.

– Ovšem, o tom vůbec nepochybuji. Vždyť to bylo zjištěno vyšetřováním i lékařskou zprávou. Také vás tam neposílám jako nějakého detektiva. Chcem prostě Pawlatovi postavit pomník. Důstojný pomník. Vždyť ten člověk s námi spolupracoval takřka od prosincové ústavy. Zakládal naše družstva, Ouly, po celém okolí a posílal hojné peněžité podpory pro naši věc. On byl jeden z prvních, kteří by mohli pracovat ve falanstérách… A doktor Ch. začal hovořit o Fourierovi, který byl jeho miláčkem, o rajské době, která jednou nastane, až se každý bude mít skvěle, až se mořská voda promění v oceány sladkého sirupu a lvy budeme chovat jako domácí zvířata.

– Nechtěl bych ovšem, – pokračoval, – nechtěl bych samozřejmě, aby se řeklo, že jsme snad nějací frajmaueři, nějací spiklenci, kteří mu staví pomník za černé zásluhy. To ne. A dnes se, jak víte, podezřívá na všech stranách. Proto jsme si vymysleli, že vy se pojedete do Svahova podívat na svůj rodný domov a na své vrstevníky…

– Ale nepamatuji si tam už na nikoho… přerušil ho Krasl znovu a ještě zdvořileji. – Lituji…

– To nevadí, člověče, to nevadí. Máte však přece domovský úřad v papírech. Kdybyste něco provedl, tak vás pošlou šupem do Svahova, ne? – zasmál se doktor. Opravdu, břichatý Krasl ve svém venkovském, špatně ušitém obleku vůbec nevypadal jako nějaký buřič, kterého by bylo třeba poslat postrkem. – Pojedete tam jako na výlet a při tom se podíváte za Pawlatovou dcerou. Zůstala teď chuděrka sirotou. Podíváte se za jeho dcerou a společně s ní zařídíte, aby byl Pawlatovi postaven důstojný pomník. Rozhodli jsme to na schůzi a předáváme vám k tomu peněžitou částku. Bez kvitance, příteli, protože jim věříme… Doktor Ch. onikával jen zřídka. – Věříme jim a také bychom neradi, aby bylo o té věci cokoliv psáno v zápisech. Pawlata přece jen zemřel jako oběť dělnických bouří, i když seděl doma v křesle. A tak bychom neradi dráždili úřady. Slyšel jsem, že nepovolili zřídit pomník nad hromadným hrobem ostatních obětí toho střílení. Mají pořád ještě spoustu strachu a v obci je prý dosud setnina vojska. Jedete vlastně na frontu!

– Z toho nemám strach. Už jsem tam byl.

– Kdy?

– U Hradce. Byl jsem lehce raněn u Sadové před pěti lety.

– Tohle je něco jiného, – řekl doktor Ch. A vysázel peníze na dřevo. – Něco úplně jiného. Zařídili jsme vám rovněž dovolenou. Pro školské úřady jste onemocněl a ležíte u františkánů. Myslím však, že se vrátíte brzo, nejpozději za týden. A nikomu ani muk. Jedině snad tamějšímu učiteli, který by nám možná mohl Pawlatu nahradit. A dceři, snad. To uvidíte sám. Kdyby se vás někdo ptal, tak jsme dnes spolu projednávali apel k smíchovskému dělnictvu. Rozumíte? Provolání. Chtějí totiž stávkovat kvůli tomu svahovskému střílení. Blázni. Dráždit velitelství teď, když se kdekdo bojí vzpoury po těch pařížských událostech. Slyšel jste, jak tam zatočili s revolucí? A dráždit továrníky v době krise! Rádi vyhodí každého. Ti lidé nemají rozum. Rozum potřebujeme. – A doktor Ch. si zaklepal na čelo, až mu poskočil na nose cvikr. – My všichni. A vy taky, příteli. Nesmíte nás dostat do žádných nepříjemností. Tak šťastnou cestu, buďte zdráv. A vyjděte prosím vás raději zadním schodištěm.

Krasl se dostal na ulici, ani nevěděl jak. V kapse měl peníze. Tolik peněz před tím nikdy neviděl. A před sebou výlet do Svahova, prvně v životě se podívá na hrob svých rodičů. K tomu týden volna, docela se těšil na cestu.

Protože netušil, co ho čeká.

2.

Svahov se podobal spíše obci, kterou se přehnala válka, než klidné pohorské vesničce. Huláni bouřili v ulicích až dlouho do noci. Byli to mladí chlapci z Uher a rádi si navečer přihnuli. Stejně jejich stravování platil Riessig a okolní fabrikanti, kteří se bez vojáků necítili bezpečni. Dokonce byl tehdy vypracován jakýsi plán postavit v každé obci s továrnou malá kasárna. Ovšemže nebyl nikdy uskutečněn, protože by byl přece jen příliš nákladný a továrníci byli lakomí. Ale dokud jim ještě zněly v uších dělnické výhrůžky, dokud ještě nezapomněli na mnohatisícovou demonstraci před svahovskou továrnou, byli ochotni platit. Huláni bydleli v jedné z továrních hal a chodili jíst do Riessigovy kuchyně. Stáli na stráži před vchodem do továrny a kontrolovali dělníky. Doprovázeli ředitele nebo majitele při obchůzkách. Dokonce prý dva z nich jezdívali i vedle kočáru staré paní Riessigové. Předtím byla obec obsazena českými vojáky, příslušníky Konstantinovy chasy, ale ty odveleli záhy zpátky do Josefova. Přece jen se snadno domlouvali s děvčaty u strojů i s jejich soudruhy. Čeští vojáci se nezdáli dost spolehliví.

Když přijel Krasl do Svahova, byl večer a nepotkal skoro nikoho ze zdejších lidí, všichni seděli doma, jako by dosud truchlili za mrtvé, jako by celá obec měla smutek. Ubytoval se v místním hostinci. Nepoznal tady nikoho, ani nebyl poznán. Vždyť z téhle obce odešel, když mu bylo pět let. Fabrika od té doby zmohutněla. Riessig postavil dvě nové budovy, ačkoliv přece v minulých letech byla textilní krise a mnoho továrníků se položilo. Zato obec vypadala uboze. Cesty nevydlážděné, domky otlučené, všude tma. Jen před fabrikou hořelo několik karbidových lamp.

Krasl si sotva sedl k večeři, když už za ním přišel místní starosta. Byl udýchaný, postrašený.

– Jestli jsou od novin, vašnosti, tak se radši seberou a jedou zpátky. Nikdo ze sousedů s nima nebude mluvit. Protože máme už toho zpovídání dost. Potom jsou z toho jen opletačky. Haratický starosta musel kvůli jednomu vídeňskému novináři před soud.

Krasl ho ubezpečil, že není novinář, ukázal mu svoje papíry a zeptal se na některá jména svých známých z dětství.

– Copak si myslejí? Svahov se za ta léta důkladně proměnil. Lidí se sem přistěhovalo s hor a širokého okolí spousty. Na hřbitov se můžou podívat, to jistě, ale jestli tam najdou hrob svých rodičů, to jim nemůžu zaručit. Vždyť i nebožtíků tu poslední dobou přibývalo čím dál víc. Řádí tady hlad. Předloni jsme neměli ani na daně a tak nám do každého stavení dali vojáka s koněm, dokud jsme neprodali obilí na setí a nezaplatili dluh. Jenže čím jsme potom měli sít? Nebylo nikoho, kdo by nám půjčil. Pan továrník Riessig prodával ve svém mlýně třikrát dráž než jinde v zemi. A na dluh nikomu. Ale ne abyste tohle zapsal. Haratický starosta bude rok sedět kvůli pomluvám pana barona Riessiga… řekl to s nenávistí. Krasl mu objednal pivo. Starosta poděkoval. Nevypadal líp než jeho sousedé. Plášť otrhaný, kalhoty spravované, na nohou jakési staré škrpále. Teď, když věděl, že nový návštěvník není od novin, začal vykládat všechno.

– Spor vypukl kvůli okrádání. Šidili dělníky na pokutách. Vždyť se kolikrát stalo, že tkadlec přišel pro výplatu a tam mu řekli, že má ještě doplatit, protože zkazil práci. Doplatit za celotýdenní dřinu. Nebo před tím zkrátili pracovní dobu na třináct hodin, ale práce se mělo udělat stejně. Dělníci snad měli běhat po hale jako na závodech, ne? Bylo toho moc, sám uslyšíte po kraji, jak s náma baron jednal. Mistři bili na potkání, dokonce i ty malé desetileté děti, které ke strojům za nohu přivazovali… Starosta si objednal další pivo. – A tak nakonec začli stávkovat, ale Riessig hrozil, že továrnu zavře. Vždyť by tisíce lidí potom pomřely hlady. Sebrali se a šli do Tanwaldu, k ostatním továrnám pana barona a přitáhli sem všichni, zrovna před bránu. Tam už mezitím Riessig zavolal vojsko. Dělníci nechtěli nic než vyjednávat, chtěli jenom svoje právo. A oni do nich začali střílet. Padlo sedmnáct salv. Bylo asi osm mrtvých, mnoho lidí ještě dnes vidíte s oděrkami nebo s bodnými ranami. Říkali, že prý se chtěli vojákům postavit. Ale voják ani četník nepadl jediný. A naši lidé jsou všichni zraněni na zádech, jsou zastřeleni ze zadu…

– Slyšel jsem, že také zemřel pan Pawlata…

– Ten zůstal doma – starosta se zamračil. – Chtěl sedět v teploučku. Trefilo ho to jenom náhodou.

– A vy jste nezůstal doma? –

– Co je vám do toho? – nadskočil starosta. – Detektiv snad nejste, že ne? Běhalo jich po kraji taky dost. Ale já už byl u vyšetřování a za dva dny mě pustili. S podněcovateli nepokojů byl proces v Boleslavi. Dostali každý po roce. Když se budou dobře chovat, jsou zanedlouho venku. Jenže co pak? Kde najdou práci? A tak si myslíme, že by jim bylo líp, kdyby zůstali ve vězení.

– Pamatuji se na pana Pawlatu. Dobrý vlastenec to byl, není liž pravda?

– Říká se… odtušil starosta a hned začal zase hovořit o stávce. Jmenoval všechny zabité, ale Krasl neznal ani jednoho z nich. Už je to přece jen dávno. Ani Pawlatu si ovšem nepamatoval. Ale začalo mu být divné, že o něm nikdo nechce hovořit. Dokonce ani podomek, který mu nesl zavazadlo do hostinského pokoje.

3.

Druhý den ráno se prošel celou obcí, došel až na náves, kde se tyčila tovární brána. Pod ní tekla horská bystřina. Byl to prudký potok a původně zde byla továrna postavena kvůli němu, ještě před tím, než tu začali stroje pohánět parou. Přes potok vedl kamenný most. Na tomto mostě stáli teď dva četníci s chocholy na čepicích. Krasl došel k nim. Právě tam asi došel i dělnický průvod.

– Neokouněj tady. Weiter gehen! – vyštěkl na něj jeden z četníků a přitáhl si pušku k ruce. Tehdy asi střílel. Bylo mu to znát na tváři. Krasl se obrátil. Stál teď na mostě takřka vedle četníků. Podíval se na hodinky. Bylo osm ráno. Odtud mohli ovšem střílet, po kom chtěli, celou obec měli před sebou jako na dlani. Podíval se na Pawlatův koloniál naproti. Měl zavřené obě okenice. Vincenc Pawlata, stálo tam pestrými písmeny. Gemischtwarenhandlung. Obchod zbožím smíšeným. Ale kudy ho střelili? V obchodě přece nebyl, ten se při takových demonstracích zavírá. Dřevěné okenice byly zamčeny jako teď. Ale nad nimi není žádné okno. Je to přízemní domek. Všechna okna vedou do uličky, tedy kolmo na směr četnických výstřelů. Pawlata byl chráněn zdí svého domku. Musel mít opravdu smůlu, že zemřel. Musela to být opravdu zbloudilá kulka. Ale jak podivně asi bloudila? Kudy?

– Haben sie nicht gehört? Neslyšel jste? – zeptal se znovu četník s vražednickým obličejem. – Nebo snad chcete do fabriky?

– Ne, děkuji… A Krasl šel přes náves rovnou k Pawlatovu obchodu.

Klepal tu velice dlouho. V domě jako by všichni spali.

– Musíte křičet. Albína je trochu nemocná, víte? – z protějšího okna se vyklonila stará babka, ale hned zase zmizela v domku.

– Hej, – křičel Krasl a díval se kolem sebe provinile, protože rušil ten zvláštní klid celé vesnice. – Slečno Pawlatová! – a znovu bouchal do dveří. Teprve po chvíli mu přišla otevřít bledá, útlá dívenka. Bylo jí asi sedmnáct let, tak bledá, že viděl, jak jí tepají cévy pod kůží na krku, tak slabá, že se držela dveří, jako by ji sám rozhovor s Kraslem nesmírně vyčerpával. Ale učitel nechtěl zůstat před domkem, nechtěl vykládat před sousedy, vklouzl do dveří, do síně a odtud do místnosti, sedl si hned vedle rozestlané postele.

– Přicházím od doktora Ch. – řekl. Ale dívka jak se zdá nevěděla nic o tom pražském lidumilovi. – Váš otec přece chtěl tady v kraji zřizovat dělnická spotřební družstva, zakládal Ouly, ne?

– Tatínek měl každou chvíli jiné plány.

Krasl ji informoval o svém poslání. Pawlata byl opravdu pochován bez pomníku. Na pohřeb nepřišel skoro nikdo, zatím co hromadný pohřeb dělníků se stal mohutným procesím celého kraje. Pawlatu pochovávala Albína sama. Její matka zemřela hned po porodu, příbuzných neměli.

– Totiž tatínek měl prý bratrance někde v Sasku, ale s těmi se nestýkal, hrozně se kdysi pohádali. Pro peníze, – dodala po chvíli. Netvářila se příliš nadšeně, jako by jí bylo jedno, že konečně bude hrob nebožtíkův ozdoben přiměřeně jeho stavu. Sklesla znaveně do lůžka a napila se lipového odvaru.

– Těžko se vám dýchá? Není divu, vždyť si ani okno neotevřete… Krasl vstal a šel k okenici.

– Ne, prosím vás… vztyčila se dívka na posteli. – Nechci je slyšet. Nechci… a rozplakala se, hlavu v dlaních, hubená ramena se jí zmítala pod peřinou. Zřejmě ji ještě otcova smrt nepřebolela, dosud ji trápil děs z budoucího života. Vždyť nebylo ani pomyšlení, že by mohla sama otevřít krám, zvlášť ne teď, v tomhle stavu, tak slabá a rozrušená. Ostatně na krámu prý je dluh. Až přijdou věřitelé, nechají Albínce sotva střechu nad hlavou. Její otec byl prý v poslední době ve velkých peněžních nesnázích. Půjčoval si, kde se dalo.

– To je zvláštní. A do Prahy posílal dary. Doktor Ch. říkal, že to byl jeden z našich nejpřednějších přispěvatelů…

– Ano, já vím, dokázal utrácet peníze za nejrůznější hlouposti. Před tím si usmyslil, že tady založí jakousi továrnu na med. Nakoupil úlů z celého kraje, až se nakonec ukázalo, že tady kvetou stromy mnohem později než ve vnitrozemí – vždyť jsme tu skoro v horách – a že včely nevydrží tu dlouhou zimu. Skoro všechny mu vymrzly při loňských ledových mužích. Nu a tak se vrhl na myšlenku dělnického družstva, spíš aby zachránil sebe a tenhle krám, který chtěl přeměnit v takový nový konsum. Proto asi psal doktorovi… maličká se na něho dívala slzícíma očima.

– To je zvláštní věc. – Krasl se zdvihl a šel k oknu. – Slyšel jsem až dosud o vašem otci samou chválu. A vy, jeho vlastní dcera, o něm poprvé mluvíte jinak… Bylo dlouho ticho. Albína se tvářila uraženě. Zamračila se. Krasl pootevřel okenice a vyhlédl z okna. Opravdu. Jeho předpoklad se splnil, okno vedlo přímo do uličky. Naproti byl jiný nízký domek, ten, odkud na něj vykoukla stará babka. Vchod do továrny byl po pravé ruce, tedy kryt stěnou.

– Jak vlastně váš pan otec zemřel, slečno? – zeptal se Krasl znovu. Vylíčila mu, co už slyšel dřív. Že ho našli v krvi u prahu, s prostřelenou hrudí.

– Zabila ho asi zbloudilá kulka.

– Jak – otočil se k ní Krasl s napětím. – Jak? Máte tu snad ještě nějakou jinou místnost?

– Jenom krám a tuhle světnici.

– A v krámu nebyl?

– Ne. Kdepak, vždyť kolem procházeli dělníci, každou chvíli klepali na okenice a volali ho do průvodu. Otec předtím často řečnil na vlasteneckých shromážděních v kraji. Znal nazpaměť některé Havlíčkovy verše, sám spisoval krátké posměšné epigramy, dělníci ho měli rádi. Ale on nechtěl s sebou. Říkal, že nechce demonstrovat s tanvaldskými Němci. Proto utekl sem do sednice a posadil se tamhle u stolu… – Ukázala stůl v koutě.

– A našli jste ho u dveří? Kde jste byla vy, slečno?

– Vyběhla jsem právě na chvíli ven, protože náš pes strašně štěkal. Zmítal se u boudy jako zběsilý, odvázala jsem ho a chtěla vzít do domku, jenže se mi vytrhl a už jsme ho neviděli. Dodnes se nevrátil. A když jsem přišla domů, tak už táta nedýchal. Právě se střílelo před továrnou, slyšela jsem odtamtud výstřely a sténání, lidé se hrnuli kolem našich oken, utíkali jako o závod. Jenom několik děvčat ještě křičelo zpola v pláči:

„Střílejte do nás! Čeští vojáci, střílejte do nás! Chceme jen svoje právo! Hrdinové!“… dívka si opět skryla tvář do dlaní. Tentokrát nevzlykala. Seděla docela tiše, jako by znovu viděla ten hrozný obraz.

– A váš tatínek ležel u prahu? – Krasl se podíval k oknu. – Odkud na něj vlastně stříleli?

– Jak to? Odkud?

– To se vás nikdo nezeptal? Vždyť aby ho někdo trefil sem ke dveřím, musel by snad vylézt na střechu protějšího domku. Ale ani to by nešlo, protože by přece byl potom z celé vesnice vidět. Někdo ze zástupu sem střelit nemohl, jistě neměli zbraně, a kromě toho je vaše okno vysoko nad uličkou.

– Byla to zbloudilá kulka, řekli. Doktor přišel za chvíli. Riessig poslal k lidem vlastního doktora. Napřed je dal postřílet a pak jim poslal svoje ošetření. Ten doktor řekl hned, že je táta mrtvý. A že to byla zbloudilá kulka.

– To by musela divně bloudit, slečno. Odkud se asi odrazila? Vždyť by to musel být míč, a ne kulka, aby proletěl od vrat továrny k protější zdi a odtamtud se odrazil v pravém úhlu až sem. Byl jsem taky na vojně, má milá. Takovéhle kulky neexistují. Protože náboje bývají z olova, a ne z gumy… Krasl pozorně prohlíží veřeje. – Zůstala tu snad někde stopa? Odpusťte, že se vás ptám na ty věci tak podrobně, vím, jak vás to všechno bolí, ale smrt vašeho otce je tak zvláštní…

– Nějaká kulka se zaryla tamhle do trámu… Albína ukázala váhavě k oknu…

– Cože? Do trámu? A u okna? To znamená, že se tedy odrazila po třetí? A tentokrát dokonce od dřevěných dveří? – Krasl přistoupil k oknu, zalovil do kapsy pro perleťový perořízek a za chvíli měl v ruce zploštělý náboj.

– Vy jste od policie? – dechla Albínka, na kterou zřejmě udělal dojem. Zdálo se mu, že se zachvěla.

– Ne. Posílají mne přátelé vašeho otce. Chci vám pomáhat, můžete ke mně mít důvěru… Postavil se u dveří a chvíli přemýšlel.

– Nevběhl někdo sem do místnosti, zatím co jste odvazovala toho psa?

– Ne. Nevím… – Albína prudce zčervenala. – Určitě ne, vždyť táta zamykal na kolik západů. Dokonce přitáhl ke dveřím dva sudy s kyselým zelím. Nikdo tu nebyl.

– Řekněte spíše, že o nikom nevíte. Protože kulka, která zabila vašeho otce, musela být vystřelena ode dveří… Děvče se na Krasla podívalo zděšeně.

– Ne! – vykřikla.

– Musela být vypálena odtud a z pistole… řekl učitel spokojeně. Byl jsem na vojně dlouhá léta. Tohle není náboj z vojenské pušky. Je mnohem menší. Je to náboj z pistole, tím jsem si docela jist… Pohladil Albínu po rameni. – A teď mně řekněte, co vyšetřili četníci?

– Četníci? Ti tady přeci vůbec nebyli. Vyšetřovali po horách vzbouřence a vůdce stávky. Honili je několik dní. Dostala jsem úmrtní list bez vyšetřování. Četníci měli práci jinde. Vždyť prý pochytali na padesát lidí, připravovali s nimi ten proces v Boleslavi. Na mého otce si přitom nikdo nevzpomněl.

– Tak proto. A povězte mi, váš tatínek neměl nepřátele? Nebyl tu v kraji nikdo, s kým se nemohl snést, kdo by mu snad chtěl ukládat o život?

– To nevím… špitla téměř dívka. – A je to vůbec hloupost. Vždyť se k nám nikdo nemohl dostat. Máte divné nápady. Tátu zabila zbloudilá kulka.

– Nepohádal se s nikým těsně před demonstrací? Sama říkáte, že před tím všude lidi vedl, že řečnil po kraji. Tak proč tentokrát zůstal doma? Čekal někoho? Nebo se někoho bál? Proč barikádoval tak dveře? Není to zvláštní?

– Bál se Scheue, to vím.

– Scheue?

A dívka vypravovala o libereckém sociálním demokratovi, který tu bouřil dělníky už dávno před stávkou a chtěl je organizovat společně s Němci.

– Pohádali se s tátou ráno před demonstrací. Scheu chtěl, aby se s ním táta vypravil do Haratic, aby tam dělníci také zastavili práci. Tam pracují Češi vedle Němců, je to smíšená obec. Táta samozřejmě odmítl. Pohádali se, křičeli na sebe, Scheu mu spílal zrádců a slyšela jsem, jak mu vyhrožuje. – Albína najednou hovořila rychle, jako by teď věděla všechno přesně nebo jako by chtěla vyzradit tajemství. – Jseš zrádce a jako se zrádcem se s tebou bude jednat! – křičel Scheu, on umí trochu česky, ostatní, co s ním vpadli do krámu, ukradli tátovi celou bednu sirek. To víte, jakou měl starost, aby někde nezaložili požár. Potom právě hned zamkl okenice a zabarikádoval dveře.

– Proč jste mu nepomáhala?

– Pomáhala jsem mu.

– Podívejte se, slečno. – Krasl si sedl na pelest postele a vzal ji za ruku. – Podívejte se, Albínko, musíme to rozhodnout. Buď půjdu na četnickou stanici a všechno oznámím. O té zbloudilé kulce, o hádce se Scheuem a všechno. Nebo se podíváme do Liberce sami. Co myslíte?

– Nevím. – Musel ji dlouho přemlouvat. – Nerada bych, aby mě někdo vyšetřoval. Říkalo se, že je na strážnici bili.

– Vás nebude nikdo bít. Nejste vzbouřenec, dítě. Ale přece nedovolíte, aby vrah vašeho otce běhal beztrestně po kraji? Vrah takového vlastence? Ty doby už minuly, kdy se nad námi Němci směli beztrestně vyvyšovat…

– Já bych nerada… zachvěla se znovu Albínka.

– Dobře. Tak pojedu do Liberce sám.

II. BYLA TO VRAŽDA?

1.

Teprve teď si uvědomil, proč ho sem doktor Ch. asi poslal. O pomník se jistě tolik nejednalo. Proto by mu přece netelegrafovali, nezařizovali by mu předstíraný pobyt v nemocnici. Doktor měl asi také svá podezření, a proto vypravil Krasla, který je míň nápadný. V Praze asi také tušili vraždu.

Jenže Krasl se nikdy předtím zločinem nezabýval, ve vsi u Boleslavi došlo jenom jednou ke krádeži slepic a dvakrát tam manželé chtěli vzít sekeru na své nevěrné družky, ale vždy zůstalo jenom při křiku. Tady je najednou před takovouhle záhadou, najednou by měl rozřešit tak divnou a tajemnou vraždu. Krasl se vždycky v životě spíš bál. V sirotčinci to vyhrával hlavně dobrým chováním a to pramení většinou z toho, že se člověk bojí nadřízených. Němce ovšem rád neměl. Už v dětství vzpomínal, jak musel chodit do přeplněné české školy, zatím co německých dětí bylo pár ve třídě, už v dětství se s nimi pral. A později, když se dostal v Praze do vlastenecké společnosti, později se naučil svou nenávist odůvodňovat. Od popravy českých pánů na Staroměstském náměstí až po vraždu kramáře Pawlaty, pořád viděl jen německé bezpráví a ústrky, byl vlastně vlastencem z nenávisti.

A co teprve, když se v Liberci přesvědčil, že se tu dělníkům ve zdejší Riessigově továrně daří líp než Čechům ve Svahově. Pracovali tu jen deset hodin denně, měli svou vlastní kuchyň a dokonce i útulek pro děti, kde Riessig platil dozorce. Lidé sice vypadali stejně hladově jako v jeho rodné vsi, ale měli řadu výhod, a ty si přece jistě museli nějak od toho vydřiducha koupit. Vždyť ve Svahově sice také rozděloval mezi dělníky chléb pomocí brotcetlí, ale tím vlastně své zaměstnance šidil, dostávali z jeho skladů horší zboží než jinde. A hlavně dražší. Zato Riessig ovšem vydělal, protože největší mlýn v kraji patřil právě jemu.

V Liberci si mohl každý koupit chleba, kde chtěl. Krasla poslali za Scheuem až do jedné vesnice pod Ještědem. Zastihl doma jen starého Scheue.

– Syn je ve vězení – smál se starý svými bezzubými dásněmi. – Už po sedmé. Sedí tentokrát až ve Vídni. Zavřeli ho v lednu.

– Ale to snad ne? Vždyť přece byl ve Svahově při stávce.

– Při svahovské stávce už byl dva měsíce za mřížemi! – Ale to by znamenalo, že Albína lhala! řekl si Krasl.

– Můžete mi to dokázat? – Starý Scheu se zamračil, shýbl se nad stolem a hledal chvíli něco v papírech. – Ráčejí, vašnosti… řekl napůl posměšně. A ukázal rozsudek černý na bílém. – Pomohl nám tady vyhrát stávku, a potom ho hned zavřeli. Kvůli pobuřování – zasmál se. – Kohopak pobuřoval? Riessiga snad? Spolkové právo teď máme povoleno ústavou. A jestli chcem zakládat dělnické spolky, to přece není trestné! Nebo jste také přišel vyzvídat něco o sociálních demokratech?

– Ne, – řekl Krasl a posadil se, otřel si pot. – Jsem z pražských novin. Zajímalo mě něco docela jiného. – Aby tak za ty všechny úlevy, které tu dělnici mají, mohla spíš sociální demokracie než německá soudržnost? Spíš boj než poslušnost? – Chtěl jsem jen vědět, jestli se váš syn nesetkal s naším spolupracovníkem, Vincencem Pawlatou? – Starý ani nemrkl.

– Pawlata? Čechů sem chodívalo dost. Ein Pawlata – křikl vedle, kde jeho žena dojila kozu. Nepamatovali si. Ne, nikdo takový sem nechodil, i když se poslední dobou s Čechy stýkal jejich syn často. – To taky vadilo pánům, dodal starý. – Viděli neradi, když se dělníci dokázali mezi sebou domluvit. A řekněte, nemáme k sobě blíž než k fabrikantům?

– To já nevím, – zdvihl se Krasl. – Nejsem dělník… Trochu si opravil svůj bílý hrneček. – Sbohem. – A odešel zpátky do Liberce. Bylo to teď úplně jisté. Buď se Albína zmýlila, nebo si všechno naschvál vymyslela. Scheu se nemohl s Pawlatou při stávce pohádat, protože vůbec ve Svahově nebyl. Buď se s ním tedy hádal jiný Němec, nebo je všechno smyšlenka a Albína chce někoho krýt. Ale koho a proč? A proč vůbec leží celé dny v posteli jako polomrtvá? Proč jí nikdo z celé obce nepomůže? Krasl si pamatoval, jak za jeho mládí soused sousedovi pomáhal ve všem. Když mu zemřeli rodiče, vystřídal domácnosti celé obce, než pro něho přijeli ze sirotčince, a všude se o něho starali vzorně. A Albína teď vlastně taky osiřela. Osiřela a nejde k ní ani noha. To je zvláštní…

Vracel se do Svahova dlouho. A cestou si umiňoval, že se o celou záležitost přestane zajímat, vyplatí Albíně peníze na pomník, nebo ještě spíš někde ten pomník společně objednají. Docela skromný, kamenný kříž s vyrytým jménem, víc by Pawlatovi neslušelo, myslel si teď Krasl. Obyčejný pomník a potom se vrátím do Prahy, všechno tam oznámím panu doktorovi. Ať ten se dál stará, má víc známých a větší pravomoc než já, obyčejný učitel. Ještě bych se tady mohl spálit.

Ale poroučejte si, když jde o záhadu! Člověk je už od narození zvídavý tvor, nemůže nechat věci nerozřešeny. Sotva se vrátil do Svahova, nešel k hospodě, nešel si odpočinout, ale přistihl se, že chodí před Pawlatovým domem. Už byla noc. Nechtěl tady bouřit. Ale babka odnaproti seděla dosud v okně. Snad se odtud nikdy nehne.

– Ovšem že ne. Vždyť mám obě nohy pryč, vašnosti… a babka ukázala na zvláštní sedačku, která sahala skoro až k okennímu rámu. – Přišla jsem o ně u mašiny.

– Tak to vám neujde v téhle uličce ani myš? – zeptal se Krasl napjatě. – Byla jste v tom okně taky při demonstraci, při té velké sešlosti lidu?

– To bych řekla. Křičela jsem aspoň, když jsem s nima nemohla jít. Vždyť mně ty nohy utrhli v Riessigově fabrice. A nedali mi ani zlatku náhrady… Opět zvláštnost. Tuhle babka křičí z otevřeného okna, jistě už od prvních výstřelů a možná i potom, sedí si klidně a nic se jí nestane. Kdežto Pawlatu zabijí zavřenou okenicí.

– A podívejte se, teta, – začal Krasl důvěrněji. – Podívejte se, viděla jste někoho vycházet od Pawlatů při těch výstřelech?… Babka se jenom zasmála.

– Prosím vás, odtamtud? Vždyť se ten zbabělec zabarikádoval už ráno, jako by čekal konec světa. Mluvka jeden, kolik lidí tady v obci mu dřív věřilo, kolik lidí ho poslouchalo jako pátera v kostele, a nakonec se opevní jako nějaký milionář. Byl v tom boží prst, to sám archanděl Gabriel vedl tu zbloudilou kuličku, která ho klepla.

– Tak jste neviděla nikoho? Dveře i okenice zůstaly zavřeny?

– Samozřejmě. Dokud Albínka nevyběhla ven s křikem, že je mrtvý. Ale bylo tu potom těch mrtvých víc. A ty bylo třeba pochovat čestněji… Babka najednou zvážněla, spolkla slzičku, nalomil se jí hlas.

– Děkuji vám. – Krasl už dneska viděl dost slzících. Rozloučil se rychle a spěchal do hospody.

2.

U stolu ho už čekal starosta.

– Tak jsme našli váš hrob, pane učiteli… Byl k němu dnes mnohem upřímnější než včera. – Odpusťte, ale podezříval jsem vás, spíš jsem si myslel, jestli snad nejste od policie než od novin, chodí sem k nám teď všelijací provokatéři. Zdá se, že si v Praze na policejním ředitelství myslí, že tady v kraji máme nějakou organizaci, která se chystá ke vzpouře a chce jim tam všem podřezat krk. To nemáme, ujišťuji vás.

– Proč mne? – zeptal se učitel a poručil si k večeři hrachovou kaši s uzeným. Vyhládl za celý den pořádně a všechny peníze měl dosud u sebe. Tak přece nebude jíst cmundu.

– Protože byste se třeba taky mohl bát. Všechny ty lidi tady v kraji organizuje bída. Kdyby se mohli aspoň jednou denně pořádně najíst, jako teďko vy, tak bude po vzpourách a po obavách. Řekněte to těm pánům v Praze, třeba pochopí, když jim to řekne studovaný člověk…

– Na to mám až příliš malou moc, – usmál se Krasl. Kaše mu zhořkla v ústech. Vzpomněl si na vyhublého bezzubého Scheue v Liberci. Uzené se mu najednou zdálo příliš tučné.

– Povězte, pane starosto, měl tady Pawlata v obci nějaké nepřátele?

– Pawlata? – starosta se zatvářil překvapeně. – Jestli měl nepřátele? – podíval se tázavě na hostinského.

– Neměl moc přátel. Tak to je. – Řekl hostinský, který zamyšleně vytíral půllitry pod rozbitými, zuráženými parohy dvanácteráka. – Myslel jenom na sebe. V kartách nedovedl prohrát, pivo sousedům nekoupil. A pořád kázal o vzájemnosti, o tom, že si máme pomáhat. To víte, lidi potom mysleli, že chce, aby pomáhali jemu.

– Ale s nikým se nehádal? Nikdo se ho nechtěl zbavit?

– To ne. Kdepak… uklidňoval ho starosta.

– U nás nejsou žádní hrdlořezové, pane učiteli, – řekl důrazně hostinský a postavil sklenici na pult, až ostatní kolem poskočily. Byl to hromotluk, a když se zamračil, vypadal sám jako hrdlořez. – Tady jsou slušní lidé, ať o tom v Praze píšou v novinách, jak chtějí.

– Ale vždyť učitelský je náš, je přece rodák ze Svahova, ne? – A starosta začal znovu hovořit o tom hrobě. Nabídl se, že zavede Krasla k hrobu jeho rodičů ještě teď.

– V noci? – divil se učitel.

– Snad se nebojíte? Já jindy nemůžu a sám byste to na hřbitově těžko hledal. Pracuju od rána do noci. A hřbitov je teď přeplněný, do zdejší fabriky se táhnou lidi až ze Saska a kdo by je posílal v rakvi domů?

Krasl zaplatil, hostinský jen něco zabručel a vyšli. Teprve venku ve tmě starosta spustil.

– Víte, nechtěl jsem nic říkat před hostinským, je to trochu prudší člověk a nesnese odpor, žena už od něho utekla, se synem prý se hádají do krve. Pawlata opravdu měl tady v obci takového nepřítele. Byl to Holan. Jarek Holanů.

– Toho si taky nepamatuju.

– Bodejť, vždyť je to kluk, mladík sotva z vojny doma. Válčil někde v Tyrolích až donedávna, vůbec se tady v obci nenarodil, přistěhoval se s těmi moravskými synky, kteří se usadili nahoře u Obřího vrchu. A sotva se trochu okoukal, hned začal pálit Pawlatovi za Albínkou. To víte, ten se tvářil jako čert – byl hrozně žárlivý a k tomu holka byla jediná, kdo se mu staral o domácnost. Vdá se a táta zůstane sám. Dvakrát Holana vyhodil z baráku, třikrát ho přepadl na schůzce. Říká se, že prý se s Holanem poprali, že si vyhrožovali. To víte, lidi toho navykládají až běda… Teď musíme vlevo, máme hřbitov skoro v lese. To jste snad nezapomněl?

– A kde ten Holan bydlí? – zeptal se Krasl.

– V borské věznici.

– Cože?

– Vždyť to byl jeden z vůdců celé stávky. Zavřeli ho hned první den. Dostal čtrnáct měsíců jen proto, že mu nic nedokázali. Ale vypadalo to zle. Koupili dokonce svědky, aby ho před soudem usvědčili. Nějakému z barvírny vyplatili prý tři sta zlatých. Ale on to na ně ještě před soudem prozradil. A myslíte, že byl Riessig vyšetřován? Holana odsoudili a o falešném svědectví se nikdo vůbec ani nezmínil. Takový to byl proces.

– Ale to znamená, že nebyl v prvních řadách při demonstraci, že ne?

– Proč?

– Zůstal naživu, tak tedy musel být někde vzadu.

– To je možné, sám jsem byl docela vzadu a nikde jsem ho neviděl.

– Musel asi celý průvod dobíhat. Nejspíš někoho vzadu přemlouval, nebo se tam při střelbě někde schoval. Tak to asi bude. Podívejte se, pane starosto, děkuju vám pěkně, ale najdu si zítra hrob svých rodičů sám. Mám teď ještě v obci nějaké nutné řízení… a Krasl zmizel ve tmě. Starosta zůstal nechápavě stát.

– Ale, učiteli… řekl. Jenže učitel už byl pryč.

3.

Spěchal k Pawlatovu domku. Vždyť vlastně zapomněl ještě na jednu důležitou věc. Jestliže Pawlatu někdo zabil, musel předem vědět, že se bude střílet, musel počítat s tím, že rána z jeho pistole splyne se střílením před továrnou. A to Holan samozřejmě věděl. Jistě nečekal, že vojáci začnou demonstranty objímat. Jestliže se chtěl zbavit Pawlaty, měl k tomu při demonstraci ideální možnost. Ale jak se dostal ven? Kudy odešel? Tahle otázka hnala Krasla zpátky k Pawlatovu domku. Hlavními vraty projít nemohl, to by ho spatřila babka naproti. Musel se tedy vytratit sadem, ale tam přece Albínka odvazovala psa. Zbývá jen cesta přes boční zeď, která odděluje domek od sadu. Ale to je vysoká dvoumetrová zeď, která je nahoře posypána rozbitým sklem. Přes tu se sotva kdo dostane bez úrazu.

Krasl obcházel Pawlatův domek, jako by přemýšlel o loupeži. Ale zatím si snažil představit, jak se asi zachoval vrah v ten osudný den, jak se dostal přes tu dvoumetrovou zeď. Jediná možnost byla přehoupnout se někde u blízké břízky a sešplhat po stromě dolů. Ale jak se uchránil před zraněním? Měsíc právě v té chvíli protrhl mraky, v dálce zahoukal noční pták. A v tom se na zídce objevila ruka, která se opřela o přikrývku, nad zídkou se vynořila tvář muže asi čtyřicetiletého, už připlešlého, těžce oddychujícího. Vyškrábal se celý na zídku a chytil se břízky. Přesně tak jak to kdysi musel udělat Holan, který však byl jistě mnohem mrštnější. Potom ten obstarožní sportovec strhl přikrývku a pomalu sešplhával po stromě. Přitom se neustále ostražitě rozhlížel. V jednu chvíli mu Krasl viděl přímo do tváře.

– Hanko! – vykřikl, protože tady konečně poznal kamaráda z dětství. – Toníku! – Ale ten vyděšeně seskočil se stromu a bolestivě dopadl na všechny čtyři právě před Kraslem. – Kamaráde… – učitel ho chtěl podepřít, ale rychle uskočil. Jeho bývalý kamarád svíral v ruce nůž.

– Co chcete? Kdo jste? – odsekával Hanka tiše a výhružně se přibližoval.

– Copak si nepamatuješ? Krasl, bydleli jsme přece s vašima v jedné světnici, Tondo. Chodívali jsme spolu pást husy. Denně, dokud mi neumřela máma… Hanka si ho ještě chvíli nedůvěřivě prohlížel, ale pak sklapl svůj zabiják.

– Stal se z tebe pán v tom sirotčinci. Vida, to jsem měl vlastně smůlu, že moje máma neumřela…

– Kdyby ses nerouhal.

– Co ty víš, jak tady žijeme? Dřu od soboty do soboty, v nedělích ovšem taky. To jenom ráno bývá volno na mši. A tak místo mše si můžeš trochu zchrupnout. A z tebe se stal pán…

– Jsem učitelem. A ty? Nezlob se, ale proč lezeš v noci přes cizí zdi? Nevypadáš jako lupič.

– Právě, ani se k loupení nehodím. Ale co je ti po mně? Kdo tě poslal? – otočil se náhle s novým podezřením.

– Nikdo, chci se jen postarat o Albínu Pawlatovou…

– To není třeba. O tu se už staráme my. Proč myslíš, že lezu po zdích za noci? Nesl jsem Albínce jídlo.

– Ale proč tak tajně?

– Chceš vyšetřovat? –

– Chraň Bůh… – řekl učitel a vysvětloval Hankovi svoje poslání ve Svahově.

– Pomník? – Hanka jako by si oddychl, byl od té chvíle mnohem přátelštější. – Co všechno ty pány v Praze nenapadne. Lidi tady kolem skoro umírají hlady a vy budete stavět pomník kramáři. To by člověk nevěřil… Šli pomalu lesní cestičkou. – Pronásledují nás jako psy. A vy… Proč myslíš, že jsem musel lézt přes zeď? Protože se bojím lidí. Vždyť na mě vypsali odměnu. Musím se skrývat. Jinak bych seděl jako ostatní, kteří vedli stávku.

– Myslel jsem, že stávku vedl Holan.

– Byl jsem všude s ním. O Albínu se starám jen proto, že byla jeho děvče.

– Opravdu spolu chodili? Krasl se snažil dovědět se o Holanovi co nejvíce. Ale jeho předpoklad se nepotvrdil: Holan nemohl Pawlatu zabít. Prý si během stávky zařídil tam nahoře pod Obřím vrchem velitelství, odkud posílal posly do kraje. Albína měla odjet do Liberce a přimět Scheue, aby vyhlásil v tamější Riessigově továrně solidární stávku. Jenže Scheue už předtím zavřeli a Albína pod Obří vrch nepřišla.

– Já už dneska vím proč. Její táta ji nepustil. Zabednil celé stavení, jen aby se nedostala ven. Ale tehdy každý myslel, že dostala strach. Že zradila. A kdekdo v obci soudí, že jsme prohráli, protože nám liberečtí nepomohli. Ale jak mohli pomáhat, když se nic nedověděli? A tak si všichni myslí, že to zavinil Pawlata se svou dcerou.

– A ty se o ni přece staráš?

– Protože vím, že to není pravda. Ale nemohu to vykládat lidem. Zítra bych už seděl. Počkáme, až se vrátí Holan.

– Tak ty si myslíš, že se Pawlata opevnil kvůli své dceři? A ne ze strachu před dělníky?

– Měl strach jen z Holana, že mu svede dceru. Nikoho jiného se nebál. Vždyť si nedávno koupil pistoli.

– Cože?

– Tebe to všechno nějak moc zajímá, Krasle. – A učiteli nezbylo než hovořit o jiných věcech, vzpomínat na mladá léta, na dětství, kdy se sem přistěhovali jeho rodiče po té velké neúrodě z Hradecka, a jak si tady nijak nepomohli, naopak. Museli tehdy spát v jedné světnici s Hankovou rodinou, neustále hledat po kraji práci, až do své předčasné smrti. Krasla ty vzpomínky roztesknily. Shání se tu po nějakých záhadách a na své rodiče by zapomněl. Kdopak mu má být přednější? Už se loučili u vesnice.

– Teď musím zmizet, – řekl Hanka a ještě na chvíli se zastavil, přitáhl si Krasla za kabát. – Prima látka, – řekl, – nejspíš z naší fabriky. Takovou si my koupit nemůžem, – usmál se. – Chtěl jsem ti jenom říct, abys nezapomněl vyřídit svému zaměstnavateli, že se nám na kobylku nedostanete. Tys nikdy nebyl nejšikovnější, Krasle. Nechci ti hrozit. Jenom ti radím, abys odjel do Prahy. Já ti na tvé pomníčkové řeči nenaletím. Je jasné, co tě zajímá. Mohlo by to s tebou moc ošklivě dopadnout. Protože náš neúrodný kraj, který rodil jen brambory a oves, najednou rodí milióny. A teď se jedná o to, kdo je bude mít. Učitel Krasl sotva, to mi věř… a odešel bez rozloučení.

III. NENÁVIDĚLA JSEM HO

1.

Krasl se ráno probudil s bolesti hlavy. Zdálo se mu, že se Albína mění ve svalnatou Valkýru a střílí po něm z otcovy pistole. Zůstal ještě chvíli na posteli. Jak to vlastně teď opravdu vypadalo? Pawlata opevnil a zavřel dům, aby mu dcera neutekla za Holanem do průvodu nebo na to divné velitelství pod Obřím vrchem. Nechtěl jí dovolit, aby utekla. Ale je myslitelné, že by kvůli tomu ta jemná slabá dívka po něm střílela z pistole? Na to opravdu nevypadá. Ale proč lhala o Scheuovi, který v době své udánlivé hádky už vůbec nebyl na Liberecku? Proč se tak neklidně chovala při včerejší návštěvě? A proč celé dny leží bezvládně v posteli? Copak to lze vysvětlit pouhým smutkem? Není za tím vším taky tak trochu pocit viny?

Ale ať už je to jak chce, tuhle dívenku přece Krasl z vraždy žalovat nebude. To ať raději všechno skončí, jak už skončilo, náhodným zabitím. Vyplatí jí ty peníze na pomník a odjede domů. Taky se trochu lekl Hankových vyhrůžek. Vždyť ten jeho přítel z mládí ho skoro nenávidí. Jako by zapomněl na všechno, co spolu kdysi prožili, a jako by jen rozhodovalo, z čeho má kdo ušité šaty. Závist místo přátelství.

Zašel ráno na hřbitov, po dlouhém hledání našel opuštěný a zarostlý hrob s tabulkou, na níž byla snad kdysi vyryta jména jeho rodičů. Podobal se tolika opuštěným hrobům v okolí a Krasl si na něj vůbec nepamatoval, takže musel prostě uvěřit slovům hrobníka. Počet nových hrobů ho ohromil. Hřbitov teď sahal skoro k silnici do údolí, ačkoliv byl kdysi schován nahoře uprostřed lesa.

Také u Pawlatova hrobu se zastavil. Ten byl ještě čerstvý. Chvíli tak stál. Co když to byl nakonec opravdový vlastenec, co když chtěl jen zabránit své dceři, aby neudělala hloupost? Vždyť toho Holana Krasl nezná, nikdo mu o něm nic zaručeného nevyprávěl. Nějaký větroplach zřejmě, který láme srdce mladým děvčatům. Kdežto Pawlaty si vážil dokonce doktor Ch. Nemohl to tedy být takový zrádce a kramář, jak ho tady zpodobňují ostatní. A jeho vrahovi by se nemělo dovolit, aby vyklouzl beztrestně, ať je to kdokoliv. Vždyť může vůbec něco na světě omluvit vraždu?

Krasl dnes navštívil Albínu s vráskou na čele. Ležela zase na své posteli, dnes vypadala ještě bledší, ještě hůř než včera. Nemá prý na nic chuť, bolí ji všechny kosti.

– Nesluší vám hořekovat jako stará bába, – řekl přísně Krasl, jako by káral špatnou žákyni. – Mládí a nemoc se nehodí dohromady. – Přecházel neklidně po místnosti, teprve dnes si všiml toho nepořádku kolem. Kastrolky nevymyté, se zaschlým nebo zplesnivělým jídlem, prachu všude na prst, peřiny páchnoucí potem, skoro žluté.

– Zůstala po vašem otci nějaká závěť? – ptal se najednou.

– Táta netušil, že zemře. Byl přece docela zdravý.

– A kde máte jeho pistoli? – zeptal se Krasl zhurta a bez přípravy a rozkročil se před ní. Prudce se vztyčila na lůžku. – Pistoli! – opakoval Krasl. Dívala se na něj vyděšeně, zrudla, najednou jí došla řeč. – Tak se tedy podívám sám, – a Krasl se obrátil ke stolu, už chtěl otevřít zásuvku, když se po něm děvče vymrštilo.

– Ne! – vykřikla. – Nechte to… pověsila se mu na ruku, zaťala nehty do rukávů, nemohl se jí zbýt. Jak ji odtrhoval, roztrhl její plátěnou košili u ramene. Ztrnul. Dívka se rozplakala a opřela se o stůl. Na zádech a ramenou měla krevní podlitiny. Rozsáhlé modrozelené skvrny pod poraněnou kůží. Nejradši by ji byl pohladil.

– To vás otec takhle zbil? – zeptal se tiše.

– Přijdete na všechno? – dívka se k němu obrátila se smutným úsměvem. – Ostatně můžete prohledat zásuvku, stejně vím, kdo jste. Tátova pistole tam není. Nevím, kdo ji vzal. Zmizela. Možná, že ji sám uklidil před stávkou, aby snad na konec nebyl obviňován, že se chtěl zúčastnit vzpoury… a namáhavě se dovlekla k posteli, opatrně si lehla na bok se zasyknutím.

– A proč vás bil? Z jakého důvodu?

– Neměla jsem ho ráda, – řekla Albína. Myslela jsem, že ho nenávidím. A teď bych chtěla umřít s ním… Zavřela oči, jako by tu byla samotná. Opravdu v té chvíli vypadala jako mrtvá. Krasl šel po špičkách ke dveřím.

– Odevzdám peníze na pomník učiteli, – řekl. – Večer odjedu. Sbohem… Děvče neodpovědělo. Odešel tiše a provinile. Zřejmě toho surovce zastřelila v sebeobraně. Ale přece jen to byl její otec! Tohle si Krasl netroufal soudit.

2.

Škola byla blízko hostince, měla jen jednu třídu. Učitel, mladý a málo zkušený, musel se starat o pětasedmdesát žáků.

– Peníze na pomník? To se nám hodí. Pawlata je totiž celé obci dlužen.

– Za co? – Krasl zůstal stát na zápraží, ze třídy zatím bylo slyšet hluk a zpěv písně: Tážete se, proč jsem Slovan…

– Za sbírku na novou třídu. Řekli jsme si, že se sebereme na novou třídu, když nám ji nechce nikdo zřídit. Vybíralo se po krejcárcích, Pawlata vedl účetnictví a sám kolikrát kázal a vybízel i v nejchudších vesnicích na horách, aby dávali. Sebralo se dost peněz, jenže teď, po jeho smrti se ukázalo, že všechno utratil. Nezůstala z celé sbírky ani zlatka.

– A co pozůstalost? Zanechal přece majetek…

– Ovšem, jenže my nemáme žádné doklady. On všechno zapisoval sám. Říkal, že by nebylo dobře, aby se o sbírce vědělo. Zvlášť ne teď, když dělníci stávkovali za zvýšení mzdy. Řeklo by se prý, že nepotřebují přidat, když ještě sbírají na novou třídu. To bylo pravda. Tak jsme sbírali tajně. A on nás zato tajně okradl.

– Tak proto o něm nikdo nechce mluvit?

– Proto a pro jeho zradu. V ten den se zavřel doma v domku, jako by čekal Tatary. Nikdo teď nechápe, jak je možné, že jsme tomu člověku tak dlouho věřili. Protože se přece nemohl změnit za jediný den. Prostě jsme ho neprohlédli – s tím jeho ustavičným vlastenčením.

– A vy snad nejste vlastenec?

– Samozřejmě. Ale lidi tady umírají hlady. To je teď důležitější. Děti se mně kácí při vyučování v mdlobách z hladu, trpí křivicí a souchotěmi.

– Hrůza je to, já vím, – Krasl si vzpomněl na svoje pořízky doma.

– Ale ty peníze vám na váš fond dát nemohu. Mám přikázáno, že za ně musím vyjednat pomník. Mohu je ovšem vzít do Prahy zpět a vysvětlit všechno doktorovi CH. Možná, že rozhodne jinak.

– My už tu panu doktorovi nevěříme. Můžete mu to vyřídit. Pawlata byl jeho člověk. A jak se zachoval? „Dělník“ je jeho časopis. A co o nás napsal? Sytý hladovému nerozumí, takové by teď mělo být přísloví… vedle ve třídě dosahoval zpěv kvality řevu. Žáci se překřikovali:

Proč mně bratrem každý Čech?

Proč plesám, jsa česky chován, jako v lůně rájů všech?

– Ticho! – učitel klepl pravítkem o katedru. Vyvolal někoho k tabuli. Krasl odcházel zamyšleně do hostince.

Teď odpoledne tu byl hostinský sám. Seděl u okna a četl knihu. Podíval se po Kraslovi zvědavě.

– Odjíždím večer – řekl mu učitelský. – Zaplatím při obědě…

– Byl jste už na hřbitově?

– Byl.

– A potkal známé?

– Známého… Krasl se najednou otočil. – Poslyšte, hostinský, jak to, že vy se na mě nepamatujete? Můj otec byl přece houslista. Nevynechal jednu tancovačku, sám jsem mu nosil futrál. Nepamatujete si na Krasla – houslistu, který sem přišel od Hradce?

– Jsem tu teprve čtyři roky. Koupil jsem hospodu nedávno.

– Copak se celá vesnice přistěhovala nedávno?

– Celá ne, jenom ti, kteří tady chtěli zbohatnout.

– Proto jste na sebe tak zlí. Najednou se tu střílí a podezřívá a vyhrožuje. To za mého dětství nebylo.

– Taky tu žili sami ubožáci.

– A kdopak zbohatl dnes? Obec je ještě ubožejší než tehdy.

– Zato Riessig si postavil zámeček.

– A vy hostinské křídlo, – nezdržel se Krasl.

– Každý žije, jak umí. Kdyby zůstal na živu Pawlata, tak mohl mít brzo tolik jako Riessig.

– Vážně? A jak?

– To byste rád věděl, co? – usmál se hostinský a obrátil další list v knize. – Zaplaťte mé ženě. Já čekám svatbu… A učitel si skutečně všiml, že jeden stůl v rohu byl vyzdoben jako na pouti. Dostal na hostinského zlost. Myslí, že může být drzý jen proto, že je širší v ramenou než ostatní kolem něho? Takhle se svého bohatství nedočká. Chtěl mu ještě něco říci, ale rozmyslel se. Vždyť se musí chystat domů. Má nejvyšší čas, jestli chce chytit dostavník. Pospíšil do svého pokoje.

3.

– To jsem já… řekla Albína ještě dřív, než se mohl polekat. Seděla na židli vedle umyvadla, opírala se o džbán s vodou. Měla na sobě černé šaty, jaké se teď nosí v neděli do kostela. Prvně ji viděl oblečenou. Slušelo jí to. – Chtěla bych vám říci pravdu, než odjedete… Podívejte se, jestli nás neposlouchají. – Krasl ji ubezpečil, že je všechno v pořádku. Chtěl jí rychle něco nabídnout.

– Nemám chuť. Nejím teď celé dny. Jako ta stará bába, – vzpomněla si na jeho výtky. – Já nevím, kdo jste, vím jenom, že všichni vaši přátelé byli přátelé mého otce. On byl zabit. Zavražděn, rozumíte? – Tím Krasla překvapila. Chce snad svést vlastní čin na jiného? To od ní nečekal.

– A proč jste nic neřekla četníkům? Vy něco takového víte celou tu dobu a necháváte si to pro sebe? Proč?

– Počkejte, řeknu vám všechno, ale jedno po druhém… napila se zhluboka vody jako při horečce. – Nevím nic jistě, protože jsem ten den nebyla doma.

– Cože? Vždyť otec kvůli vám opevňoval dům…

– Kdo vám tohle řekl? Ano, zavíral dveře i okenice, protože jsem chtěla za Holanem. A řekla jsem mu taky, že Holana miluju, že si ho vezmu, i kdybych s ním měla odejít na vandr. Zbil mě potěhem. To jste viděl sám. Ale nakonec jsem se mu přece vyrvala a utekla zahradou. Chtěla jsem k Jarkovi pod Obří vrch, ale cestou mě potkal celý zástup z Tanvaldu. Strhli mě s sebou, nemohla jsem se ubránit, byla to záplava lidí, nikdo z nich mě neznal, většinou Němci, byli by si mysleli, že jsem zbabělá, dva mně říkali, že Jarek už je před fabrikou, mohla to být pravda, protože jsem měla přijít pod Obří vrch už v poledne a teď se skoro smrákalo. A tak jsem s nimi šla před fabriku, zažila tam to střílení, marně při tom hledala Jarka a rychle se po tom útěku všech vrátila domů. A tam jsem našla tátu v krvi, s prostřelenou hrudí. Nejdřív jsem si myslela, že to udělal kvůli mně. Vyhrožoval, že se zabije, jestli si vezmu Jarka, jestli ho nechám samotného, že nesnese samotu. Ale pak jsem si všimla, že je skříň dokořán, zásuvky u stolu vytaženy, v krámě všechno vzhůru nohama. Vrah musel něco hledat. Ale nic neukradl. Všechno zůstalo, nevzal vůbec nic. A tak jsem nejdřív uklidila a pak teprve volala doktora. Od té chvíle do teďka se pořád rozhoduji, jestli to mám oznámit, jestli to mám udat. Poraďte mi, – a zuby jí cvakaly rozčilením.

– Samozřejmě. Vůbec nechápu, proč se rozhodujete. Zabili vám otce a vy nevíte, jestli udat vraha? Tomu nerozumím.

Zapomněla jsem vám říct, že přece jenom něco chybělo. Tátova pistole. A něco jsem našla. Chomáč plavých vlasů, které vyrval zřejmě vrahovi při rvačce… rozvazovala malý uzlíček. Vlasy v něm zajiskřily. Byly oslnivě plavé.

– Ale to přece je důkaz! To přece může vést vrahovi na stopu. Ty musíte předat četníkům… Krasl jí vytrhl uzlík vlasů trochu prudčeji. – Ty jistě mnoho vyjasní.

– Právě, – vzlykala Albínka. – Právě že vyjasní. Jarek je zrovna tak blond…

Krasl si musel sednout. Bylo chvíli ticho. Venku v továrně houkali poledne. Tak proto se ta dívka nestarala o svůj dům, o svůj zevnějšek, proto ležela v posteli polomrtvá. Nechtěla oznámit svého milence, nechtěla poslat milého na šibenici kvůli tátovi. Teď už to chápal.

– A proč jste se přece jenom nakonec rozhodla?

– Protože jsem se mohla zmýlit. Myslela jsem, že táta není hodný člověk. A teď přijdete vy od takových pánů z Prahy, od takových slavných lidí a chcete mu postavit pomník. To přece znamená, že si musel nějak ten pomník zasloužit. A je to přece můj otec. Celá obec si myslí, že nešel do průvodu ze zbabělosti, neví, že to bylo kvůli mně. A říct jsem jim to nemohla. Bylo mně hrozně. Ale zas Jarky mně bylo taky líto. Ten to taky udělal kvůli mně… sáhla po vlasech. – Já nevím, co mám dělat. Nejlíp by bylo umřít, – a rozplakala se znovu dětským, houkavým pláčem.

– Počkejte, slečno, uklidňoval ji Krasl. - Teď se mýlíte. Já myslím, že pan Holan vůbec za smrt vašeho otce nemůže…

– Ne? – dívka přestala plakat v tu chvíli.

– Náhodou jsem se dověděl, že to odpoledne čekal pod Obřím vrchem. Vůbec nesestoupil do obce, čekal na zprávy z Liberce.

– Na mne…

– Třeba na vás. Možná. Ale měl kolem sebe dost lidí, kteří to dosvědčili už před soudem v Mladé Boleslavi, kde ho přece odsoudili za vedení stávky. Odsoudili ho tam právě proto, že se nehnul ze svého nezvyklého velitelství. A tak ho nemůže teď už nikdo odsoudit pro jiný přečin nebo zločin spáchaný někde jinde než v jeho stavení pod Obřím vrchem…

– Je to chatička ze dřeva, srub… usmála se prvně Albínka.

– Kdyby to byl třeba palác nebo díra v zemi, nás zajímá jenom to, že tam byl v době zločinu… Ostatně proč by taky právě pan Holan převracel ve vašem stavení nábytek a vytahoval zásuvky? Vždyť kdyby vám chtěl něco vzít, tak se mohl zeptat vás, vy jste před ním jistě neměla tajemství.

– Nikdy.

– Tak vidíte – Ale Albína se najednou začala třást ještě víc, začala vypadat ještě ustrašeněji.

– Ale kdo tedy vlastně potom tátu zabil? Kdo tam u nás tehdy při té stávce byl?

– To se právě musíme dovědět, anděli.

– Ale vždyť vy odjíždíte.

– Kvůli vám ještě pár dní zůstanu, – řekl Krasl a prohlížel si uzlíček s vlasy. Musíte mi ovšem věnovat tenhle objev…

Pomalu ji vyprovázel ze svého pokoje. Rozhodl se, že jí dole objedná kávu. Na posledním schodu se na chvíli zastavila.

– Mám strach, – podívala se po něm zoufale. – Mám takový strach… A omdlela mu do náručí. Musel ji vnést do hostince v bezvědomí. Trochu tím vyrušil selskou svatbu v rohu. Hudebníci přestali hrát se zděšeným kviknutím.

– Copak? Copak je zas tohle? – zamračil se na něj hostinský. – Tyhle městské zvyklosti my tady netrpíme. Nahoru na pokoj si vodit návštěvy nemůžete. Tohle je slušný podnik a žádný hampejz, vašnosti…

Krasl ho musel uklidňovat. – Copak neznáte Albínu? – Nevěsta se skoro rozplakala, že prý to je špatné znamení. Mdloba při svatbě. Její o dvacet let starší manžel ji vyděšeně uklidňoval.

– Zmizte! Odneste tu ženskou! – obořil se na Krasla družba a chytil Albínku za ramena. Krasl jí sotva stačil podepřít nohy a už byli venku. Ale kam teď? Družbovy fábory se vesele třepotaly kolem klobouku, zmítaly se mezi dlouhými vlasy omdlelé. Nezbylo než ji odnést do školy. Učitel nebyl nijak nadšen. Ukázal jim dozadu do své komůrky, která se spíš podobala mnišské cele. Družba se ihned rozloučil. Postavil na stůl plochou láhev s pálenkou, kterou vytáhl z kapsy.

– Nejlepší medicína, – řekl. – Uvidíte. – Kořalky tam bylo skoro na dně. Ale to se mu ještě zdálo být příliš velký dar, otevřel láhev, ještě jednou se zhluboka napil, a posledních pár kapek podal Kraslovi s velkopanským gestem.

Ale Albína po kořalce sotva otevřela oči. Na chůzi nebylo ani pomyšlení. Při tom prý nechala svůj domek nezamčený, protože vyběhla po náhlém rozhodnutí. Krasl zavolal učitele, dal mu tři zlatky ze svého bohatství, aby zavolal doktora, a sám se vypravil k Pawlatům s Albínčiným klíčem.

IV. JED

1.

Nepozorovaně se však do domku nedostal. Za prvé proto, že vrata tak hrozně vrzala, za druhé proto, že babka odnaproti byla opět v okně. Odpověděl jí na pozdrav a pomalu za sebou zavíral. Byl to docela obyčejný domek s předsíní, kde běhaly slepice, s jednou obytnou místností a krámem. Bez sklepa, s malou pustou půdou. Podobal se tolika stavením kolem a nic ho nepředurčovalo ke zločinu. Nikde se tu nemohl skrývat poklad, nebyla tu propadla ani tapetové dveře, obyčejné podhorské stavení.

Jediná věc, které si Krasl déle všiml, byl stůl u okna. Ten stůl, jehož zásuvka byla otevřena po Pawlatově smrti, stůl, v němž prý schovával svoji pistoli. Krasl opatrně otevřel zásuvku, která neměla zámek. Nenašel nic zvláštního. Několik zlámaných tužek, účty a poznámky o dluzích, rozskřípané pero a lidový kalendář z předloňska. Bylo v té zásuvce tak málo věcí, že se to zdálo až podezřelé. Krasl ji pro jistotu nechal otevřenu, zapálil si opatrně petrolejovou lampu, která stála u okna, a vypravil se do krámu. Prošel skleněnými dveřmi a trochu se polekal ruční váhy, která visela nad pultem, skoro do ní udeřil vlastní hlavou. Jeho stín se podivně a přízračně promítal na uskladněném zboží, kterého ovšem nebylo mnoho. Spíš staré obaly a prázdné bedny, jedna homole cukru a velká poloprázdná láhev s okurkami. Posvítil si do všech koutů, když vtom zaslechl pod oknem jakési zašustění. Ztrnul. Pomalu se tam přiblížil, posvítil si blíž, prodloužil plamen u lampy, takže knot téměř začal čadit. V koutě bylo celé hnízdo myší. Krasl se musel sám sobě zasmát. Oddychl si a vracel se pomalu do světnice. Tak se lekl těch myší, že ho vůbec nepřekvapilo, když viděl u okna Hanku.

– Dobrý večer, – řekl a teď se vylekal jeho bývalý přítel.

– Co tady děláš? Kde je Albína?

– U doktora.

– Proč?

– To bys měl sám vědět, když jí denně nosíš potravu. Copak nepozoruješ, že je nemocná? Už dávno měla jít k doktorovi… Krasl pomalu pověsil lampu na zeď a klidně si sedl k oknu naproti Hankovi. – Tím bys jí byl spíš pomohl, než svými kašičkami… zvědavě odkryl pokličku z hrnce, který s sebou přinesl Hanka. Zavonělo to slepicí. – Špatně nevaříš,… usmál se Krasl.

– Pro tebe ne! – Hanka se mu snažil vytrhnout hrnec z ruky.

– Počkej, Albínku přivedou každou chvíli. Bude ráda, že má večeři… A učitel postavil tu vonnou nádobu do kouta. Měl najednou lepší náladu. Teprve teď, v záři petrolejky si všiml, že Hankovy vlasy jsou stříbřitě šedivé a lemují jeho pleš jakousi gloriolou. Byly tak světlé, že kdyby je někdo vytrhl, mohl si snadno myslet, že patřily plavovlasému. Krasla ten nález tak potěšil, že se skoro zapomněl bát, protože přece bylo zřejmé, že člověk s hledanými plavými vlasy musí zároveň nosit u sebe Pawlatovu pistoli, protože Pawlatu zabil.

– Nedovoluješ si trochu moc? – obořil se na něho Hanka, který byl zřetelně přiveden z míry. – Jakým právem ses sem nastěhoval? Chceš být snad Albínčiným poručníkem?

– Mám na to stejné právo jako ty.

– Tak to jseš na omylu. Mně svěřil tu holku do opatrování sám Jarek, než odešel do basy. A neradil bych ti, aby ses mu protivil. Z toho by mohly být nepříjemnosti, kamaráde.

– To mi říkáš už po druhé. Nechápu proč. Já se tady v kraji přece nechci s nikým o nic rvát. Pojedu za pár dní domů. Chci se ještě postarat o Albínku, a to je všechno.

– Opravdu?

– Na mou duši. Co bych tu vlastně mohl chtít? Proč se mně bojíte? –

Hanka si zhluboka oddechl. Byl najednou přátelství samo.

– U nás bys mohl dostat leda souchotě.

– Včera jsi mluvil o miliónech.

– Protože jsi mě trochu postrašil. Nevěděl jsem, co ti mám věřit.

– Proč?

– Tvrdíš, že ses přijel starat o Pawlatu. Chodíš po vesnici jako slepý, vyptáváš se hlupáků a ke člověku, který Pawlatu znal nejlíp, nejdeš.

– Kdo ho mohl znát líp než jeho dcera?

– Přece jeho milenka! – Hanka se usmál, jako by vynášel v kartách trumfy. – Tak ty nakonec ani nevíš, že měl v Liberci milenku? Jmenuje se Brettschneiderová a je to vdova po faktorovi. Dodnes sama kupuje od tkalců domácí práci. Když je člověk bezohledný, tak to pořád ještě nese. To víš, ne tolik jako fabrika, ale peníze se dají vydělat i z toho. Nesmíš ovšem koukat na tu bídu v chalupách a spíš myslet na svůj kapsář. Riessig začínal kdysi zrovna tak. A Pawlata se přiživoval s Brettschneiderovou. To víš, jsou místa, kam se i taková metr ženská sama bojí. A tak tam za ní chodíval Pawlata. To se divím, že ti o tomhle nikdo neřekl.

– Já myslel, že se Pawlata staral jen o svou dceru. – Kraslovi náhle bylo hanebně. Už se cítil jako slavný detektiv, už si myslel, že celý případ rozřešil a že bude stačit vyzvědět, kde se Hanka ukrývá a zítra předat četníkům jméno Pawlatova vraha i s místem pobytu, a tuhle najednou taková další komplikace, nový motiv, neprobádaný vztah.

– A na ostatní ženské že se ani nepodíval? To je vidět, že jsi neznal Pawlatu. Jedna sukně kolem něho nepřešla bez povšimnutí. Vždyť to byl taky chlap jako bříza. Takových se už dnes moc nevidí. – Hanka by vykládal ještě dál, ale Krasl byl najednou netrpělivý.

– A znáš snad adresu té Brettschneiderové… Ovšemže ji Hanka znal, dokonce zpaměti. A vůbec se nedivil, že se Krasl najednou zvedl. Doprovodil ho až před dům, ukázal mu, kterým oknem navštěvuje Albínku. Měl sem pod vikýř přistrčenou králíkárnu, musel se prodírat nízkým prostorem. Bylo zřejmé, že bez pomoci Albínky by sem byl nemohl nikdy přijít. A bylo také jasné, že po vraždě, z které ho Krasl podezříval, by byl sotva mohl utíkat touhle krkolomnou cestou. Vždyť králíkárna dřív stála na jiném místě a vikýř byl pravděpodobně zavřen, jestliže Pawlata zabednil celý dům.

A tak tedy Krasl zamykal vrata s dalším zklamáním. Jet znovu do Liberce a zpovídat tam vdovy se mu nechtělo. Pomalu se vracel ke škole.

2.

Před školou dosud stál doktorův kočár. Pospíšil do učitelovy komůrky. Albína spala. Zato ve třídě bylo živo. Starý doktor tu seděl za katedrou, nohu přes nohu, rozepjatou vestu, jako by právě vyhrál bitvu.

– Otrava fosforem! Jasný případ, – říkal triumfálně…

– Ale jak? Potřebujeme vysvětlení – byli tu rovněž oba četníci, které Krasl viděl na mostě před továrnou. Učitel zapisoval, trochu se mu třásla ruka. I ostatní nebyli zrovna nejklidnější.

– Třeba jí někdo strouhal do jídla sirky, co já vím… doktor ukládal své nářadí do velké cestovní brašny. – Děvče potřebuje ošetření, oznámím všechno panu baronovi, snad ji dá odvézt do nemocnice na vlastní náklad, je to přece jen konec konců všechno tak nešťastný případ…

– Promiňte, jemnostpane, – zdržoval ho první četník co nejzdvořileji, otíral si při tom pot a tvářil se zoufale. – Musíme přece podat hlášení. Myslíte, že to mohla být náhoda?

– Rád bych viděl někoho, kdo náhodou spolkne kus fosforu. Nebo si ofosforuje třeba kaši. Leda že by chtěl světélkovat. Ale to by si dřív zničil játra. Chudák Albína k tomu nemá daleko. Je to zdlouhavá, chronická otrava, rozumíte? Někdo ji otravoval pomalu.

– Ale kdo? – hořekoval druhý četník.

– To je vaše věc, – řekl doktor a chystal se odejít. – Zatím ji nechte na posteli, nesmí se namáhat ani hýbat. Musíme se přece postarat o sirotka.

– Vždyť žila celé dny sama. Nikdo k ní nechodil… první četník se snažil přemýšlet. Šlo mu to těžko.

– Znáte nějakého Hanku? – zeptal se Krasl po chvíli. Teprve teď si ho pořádně všimli. Ovšemže znají Hanku. Je to anarchista, pracoval ve všech továrnách, co jich v okolí je, a nikde nevydržel. Známý karbaník a opilec, je hledán pro účast na vzpouře proti Riessigovi. Proč se na něho Krasl ptá? Pověděl jim všechno. O nočních návštěvách svého bývalého spolužáka u Pawlatů i o jeho podivných řečech. Vzbudili Albínu přes doktorovy protesty. Nejdříve chtěla zapírat.

– Jak to, že vám nosil jídlo? – ptal se Krasl. – Pročpak jste si nevařila sama?

– Nechtěla jsem nic jíst, když táta umřel. Neměla jsem na nic chuť a potom jednou v noci přišel pan Hanka a řekl, že se o mě bude starat, že musím jíst a nosil mi každou noc všelijaké dobroty. Ale stejně jsem na ně neměla chuť.

– Bodejť, – pohladil ji doktor po hlavě. – Byly podivně kořeněny.

Krasl si vzpomněl, že hrnec s vařenou slepicí zůstal ještě ve světnici u Pawlatů. Rychle se tam s četníky vypravili.

Ale slepice byla pryč. A protože při odchodu Krasl zavřel vikýř, kterým vždycky lezl Hanka do místnosti, bylo teď rozbito boční okno. Otevřel si ho zřejmě zevnitř, dosud se zmítalo ve veřejích, protože ten večer byl nezvykle silný vítr. A tak sice Hanka svůj dar opět odnesl, ale usvědčil se tím líp, než kdyby podepsal přiznání. Aspoň ušetřil úřadům složité chemické rozbory.

– Hanka je vrah, – pochopil teď i ten zavalitý četník, když mu Krasl odevzdával klíče od Pawlatova stavení. – Musíme ihned požádat o zatykač.

– Jenže proč ji chtěl otrávit – vždyť to byla milenka jeho přítele? – namítl Krasl.

– Možná že právě proto. Ve zdejších lidech se nevyznáte. Potkáte tady nejhorší branži z celého mocnářství… první četník nevypadal o nic chytřeji. – Přijďte zítra k nám na stanici, musíme napsat protokol. Moc jste nám pomohl. Děkujeme vám… Krasl se zamračil.

– Pozítří musím jet. Nevím nic zvláštního – ale na strážnici jít musí, to věděl. Rozloučil se a odcházel do hostince. Už se tím případem nechtěl dál zabývat. Vrah je odhalen, zbývá jen vyšetřit příčinu, proč se pokoušel vraždit. Snad se potom ukáže i jeho dřívější zločin, zabití Pawlaty. Krasl byl přesvědčen, že to bylo také dílo Hanky. Ale co ho k tomu přimělo? Proč to udělal? Vzpomínal si, jak běhali po zdejších strništích v dětství. Hanka tehdy jednou našel raněného kosa. Celou zimu ho ošetřoval u kamen a dva měsíce snad plakal, když mu jeho pacient zemřel. Takový to byl jemný chlapec. Dodnes ho Krasl slyší naříkat. A tuhle za tři desítky let střílí po lidech a míchá jim do jídla jed, opíjí se a krade. Co ho tak změnilo? Jak neskonale bídně tady lidé žijí! Tam dole ve vlastenecké Praze o tom nemají ani potuchy, protože i bída smíchovských dělníků je vlastně bohatstvím proti živoření takového Hanky, který se tu v lesích schovává v nějaké díře, podoben spíš zvířeti než člověku. Krasl si po cestě vyčítal, že se vůbec o svém bývalém příteli zmínil. Jako by byl nějaký udavač. Ale pak si zase vzpomněl na Albínku. Bylo to dřív asi docela pěkné děvče. Ale mohla to říci četníkům sama. Proč chtěla zapírat? Bála se asi těch lidí, kteří ještě nedávno stříleli po jejích sousedech. Chápal ji a měl na sebe zlost. Měl raději oznámit Hanku starostovi.

3.

Ale ten už na něho čekal v hospodě s čepicí v ruce. Ani si nesedl ze samé uctivosti. Omlouval se a vymlouval, jako by mluvil s místodržitelem.

– Tušil jsem hned na začátku, vašnosti, že jsou od policie, spletlo mě jen to vaše rodiště. Kdepak bych se byl nadál, že některý z mých rodáků to dotáhne tak vysoko – myslel: na detektiva.

– Ale já jsem učitel…

– Vím, ovšem, samozřejmě – usmíval se starosta chytrácky. – Chtěl jsem vám jenom říct, že pochopitelně takové travičství neschvaluju. Měli jsme tu všichni na Pawlatu žízeň, ale to děvče Albínka přece za nic nemůže. Nechápu, proč to chtěl Hanka udělat. Nenašel byste ve vsi jediného člověka, který by s ním souhlasil, ujišťuju vás. Všichni ho odsuzují, traviče hanebného… byl by se rozčiloval ještě dál, Krasl už neměl dost trpělivosti, aby mu něco vysvětlil. Šel do výčepu pro klíč od pokoje. Hostinský k němu pospíšil, jak nejuctivěji uměl, klaněl se hluboce.

– Přestěhovali jsme vás, milostpane, – řekl. – Nenecháme vás přece v nejhorším pokoji. Dal jsem pro vás připravit ten nejlepší hostinský pokoj… vedl ho po schodech uspěchaně a cestou mu neobratně vysvětloval. – To víte, já mám hubu dobře proříznutou, to je všude známo a někteří lidé ke mně právě proto tak rádi chodí. Vědět, že jste takový pán, nebyl bych se nikdy opovážil s vámi mluvit tak drze, to mi věřte. Komu čest, tomu čest. Kohopak ve vsi napadlo, že to nebyla náhodná smrt? Tolik lidí zemřelo ten den, že Pawlatu každý přehlédl. A vy jste na to přišel za chvíli. Na mou duši, vy musíte mít na policejním ředitelství velké slovo. – A otvíral klíčem dveře v prvním patře. Okno odtud vedlo do dvora a do sadu, byl to rozlehlý 42 pokoj s velikou manželskou postelí pod nebesy a mnoha ozdobami a soškami kolem kamen. Na stole stála láhev pálenky, už otevřená, hostinský hned nalíval do sklínek.

– Tak na vaše zdraví! Na to, abyste odhalil další traviče a vrahy… Krasl však odmítl přípitek. Byl unaven a chtěl se vyspat.

– Ale co vás vede. Musíte k Riessigům, zvou vás na večírek, poslali komornou. Mám vás ihned poslat do zámečku. Už si tam odvezli Albínku ve vlastním kočáře. Budou se prý o ni starat. Poslali i pro léky do Liberce. To se jim tedy zas musí nechat, vědí, co se sluší. A nic bych za to nedal, že ten večírek dneska bude na jejich počest, pane Krasl. Tamhle v umyvadle už mají teplou vodu, jestli snad chcete něco vyžehlit… hostinský byl ochota sama. Ale Krasl ho vyprovodil ke dveřím beze slova. Půjde tedy k Riessigům, když to musí být. Ale nijak se netěší. Zhluboka vydechl, když se za hostinským zavřely dveře. Natáhl se na postel oblečený a v botách. Potřeboval by si odpočinout aspoň na chvíli. Myšlenky se mu honily hlavou. Aby tak nakonec pomáhal nepřátelům, německým fabrikantům, proti svému kamarádovi z mládí. Ale co mohl dělat? Vrah je vrah, jed zůstává jedem a zločin se nepromíjí.

Vztyčil se namáhavě a pomalu doléval vodu ze džbánu do umyvadla. Najednou si všiml, že hned vedle postele leží jakýsi papír. Byl to kus papíru, který sem někdo hodil s kamenem, list, který ten kámen jaksi obaloval. Podíval se k oknu. Bylo otevřené. Poznal, že papír je popsán hůlkovým písmem:

TÁHNI DOMŮ, NEŽ ODDĚLÁME I TEBE – bylo tam vyryto těžkou rukou. Háček na E proděravěl papír. Krasl se zachvěl. Bezděky vyhlédl oknem. Dvorek byl opuštěn, jen z kuchyně slyšel zpívat děvčata. Dál v sadu nebyl nikdo. Přímo pod oknem tu rostl velký ořech. Kdokoliv by na něj vylezl, mohl se dívat přímo do Kraslovy postele. Učitel se zapomněl mýt a spěchal po schodech dolů do výčepu. Bral je po dvou.

– Okamžitě mě přestěhujete zpátky do mého dřívějšího pokoje! – křikl. Teprve po chvíli si uvědomil, že se vžil do role policejního úředníka. Vždyť už těm lidem tady dává rozkazy.

– Ovšem, samozřejmě, – klaněl se hostinský, jen pár dělníků v koutě sem zlostně pohlédlo a okamžitě zmlkli. Celá hospoda se ztišila, jako by mu chtěla naznačit, co si o něm myslí. Učitel nevěděl, co říct.

– Ráno odjíždím! – prohlásil ještě hlasitěji, aby to každý slyšel. – A s policií nemám nic společného! – zdůraznil směrem k dělnickému stolu v koutě. – Nic, rozumíte. Spletli jste si mě… Ale nikdo se k němu neotočil. Vyběhl před hospodu, neumytý a hladový. Snad mu dají najíst u Riessigů, říkal si. Vida, už myslí na ty fabrikanty s úlevou. Tak se tedy odrodil své rodné vsi, že se bojí vlastních krajanů!

Temnými uličkami obce skoro utíkal. Vydechl zhluboka teprve před zámečkem. Všechna okna byla tu rozsvícena, zevnitř uslyšel flétnu. Hráli tam nějakou melodii z Mozarta. Zastavil se nábožně. Mozart byl jeho láska. Na chvíli zapomněl na všechno a pohvizdoval si celý motiv sám. Vtom kolem něho přeletěl kámen. Obrátil se do tmy. Něco ho udeřilo do ramene. Kdosi tam ve vsi zapískal. Někdo jiný mu odpověděl. Pak bylo slyšet výstřel. V zámečku přestali okamžitě hrát. Krasl by přísahal, že mu kulka hvízdla kolem hlavy. Ale zůstal stát na místě, ani se nehnul, nádherný terč proti osvětleným oknům. Tak ho našli Riessigovi strážci a huláni, kteří hned vyběhli ven. Krasl tu stál jako zkamenělý a z očí mu kanuly slzy. Plakal jako malý kluk.

Jinak se mu nestalo nic.

V. NEPŘÍTEL LIDU

1.

Tak jste to viděl teď sám, – mladý Riessig si zapaloval doutník, seděl proti Kraslovi v pohodlné lenošce hned vedle velkého salonu, kde pokračoval koncert z Mozartových skladeb. – Takhle se chovali i k nám. Hned samá nenávist, kameny a teď tedy nakonec i vraždy. Vždyť tohle jsou způsoby lupičů. Odkud se do našeho kraje dostaly? Já to nechápu. – Nevydržel sedět, vztyčil se, upnul své sako z nejlepší anglické látky a hovořil spíš pro sebe nebo jaksi na omluvu. – Když jsem byl malý kluk, chodíval jsem si s nimi do tátovy manufaktury hrát. Znal jsem každého dělníka jménem, v neděli klečeli v kostele v našich lavicích, na vánoce dostávali od nás dárky. To nebyli lidé, kteří by měli chuť vraždit. Holubičí povahy to byly, vděčni, že nemusí hladovět nahoře v horách. Byl jste se tam někdy podívat? V každé chalupě se hemží děti ve všech koutech. A políčka jsou neúrodná, uzounká, pásky podobné nudlím, jak si je dědí z generace na generaci. Živí se kafem z cikorky, protože i kozí mléko prodávají. To je tedy bída, opravdová bída. Každému, kdo hovoří o bídě v mé továrně řeknu: tak proč jste tu? Pročpak se nevrátíte domů? Nechcete? Tak to znamená, že bída u mně ve fabrice je pro vás blahobytem. Tak je třeba vidět to všechno. Nahrnuli se k nám hladovci z celé země, odevšad. Lidi, kteří nedbají zákona, lumpi, kteří štvou své spolubližní. Nevím, odkud se vzali, nikdy jsem nevěřil, že by jich mohlo být tolik. Teď už se skoro ani na ulici neodvážím… Sám jste viděl, jak jednají. A musíte nám to v Praze dosvědčit. Vím, že vás sem poslal doktor Ch. Jen mu řekněte, koho se ve svém časopise zastával. Vrahů a vzbouřenců, jen mu to vysvětlete. Se svými bývalými dělníky by se Riessig vždycky domluvil. Vždyť jsme bývali jedna rodina. Ale s touhle chátrou, která sem přitáhla bůhví odkud ne. Na tu musí být přísná ruka. Jinak oni postřílí nás.

Krasl nemohl říci ani slovo. Vždyť se držel na nohou jen díky francouzskému koňaku, který mu nabídli hned v hale. Sám se bál odejít ze zámečku, a to byla kolem jen tma. Chápal, jak asi muselo být Riessigovi, když mu sem pod okna přitáhl tisícihlavý zástup.

– Ale proč jste je přijímal? Nemohl jste si vybrat?

– Prosím vás. Dneska už nezáleží na ruční práci jako kdysi. Záleží jenom na rychlosti a láci. Neznáte obchodní svět. Byl jsem dva roky v Anglii, zkrachovaní továrníci tam každou noc schůzují pod mosty. Nechtěl bych skončit jako oni. V obchodním světě panuje nelítostný boj. Já nemohu dělat, co bych rád. Někteří si myslí: Riessig může klidně přidat. Může, ale potom zdraží látky, neprodá je a všichni budem bez chleba. Já i oni. Protože Angličan nezdraží, Rakušan nezdraží a bude po továrně. Rozpadne se, jako se dnes rozpadá zámeček mých sousedů, Ehrenbergů. Já musím být lacinější než všichni ostatní, když chci mít úspěch. A nesmím myslet na sentiment. Dělníci by to měli pochopit. Měli by cítit trochu národní hrdosti. Vždyť jsem tu v kraji vybudoval s otcem nejsilnější textilky celého mocnářství. A je to i jejich zásluha. To přece také trochu hřeje, ne?

Krasla hřál dosud koňak. Nalil si podruhé.

– Váš tatínek nebyl továrníkem?

– Můj otec byl kramář. – Riessig se rozkročil čelem proti učitelovi, jako by se chtěl chlubit. – Já se za to nestydím. Obchodoval ještě před třiceti léty s bavlněným zbožím na poutích. A dnes… Já dneska mohu koupit jeho tehdejší Stánek a dát ho pokrýt zlatem.

– Myslel jsem, že musíte šetřit…

– Pokrýt deset Stánků zlatem mě nestojí zlomek toho, co bych ztratil, když přidám všem svým zaměstnancům třicet krejcarů denně. To je také zákon obchodu. Musíte se trochu poučit o těch věcech, vy i váš pražský přítel, než začnete kázat dělníkům o nenávisti. Teď jste se o zdejších poměrech přesvědčil sám. My tady nikoho schválně neutlačujeme. Viděl jste Albínku?

2.

Ubytovali ji v krásném hostinském pokoji s výhledem do parku. Na zdech anglické rytiny, kolem přepych. Lékař prý k ní chodí denně, v kuchyni se o ni stará zvláštní kuchař, který pro ni připravuje ta nejvydatnější jídla, přesně podle pokynů doktora. Stará paní Riessigová, křehká, asi šedesátiletá dáma seděla u hlavy lůžka a četla.

– Proč nejsi se společností? – zeptal se Georg Riessig překvapeně. Krasl cítil, že v tom byla utajená zlost. Riessig byl vysoké postavy, ramenatý, s černou hřívou bohatých vlasů, pěkný člověk. Choval se vždy vybraně a zdvořile, jen občas jako by z jeho slov probleskla zlost nebo starosti. – Hrají tam přece Mozarta kvůli tobě…

– Nemohu poslouchat flétnu s tvými přáteli, Georg… řekla Riessigová zasněně. Mladý muž jenom polkl. Představil Krasla. Albínka ho uvítala s úsměvem. Všichni se tady o ni starají vzorně. Paní Riessigová slibuje, že pošle Albínku do dívčího internátu v Brodě. Bude z ní slečna…

– Pomáháme v kraji každému… řekla Riessigová skromně.

– Ale hlavně našim přátelům a jejich dětem. Vždyť Pawlata byl vlastně taky takový malý Riessig, – usmál se Georg. – Náš český obraz… Ten by to byl dotáhl daleko. Dělal tu docela slušné obchody.

Zdálo se, že teď konečně může Krasl klidně odejet. Albína je tedy v dobrých rukou, vrah byl odhalen. Peníze na pomník předá učiteli a v Praze o všem zpraví doktora Ch.

– Hanku nakonec dopadneme. Buďte jist. My tady nenecháme běhat po kraji traviče. Už jsem mluvil s policejním komisařem. Do zítřka mi ohlásí výsledek pátrání. A v Praze jim vysvětlete naše potíže. Nesmí slyšet jen svahovské výstřely, musí chápat, co jim předcházelo, musí rozumět naší situaci. Věřte, že takové potíže, jaké jsou u nás, teď budou za nedlouho v celém státě, jestliže vláda nezjedná pořádek všemi prostředky. A bez pořádku nelze přece žít ani dýchat.

Paní Riessigová nabídla Kraslovi, aby si s nimi šel poslechnout koncert. Ale Georg radil, aby učitel pospíchal k pražskému vlaku. Nabídl mu vlastní kočár, který ho prý doveze až do Železného Brodu.

– Po té dnešní příhodě bych nezůstával v obci. Hulána vám na stráž přidělit nemůžu a zbraň u sebe žádnou nemáte. – Nejlíp bude, když pojedete hned. Rozlučte se s Albínkou, můžete ji přece navštívit, až bude v internátě. Slibuji vám slavnostně, že se o to dítě postaráme.

A tak vlastně Krasl společnost Riessigových přátel ani nespatřil.

– Vy jste hodný člověk, učiteli – loučila se s ním Riessigová tklivě. Bůh vám nezapomene vaše zásluhy. Tuhle si vezměte na cestu… a podarovala ho nějakou německou knížkou. Nejspíš to byly básničky. Krasl je bezmyšlenkovitě položil v kočáře na polštář. Německá literatura ho nezajímala.

– K hospodě! – houkl na kočího. A ještě naposled zamával Riessigovi, který ho – jaká čest – osobně vyprovodil až před vrata.

3.

Dlouho nejeli. Několik metrů za návsí se najednou kočár prudce naklonil na jednu stranu a zastavil ostrým nárazem. Uletělo pravé zadní kolo. Koně se plašili, vozka musel seskočit a vzít je za udidla. Krasl opatrně vystoupil. Uvolněné kolo kočáru se právě dokutálelo do rybníka.

Okna v okolí zůstala zavřená, ve dveřích se nikdo neobjevil, ačkoliv přece havarie způsobila dost hluku. Učitel byl nešťasten. Kočí s ním ovšem nepůjde do hospody, vždyť se musí vrátit pro pomoc. Styděl by se ho požádat o ochranu. Stejně to není žádný pořízek. Chlapík byl o hlavu menší než učitel a bůhví o kolik let starší. Že by ovšem mohli oba křičet. Ale to se mu nabídnout neodvážil.

– Dojdu do stájí – řekl konečně vozka, když odpojil koně. – Počkáte tady?

– Ne, budu v hostinci… teprve teď Krasla napadlo, že se mohl nabídnout jako průvodce. Nikdy sice koně nevodil, ale ví, jak na to, nadarmo ta léta na vsi nevyučoval. Ale vozka už odcházel, kopyta obou koní zvonila o silnici.

Učitele teď čekal nejhorší úsek cesty. Nejdřív kolem stavení, tou nejužší uličkou a pak alejí ovocných stromů, kde na obou stranách vysadili husté keře rybízu. Čekal, že zase budou létat kameny, že zase bude někdo pískat za jeho zády. Ani si nevšiml staršího dělníka, už shrbeného, který šel přímo proti němu prostředkem cesty.

– Dobrý večer, pane učiteli… lekl se teprve pozdravu.

– Vy mě znáte?

– Jarek mně o vás povídal.

– Který Jarek?

– Jarek Holanů.

– Toho jsem nikdy neviděl. Krasl začal tušit nedobrotu. Uděšeně se rozhlížel kolem sebe, ale to už viděl, že ze stínu vystupuje další dělník, tentokrát mladší, vytáhlejší. Oblečen byl do záplatované blůzy, na hlavě čepici, ve všem podobný svým spoludruhům, až na plavou čupřinu, oslnivě plavou, která kdysi tak poděsila Albínu.

– Já jsem Holan, – řekl.

– Jak jste se dostal z vězení?

– Utekl už před dvěma měsíci, – zasmál se starší dělník. – Na Jarka jsou všichni krátcí.

– Potřebujeme se s vámi domluvit, pane učiteli.

– Proč? Já pospíchám domů. Ujel by mně vlak. Už jsem se tady v obci zdržel až příliš dlouho… vždyť je ten Holan ještě kluk. Mládě, sotva škole odrostlé. Na takovéhle dovede Krasl houknout. – Nezdržujte mě.

– Prosím… Nikdo se za Kraslem nerozběhl, nikdo mu nenastavil nohu, nikdo se neshýbl pro kámen. Po několika krocích se zastavil.

– Nejdříve člověka div nezabijete a pak se chcete domlouvat.

– To jsme nebyli my, pane učiteli, – přiblížil se k němu Jarek opatrně. – My přece nenosíme pistole. To by byla zaručená cesta k šibenici.

– A kdo tedy střílel?

– To si právě musíme zjistit, pane učiteli. O tom se právě chceme domluvit.

– Já to nebyl. Tak jaké domlouvání.

– Ale zjistil jste tady spoustu věcí. Pomohl jste nám.

– Vám? I když se ukazuje, že vám už nestačí demonstrace? Že teď ještě vraždíte a trávíte lidi?

– To jsme nebyli my, pane učiteli, – opakoval Holan znovu a zarytě.

– Hanka není náš přítel.

– To slyším prvně.

– On se s tím taky nikde nechlubí. Nikdo ani neví, že byl korunním svědkem žaloby před boleslavským soudem. Odpřísáhl i lži. Je to Riessigův agent.

– Hanka je Riessigův agent? To není možné! – Učiteli bylo jako by vedle něj udeřil hrom. Dal se klidně odvést do nejbližšího domku. Holan tam byl ubytován na půdě. Teprve tady mu představili staršího dělníka. Byl to Scheu. Mluvil česky docela plynně. Skrývá se v okolí už šest neděl.

– Vy ale máte odvahu, – prořekl učitel. Rozsvítili svíčku, opatrně ji zastínili kornoutem, seděli tady v polostínu na nějakých starých bednách. Krasl si vzpomněl na Riessigovu lenošku. Ta byla pohodlnější. A přece se tady cítí nějak líp.

4.

– Kvůli Hankovi jsme se totiž oba vrátili sem, do obce. Nemohli jsme tušit, že máme mezi sebou mrvu. Riessig ho musel platit už dávno. To dobře víme, má své lidi i na poště, na policii, všude. Mysleli jsme ovšem, že všechny jeho udavače známe, že i mezi sebou víme, na koho je spolehnutí. A tak nás oba překvapilo, když Hanka vystoupil v Mladé Boleslavi proti nám jako svědek obžaloby. Hned nám bylo jasné, proč nás pořád hnal do vzpoury, nic mu nebylo dost, nejraději by lidem rozdával pušky, už jsme chápali proč.

– Chtěl vzbudit důvěru. A tady ho hledáme už kolikátý týden…

– Říkal, že se skrývá v lesích. Prý před pronásledováním, – vzpomněl Krasl.

– Víte, kde se skrývá? – usmál se Scheu. – V Liberci, v nejlepší vilové čtvrti. Nosí bílý límeček a dělá faktora v jedné Riessigově prodejně.

– To není možné. Vždyť ho hledá policie.

– Víc Riessigových zaměstnanců hledá policie. Třeba hned ředitele zdejší továrny. Protože ukradl tajnou soudní zásilku. Ta zásilka totiž obsahovala usvědčující materiál proti továrně. A on byl tehdy poštovním úředníkem. Od pošty ho potom vyhodili, stal se ředitelem a Riessig svůj spor vyhrál, protože proti němu nebylo důkazů. Hanka zrovna tak. Chodí si klidně do práce. A my jsme na něj krátcí…

– Ale tentokrát nemůže ujít. Vždyť jsme mu dokázali vraždu. – Krasl se odmlčel. – Ne to je hloupost, musíte se mýlit, chlapci. Pročpak by Riessig chtěl zabít Pawlatu a trávit jeho dceru…

– To právě nevíme… A proto nám musíte pomoct, pane učiteli.

– Já? To je dobré. Proč?

– Vy jediný nám můžete pomoct. Už kvůli Albíně. Vždyť jestli ji dřív chtěl Riessig otrávit tajně, tak teď k tomu má příležitost každou chvíli, teď se dostala přímo do lvího doupěte. Musíte ji zachránit, pane učiteli – a hlas se mu trochu zachvěl.

– To je krásné. Tak já vám mám pomoct. Najednou. Výborně. A kde jste byli vy, když jsem přišel za Albínkou prvně? To jste se tady už kolik týdnů schovávali a nepřišlo vám ani na mysl tomu děvčeti něco vzkázat, navštívit ji třeba o půlnoci? Ona schne strachy tuhle o Jarka a Jarek není schopen ji napsat ani psaníčko. – Holan teď začal prudčeji oddychovat, vstal, čelem udeřil o trám krovu.

– Protože jsem nemohl vědět, jak to s ní vlastně bylo. Rozumějte tomu. Nepřišla na Obří vrch, zůstala doma, celá vesnice s ní nechtěla mluvit. A ona nikomu nevysvětlila ani slovo. Myslel jsem, že má zlé svědomí…

– Proto jste za ní nešel? Proto jste ji nechal samotnou? To je mi divná láska.

– Nemůžu dělat, co bych rád, pane učiteli. Lidi tady kolem na mě dávají pozor. Nepřátelé i kamarádi. Co by si o mně pomysleli? Jde s holkou, která zradila stávku. To nejde. A tak jsem vám tolik vděčen, že jste ji vy přede všemi očistil. A že jste nám vlastně pomohl. Teď ji musíme zachránit a odhalit Hanku. Musíme před celým mocnářstvím usvědčit z Pawlatovy vraždy pravého viníka, a s ním milionáře Riessiga. Protože jestli mu nezkřivili ani vlas za to, že svou špinavostí zavinil smrt osmi dělníků, musí ho odsoudit za vraždu jediného kramáře. Vždyť tohle je přece úkladná vražda, na jaké jsou u soudů zvyklí. Tady se nevykroutí…

– Ale proč by ho chtěl zabít? A vy myslíte, že o tom něco věděl Riessig? Před chvílí jsem s ním mluvil, – učitel si mnul spánky. – Je to vychovaný člověk. Nevypadá na to, že by schvaloval vraždu.

– To všechno musíme zjistit společně.

– Ale já mám být pozítří v Praze – namítl učitel.

– To je právě Riessigovo přání.

– Jak to?

– Pročpak myslíte, že najal lidi, aby vám psali výhružné dopisy, házeli po vás kameny a stříleli za zády do vzduchu?

– Proč myslíte, že vám tak rychle nabídl vlastní kočár? Ten nedělá nic zbůhdarma. Chce se vás co nejrychleji zbavit. Třeba chce mít Albínku ve svých spárech bez dozoru. Nebo chce odstranit svědka, který začíná být příliš zvědavý…

– Ale my máme před čtvrtletím. Kdopak mi napíše známky? – Krasl však věděl dobře, že zase neodjede. Teď už nemohl. – Tak ten kočár se nepolámal náhodou? – vzpomněl náhle. Holan se jenom usmál. – Máme své lidi v maštalích… Najednou Kraslovi nepřipadal tak mladistvý a nezkušený.

VI. PROČ BYL PAWLATA ZABIT

1.

Hanka bydlel v jedné z těch vil, které teď stavěli liberečtí boháči v okolních parcích. Žil tu v podnájmu u pana Johanna Untermüllera, vysloužilého bankovního úředníka domu Riessigů. Riessigové totiž měli svůj vlastní bankovní dům ve Vídni, který vedl Georgův bratr.

Učitel seděl v parku na lavičce už od šesti hodin. Nikdo si ho ani nevšiml. Kabát měl slušný, a tak zřejmě nepatřil k těm nešťastníkům, kteří se tady chtěli vyspat, a které strážníci bezohledně pronásledovali. Asi nějaký úředníček na ranní procházce, mysleli si nejspíš. Krasl také byl podoben malému úředníčkovi, zvlášť proto, že neustále něco zapisoval tužkou do svého sešitu. V tom libereckém parku tehdy ráno z dlouhé chvíle začal psát poznámky o Pawlatově případu, které potom o mnoho později vzrušily tolik lidi.

Konečně se dočkal. Ale byl by sotva Hanku poznal, neslyšet smluvené táhlé hvízdnuti Scheue, který tady na rohu zametal ulici. Hanka se nesl jako nějaký milostpán, v černém obleku, jaký ani Krasl nikdy neměl, v černém klobouku a rukavičkách z jelenice, v ruce hůlčičku, kterou si švihácký mával do kroku. Učitel byl v první chvíli zmaten. Teprve po chvíli byl přesvědčen, že je to jeho bývalý spolužák. Tak dovedou člověka změnit šaty, tak dovede člověka změnit jeho vlastní představa. Hanka si nenalepil falešné vousy nebo licousy, nevzal si přes oči pásku, a přece byl jeho výraz docela jiný, jako po nejdůkladnější plastické operaci. Z očí zářila jistota, spokojenost sytého a zabezpečeného člověka, který nezná strach. Zmizel výraz štvance. Gloriola šedivých vlasů byla uhlazena brilantinou, vypadal jako elegantní majitel realit, který jen náhodou ráno pospíchá na poštu a jehož vůbec neobtěžuje pomyšlení na nějakou práci.

Krasl ho oslovil až za chvíli, když přišli na živější ulici, kde se před Hankou objevil Holan, takže bylo zřejmé, že teď neuteče.

– Kdo račte být? – tvářil se Hanka překvapeně a vznešeně. Dokonce zdvihl obočí. – To bude nějaká mýlka. Nejmenuji se Hanka, – mluvil teď se slabým německým přízvukem, jak to bývalo v módě.

– Mé jméno je Schmidt. Chcete vidět papíry?

– Děkuju, to není třeba – vrazil do Hanky Holan jako by náhodou.

– Na nic si nehraj a nekřič. Scheu stojí za tebou.

– Ale dovolte, pánové…

– Dovolíme, určitě – přidal se Scheu ze zadu a zavěsil se do Hanky s úsměvem, jako by potkal starého známého. Kolemjdoucí se ani nezastavili, takovéhle setkání po létech lidi nezajímá, když spěchají ráno do práce.

– Jistě by ti nebylo příjemné, kdyby se tu vyskytl strážník.

– Tobě taky ne! – odsekl Hanka prvně bez přetvářky.

– Tak zajdem támhle naproti do restaurace… navrhl Krasl, který jak se zdálo měl nejvíc strachu, ačkoliv byl jediný ze všech čtyř, koho policie nehledala. Hanka pokrčil lhostejně rameny, naposled střelil pohledem kolem sebe, jako by někoho hledal, a pak se nechal klidně odvést do restaurace. Objednal si tady vydatnou snídani. Kakao, míchaná vejce, máslo a zavařeninu. Ostatní tři se spokojili čistým čajem. Seděli v koutě, sami v celém sále. V místnosti byla zřejmě včera tancovačka, několik uklízeček dosud vynášelo papírové ozdoby, všude kolem bylo cítit kouř.

– To sis tedy vybral pěkné spojence, Krasle – začal Hanka sám. – S těmihle to přivedeš daleko. Ale já tě varoval. Tak co.

– Počkej Hanko, teď bez přetvářky – a Holan položil na stůl svou pravačku. Byla to mohutná ruka. Pomalu ji zaťal v pěst. – Přivedeš to daleko s náma. Nabízíme ti spojenectví.

– V kriminále? – zeptal se Hanka posměšně a namazal si rohlík na prst tlustě máslem. – Jak dlouho myslíš, že tě nechytí? Vždyť tě v kraji kdekdo zná. Jak se dnes dostaneš z Liberce?

– To je má věc – Krasl cítil, že by se pohádali. Rozhodl se zasáhnout sám. Chtěl v té chvíli vypadat co nejchytráčtěji, snažil se mluvit jako skutečný zločinec.

– Podívej, Hanko, tys několikrát hovořil o bohatství, které můžeme dostat. Lezl jsi kvůli tomu bohatství za Albínou každou noc, nevím, jestli jsi ho chtěl na Pawlatovi při té stávce, nevím a je mi to jedno. Ale teď jsi pohořel…

– Nic se mi nestane.

– Myslíš, že tě Riessig bude chránit pro tvé krásné oči? Teď jsi vyřízen. Mezi dělníky nemůžeš a ve Svahově se nesmíš ukázat. Znáš přece Riessiga. Ten tě pustí brzo k vodě. A kdoví jestli se tě nezbaví jinak.

– Pan baron drží slovo – řekl Hanka, ale odložil namazaný rohlík a prvně se Kraslovi podíval do očí. – Tak co vlastně chceš?

– Já mám teď na Albínku největší vliv ze všech – začal Krasl s tváří intrikána. – Mohu si s ní dělat, co chci. Ale nevím, co mám chtít. – Hanka se usmál. – Počkej, když mi to povíš, tak se rozdělíme.

– Cože?

– Vezmem tě do party – řekl zpříma Holan. – Od Riessiga už nečekej ani krejcar. A s námi můžeš vydělat tisíce… Hanka několikrát polkl naprázdno, a když znovu promluvil, zněl jeho hlas dutě, jako při největším rozčilení.

– Myslíte to vážně? Po tom všem v Boleslavi?

– Když budou peníze, zapomenem na kriminál a sbohem mocnářství… Odstěhujeme se do Saska nebo do Ameriky. Když nám pomůžeš, tak zapomenem na všechno.

– A ty můžeš zmizet s námi. My víme, že Riessig není nejlepší šéf. Na své agenty nebude jiný než na své dělníky. – Přisadil si Scheu. Hanka snad přeslechl urážku, snad ho to ani neurazilo, snad už teď přemýšlel o dalších možnostech.

– Řeknu to Kraslovi cestou. Tady není zrovna bezpečně. Každou chvíli někdo může přijít. A smluvím s Kraslem schůzku. Podíval se tázavě na Holana. Ten se díval Hankovi do očí jako by ho chtěl zkoušet. Zřejmě i on teď rychle myslel na možnou zradu. Jestli to není nějaké chytráctví. Zíral do Hankových zřítelnic, jako by tam chtěl vyčíst odpověď nebo záruku. Trvalo to pěknou chvíli, oba dva neřekli ani slovo. Kraslovi se začaly potit ruce, byl by se nejraději zasmál, tohle slavnostní mužské domlouvání mu připadalo jaksi nevhodné a také cítil, že ho není schopen.

– Můžeš mi věřit – řekl Hanka, který první nevydržel tu hru, tak podobnou dětské hře na mrkanou. – Můžete mi věřit – a zlomil se mu hlas, jako by se chtěl podřídit Holanovu vedení. – Taky mi nebylo dobře před soudem, to mi věřte. Byl bych taky rád pobořil Riessigovi celý ten krám. Ale nezbývalo mi nic jiného. Opravdu, kluci… Krasl si myslel, že teď mluví upřímně. Holan neřekl nic, pořád se tvářil jako na nějaké slavnostní zkoušce. Až za chvíli se ozval.

– Teďko máš možnost. Sbohem.

A tak se Krasl dostal s Hankou na ulici. Ten ho zavedl na opuštěné náměstíčko před kostel. A tady mu sdělil Pawlatovo tajemství.

2.

– Kdo zabil toho člověka, nevím. Já to nebyl. A věř mi, ani mně neřekli, že nosím Albíně otrávené jídlo. Tušil jsem sice něco zlého, ale poslouchat jsem musel. Oni vědí, že jsem byl anarchista, když bych odmítl jejich rozkazy, jdu do kriminálu na kolik let. Mají listinu, z které je jasné, že jsem připravoval v Praze atentát na místodržitele. Tehdy mi bylo osmnáct. A dodneška se kvůli tomu ani nesmím zeptat, proč je ta polévka pro Albínku tak divně cítit. Musím zrazovat kamarády. Protože prý na takový atentát může být i šibenice.

– Chceš mluvit o Pawlatovi.

– No právě. – Hanka se znovu rozhlédl, vstoupil s Kraslem do kostela, bylo po ranní, v chrámu už nikdo nebyl. Kostelník zhášel svíce na oltáři. Hanka šeptal jako u zpovědi.

– Pawlata totiž taky pracoval pro Riessiga.

– To není možné.

– Nakupoval mu s tou Brettschneiderovou po kraji domácí výrobky a sem tam prodával, co se dověděl v krámě. Za zprávy platil fabrikant líp. Dokonce si prý Pawlatu oblíbil. Je jisté, že my ostatní jsme se nikdy do zámku nedostali, nikdy jsme přímo s baronem nejednali, jenom s ředitelem. Kdežto Pawlata prý býval zván i na tajné porady přímo ke stolu starého barona. Až do loňského června. Pak jednoho dne byla strašná sháňka, všichni jsme dostali rozkaz hlídat Pawlatu, shánět o něm zprávy, štvát proti němu. To bylo zvláštní, najednou taková změna. Vždyť před dělníky na schůzích mluvíval ten kramář už dřív, do Prahy posílal peníze doktorovi Ch. S Riessigovým vědomím.

– Skutečně? Nemýlíš se?

– Ovšem, domnívali se, že by ty Ouly mohly dělnictvo uklidnit. A Pawlatovi zachránit krám. Jenže od toho června vypuklo nepřátelství. Už tehdy mě napadlo, jestli se snad Pawlata nezmocnil nějakého dokumentu, který Riessig potřebuje. Riessig sám přece ukradl v Anglii vzorky na satinové a tibetské šatovky, které pak tady začal vyrábět a tím vlastně podrazil nohy konkurenci. Myslel jsem nejdřív, že Pawlata ukradl podobné vzorky teď Riessigovi. Ale po tom velkém střílení letos v březnu mě ředitel zavolal a mluvil o něčem docela jiném. – Hanka teď ještě víc ztišil hlas. – Mám prý od Albínky vyzvědět, kam ukryl její otec Zlatého Buddhu.

– Koho? – Vykřikl skoro Krasl překvapením. Kostelník od oltáře se pohoršeně otočil.

– Zlatého Buddhu, vyslovil Hanka, tentokrát zcela nehlasně, jenom pohnul rty, rychle se pokřižoval a vedl Krasla zpátky před kostel, nechtěl být zřejmě nápadný.

– Ale co to je? Co to má být? – ptal se Krasl.

– To bych taky rád věděl. Albíny jsem se ptal neustále, kolikrát jsem přeházel krám i sednici, když spala, ale po nějakém Buddhovi ze zlata ani památky. Mám dojem, že ani ředitel neví, jestli to je opravdu nějaká zlatá soška, nebo něco jiného, třeba kus zlata, nebo nějaká spořitelní knížka na takové heslo, to nevím, ale jisté je, že se prý kvůli tomu Riessig denně vztekal, že to asi muselo být něco, proč nemohl dát Pawlatu zavřít. Kdyby jim přece byl ten kramář ukradl zlatou sošku, tak na něj klidně mohli poslat četníky. Jestli ovšem byl Zlatý Buddha vzor na novou látku, kterou chtěl zavést na trh, nebo heslo tajné spořitelní knížky, nebo nějaké jiné tajné heslo, tak potom samozřejmě se s tím nemohlo jít na veřejnost, zvlášť jestli zisky na té knížce nebyly z kalých pramenů, to je jasné. Prostě Pawlata si chodil od června klidně, až do toho střílení. A Albína, nebýt tebe, asi klidně umřela steskem a potom by byl baron ten krám koupil a dal přeorat každý metr půdy kolem něj, rozebrat celou stavbu cihlu po cihle, až by na tu svou tajnost přišel…

– A tys myslel, že i já přijel kvůli tomu, že i já chci Zlatého Buddhu?

– Samozřejmě. Na hrob rodičů tě asi sotva kdo poslal a kvůli pomníku teprve ne. Ty o tom třeba ani nevíš, ale já jsem si jist, že doktor Ch. něco tuší a poslal tě. Pročpak by týrali chudého učitele takovou dálku? Na pomníky, kamaráde, dneska nikdo peníze nevyhazuje… Krasl v té chvíli uvěřil. Vždyť tohle skutečně vysvětlovalo všechno. Ten telegram, podivné přijetí u doktora Ch., odchod zadním schodištěm i vyjednání falešného lůžka v nemocnici. Vždyť – obešla najednou učitele hrůza – by takový lékař, který dotvrdí, že stůně, když je v Liberci, mohl dotvrdit, že taky zemřel.

– Albína o tom ale nic nevěděla?

– Nevěděla nebo nechtěla říct. Teď ji mají na zámku, snad si vzpomene. Ty bys jim ovšem mohl opravdu vypálit rybník. Půjdeš tam, řekneš, že ji chceš odvézt do Prahy, k doktorovi Ch., že se o ni sami postaráte.

– Kdepak vezmem peníze…

– Blázne. Řekneš to a uvidíš co oni. Jako když píchneš do vos, uvidíš. Albínu nepustí z ruky.

– Budou muset.

– To jsem zvědav. A já zatím půjdu k řediteli, řeknu, že vím o někom, kdo by mu vrátil Zlatého Buddhu za padesát tisíc zlatých.

– Padesát tisíc?

– Pawlata prý chtěl sto. Myslíš, že kradl nadarmo? Ten si to všechno náramně vypočítal. A my řekneme: máme Buddhu, plaťte.

– Ale vždyť nic nemáme.

– Budeme mít. Albína nám pomůže, tobě důvěřuje. Budeme teď mít Riessiga v hrsti zas my.

Krasl se vracel ke svým novým přátelům pomalu. Ještě si to všechno znovu promýšlel. Skoro věřil Hankovi, že nezabil Pawlatu. Mohl to být některý jiný Riessigův agent. Mohl to být třeba Riessig sám, je ovšem brunet a Albína našla blond vlasy, měl by svou vlastní pistoli a sotva by se sám odvážil takového kousku. Jestli ovšem šlo o něco ohromně důležitého, o čem nikdo jiný nevěděl, co nikdo jiný ani nesměl vědět… Krasl si vzpomněl, jak včera okřikl Riessig vlastní matku. Byl by tomu pomalu věřil. Teď se mu najednou zdálo, že bojuje na správné straně, že pomáhá správné věci, i když se spojil s kriminálníky. Vždyť jejich zločin vzpoury byl tak pochopitelný: měli hlad. Ale tento zločin – zabití Pawlaty – byl čím dál tím tajemnější a záhadnější.

VII DRUHÁ VRAŽDA

1.

Dneska mu ovšem u Riessiga nenabídli koňak. Krasl musel čekat ve vrátnici, ani mu nikdo neřekl, že si má sednout. Slyšel venku hukot továrny, sprosté nadávky mistrů, zahlédl dokonce jednoho dozorce, jak přešel kolem s karabáčem v ruce. Teprve po půl hodině se objevil ředitel Palme. Byl to zřejmě ten poštovní zloděj. Vypadal však jako daleko větší zločinec. Spíš by mohl být kapitánem pirátského škuneru než ředitelem továrny.

– Tak, vy jste neodjel, Krasle – spustil zhurta a ochraptělým pivním hlasem.

– Nikoliv, pane řediteli. Chci hovořit s baronem – učitel se cítil sebejistý.

– A víte, že vás už hledají četníci? – ředitel počkal chvíli, ale učitele nevyděsil. – Ovšem, musel jsem oznámit na strážnici, že jste se ztratil. Odešel ze zámku, opustil kočár za velmi podivných okolností a nedošel do hospody. Chápete, že o vás měl pan baron starost po včerejších výtržnostech…

– Docela zbytečně. Jak vidíte, jsem živ a zdráv.

– A kde jste byl? – vybuchl Palme, zřejmě vzteklý, že o tom neví. – Kam jste utekl?

– Chcete mě vyšetřovat? Jsem vám snad povinen skládat účty?

– Nehrajte si, učiteli, kdybyste měl rozum, tak už dávno jedete do Prahy. Tady není bezpečno, viděl jste, čeho jsou zdejší lidé schopni. Vždyť nám jde jen a jen o vás. Nechceme, aby se náš kraj dostal po druhé do novin kvůli vašemu nerozumu. Nepotřebujeme tady už žádné násilnosti. Klid, práci a klid chceme, nic jiného! – křičel Palme jako na řečništi.

– Tak se napřed uklidněte sám. – Nad takovou drzostí ředitel ztrnul.

– Pan baron odjel. Ale pošleme vás k poslednímu vlaku bryčkou. Vaše věci v hospodě jsme si už dovolili sbalit.

– Jenže já nechci odjet. Chci mluvit s Albínou Pawlatovou.

– Vyloučeno.

– Proč?

– Doktor zakázal. – Palme se náhle zatvářil jako dobrý otec nebo milosrdný samaritán. – Musí mít úplný klid. Spí až do poledne. Nikdo ji nesmí rušit.

– Ale tohle je důležité.

– Zabil byste ji.

– Já? Sotva. Nenesu jí přece žádnou pochoutku. A nevyznám se v jedech… Palme však ani nemrkl. Buď je tak prohnaný, anebo skutečně nedával jed do jídla on, ačkoliv o celém plánu přece musel vědět.

– Slečna Pawlatová spí. Návštěvy nepřijímá. Jestli nechcete naši bryčku, tak nevím, o čem s vámi mluvit.

– Třeba o Zlatém Buddhovi… plácl Krasl, ještě než si uvědomil, co říká.

– O čem? – Palme se tentokrát neovládl a ustrašeně se rozhlédl kolem. Ale dva huláni před vrátnici stáli docela klidně. Krasla zřejmě nikdo jiný neslyšel. Teprve pak řekl ředitel rozvážně a pomalu.

– Nevím sice, o čem mluvíte, ale jestliže to je důležité, bude dobře, když počkáte na pana barona. – A vedl ho do zámečku. Jenže už za dveřmi se mu Krasl vytrhl jako malý kluk a vyběhl po schodech ke dveřím Albínčina pokoje. Ředitel byl tlustý a nemotorný, dostihl ho, až když už stál Krasl ve dveřích.

– Dobrý den! – pozdravil zvučně. Albínka ovšem nespala. A baron nebyl v Liberci.

2.

Seděl vedle Albínčina lože a ukazoval jí, kam je třeba podepsat jakousi listinu. Opodál stál zdvořile starší vážný pán. Když Krasl pozdravil, vzhlédl baron překvapeně. Jakmile spatřil učitele, vyskočil a rozpřáhl ruce.

– Buďte zdráv! Jaká šťastná náhoda. Přicházíte právě vhod. Už hodinu tady s Albínkou litujeme, že jste tak rychle odjel. Tohle je liberecký notář, doktor Fuchsmann… Ovšemže baron nikdy svému řediteli neříkal, že jede do Liberce, ale nařizoval, aby byli učiteli kdykoli k disposici s bryčkou a se vším všudy.

– Zdá se mi, že stárnete, milý Palme – obrátil se na svého zmocněnce přísně. – Důkladně jste všechny mé pokyny spletl. Ale musíte ho omluvit – naklonil se k učiteli. – To víte, při dnešních starostech se mu člověk nemůže divit. Nezdržujte se, příteli… Palme jen vykoktal něco na omluvu, podíval se ještě s nenávistí na učitele, sklonil hlavu a zmizel.

– Pan baron chce totiž koupit náš krám – řekla Albína rovnou. – A já bych se chtěla poradit…

– Nemá zkušenosti, chudinka. Ale kdopak se tady bude za ni starat o její domek, až odjede do lycea v Brodě? A já jí nabízím takovou cenu, kterou bych ani vlastní matce nemohl dát. Tři sta zlatých. Ať ztratím. Tuhle doktor Fuchsmann vám přece taky radí k prodeji, slečno. Vždyť tolik peněz za to staré stavení nedostanete od nikoho. Dělám to jen kvůli vám a kvůli tomu neštěstí, které vás potkalo. Nemůžete přece jet na studie nahá. Matka vás zaveze ke krejčové do Liberce, nesmíte nosit obnošené a darované věci, bude z vás skutečná slečna. Při památce vašeho otce přísahám, že se o to sám přičiním. Podepište tuhle… a ukazoval dolů na listinu. Učitel se na ni podíval podrobněji. Kupní smlouva to byla.

– Ale já bych se chtěla poradit… Albína se podívala znovu na Krasla.

– Vždyť vidíte, že pan učitel taky souhlasí – řekl rychle Riessig, aniž se na Krasla podíval.

– Vůbec ne. Vůbec nesouhlasím…

– Was? – zeptal se Fuchsmann, který uměl jenom německy, a ještě k tomu nedoslýchal. Riessig mu rychle překládal.

– Er stimmt nicht zu!

– Warum? Drei Hundert?

– Tři sta zlatých? – opakoval baron. Krasl nemohl ani promluvit. Všechno se v něm vařilo. Stačil jen vrtět hlavou. Zčervenal vzteky. Tak tedy měl Hanka pravdu. Všechno dopadlo tak, jak to dnes ráno předpověděl. Chtějí koupit ten krám a rozebrat ho cihlu po cihle, aby dostali tajemného Buddhu. Jsou to vrazi Pawlaty a traviči tohohle děvčete. Byl by se nejraději na Riessiga vrhl nebo mu plivl do obličeje. Ale baron byl příliš ramenatý a tvářil se příliš společensky. – Nechápu, proč nesouhlasíte, opravdu nechápu. Děvče je nemocné, nemůže se o nic starat. A nemá na hotovosti ani zlatku.

– Zamilovala se tady – vzpomněl si rychle Krasl. – Musí počkat na svého chlapce.

– Myslíte Holana? Radíte jí, aby si vzala buřiče a kriminálníka?

– Albínko, máš ho ráda? – Dívka přikývla, slzy v očích. –

– Ale paní Riessigová je na mě hrozně hodná…

– Máš radši Jarka nebo paní Riessigovou? – Tohle už bylo pro barona moc. I on teď zvýšil hlas.

– Chceš studovat v Brodě a pak se vdát do Prahy jako slečna, možná se dostat i do Vídně, nebo chceš zůstat tady a prodávat cikorku zdejším hladovým krkům? Chceš se tady handrkovat s lidmi o groše nebo si vzít boháče?

– Was? – ptal se znovu a hlasitě doktor Fuchsmann – Was? Ich verstehe nicht – tentokrát se o něho už nikdo nestaral. Stál v koutě, v ruce úřední papíry a pečetidlo, zděšený víc než Albína.

– Musíš se rozhodnout, Albínko. – řekl teď učitel, jak nejjemněji uměl. – Zůstat doma, čekat na svou lásku, žít se sousedy, anebo se vydat do světa, kde už třeba nikdy žádnou lásku nepotkáš?

– Tak hezká dívka? – namítl baron.

– Anebo se budeš do smrti trápit výčitkami svědomí.

– Kvůli jednomu kriminálníkovi? Kdopak vám prodá zboží do krámu? Všichni velkoobchodníci se ti budou bát prodat třeba jedinou homoli cukru, když si vezmeš za muže takového lupiče… A to bylo moc. Tady baron přestřelil. Albína opatrně odložila pergamenovou listinu na stolek vedle postele, opatrně položila vedle ní namočené pero. Podívala se na učitele.

– Máte pravdu, – řekla – Jarek není lupič. – Baron zaklel, kopl do židle.

– Bláznivá holka! A vy, vy jste nebezpečný člověk, Krasle. -Nehrajte si se mnou. Už vás mám dost! Sie Verräter, Sie… a vyběhl na chodbu s prásknutím dveří. Fuchsmann zůstal s oběma sám. Opravil si límeček, něco zamumlal a opatrně, skoro po špičkách odešel.

– Kde máš své šaty, Albínko? učitel rychle otvíral skříň. –Musíš rychle odtud. Holan je už doma. Ale nikomu ani muk… Rychle jí všechno vysvětlil. Zanedlouho odcházeli z místnosti. Dnes už si docela pěkně vykračovala. Vzala s sebou všechny léky, které jí přivezl Riessigův doktor.

3.

Na schodech potkali paní Riessigovou, nesla přes ruku dlouhý růžový župánek.

– Podívala se, Albínko, co jsem pro ní našla… Je to župánek jako nový… Bylo vidět, jak se děvčeti líbí. – S mašlí…

– Děkuju vám, děkuju vám za všechno, paní Riessigová, ale já bych takovouhle krásu doma nemohla nosit. A tady už nechci zůstat. Sbohem…

Krasl uvažoval, jestli ta stará babka ví o všech lumpárnách svého syna. Je prý z lepší rodiny než Riessigové, její otec byl známý pražský lékař. A ona sama hrávala v mládí překrásně na klavír. Dodnes prý chodívá hrát na kůr místního kostela. A vypadá tak jemně. Ovšem, po zdejších zkušenostech už Krasl nevěřil nikomu.

Ve strážnici na ně čekal Riessig. Omlouval se, vypadal najednou docela klidně. Zřejmě si všechno důkladně rozmyslel.

– Chápu vás, slečno. Copak lidé neudělají pro lásku. Taky vám tak trochu závidím. Sám jsem se musel své vlastní lásky vzdát kvůli téhle fabrice. Když budete něco potřebovat, rád vám pomůžu ve všem… A podával jí bankovku. To Krasla pobouřilo. Ale Albína ji docela klidně vzala, ještě ruku chtěla políbit.

– Děkuju, milostpane. – Chová se jako služka, myslel si Krasl. A zlostně skousl rty.

– Vám bych se taky rád omluvil, učiteli – pokračoval baron. – Nebudu vám nutit svůj kočár, když nechcete. Ale teď už asi odjedete sám.

– Já mám čas.

– Co tady chcete dělat, když vraha chytili?

Krasl hned nerozuměl. Zakoktal několik slov. Riessig schválně svou zprávu protahoval, ořezával si klidně čerstvé viržinko. – Ano, chytli ho. Dnes dopoledne v jedné liberecké vile. Schovával se tam.

– Hanka?

– Ovšem. Kdo jiný. Měl jste docela pravdu. Myslím, že vám teď nabídnou zaměstnání na policii… Krasl rychle rozvažoval. Jak je to možné?

– A Hanka se ke všemu přiznal?

– Na to už neměl čas. – Baron si právě zapaloval. – Chtěl utéct, a tak po něm museli střílet.

– Chcete říct, že je mrtev?

– Jistě. A snad je to tak líp. U kterého soudu v mocnářství by dostal milost za dvojnásobnou vraždu?

– Ano. – Krasl cítil, jak mu slzy stoupají do očí. Vykřikl skoro na barona. – Za dvě vraždy je šibenice jistá! – Vzpomněl jenom na Hanku s Pawlatou. Ale co ti ostatní?

VIII. OBVINĚNÍ

1.

Na četnické stanici mysleli, že se zbláznil.

– Uklidněte se, nekřičte, sedněte si, pane učiteli… Strážmistr si utíral spocenou pleš. – Obvinit barona z dvou vražd a z pokusu o travičství! Není vám zle? Víte, co říkáte, člověče? Nemáme snad spíš zavolat doktora?

– Opakuji vám, že obviňuji barona Riessiga, továrníka ve Svahově, že buď sám zabil, nebo dal zastřelit kramáře Pawlatu, nutil dělníka Hanku, aby otrávil Albínu Pawlatovou, a když ho tento prozradil, odstranil jmenovaného… pište, proč nepíšete, pánové?

Vedle strážmistra seděl v místnosti jeden z obou četníků, kteří vyšetřovali Albínu. Ten hloupější.

– Vždyť jste sám Hanku odhalil? – namítl četník.

– Ale Hanka byl jenom nástrojem…

– Tak počkejte, člověče! – rozčílil se strážmistr, bouchl do stolu a vstal. – Tady je úřad. A žádná hospoda. Tady si musíte dát pozor na zobák. My vyšetřujeme zločiny. A nemáme rádi, když se nám někdo plete do řemesla. Máte důkazy? Uveďte důkazy!

– Hanka mně dnes ráno všechno řekl…

– A kde je? Můžem ho vyslechnout?

– Byl prý zastřelen na útěku.

– Tak prosím. Pročpak se bránil, když byl ubohá oběť? A jak jste se k němu dostal?

– Jak? Náhodou…

– To je zvláštní náhoda. Mluvit se zločincem ráno před jeho dopadením. Nechcete se spíš sám chránit? Další důkazy proti baronovi! A nemluvte mi o nějakém Buddhovi, kterého jste sám nikdy neviděl, když ani nevíte, co to je…

– Chtěl koupit Albínčin krám – řekl učitel slabě. Poznal už, že se ukvapil. Neměl utíkat na strážnici, Holan mu radil dobře. Jakápak ochrana zákonitých představitelů státu! Bez důkazů budou vždycky na straně Riessiga.

– Že chce někdo koupit krám, to ještě není žádný důkaz. Ta holka přece sama prodávat nebude. Ptalo se mně tady už kolik lidí, jestli mají nabídnout sto nebo osmdesát zlatých za tu chalupu. Tak si to rozmyslete naposled. Jestli začneme psát, co jste nám tady vykládal, tak vás okamžitě musím zavřít a předat k vyšetření do Brodu. Takovéhle řeči nestrpím. Jestli jste si to všechno vymyslel, tak vás to může stát pěkných pár měsíců pro křivé obvinění a nactiutrhačství… Tak co? Začnem psát? Trváte na svém prohlášení?

Krasl se pomalu zdvihl, zamračil, zdálo se mu, že ho bolí hlava.

– Ne, máte pravdu. Ukvapil jsem se…

– Stoupla vám sláva do hlavy, pane učiteli! – oddechl si strážmistr a nasadil rozšafný tón. – Odhalení jednoho vraha vám nestačilo. Chtěl jste se vyznamenat ještě víc. Tyhle pomluvy v kraji rozšiřují vzbouřenci, rozumíte? A mezi ty se snad nebudete počítat? Jste přece vzdělaný člověk… vyprovázel Krasla před strážnici. – Radil bych vám, odjeďte domů. Přijde vám ještě poděkování od policejního ředitelství, pomohl jste nám, to je pravda. Ale už si tím hlavu nelamte. Nemáte pro naše povolání povahu. Berete všechno moc vážně, rozčiluje vás to, neumíte zachovat klid. Jeďte si domů odpočinout.

– Děkuju za radu, – řekl Krasl a zdálo se mu, že se nahrbil. Styděl se. Takovou nerozvážnost spáchá, vždyť mohl ohrozit své nové přátele. Zachoval se jako hlupák. Strážmistr vedle něho ještě hovořil. Už po druhé cosi opakoval.

– Protože když neodjedete, tak vás musím dát pod dozor. Nesmíte už vyvádět žádné hlouposti. Když nedostanete sám rozum, tak vás pošlu do Prahy postrkem.

– To má být výhrůžka?

– To je rada. Rada staršího a zkušeného přítele. Jeďte domů, milý pane. A nikde nevykládejte ty své nesmysly…

2.

Ačkoliv si dvakrát odkašlal na zápraží, třikrát zaklepal a otevíral vrata Pawlatova domku co nejpomaleji, přece zastihl oba milence v objetí.

Bylo už pozdě večer, svítili jenom svíčkou a tulili se k sobě v koutě, jako na schůzce, jako by jim vůbec nevadily zmatky, vraždy a podezření kolem nich. Holan se první vzpamatoval.

– Albínka neví nic o Buddhovi.

– Táta o něm nikdy nic neříkal… vrtěla hlavou dívčina. – Ale k Riessigům chodíval, to vím, to je pravda. Proto jsem byla taky tak nešťastná, tušila jsem, že se domlouvají, táta se kolikrát připravoval na ty schůzky, koupil si kvůli tomu celou sadu tvrdých límečků v Tanvaldu…

– A po loňském červnu tam přestal chodit?

– To nevím. Ale od loňského léta jsem už ty tvrdé límce nemusela škrobit jako před tím. Přestal se tak strojit, ale náladu měl lepší, nikdy jsem ho neviděla tak veselého, jako v těch týdnech před stávkou, na mou duši.

– Ovšem, myslel asi, že má Riessiga v hrsti. Nečekal, že by se mohl fabrikant odvážit nejhoršího…

Krasl si sedl na stůl, hlavu do dlaní. Jak se vlastně k tomu všemu dostal? Pročpak se tady stará o jakési zatracené záhady? Poslal ho snad opravdu doktor Ch. sem jen proto, že věděl, jaký je Krasl šťoura, jak vždycky chce všemu přijít na kloub a jak rád rozsuzuje všechny pře mezi lidmi ve své vsi?

– Musíte si vzpomenout, Albínko, jestli tu někde neměl váš otec nějaké tajné skladiště, nějaký úkryt, o kterém nikdo nevěděl, kam si schovával peníze nebo dokumenty…

– Ale tam nic nebylo.

– Jak to, že nebylo?

– Schovával vždycky peníze do jedné krabice s šafránem. Ale našla jsem tam jenom čtyři zlaté a nějakou objednávku zboží.

– Můžeme se podívat, kde je ta krabice s šafránem? – zeptal se Krasl, který už zase začal doufat. Albína je odvedla vedle do krámu. Za těch několik dní už zde byl vzduch docela nedýchatelný. Pach kyselého zelí se mísil s převoněným mýdlem a čpěním starého koření, hlavic česneku a zkažené cibule. Krabice se šafránem byla hned vedle pultu, velká plechová krabice, na níž byl ručně namalován černoušek s oštěpem, jak honí tygra. Albína obrátila plechovku, otevřela její víko, vysypala balíčky šafránu a ukázala jim dno. Potom jediným hmatem odstranila i dno a objevil se prázdný prostor s druhým dnem. Ale nebylo v něm nic.

– Tak musíme hledat! – rozhodl Holan. – Do rána musíme takhle otevřít každou krabici v krámě, prohmatat každý balíček.

– A co zboží? – namítla Albína.

– Na zboží dáme pozor – ujistil ji Holan a jako na dotvrzení roztrhl okamžitě pytlík s naváženou krupicí. Rozlétla se po místnosti sprškou, Albína se na svého milence jen smutně podívala.

– Já se rozhlédnu po zahradě a před domem, – řekl Krasl, který nechtěl překážet milencům. Jistě si najdou nějaký způsob, jak zkrátit to dlouhé hledání v krámě. – A zítra ráno vás přijdu vzbudit… Ale Albína nechtěla. Může přece spát tady, v krámu. Holan se stejně musí v noci vytratit do své skrýše pod Obřím vrchem, nesmí tu dlouho zůstat, když ho hledají. Dřív nebo později se na něj jistě přijdou černici ptát, to si může na prstech spočítat. Ať tedy Krasl bydlí s Albínkou. Musel to slíbit. Naléhala tolik, jako by prosila nejbližšího příbuzného. Učiteli to zalichotilo. Už dávno ho takhle žádná dívka nepřemlouvala.

Vyšel na zahradu. Na nebi se objevovaly první hvězdy. Jaký to byl dnes den, přemýšlel učitel. Ráno v Liberci, pak u barona, strážnice. Ale celá záhada zůstává nerozřešena. Kde je zlatý Buddha? A co to vůbec je? Proč asi zastřelili Hanku? Chtěl vydírat? Nebo ho pozorovali, už jak se domlouvá s Kraslem, a zabili ho ještě dřív, než se dostal k řediteli, aby prostě odstranili nepohodlného svědka? Celý svůj život nebyl Krasl tak blízko vraždění, loupení a bohatství jako tady, ve své rodné obci. V Praze ani ve Vídni asi vůbec netuší, jaké tu panují poměry. Ale snad právě proto vlastně dosud necítí učitel skutečný strach. Všechno kolem něho mu připadá tak neuvěřitelné, tak nezvyklé, že si ani nedovede představit, jak by to mohlo právě jeho ohrozit. Zdá se mu, jako by byl svědkem zdejších událostí, ale jako by v nich sám neúčinkoval a byl tedy chráněn proti jedu i výstřelům krunýřem svého diváctví. Ale jestli tuhle chybu nedělá celá země? Jestli všichni ti, kteří četli o svahovském vraždění se necítili jenom diváky, jestli nebyl jejich přečin právě v tom, že nechápali, jak se jich zdejší poměry týkají, jestli tedy měli také protestovat, stávkovat a třeba povstat, dokud by nebyla prolitá krev pomstěna? To by pak ovšem doktor Ch. neměl pravdu, když vyzýval neustále ke klidu?

– Přemýšlím příliš – řekl si učitel, když došel až k zídce, kde prvně přistihl Hanku. Pořád ho ještě bolela hlava. Rozhlédl se po zahradě i po dvorku, nahlédl do králíkárny, která sloužila Hankovi za můstek. Ale králíkárna byla prázdná, čistě vybílená, v kurníku vedle vyděsil jen tři slepice. Nahlédl i do prázdné boudy pro psa. Ani tady nebylo nic.

Prošel do sadu kolem úlů, ohnal se po včele, která si spletla jeho nos s vonným květem. Krasl se bál včel už od dětství, kdy ho jednou ošklivě seštípaly při rojení. Rychle si zapaloval doutník a pospíchal ke třem ovocným stromům, kolem nichž byla země udupaná. Nikde ani známky, že by tu někdo ryl nebo kopal. Byl to poměrně velký sad. Překopat takový kus země, to dá fušku. Dnes v noci na to není pomyšlení. A co řeknou sousedi, až uvidí bláznivého učitele, který tu přeorává celou zahrádku? Ovšem, mohl by si půjčit pluh s koněm. Ale jestli Pawlata zahrabal svého Buddhu hloub, než kam dosáhne pluh nebo rýč, tak stejně nenajde nic. Lepší by bylo napřed všechno důkladně rozmyslet. Vyptat se, která místa měl v sadu nejraději. Jestli třeba nechodil k některému stromu nápadně často. Ano, to bude nejlepší. Učiteli se přivírala víčka. Ani ten doutník ho nedokázal vzpružit.

– Dneska se musím vyspat – řekl si. Prošel po špičkách kolem domku a opatrně otevíral vrata.

Jenže na ulici ho čekal kočár.

– Tak jsme se přece dočkali pana Krasla – mladý Riessig vyskočil ze svého povozu téměř bujaře. Pokynul kočímu, který se pomalu rozjel směrem k továrně. Přistoupil k učiteli a vzal ho pod paží, jako svého nejlepšího přítele. – Stojíme tady už přes půl hodiny. Nechtěl jsem vyrušovat milence, mladou lásku… dodal s úsměvem a tak hlasitě, aby to slyšela i babka na svém nezbytném stanovišti v protějším okně. – Věděl jsem, že i vy je necháte o samotě, a tak si aspoň v klidu promluvíme…

Krasl mu nerozuměl. Ví snad ten fabrikant, že Holan uprchl z vězení, že se skrývá v kraji a že je teď dokonce u Pawlatů na návštěvě? Ale proč ho potom nedá zavřít?

– Albínka je sama… pokusil se lhát.

– Chcete chránit její pověst? To já vím bez vás, že to je slušné děvče a že může být sama před svatbou třeba i s pěti milenci. A věřte mi, dokud se bude ona starat o Holana, tak jsem klidný. Ženatý vzbouřenec už není tak vzpurný, víte? Až ho bude mít v chomoutu, tak se s ním i já líp domluvím. A proto jim přeju všechny ty tajné schůzky. Prosím vás, vždyť který z těch mladých dělníků by mi nechtěl zapálit střechu nad hlavou? Všichni, to vím dobře. Ale starám se jen o ty, kteří se nespokojují s pouhým přáním… Tak chápete, že možná dokonce pošlu Holanovi k svatbě dar a u soudu se přimluvím, aby mu prominuli trest…

– Já vám nerozumím… vzdechl Krasl docela upřímně. Opravdu už nevěděl, kdy má fabrikantovi věřit.

– Protože si myslíte, že nejsem člověk. Ano, tak o mně psali v českých novinách. Jako bych byl upír nebo ďábel. Ale já vám vysvětlil, proč se musím bránit proti chátře, která se sem sběhla se všech koutů země. Radši bych se s nimi přátelil. Ale oni nechtějí a já musím být živ. Tak mi nezbývá než přísnost. Jenže v pravý čas dovedu být mírný, nechci nikomu ubližovat zbytečně.

Šli pomalu, jako by procházkou přímo k továrně, kočár jel krokem před nimi, Riessig teď hovořil s učitelem jako rovný s rovným, jako by zapomněl, že mu ještě odpoledne nadával zrádců. – Říkal mi Palme a strážmistr, že jste se něco dověděl o Zlatém Buddhovi – ozval se továrník po chvíli. Krasl zapomněl dýchat. Už je to tady. Proto tedy ta ohleduplnost. Teď se musí vzchopit. Jenže cigáro už zahodil a spát se mu chtělo až k omdlení.

– O kom? – řekl překvapeně.

– Nemusíte nic předstírat, já vím všechno v tomhle kraji. Vysvětlil jsem vám snad proč. Nebudu se vás ptát, jak jste vypátral Hanku, byl to opravdu husarský kousek. Pomohl jste tím policii znamenitě, ale chci vás jen požádat, abyste o Zlatém Buddhovi už nikdy a nikde nemluvil.

– Pročpak? Nějak moc vám na tom záleží!

– Kvůli Albíně.

– Jaká ohleduplnost!

– Chcete snad, aby její otec byl teď po své tragické smrti před celou obcí odhalen jako zloděj? Ovšem, každý si ho zde váží, váš doktor Ch. mu chce postavit pomník a vy najednou veřejně začnete hovořit o předmětu, který nám ukradl…

– To by byly falešné ohledy. Krádež je krádež!

– Jenže koho máme stíhat? Podlehl prostě chvilkové slabosti. Bylo to trapné, ale když jsem na něj udeřil, tak nám tu sošku vrátil příští den.

– Že vám ji vrátil? A kdy?

– Někdy kolem vánoc, když moji lidé zjistili, že se ji pokouší prodat u jednoho zlatníka v Liberci.

– Tomu nevěřím. Proč by potom… Krasl cítil, že ho tohle odhalení vzbudilo. Proč byste ho potom dal zastřelit, chtěl říct. Ale včas skousl rty.

– Co proč by potom? Vím, co jste říkal na strážnici. Proto jsem tady. Není mi příjemné, když mě někdo očerňuje na úřadech. Já jsem na Pawlatově smrti žádný zájem neměl, to mi věřte. Soška, kterou mi ukradl, byla v době jeho smrti už tři měsíce v rodinném tresoru. Podívejte se…

A továrník vytáhl z kapsy zlatou sošku smějícího se Buddhy, o němž se říká, že přináší štěstí. Byla velká jako mužská ruka. Drobně ciselovaná, obkládaná brilianty, rubíny a s velikou perlou na Buddhově čele. Spíš sbírka drahokamů, vsazených do zlata, než umělecké dílo. Diamanty jiskřily v Buddhových očích, vypadalo to, jako když vás ta soška chce hypnotisovat. Byly to dva obrovské drahokamy. Tenhle pohled Krasla vzpružil dokonale. Je přece stejně možné, že tu věcičku vzali mrtvému Pawlatovi, jako to, že ji dobrovolně vrátil.

– Hanka vás obelhal, učiteli – vysvětloval Riessig, jako by četl jeho myšlenky. – Lekl se vás, bál se, že vyzradíte jeho úkryt četníkům, a tak si vymyslel,‘ že jsem ho já posílal za Albínkou. Ve skutečnosti byl Hanka Pawlatovým spojencem při krádeži, ukradli společně sošku. Kramář totiž chodíval ke mně na porady a všiml si přitom čínských sbírek mé matky. Mamička má zvláštní zálibu ve zboží z Číny. Tuhle sošku jsem jí koupil k šedesátým narozeninám. Není to nic laciného, ujišťuji vás. Celé příbuzenstvo se muselo složit na takový dárek, ačkoliv o nás říkají, že jsme milionáři. V pokojích jsou všechny chinoiserie vystaveny docela volně, Pawlata popsal Hankovi cestu a hlídal před domem, zatím co ten zloděj, který měl v takových věcech už zkušenost, promáčkl okno v prvním patře a sebral sošku. Dostal za to pár stovek. To víte, že měl zlost: dopomohl kramáři k majetku za pár stovek. A proto když Pawlata zemřel, ať už vinou zbloudilé kulky, anebo jeho vlastním přičiněním, rozhodl se, že ještě odstraní Albínu a sám se zmocní Buddhy. Ale to už byla soška tři měsíce v našem tresoru. Namáhal se marně. A vy jste mu na štěstí zabránil v tom podlém díle. A když jste nakonec vypátral i jeho úkryt v Liberci, hledal rychle výmluvu, která by ho zachránila.

Krasl si vzpomněl, jak se Hanka podivně choval v hostinci i v kostele.

– A samozřejmě, že všechno svedl na Riessiga, jako každý ve zdejším kraji, – pokračoval baron. – Loňské sucho jsem prý také zavinil já, protože poháním svoje stroje párou a tak znemožňuji, aby se voda srážela v mracích a zalévala pole. Na takové řeči jsem si už zvykl, pane učiteli, – baron teď mluvil skoro vroucně. – Ale překvapuje mě, že jim uvěřil vzdělaný člověk, že kvůli nim zkazil budoucnost té ubohé dívce, o kterou jsem se chtěl vzorně postarat, už proto, že si ji oblíbila moje matka. Tomu anarchistovi, kasaři a udavači jste prostě věřil víc než šlechtici…

Krasl chtěl Riessigovi připomenout, že se ještě včera chlubil tím, že pochází z rodu pouťových prodavačů a že dostal baronský titul jenom za zásluhy, ale raději mlčel. Riessig skutečně otřásl jeho přesvědčením. Hlavně proto, že teď chyběl docela jakýkoliv motiv. Proč by dal Pawlatu střílet a jeho dceru trávit, jestliže Buddhu už měl. A byl to jistě Zlatý Buddha, ta soška, kterou mu fabrikant ukázal, sotva se pod těmi slovy mohlo skrývat nějaké tajné heslo, o němž mluvil Hanka, spíš se tím chtěl jeho bývalý spolužák pojistit.

– Ale v Mladé Boleslavi pro vás Hanka svědčil. To nepopřete. Viníte tedy vlastně svého zaměstnance…

– Zaměstnance? K smíchu! – Baron to zřejmě považoval za dobrý vtip. – Myslíte, že mám tak ohromné fondy, abych mohl zaměstnávat armády donašečů? Chodí za mnou sami se svými zprávami a žebrají, tak je to. Když Hanka viděl, že mu teče do bot a že půjde před soud, protože se spojil s Holanem při stávce, tak mně přišel prosit o milost. A sám dobrovolně vyzradil, co věděl. Dostal za to snad pár zlatek od mého ředitele, ale to jen proto, že žil v takové bídě.

– Také jste mu našli místo v Liberci…

– Možná, o tom nevím. Palme mu asi obstaral to místo sám. Hanka se potom totiž musel vzorně chovat. Během soudu se ukázalo, že za mlada měl prsty ve velmi divné věci…

– Chtěl zabít místodržitele…

– Ano, – teď už se baron smál nahlas. – Vy jste skutečně zpraven o všem, milý učiteli. A nemyslíte, že tedy takový člověk, který už za mlada chtěl vraždit, může zabíjet mnohem pravděpodobněji, než majitel továrny, který se celé dny zabývá jenom výrobou? Hleďte, nebudu vás už přesvědčovat. Řekl jsem vám všechno, ukázal sošku, vysvětlil. Nemůžu ztrácet zbytečně čas. Snad se tím vaše zvědavost uklidnila. Řekl jsem vám totiž čistou pravdu a sotva co jiného se dovíte. Jestliže chcete, oznámím všem, že Pawlata byl zloděj. Ale Albína kvůli tomu moc ráda nebude, asi vám nebude vděčná. Sbohem, učiteli. Myslím, že se už neuvidíme… A továrník pospíšil k svému kočáru, který čekal před vraty. Dnes asi nebudete ve Svahově přes noc. Ale pročpak mě tohle zajímá? myslel si Krasl. Opravdu mě ta místní nenávist k Riessigovi oslepila? Zdá se, že mluví pravdu. Vysvětlil všechny události beze zbytku. Svedl vše zase na Hanku. A přece měl Krasl divný pocit, jako by se nechal obehrát v kartách falešným hráčem.

IX. TAJNÁ NÁVŠTĚVA

1.

Probudil ho podivný šramot. Slyšel kroky. Nejdřív si učitel nemohl uvědomit, kde je. Spí ve své komůrce doma u školy, nebo je ve svahovském hostinci? Pomalu si vzpomínal, jak se včera večer vracel se špatnou náladou, jak našel oba milence, kteří už zatím zobraceli kdejaký krám. Jak při tom sice objevili poslední láhev mělnického, kterou potom Holan otevřel na oslavu shledání, ale že nikde nenašli nic, čemu by někdo mohl říkat Zlatý Buddha. Jak je Krasl ohromil Riessigovým vysvětlením a jak dokonce i Holanovi ta zpráva vzala odvahu. Dopíjeli mělnické smutně a učitel skoro usnul nad sklenicí, položili ho do Pawlatovy postele a Holan opatrně zmizel ve tmě, protože přece jenom nechtěl věřit továrníkově lidumilnosti.

Albína klidně oddychovala ve své posteli a z krámu bylo slyšet kroky, byl si docela jist, že to nejsou myši. Staré hodiny nad jeho postelí odbily půl druhou. Neznámý návštěvník v krámě upustil nějakou plechovku. Zazvonila o zem a nastalo chvíli ticho. Zanedlouho však zase slyšel tápavé kroky, které se tentokrát přibližovaly. Kdyby měl aspoň u sebe nůž! Byl přesvědčen, že to tady nešmátrá Pawlatův duch, ale někdo zatraceně živý, kdo má velmi blízko k celé záhadě tohoto případu. Ale nezbylo, než se zachovat hrdinsky. Musí přece ochránit aspoň to děvče! Chytil za hrdlo prázdnou láhev, která tu zůstala od včerejška na stole, a rozhodl se, že jí použije jako kyje. Opatrně se kradl ke dveřím do krámu, přičemž dával pozor, aby dokročil současně s neznámým návštěvníkem, takže prkna v sednici vrzala vždy současně s prkny v krámě. Tamtomu to, zdá se, bylo přece jen podezřelé, na chvíli se zastavil, ale Krasl zůstal stát též. Mohl slyšet, jak osoba ve vedlejší místnosti vzrušeně dýchá. Nebo tak oddychuje únavou. Zahlédl, že skulinami ve dveřích probleskuje světlo. Rozsvítil si tam tedy. Ta drzost! A teď se chce asi přesvědčit, jestli je v sednici všechno v pořádku, čeká ovšem, že tu spí jen jedna slabá dívka. Kroky se zastavily u dveří a cítil, jak někdo hmatá po klice, dveře se pomalu otevřely, objevila se hlava, Krasl vší silou udeřil, neznámý padl po tváři na zem, světlo kočárové lampy zalilo místnost.

– Vy nespíte? – Albína se rychle vztyčila na posteli.

– Ne… Krasl si připadal směšně v košili a dlouhých šněrovacích spodkách, které si vzal s sebou sem, na studený sever. Rychle vklouzl do kalhot. – Vyrušil mě tuhleten zloděj… A ukázal na zem, odkud se ozýval naříkavý hlas… – Možná, že jsme konečně dostali vraha! – řekl. – Rychle provazy, než se vzpamatuje! – Učitel viděl včera v krámě svazky šňůr na prádlo.

– Ale vždyť je to teta Brettschneiderová… vyjekla Albína překvapeně, rychle si oblékla sukni i halenku a poklekla ke Kraslově oběti.

– Teta… otírala jí hlavu utěrkou. – Paní Brettschneiderová… Ani moc nekrvácí.

– Neměl jsem tušení, že to je ženská… zamumlal Krasl, zatím co rychle namáčel druhou utěrku.

– Snad jste ji nezabil? Byla to tátova společnice, často za ní jezdil do Liberce, měli tam spolu nějaké obchody… Učitel si vzpomněl, co mu vykládal Hanka o tom, jak Pawlata společně s nějakou libereckou vdovou okrádal okolní tkalce.

– Prázdnou lahví se těžko někdo zabije. Ale pročpak sem lezla v noci a po tmě? Co tady hledala? A kudy přišla?

– Teta má přece od našeho domu klíče… řekla Albína na vysvětlenou.

– Tak ona má klíče? I od vchodu na dvůr? To je tedy dvojnásob podezřelá!

– Z čeho? – žena na zemi se prvně ozvala a vztyčila se s bolestným výrazem. – To bych ráda věděla z čeho, vy vrahu. A co tu vůbec dělá ten chlap, holka? To brzo začínáš. A s takovým olezlým paprikou… byla by snad Albínce vynadala.

– Co tu děláte vy? – zeptal se Krasl rázně. Máte snad právo kontrolovat Albínku v noci? Jenže vy jste spíš kontrolovala něco jiného… učitel se obrátil a otevřel dveře do krámu dokořán. Na pultě stála otevřená krabice šafránu s dvojitým dnem. Zboží kolem bylo rozházené ještě víc než včera.

2.

– Copak jste tady hledala, paní Brettschneiderová? – zeptal se učitel a pomalu opět ukládal balíčky se šafránem. – Kdopak vám řekl, že do téhle krabice schovával pan Pawlata peníze? To je krádež, milá paní. Na to je kriminál.

– Ale pane Krasl… okřikla ho Albína, která si nemohla představit, že by se společnice jejího otce mohla dopustit něčeho nečestného.

– Jsou snad od policie? – zeptala se panička posměšně a sama si už otírala zátylek, bylo vidět, že jí otrnulo. Sedla si vedle pultu na židličku, nohu přes nohu, pěkná čtyřicátnice, ženská jako kyrysník.

– Možná. Možná že jsem od policie, – řekl učitel prvně nepravdu.

– Nechtěla jsem tě budit – vysvětlovala Brettschneiderová Albíně, jako by tu učitele nebylo, – protože pospíchám. Musím se dopoledne dostat do Tanwaldu.

– Spěch ještě žádného zloděje neomluvil, to mi věřte… řekl učitel posměšně a postavil plechovku na své místo.

– Ale paní Brettschneiderová určitě nepřišla krást. Vždyť se měla s tátou ráda. Vždycky mně nosila perník… Albína se zřejmě milenky svého otce zastává. Nebo se jí bojí, napadlo Krasla. Vždyť viděl už jednou, že ani tomu bezelstnému dítěti není co věřit.

– Přišla pro Zlatého Buddhu, – řekl Krasl najisto.

– Jak to víte? – vyskočila pozdní návštěvnice, až ji spadl prozatímní obvaz na zem. – Kde je?

– To bychom taky rádi věděli… řekla Albína a zkazila tak učitelovi další otázky. Zamračil se na ni. Tahle panička jistě ví leccos o Pawlatových tajemstvích.

– Víme všechno. Ale Zlatého Buddhu má už Riessig. Viděl jsem tu sošku na vlastní oči… Krasl si při tom dával pozor na každý pohyb Brettschneiderové.

– To jsem taky povídala, – řekla ta žena nevzrušeně. – Tu sošku přece Vincenc nevzal. Není na hlavu padlý, aby kradl věc, kterou nikde neprodá, kterou kdekdo pozná…

– Komu jste to povídala? – ptala se Albínka.

– Vy nevíte, že toho Buddhu Pawlata ukradl společně s Hankou a že ho musel vrátit?… Krasl se docela dal strhnout. Mluví tady s nějakou podezřelou ženskou, která sleduje kdovíco a chce v pozdní noci prohledávat Pawlatův krám, jako by to byla jeho přítelkyně.

– Kdo vám řekl takovou pitomost… Brettschneiderová šla najisto do rohu místnosti k váhám, odhodila tam pytel s hrachem a vytáhla z jakéhosi výklenku ve zdi láhev hořké kořalky. Jediným hmatem ji objevila a napila se rovnou z láhve. A včera večer si tady tři lidé mysleli, že už znají v téhle místnosti každý kout.

– Jak jste o té lahvi věděla?

– Chodím sem na návštěvu často. Dítě, prosím tě, řekni to panu detektivovi, než mě zase něčím praští… Nebo se chcete napít se mnou? – podávala mu láhev.

– Nikdy! – Krasl skoro vykřikl. – Neholduji kořalkám.

– Já jo. – řekla Brettschneiderová. – Zvlášť když potřebuju sílu. A to dneska opravdu potřebuju. Sedněte si tuhle a poslouchejte. Oba dva! – zakřikla skoro Krasla. – A přestaňte si myslet, že byl Vincenc vůl… Krást takové čínské pitomosti, to určitě.

– Ale vždyť mně to říkal sám Riessig…

– Tak to bude jistě pravda – usmála se Brettschneiderová. – Riessig přece nelže, kdepak. Ten se domohl svého bohatství jen proto, že vždycky mluvil pravdu. Teď už vám věřím, že nejste detektiv, pane. Jste na to příliš důvěřivý.

– Pan Krasl je moc hodný. Budu ti vykládat… omlouvala ho Albína.

– Až pozítří. Teď tady musíme sehnat toho Buddhu, nebo nám uteče deset tisíc zlatých.

– Deset tisíc zlatých? A kdo je nabízí? – divil se Krasl.

– Nějaký docela cizí milostpán. Přijel ke mně předevčírem večer v kočáře. Říká si Walter a mluví s divným přízvukem…

Krasl se rozhodl, že tedy řekne téhle zvláštní rodinné přítelkyni všechno. I to, že toho Zlatého Buddhu včera hledali celý večer, zřejmé na stejných místech co ona. Brettschneiderová se namáhavě zdvihla. Šla odtrhnout prkno v podlaze, kde byla jedna tajná skrýš, šla k veřejím, zalomcovala prahem a objevila další úkryt, který vznikl tím, že tu byla opatrně vyňata cihla. Tady našla deset zlatek. Dala bez řeči pětku Albíně a pětku si strčila za výstřih.

– Jeli jsme s tátou ve všem na polovic, dítě – řekla na vysvětlenou.

Ještě několikrát se rozhlédla po místnosti. – Ale o tom Buddhovi mně neřekl. Co to může být, ví Bůh. Co to může být? – vykřikla skoro na Krasla, který ji pochopitelně rozčiloval. – Zítra v poledne to mám odnést na křižovatku za Tanvaldem panu Walterovi. Když to najdem, rozdělíme se o odměnu. Tobě ovšem srazím bolestné, detektive… prvně se na učitele usmála. Kraslovi se začala líbit. Byla to silná osoba.

– Je mi líto, že jsem vás udeřil. Myslel jsem, že tady chodí vrah… Všiml si teprve teď, že Brettschneiderová není blond.

– Jaký vrah? – Nevěděla ani o učitelových objevech. Musel jí vykládat všechno od začátku. Poslouchala napjatě, Albína s ní, nepřerušily učitele ani jednou.

– Znala jsem Vincence dobře – řekla, když Krasl skončil. – Znala jsem ho tolik let. Ten měl nápady, na jaké je i Riessig krátký. Jen peníze nám scházely. A mohli jsme přivést barona na mizinu. V tomhle kraji by se to dalo dělat ještě líp, vždyť tady lidi pracují zadarmo. A tak jsme chtěli ty peníze sehnat. Vincenc měl asi vlastní plán, o kterém mi neřekl. Ale s Hankou se nespojoval, na to byl moc chytrý. K Riessigovi chodíval, to ano. Fabrikant si sám vážil Vincencových rozumů. Vždyť on houby ví, co se tu v kraji povídá a co by se dalo zařídit. Zřejmě mu při takové návštěvě Vincenc něco sebral…

– Ale co?

– Zlatého Buddhu… řekla Albínka.

– A teď poslouchejte! – vdova zvážněla. – Ještě těsně před tím velkým střílením a stávkou ke mně dvakrát přijela komtesa Ehrenbergová.

– Kdo? – zděsil se učitel pomyšlení, že opět přistupuje nová osoba do kruhu podezřelých.

– Komtesa Ehrenbergová, z rodiny, které kdysi všechno v tomhle kraji patřilo. Oni sami tu chtěli vyrábět textil, jenže byli moc málo na obchod. Zkrachovali za dva roky. A tu zkrachovanou továrničku starého von Ehrenberga koupil před lety Riessig. Měla ještě vodní pohon, jako nějaký mlýn. S párou tenkrát nějak nepočítali… Tak tedy ke mně několikrát přijela tahle Ehrenbergová, a že prý jí jako má Pawlata prodat nějaký záznam. Já koukala jako blázen, od kdy Vincenc obchoduje se záznamy. Ale ona říkala, že prý už bude jako tvůj otec, Albínko, vědět. Je to prý celá tlustá kniha, vázaná v kůži. A že prý za ty záznamy dá Ehrenbergová, co budeme chtít. To víte, jsou už na mizině, mohli by nám tak nejvýš dát kus lesa nebo zadlužený statek. Ale já to přece Vincencovi vyřídila, ten se jenom usmál a tvrdil mi, že žádné záznamy nemá. Vždyť prý přece vím, že všechno nosí v hlavě. A to je pravda, pamatoval si kdekterou cenu, kdekterý dluh, měl v hlavě čísel jako pět početnic. Ta Ehrenbergová pak přišla ještě jednou a dokonce vyhrožovala, že nás to jako bude mrzet, když ji tu knihu neprodáme. Ale pak vypukla stávka a na všechno se zapomnělo. A Vincence že by tedy někdo… Brettschneiderové se zlomil hlas. Prvně jako by se jí zastesklo.

– Je ta Ehrenbergová blondýna?

– To bych řekla. Jako šiml. Proč? – Vyložil jí všechno o vraždě i o plavých vlasech, které Albínka našla.

– Blázen ona je dost velký, aby se pro ty záznamy vypravila sama. Jezdí celé dny na koni, má spoustu psů a řve na svého jediného sluhu jako nějaká hradní paní. Ale přece jenom se mi to nezdá…

– Nevíme, co v té knize bylo. Proč chtěla záznamy, které Pawlata sebral Riessigovi? Co s nimi chtěla dělat?

– To je snadné! – Brettschneiderová se jen usmála. – Nenávidí Georga. Vždyť se dřív měli brát. A potom, když se zjistilo, jaké má dostat komtesa směšné věno, tak ji Georg pustil k vodě. Ta určitě nesní celé dny o ničem jiném, než o pomstě. A mít takové záznamy, které Riessig nutně potřebuje, to by znamenalo, že si může diktovat, že ho může třeba donutit k sňatku a že se jí lidé přestanou smát. To je zřejmé. Ale proč teď nepřišla sama? Proč by poslala toho Waltera? Nebo patří ten chlap k jiné partě? Pracuje proti Ehrenbergové? Proč ten člověk nemluvil o záznamech, o knize, proč chtěl ode mne Zlatého Buddhu? Tomu nerozumím. – Obchodnice se napila znovu pálenky. Krasl už jen čekal, že si taky zapálí viržinko. Asi to patří k mravům zdejších pionýrských podnikatelů.

– Jak vypadal ten Walter? – zeptal se aspoň, protože ho nenapadlo nic lepšího.

– Počkejte! – Brettschneiderová začala vzrušeně přecházet. – Počkejte, byl taky blond. Opravdu, ten chlap měl plavou čupřinu, tak oslnivě plavou, že jsem ji v životě na mužském neviděla, a já přece viděla nějakých mužských…

– Rozhodně bych vám neradil, abyste šla zítra na to rozcestí u Tanvaldu sama, – řekl Krasl.

– Bodejť. Druhou takovou šlupku do hlavy bych asi těžko snesla. Ale peníze jsou peníze, riskovala jsem už víc.

– Ale vždyť jste ještě nic nenašla.

– Taky nehledám dlouho. Kolik mohl mít skrýší v takovémhle krámku a maličké světnici? Vím skoro o všech. Vincenc přede mnou neměl tajností.

– Až na toho Buddhu – řekl Krasl. Vzal si kabát a chystal se ke dveřím.

– Kam jdete?

– K Ehrenbergům… řekl a vykročil do tmy jako hrdina. Tak docela tma už nebylo. Začínalo svítat. Zívl. – Já už se tu asi nevyspím… pomyslel si.

A nevěděl ani, jak blízko je pravdě.

X. ROZCESTÍ

1.

Nemusel se nikoho ptát, kudy se dostane k Ehrenbergům. Všiml si jejich zámku několik kilometrů před Svahovem, už když sem přijížděl v dostavníku. Už tehdy si také umínil, že musí navštívit starého generála. Generál Ehrenberg byl totiž Kraslův první zaměstnavatel. Posílali ho k němu kdysi z ústavu, protože ještě za činné služby ten starý šlechtic skoro oslepl. Krasl u něho sedával v hlavním štábu a četl mu noviny, verše i romány. Bylo vlastně jedno, co čte, protože Ehrenberg spal. Tištěné slovo ho vždy v životě dovedlo uspat, ať ho viděl nebo slyšel. Oživl prý jen v bitvách. A těch nezažil mnoho. Prohrál za mladých let svoji jedinou šarvátku u Solferina, jinak zažil bitvy jen při manévrech. Ale Krasla platil skutečně šlechticky. Ještě mu vždycky dal čokoládu. Sliboval mu místo u svého pluku, posádku v Itálii a plno zlata na ramenou. Ale když Krasl vyšel školu, byl už slepý generál v pensi. Dodnes si však učitel pamatuje, že se stále u starého hraběte hovořilo o jeho jediné dcerce, krásné malé komtesce, kterou sice mladý čtenář nikdy neviděl, ale kterou si právě proto představoval jako nejkrásnější stvoření na světě. A tak ho dnes hnala k zámku spíš touha spatřit svůj dětský ideál živý, než nějaké detektivní úvahy. Protože z hlediska vyjasnění zločinu komtesa vlastně jen vadila. Vždyť už se zdálo, že viníkem může být jen Hanka nebo některý jiný Riessigův agent a najednou přistupuje další možný pachatel. A dokonce s jak výborným motivem: chce zničit nevěrného milence! Žárlivost snad bývá většinou motivem zločinu. Učitel sice v tomto ohledu vlastních zkušeností neměl, ale byl svědkem lecčehos doma na vsi.

Došel k zámečku už za svítání. Tohle nebyla žádná napodobenina jako Riessigův falešný gotický hrad, ale skutečně starobylé stavení, které tu asi stálo nejen dřív než svahovská továrna, ale dřív než sám Svahov. Snad tady obec založili teprve služebníci a řemeslníci, které sem přilákalo letní sídlo šlechticů. Krasl věděl už z dětství, že Ehrenbergové jsou stará šlechta, která má ve svém rodokmenu dokonce i křižácké rytíře.

Brána tu byla okovaná, těžká, rezavá. Tloukl nejdříve pěstí, ale nikdo se neozýval. Konečně spatřil klepadlo. Chytil za jeho železný kruh, několikrát mocně zabušil do brány, až kolem lítaly trouchnivé třísky a klepadlo mu zůstalo v ruce. Bylo už zcela vyhlodané červotočem. Na tuhle bránu se zřejmě neklepalo již léta.

- Generále! Pane hrabě! Komteso! - volal Krasl do ticha okolních lesů, ale v zámku se nehnula ani noha. A tak učiteli nezbylo, než čekat. Sedl si k malé brance vedle brány, opřel se o ní, aby mu tudy nikdo neutekl a usnul.

Vzbudily ho teprv děti, které kolem něho spěchaly s horských vsí do školy ve Svahově. Hlasitě a důkladně ho zdravily, pamatovaly si ještě na jeho návštěvu ve škole a byl jim představen jako pan učitel. Krasl se musel zvednout a mile odpovídat, když se ti caparti chovali tak způsobně. Sotva zašli, začal znovu klepat. Tentokrát do brány také kopal.

Konečně se otevřela malá dvířka ve zdi, hodný kus vpravo. Objevil se v nich livrejovaný lokaj, snad sedmdesátiletý. Krasl vstrčil botu mezi dveře a práh.

- Musím mluvit okamžitě s generálem. Mám pro něj důležitou zprávu. Spěchám! - křičel na lokaje. Ten se jenom nechápavě díval.

- S kým?

- S generálem von Ehrenbergem… křičel učitel ještě víc.

- Já slyším dobře, - urazil se skoro staroušek. - Ale jeho Jasnost je přece už sedm let mrtvá! - A slzy mu vstoupily do očí, popotáhl.

- Tak mě zaveďte ke komtese.

- Nikoho nepřijímá… zamračil se lokaj.

- Ale já s ní musím mluvit. Nesu jí důležité zprávy. Velmi důležité!

- Vyřídím.

- Musím s ní mluvit osobně. Vyřiďte, že jde o Zlatého Buddhu… Konečně se mu podařilo otevřít celé dveře. Stařík se zapotácel.

- To nejde! - řekl. Teď teprve bylo vidět, že měl jen kabát z livreje, na zádech spravovaný. Kalhoty nosil hrubé, režné, jako sedláci,

a na nohou měl dřeváky. Pohyboval se však překvapivě rychle. Tentokrát Krasl neutekl. Dědeček ho předběhl a už se chystal zabarikádovat vchod do budovy, jenže tady na štěstí byla zborcená klika a musel ustoupit až do tmavé chodby, kde na stěnách vymalovala houba podivné ornamenty, které takřka zakrývaly prázdná místa po obrazech, ty vyčítavé světlé čtverce. Lokaj stále Krasla odstrkoval, nakonec se ho ani nedotýkal, jen jako by oběma rukama naznačoval, že má jít pryč, podoben rozzlobenému kohoutovi, který se sice čepýří, ale přesto ustupuje. Došli až na konec chodby. Tady se stařec zastavil a zaklepal na vyřezávané dveře vpravo.

– Kdo je? – bylo slyšet hluboký altový ženský hlas.

– Promiňte, jasnosti, návštěva.

– Nikoho nepřijímám!

– Řekněte jí, že jsem přítel jejího otce – napovídal učitel tiše.

– Přítel vašeho otce…

– Nepřijímám… Ta žena snad propadla trudomyslnosti jako princezny z pohádek. Krasl ale cítil víc odvahy než Honza.

– Řekněte jí, že přináším zprávy o Zlatém Buddhovi! – Zprávy o Zlatém Buddhovi… ve vedlejším pokoji něco upadlo. Po chvíli se ozvala komtesa vzrušeněji.

– Neznám…

– O těch záznamech, které chtěla koupit, kvůli nimž byla třikrát u Brettschneiderové, o těch záznamech z Riessigovy továrny! – Lokaj všechno věrně přetlumočil. Slyšel opravdu dobře. Teď však komtesa odpověděla hned.

– To je lež! – Krasl se už neovládl. Opřel se o dveře a křičel přímo do zdobené výplně.

– Teď jsem mluvil s Brettschneiderovou, byla jste u ní dvakrát. Jestli chcete ty záznamy, tak mě musíte přijmout… Ale z místnosti byl teď už slyšet jen hluk, jako by někdo kácel nábytek, náhle ten ženský hlas vykřikl bolestí, dveře se otevřely a na prahu stál továrník baron Georg Riessig mladší.

– Děkuju vám, Krasle – řekl a uvazoval si ještě kravatu. – Vy jste můj strážný anděl. Udělám vás ředitelem. Pojďte… Chytil učitele prudce za rameno a vedl ho ke dveřím. Byl silnější, Krasl se musel podvolit. Lokaj zatím zůstal stát přede dveřmi, z nichž bylo slyšet pláč a nářek.

2.

V lesíku poblíž malých vrátek čekal kočár s ospalým sluhou.

– Ta děvka se dodnes vydávala za mou milenku! Lhala mi každé slovo, každý polibek… baron se v kočáru utíral kapesníkem, jako by chtěl všechny doteky komtesy setřít nebo smýt. – Svolila dokonce naoko k mému sňatku. Musím si vzít jednu bohatou dcerku brněnského továrníka, to víte, věno… řekl důvěrně Kraslovi. – A ona zatím štve proti mně, chce mě zničit. Tady to vidíte, co musí člověk obětovat, když má majetek. Stane se otrokem, posledním otrokem svých podniků. Už chápete, proč jsem záviděl Albíně!? A teď rychle: jaké záznamy chtěla? Kde jsou?

Krasl by byl nejraději utekl. Ale jak a kudy! Seděl vedle továrníka v kočáře, Georg ho držel pevně za ruku, nevěděl, jestli ho unáší do kriminálu nebo pro odměnu. Tenhle výlet bude učitele do smrti mrzet. Měl zapomenout, že někdy předčítal generálovi kalendáře. Měl si pořádně rozmyslet svůj výlet a napřed se na komtesu přeptat v okolí. Takhle vstrčil bezmyšlenkovitě hlavu do lví tlamy. Ale vzdát se nesmí. Zastrašit se nedá.

– To musíte vy nejlíp vědět, kde jsou. Máte přece všechno v pořádku. Včera jste mě o tom ujišťoval.

– Prosím vás, člověče, vy si pořád myslíte, že jsem váš nepřítel? Zlatého Buddhu jsem vám snad ukázal, ne? Ale záznamů mám ve svých továrnách a kancelářích mnoho. To víte, že mi není jedno, když se ztrácejí. A jestli byl Pawlata takový zloděj, mohl ukrást i něco jiného než Buddhu. Ale já o ničem nevím, já to slyším prvně. A proto se vás ptám. Podívejte se, učiteli, vy nejste takový nekňuba, jak jsem si myslel. Spojme se. Budete mít dost času i peněz, já dovedu být štědrý, když je třeba. Přestaňte mě už podezřívat, copak nevidíte, že jsem sám ohrožen? Že mě vlastní milenka chce záludně zničit?

To bylo pravda. Záznamy a Buddha, to je rozdíl. O komtesině zradě baron zřejmě nevěděl. A o Walterovi asi teprve ne. A tak mu tedy Krasl řekl o návštěvě Brettschneiderové.

– A našla něco?

– To nevím. Ale pochybuju. Myslím, že přijde do Tanvaldu s prázdnou. Jestlipak tam ale komtesa pošle teď toho Waltera?… Továrník se místo odpovědi vyklonil z okénka.

– Do Tanvaldu! – houkl na kočího. Učitel poposedl. – Snad se nebojíte? Já nejsem zvyklý chodit kolem horké kaše. Přesvědčím se sám. Pawlata byl zřejmě nebezpečný člověk. Až do včerejška jsem si myslel, že ho zabili náhodou. Jenže kdovíjakou hru on vlastně hrál. Kdovíkoho on nechtěl přechytračit. Podívejte se, učiteli, já mám ve světě mocné nepřátele. Pánové Brown a Powdermarker v Manchestru by dali nevím co za to, aby se mi dostali na kobylku. Vyrábím jejich látky líp a laciněji než oni. Vytlačil jsem je už pomalu z celého kontinentu i z Jižní Ameriky, rozumíte? Je jasné, že jsou zvědaví na moje výrobní tajnosti a záznamy.

– Ten Walter prý mluvil s cizím přízvukem… vzpomněl si Krasl. – Ale že by sem jel až z Anglie…

– Proč ne? Proč myslíte, že já jel před lety do Anglie? A taky jsem se vydával za Irčana. Je to míň podezřelé. Víte co, učiteli? Vstoupím k vám do učení. Pojedem do Tanvaldu spolu.

A tak se stal Krasl Riessigovým spojencem už po druhé. Alespoň to tak vypadalo.

3.

Nemít Riessigův kočár, tak se tam ani nedostal včas. Jenže které rozcestí měli hledat? To učitel nevěděl. Továrník už byl netrpělivý, kočí vzteklý. Štvali koně až do Tanvaldu jako na dostizích a tady pak objíždějí městečko kolem dokola a zkoumají rozcestí jedno po druhém…

– Sejdou se na nějaké opuštěné cestě. Přece se s ní nebude ten Walter domlouvat někde uprostřed největšího provozu? – rozhodl učitel. A skutečně objevili nakonec takovou cestu, která byla spíš podobná močálu, ačkoliv už kolik dní nepršelo. Museli zastavit a dojít na rozcestí pěšky. Tady už stála Brettschneiderová s taškou. Dívala se na Krasla rozhořčeně. Považovala to za zradu.

– Nemusíte se bát – uklidňoval ji továrník. – Učitel za nic nemůže. Nechci vám překazit váš obchod. Rád bych jen viděl tomu Walterovi do tváře… Ale stále od vdovy neodcházel. Bylo jasné, že chce ještě něco. – A našla jste ty záznamy, paní? – zeptal se konečně.

– Samozřejmě. To bych tu na vás čekala, až vysednete ze svého kočáru, určitě. Kdybych měla vaše záznamy, po kterých je taková sháňka. Copak jsem milosrdná sestra? Když tady stojím a mluvím s vámi, tak můžete uhodnout, že nemám nic.

Ani baron nedovedl tu řečnou tetku zkrotit. Šel tedy pokorně za blízké křoví a uložil učiteli, aby poslal kočár do Tanvaldu.

Ale sotva Krasl vyřídil jeho vzkaz, sotva se továrníkův kočár rozjel, objevila se v zatáčce bryčka, oba vozy se div nesrazily, bryčka ani nezmírnila rychlost, vjela do pole a objela kočár tou největší mokřinou. Krasl ani neměl čas se vzpamatovat a už slyšel nad sebou ženský hlas:

– Buďte zdráv, učiteli. Copak hledáte v Tanvaldu?

S obavou vzhlédl. V bryčce seděla vedle kočího,… stará paní Riessigová a neskrytě se dívala ke křižovatce. Krasl se nezmohl na odpověď. Jestliže si Georgova vlastní matka jede pro záznamy, znamená to, že také měla prsty ve vraždách a že je také vinna. Stará paní z dobré lékařské rodiny! Tu přece nikdo nikdy nepodezříval.

– A co vy tu račte hledat, madame? – zeptal se Krasl chvějícím se hlasem a co možná nejzdvořileji.

– Mám v Tanvaldu známého knihovníka. Často ho navštěvuji a vracíme se vždycky touhle cestou zpět do Svahova. Je sice nepohodlná a zdlouhavá, ale daleko nejromantičtější. Trés romantique… řekla stará dáma. – Chcete-li, svezeme vás – nabídla roztomile.

– Díky… leda že byste chtěla ještě zastavit na křižovatce. Krasl se ohlédl a viděl, že tam už zjistili nečekanou návštěvu. Baron dokonce vyskočil ze svého úkrytu a Brettschneiderová ho opět odháněla do křoví. Stará Riessigová jako by si svého syna vůbec nevšimla.

– Proč? Ostatně, už jste přečetl knihu?… Krasl nevěděl, o jakou knihu se jedná. – Tu, kterou jsem vám věnovala.

– Ano, ovšem, přečetl… teď si vzpomněl, že ta knížka zůstala v kočáře.

Všech věcí, jež vzešly z příčiny,

objasnil Thatagáía příčinu

a učí, k jakému konci vedou.

Takové je učení Velkého Mistra!

Odříkávala ty veršíky jako katechismus, zatím co koně netrpělivě odfrkovali a vozka se dloubal v nose. – Pochopil jste, učiteli?

– Myslím, že ne… vzdechl Krasl a uvažoval, jestli ho chce ta žena poplést, nebo jestli se chce nakonec vymlouvat na bláznovství. Vůbec ji neposlouchal, až najednou řekla: – Věděla jsem, že to pro vás bude příliš těžké. To čtyřverší je základem celého buddhismu. Příště vám půjčím Zlatého Buddhu, ten je srozumitelnější…

– Koho? – učitel skoro zařval.

– Zlatého Buddhu, je to znamenitá kniha o buddhismu, jenže jsem ji asi někomu už půjčila, nemohu ji najít v knihovně. Ale snadno ji seženete v Praze. Vyšla u Hungerdta v Lipsku loni na podzim. Je trochu drahá, ale vyplatí se. Najdete tam moudrosti pro celý život… Jedem, Hans! – rozhodla Riessigová.

– Kolik že stojí ta knížka? – vykřikl ještě Krasl za kočárem.

– Asi čtyři zlatky… zaslechl, ale baronka už byla pryč. Projela kolem rozcestí bez zastávky, Brettschneiderová musela uskočit z cesty. Snad to nakonec byla skutečně náhoda, snad stará paní opravdu jela od tanvaldského knihovníka. Anebo je tak chytrá, že nechtěla zastavit a bavila se o nesmyslech, aby odvrátila podezření? Krasl došel na rozcestí nešťastný, zmatený. Teď se už neodvažoval podezřívat vůbec nikoho.

– Slyšel jsem o Zlatém Buddhovi, – řekl Brettschneiderové jedovatě. – Je to kniha o buddhismu, vydal ji Hungerdt loni na podzim v Lipsku, ztratila se prý z knihovny paní Riessigové a stála čtyři zlatky.

– Ale ten Walter mi sliboval deset tisíc! – opakovala tvrdošíjně liberecká vdova. – A Ehrenbergová by dala třeba svůj poslední statek…

– Nejspíš se oba chtějí stát buddhisty – řekl učitel a šel do lesíka za baronem. Ten tady klímal.

– Nikdo? – probral se, jakmile zaslechl kroky. Učitel si všiml, že má v ruce zbraň.

– To jsem nevěděl, že chcete střílet…

– Já musím být pořád ozbrojen. Jde mně tu všude o krk. Copak jste se o tom sám nepřesvědčil? – továrník teď už klidně zastrčil pistoli do kabátu. – Nemohu se tu spolehnout na nikoho. – Učitel si sedl vedle něho na mech. Bylo slyšet, jak zpívají ptáci, kukačku a hučení lesa. Na první pohled by člověk řekl klid a mír. Několik lidí si vyšlo do lesa na procházku. Kohopak by napadlo, že sledují krvavou stopu? Koho by napadlo, že i ptáci jeden druhého vraždí, že vrány klovají za hladu zajícům oči a že stromy rostou tak vysoko, jen aby měly víc světla než jejich sousedi? Učitel uvažoval o zákonech přírody. Jestli to tak bude věčně? V lese, na poli i ve vsích a městech? Má člověk vůbec přijmout takový život? Asi mu přece jen utkvělo v paměti to čtyřverší. Ale ať vzpomínal, jak chtěl, nemohl si vzpomenout na jeho přesné znění. Čas utíkal, slunce už dávno přešlo zenit a baron vedle něho byl čím dál tím netrpělivější. Brettschneiderová si na rozcestí klidně sedla do strouhy a začala jíst. Ona jediná pamatovala na všechno. Přinesla si vajíčka a kus špeku. Učitel cítil hryzavý hlad.

– Ještě víno jí chybí, – ulevil si Riessig vedle něho. – Takhle nám dělat laskominy… Přece jenom k něčemu ten výlet byl, pomyslel si Krasl. Viděl jsem hladového továrníka. To je dneska jistě vzácnost.

4.

Asi ve dvě hodiny odpoledne se vrátil Riessigův kočár. Už měli všichni dost čekání. Továrník nabídl, že sveze také Brettschneiderovou.

– Kdepak zůstal ten váš cizinec se svými deseti tisíci? Tak se mi zdá, že máte živé sny.

– Nejspíš se dověděl, že jsme nic nenašli – řekl Krasl.

– Jakpak? Zázrakem? – Brettschneiderová byla trochu rozmrzelá, ale brzy se vzpamatovala.

– Určitě přijde – neztrácela naději. Šli pomalu všichni tři ke kočáru, když vtom se v zatáčce objevil jezdec na vraníku. Měl hlavu skloněnou k hřívě jako na nějakých závodech a Krasl si nejdřív ze všeho všiml jeho plavé kštice. Riessig po paměti sáhl k pistoli, Brettschneiderová významně stiskla svou tašku, zůstali stát uprostřed cesty, jezdec dojel až k nim a hbitě seskočil. Teprve teď ho poznali.

– Komteso… vydechla Brettschneiderová.

– Ty?- Baron se zatvářil, jako kdyby ho bodla.-Tedy opravdu ty?

– Musím ti vysvětlit… Hledám tě všude po kraji. V Tanvaldě jsem vzbouřila starostu… Komtesa byla skutečně krásná. Kolem očí se sice už objevovaly první vrásky, ale postavu dosud měla pružnou, pevnou, urostlou, rysy pravidelné jako řecká bohyně. – Musím ti vysvětlit…

– Vysvětluj téhleté tetce, která tě čeká už kolik hodin, milá Walterová. Kdes chtěla, prosím tě, vzít deset tisíc, chudáku? Tak ty sis umínila, že mě zničíš?

Komtesa předstírala, že nic nechápe.

– Nenašli jsme nic, jasnosti… zamumlala Brettschneiderová. Riessig se rozesmál.

– Protože také nic nechybí. Na mě jste krátká, urozená paní! Vás ještě vždycky dokážu trumfnout. A přivedu vás na mizinu. Za tohleto tě zničím, rozumíš? Zoufalstvím skočíš do řeky, děvko…

Pospíšil beze slova ke kočáru. Teprve tady si vzpomněl, že chce ještě někoho svézt. Pokynul oběma panovačným gestem.

Komtesa zůstala stát za nimi na rozcestí s neproniknutelnou, hrdou tváří, ruku ještě stále v hřívě vraníka. Na svou obhajobu neřekla ani slovo. Takhle si učitel záludné zločince nepředstavoval.

XI. POSLEDNÍ PODEZŘENÍ

1.

Nikdy mě nenapadlo, že by se mohla převléci za muže… začala Brettschneiderová v kočáře, když dlouho nebylo slyšet nic jiného než klapot kopyt. – A ten Walter jí vlastně nebyl ani podobný. Byl trochu větší. Asi jako tuhle pan baron. Ovšem vlasy měl jako ona. Ale ten hlas…

– Zpívala vždycky alt. Dovede mluvit i basem. A mohla si vzít vyšší podpatky. Je to prohnaná ženská… To byla první slova, která továrník pronesl. Byl hrozně rozčilen. Neustále trhal rukou za cíp svého kapesníčku, učitel měl strach, že ho snad roztrhá. – Takovou zradu jsem netušil, doopravdy ne. Člověk už nesmí věřit ani svým nejbližším… nestěžoval si tentokrát, jako když ujížděli z jejího zámku. Spíš vyhrožoval. Jako by říkal, že ode dneška bude každého považovat za svého nepřítele, i své spolucestující.

A měl vlastně pravdu, uvažoval Krasl. Bylo už naprosto jasné, že to byla Ehrenbergová, kdo přepadl a zastřelil Pawlatu. Dověděla se nejspíš o jeho krádeži, chtěla jí použít proti Riessigovi, a když kramář odmítl svůj lup prodat, tak se ho rozhodla zmocnit násilím, jak to přece bývalo v jejím rodě zvykem, vždyť pocházela z loupežných rytířů. Později snad přemlouvala Hanku, nebo snad Hanka jednal z vlastního uvážení, to nelze říct, ale když myslela, že se už na vše zapomnělo a její vraždu nikdo neobjevil, rozhodla se znovu jít za Pawlatovou společnicí. Aby se pojistila, použila mužského přestrojení. Slíbila deset tisíc, protože znala vdovinu chamtivost. Kdepak by ta šlechtična vzala deset tisíc?

– Myslím, že byste nám měla být vděčná, paní Brettschneiderová. Tahle žena vám chystala spíš olovo než zlato.

– Náboje se už dávno z olova nelijí… řekl baron posměšně. – Vy detektive. Vy jste ten jediný, kdo dneska může být spokojen. Máte své rozluštění. Znáte pravdu.

– Bohužel, – řekl Krasl.

– Je vám líto, že jste neusvědčil mě?

– Je mi líto, že vrah ujde potrestání…

– To neujde, buďte klidný. Ještě dnes večer si zavolám policejního komisaře z Brodu a všechno mu povím. Na to se spolehněte. V železech ji povedou kolem fabriky, to vám slibuju. A kolem Pawlatova stavení. Musí doznat všechno, i kdyby ji měli bičovat… a baron se rozhořčoval, začal se vztekat a spílat své bývalé milence, najednou mluvil neustále, vyhrožoval a proklínal celou cestu až do Svahova, kde zastavil u Pawlatova krámku. Ani na chvíli jim nepřišlo na mysl, že Ehrenbergová skutečně mohla přijet jen proto, aby uchlácholila a ubezpečila svého tajného milence, nebo aby se mu omluvila a požádala ho za odpuštění.

2.

Rozloučili se s Brettschneiderovou.

– Deset tisíc jste nedostala, ženská, ale máte aspoň hlavu na krku. A to vám stojí za víc. Sbohem. A nestrkejte mi sem do kraje svůj zvědavý nos, nebo vás přes něj klepnu… továrník ji div z kočáru nevykopl. Začal se chovat drsně a zle.

Vyskočil před fabrikou, na učitele ani nekývl. Krasl šel bezradně za ním. Neodháněl ho. V kanceláři je uvítal Palme.

– Ovšem, že nic nechybí. Všechny záznamy přece máme v tresorech, jsou to nejmodernější nedobytné pokladny. Všechny písemnosti máme pod zámkem. A týdně je osobně kontroluji.

– Tak ale jak vznikly ty řeči? – rozčiloval se továrník. – Jak mohl najednou Pawlata po kraji rozkřiknout, že se mi dostal na kobylku? – chodil po místnosti netrpělivě, choval se hrubě, Kraslovi se zdálo, že v příštím okamžiku svého ředitele udeří.

– To nevím, milostpane. Ale jestli si pamatujete, měli jsme tady před půl rokem pokus o vloupání… a Palme ukázal na tresor, který stál v koutě. – Trochu nám poškodili zadní stěnu u téhle pokladny. Nedostali se ovšem nikam. Museli utéct s nepořízenou. Ale mohli po kraji tvrdit, že se jim krádež podařila, mohli se chvástat. Nikdy jsme je nechytili, nikdo nezjistil, kdo se o tu loupež tehdy vlastně pokoušel.

– Tady máte svého Pawlatu. Ten jistě zaslouží pomník. Kdoví, který z jeho kumpánů ho oddělal. Tak nejen, že ukradne skvosty mé matky, ale dokonce se zřejmě pokusil o loupež, protože to přece nemohl být nikdo jiný než on, když potom všude tvrdil, že má mé dokumenty.

– Mohl to ovšem být také někdo jiný. Jakýkoliv jiný zloděj, který třeba nemá s celým případem nic společného… namítl tiše Krasl.

– Ovšem, mohl to být kdokoliv… Učitel Krasl Riessigovi nevěří! Pojďte, řediteli! Zkontrolujeme všechny záznamy okamžitě! – A táhl Palma z místnosti, jako by tu Krasl už nebyl. Vyběhli ven. Učitel tedy zůstal s písařem. Ten smolil nějaké obchodní listiny u okna. Dosud psal jako kdysi, ozdobným písmem, které maloval husím brkem. Ani ten si Krasla nevšímal.

– Na shledanou… řekl učitel v rozpacích a sáhl po klice. Byla to ta kancelář u vchodu, kde se už jednou sešel s Palmem. Tehdy měl lepší náladu, tehdy se mu zdálo, že už je na stopě zločinu, že už rozřešil celý případ. Teď však je záhada vyjasněna a učitel se cítil bezradný. Co je mu po vztazích barona a komtesy? Neví ani, komu držet palce. Cizák jako cizák. A tak mu začalo být jasné, proč chtěl na jejich řevnivosti hostinský vydělat. Sympatisoval s ním.

– Grüss Gott! – řekl mu písař náhle. Díval se na něj rybíma očima. Jako by se divil, co tu ten chlapík ještě překáží. Krasl pospíšil před fabriku. Stejně se ti dva nakonec dohodnou. Stará a nová šlechta. Ehrenbergovou bude každý chránit. A kdoví, jestli se továrník odhodlá k žalobě. Spíš bude vydírat. Učitel by měl tu komtesu sám udat. Mělo by se zjistit, co dělala v den toho střílení před fabrikou, mělo by se to všechno vyšetřit. Ale Krasl už k tomu neměl chuť. Stále ji viděl stát na rozcestí a stále si opakoval, že takhle by se přece vrah nikdy nechoval, že tahle žena není schopna zabíjet. Ať se rozhodne Albínka, ta byla přece nejvíc postižena. Poradí se s Pawlatovou dcerou.

3.

Jenže ta měla ještě naléhavější starosti. Přivítala učitele skoro s pláčem. Už prý se o něj bála.

– Riessig nedržel slovo. Sotva odešla Brettschneiderová, vtrhli do stavení četníci, docela neznámí suroví chlapi, kteří sem zvlášť kvůli tomu přijeli až z Brodu. Jarek se zachránil v poslední chvíli. Stříleli po něm jako na honu. A potom převrátili celé stavení vzhůru nohama… Albínka popotahovala, seděla mezi rozpáranými peřinami, které prý nabodávali bajonetem, smutně se rozhlížela po té spoušti. Celá místnost byla teď pokryta peřím. – Říkali, že prý hledají letáky sociální demokracie a že se musím denně hlásit na strážnici, protože jsem teď podezřelá. Ale já myslím, že také přišli hledat jen ty Riessigovy záznamy…

– Jaké záznamy? – rozkřikl se Krasl nešťastně, protože si tu ani neměl kam sednout. Celé stavení vypadalo, jako by ho vyplenili Tataři. – Baronovi žádné záznamy nechybí. Slyšel jsem to na vlastní uši. Jsou to všechno jen řeči. Výmysly, které zavinily zločin.

– Ale proč tady potom všechno tak důkladně prohlíželi?

– To nevím. – Krasl byl unaven, mrzutý, bezradný. – To opravdu nevím, Albínko! – Děvče tu sedělo tiše, odevzdaně. Už si tak zvykla na všechny pohromy, že kdyby jí někdo zapálil střechu nad hlavou, bude jí to připadat samozřejmé. – Ale vím jedno: Riessiga jsme podezřívali nadarmo. Ani Jarka nemusel udávat on. Chlapci byli v posledních dnech hodně neopatrní. Pročpak si všichni myslíte, že za všechno zlé v kraji může Riessig? Nemoce a špatné počasí na něj taky svádíte? Je to vlastně dobrá výmluva. A přece je továrník jediný, kdo tě může teď zachránit.

– Jak? – pochybovala.

– On jediný může koupit tenhle krám. A ty své stavení musíš prodat, Albínko, protože pojedeš se mnou do Prahy… Byla překvapená.

– Ovšem, přece tě tady nenechám samotnou. Doktor Ch. se jistě o tebe postará. Už kvůli tvému otci. A Holan tam za tebou může přijet… učitel se nevzdal naděje.

– Ale myslíte, že teď koupí náš krám, když jsem to už jednou odmítla? A když mu žádné záznamy nechybí?

– Uvidíme… A Krasl se vydal za fabrikantem znovu. Doufal, že naposledy.

4.

Ale Riessig ho odmítl přijmout. Vzkázal mu to po svých komornících. Zámeček dnes zářil do daleka, komorníci měli přepychové livreje, samé zlato a třásně. Stáli před vraty a vítali panstvo. Kočáry se sem sjížděly z daleka, baron zřejmě pořádal hostinu.

– Tak mě ohlaste u paní Riessigové.

– Ta nikoho nepřijímá.

– Řekněte, že přináším její knihu… komorník ho přeměřil s podezřením. – Budete mít nepříjemnosti, když mě neohlásíte. Milostivá mě očekává… Snad ho pohnulo to slovo milostivá, pokrčil rameny, obrátil se a pomalu odešel. Druhý komorník zatím Kraslovi zastoupil cestu a tvářil se výhružně. Učitel si připadal, jako by tu čekal na almužnu. Dnes neslyšel Mozartovy melodie, Riessig dnes pozval zpěváka z operety, který tu zpíval kuplet. Hosté se smáli z plna hrdla, tleskali, zvlášť bylo slyšet nějaký mladý vřískavý ženský smích. Zpěvák musel přidávat. Krasl netrpělivě přešlapoval, sledován podezřívavým pohledem sluhy. Slyšel skoro každé slovo:

Že peníze světem vládnou, staré přísloví,

Lidé se jimi pány stanou, každý ať to ví.

S chuďasem je nyní ámen,

ten jen aby lámal kámen,

žebrota, nuzota, patří do kouta…

Celá společnost zpívala s sebou, byli už zřejmě opilí. Z písně, která se jim posmívala, si udělali svou hymnu. Tehdy si teprve všiml, že pro něj přichází paní Riessigová. Byla v černých, domácích šatech, zřejmě se večírku neúčastnila. Vedla ho do svého pokoje. Tady Krasl konečně viděl její proslulou sbírku, zástupy čínských sošek, les váz a porculánových ozdob, velkou knihovnu. Vykoktal svou prosbu.

– Váš syn se o ten krám zajímal. Pozval kvůli tomu notáře až z Liberce…

– Nepochopil jste mou knihu, učiteli. To je mi líto… Pokoj byl osvětlen červeným lampiónkem, Krasl si tu připadal tak trochu jako v záhrobí nebo ve vykřičeném domě. - Jsou tři hlavní způsoby životního dýchání a všechny jsou zlem: první je touha ukojit smysly, smyslnost. Druhá je touha po osobní nesmrtelnosti, třetí je touha po osobním úspěchu, bohatství a moci, světskost. Všechny tři je nutno přemoci, učiteli. Rozumíte?… podívala se na něj vyčítavě. Z velkého sálu sem zaléhal refrén:

– Kdo peníze má, ať si na pána hrd, jen ten, jen ten, ať si na pána hrd…

– Smyslnost a světskost jsou hlavní překážkou štěstí…

– A co je hlad? – zeptal se Krasl zlostně. – O tom jste nikdy neuvažovala?… Riessigová se rozhlédla po své knihovně. -Škoda, že nemám Zlatého Buddhu. Někdo mně ho snad musel ukrást…

Ale učitel už byl pryč. Odešel bez pozdravu, bez rozloučení, stával se z něho buřič. Proběhl kolem komorníků a téměř padl do náručí jakési tlusté matróně s mohutnou dekoltáží, která právě vystupovala z kočáru. Vykřikli za ním vztekle. Ani se neohlédl.

5.

– Walter že je převlečená ženská? Hlouposti. Mám důkazy. – Holan se připlížil do Pawlatova stavení za soumraku. Musí mít důležité zprávy, když riskuje život. Albína vyděšeně hlídala u dveří. Šeptali si. V Liberci se prý takový člověk pohyboval mezi dělníky už před rokem. Popis přesně souhlasí. Blond, vysoký, mluvil divným přízvukem a scházel se s nimi vždycky jenom v přítmí, štval proti Riessigovi, dokonce někdy prý i dával peníze, ale všichni, kteří s ním hovořili a kteří mu chtěli pomáhat, skončili v kriminále. Je to provokatér. Nějaká bláznivá komtesa by se s dělníky nešpinila, to je hloupost. Někteří si myslí, že to je blízký Riessigův spolupracovník, který mu vede tady v kraji jeho soukromou policii, musí to být odvážný člověk, to jistě, když si po tom všem znovu troufl k Brettschneiderové. Ale s komtesou nemá nic společného.

– A co má společného s vraždou Pawlaty? – zeptal se učitel, který z toho všeho byl už zoufalý. –To mi vysvětlete! – Kolik lidí už podezříval z tohohle zločinu? Přestal je počítat. Byl by si přál, aby ho nikdy nenapadlo, že zbloudilá kulka nebloudila. Vždyť je na nejlepší cestě zničit si kvůli tomu život…

– Má plavé vlasy, jestli jsou ovšem jeho. A pracuje pro Riessiga. Shání pro něj ztracené záznamy.

– Riessig žádné záznamy neztratil, to byl výmysl. Nemá už o celou věc zájem… řekl smutně Krasl, když vtom se Albína napřímila.

– Uteč! – křikla hlasitě, ale to už stál baron ve dveřích, opřel se do nich vší silou.

– Nemusíš schovávat svého ženicha, holka, – řekl jí drsně. – Nebudu se mu mstít, teď, když jsi konečně dostala rozum. Dám ti za krámek padesát zlatých, to víš, přeplácet tě už nebudu. A zmizíte všichni z obce i s učitelem ještě dnes v noci. Jinak neručím za nic. Vražedkyni tvého otce jsme zjistili, jestli tě chtěla otrávit, to se ještě uvidí. Tuhle učitel je svědek, že mluvím pravdu. A učitel mě rád nemá, tak mu můžeš věřit. Bude potrestána po zásluze, za to ti ručím. Dočteš se o tom v Praze v novinách. Ale kupuj Bohemii, a ne nějaké štváčské plátky přátel svého ženicha. Ostatně v Praze si už můžeš dělat, co chceš.

A po této delší řeči, kdy zůstal stát skoro na prahu, rozkročený jako budoucí majitel, vytáhl z náprsní kapsy smluvní listinu, přeškrtl kupní cenu a napsal novou, znovu namočil péro, které leželo na stole vedle jakýchsi poznámek, a podal je Albíně…

Učitel byl vzrušen. Tak přece přiběhl, ačkoliv hostí tak velikou společnost? Opustil je všechny kvůli tomuhle krámku? A to chce tvrdit, že nic neztratil? Proč tedy takový spěch?

– Pane učiteli? – zeptala se Albína nešťastně.

– Máš ráda toho vzbouřence. Tak tím spíš se rozhodni. Tady s ním zůstat nemůžeš, to snad víš! – odpověděl místo Krasla Riessig.

– Ale tak málo… namítla Albína, která nezapřela kramářskou dceru.

– Teď už tvůj domek taky stojí za málo – řekl Riessig. – Když ses rozhodla pro Holana, místo pro výchovu v lyceu, tak nevím, proč bych měl dávat dary… Krasl neodpovídal. V rozrušení se kousal do rtů. Nevěděl, co má poradit. Nevěděl prostě.

Albína ještě jednou namočila pero, sedla ke smlouvě a opatrně malovala písmenko k písmenku, zamračená samým soustředěním. Riessig jí listinu zrovna vytrhl z ruky, inkoust ještě neoschl.

– Za půl hodiny přijdou mí lidé. Tenhle domek se sboří… řekl spokojeně. Učitel cítil nedobrotu.

– A tak to teda ne… vystoupil Jarek Holan z krámu, ruce v kapsách, celý zpocený tou vzrušující scénou, ke které se nemohl ze svého úkrytu přidat.

– Nikoho jsem neslyšel – řekl baron. – A neviděl. Nechci rušit své slovo.

– Ale musím přece sbalit… řekla Albína.

– Jaképak balení. Prodala jste mi to všechno i se zařízením. Máte právo jenom na své šaty. To jste podepsala – mával jí smlouvou před očima. – Vezmete-li odtud něco, dám vás stíhat pro krádež… A hodil na stůl svazek bankovek. Obchod byl uzavřen.

– Ne! – vykřikl Holan, a než se kdo vzpamatoval, skočil fabrikantovi po ruce, zmocnil se jeho listiny a roztrhal ji na malé kousky. Riessig mu v tom chtěl zabránit. Byli asi tak stejně silní. Holan mu sáhl po krku a roztrhl mu přitom kabát.

– Jarku! Jasnosti!

– Holane! Pane továrníku!… křičel učitel s Albínou, ale mezi zápasící se neodvážili.

– Jestli jsi nezabil Pawlatu, tak moje druhy určitě… sípal Holan a sahal po noži, když ho Riessig odhodil k oknu. Albína zděšeně vykřikla. Učitel rozbil okno a chtěl volat o pomoc. Vtom zazněl výstřel. Jarek upustil nůž a chytil se za pravou ruku. Továrník se jen zasmál a přitáhl si svůj kabát. Holan mu ho roztrhl od klopy ke kapse.

– Tohohle budete litovat. Všichni… Otočil se a namířil si to ke dveřím. Krasl viděl, že teď musí jednat. Vrhl se za ním, byl odhodlán si třeba kleknout.

– Pane barone, počkejte, prosím vás… chytil se ho za šos až před kočárem, ale to už byl kočí s kozlíku dole a přetáhl ho zezadu násadou biče, jak býval zvyklý. Kraslovi se zajiskřilo před očima, cítil, jak látka pod jeho rukama povoluje, ale kočár už sebou trhl, Riessig odjížděl.

– Co se tu děje? – slyšel zvědavý hlas babky v protějším okně.

– Nic. Nic… řekl učitel namáhavě a ohmatával si hlavu. Pospíšil do světnice. Albína omývala Holanovi ránu.

– Nic to není… usmíval se Jarek. Kulka prolétla masem. Zaryla se tamhle do trámu. Jako tehdy…

– Jako tehdy? - opakoval Krasl a podíval se na kus kabátu, který baronovi utrhl. V šose toho kabátu zářila a leskla se změť plavých vlasů. Nejdřív se poděsil. Vzal ty vlasy do ruky. Byla to paruka. Plavá paruka jako na divadlo nebo na maškarní.

– Musíme hned pryč – řekl učitel. – Četníci tady budou každou chvíli.

XII. ÚKRYT

1.

Tak to byl tedy pan Walter. Ještě teď mu znělo v uších, co řekla Brettschneiderová. Že Walter nebyl komtese podobný. Byl trochu větší. Asi jako pan baron… Byl zřejmě právě tak velký jako baron, protože to byl on. A plavý ovšem byl také, překvapivě a nezvykle plavý, jako jeho paruka. Že ho Brettschneiderová nepoznala? Nejspíše přišel navečer, schválně měnil hlas, mluvil s cizím přízvukem. Chtěl svoje záznamy, chtěl Zlatého Buddhu. A využil toho, že podezření padlo na komtesu, aby si získal důvěru, aby dosáhl koupě domku, kde by mohl sám hledat, když jsou všichni ostatní tak neschopní. Protože když všichni agenti zklamali, nezbývalo, než aby se stal sám svým vlastním agentem – tak jako to občas dělával už před rokem v Liberci. Chodil mezi lid v přestrojení jako kdysi dobří králové. Jenže on nechtěl pomáhat. A nebýt Holanova zákroku, byl by se mu jeho záměr povedl. Ale co udělá teď?

Krasl neklidně přemýšlel v dělnické skrýši v horách. Byla to podzemní skrýš, nahoře krytá křovím, ze tří stran nepřístupná. Tady se schoval Holan po svém útěku z Borů. Teď ho tady položili na lůžko sbité z prken. Albína ho ošetřuje a pečuje o něho. Scheu se vypravil do Liberce pro známého lékaře, který prý podporuje sociálně demokratické myšlenky a který se snad uvolí přijít k nemocnému. Holan tvrdě usnul. Docela ho zmohla ztráta krve. Nechtěl volat lékaře, byl přesvědčen, že se jeho rána zahojí, že se mu nestane nic.

Scheu se vrátil až v noci. Lékaře nesehnal, ale nechal vzkaz u libereckých soudruhů, kteří se přimluví za svého spolubojovníka. Přinesl aspoň obvazy, potraviny a vodu. Takhle mohou přečkat v lese několik týdnů. Snad bude mít Jarek štěstí.

– Určitě se mu nic nestane… řekl Scheu. – Když má tak krásnou ošetřovatelku, – a usmíval se na Albínku. Ta jen vzdychla. Od otcovy

smrti ji nepotkalo dosud nic dobrého. Ani nevečeřela, ačkoliv Scheu přinesl sýr a měkký chléb. Krasl cítil, že má dosud hlad, že vlastně dnes ještě nejedl. Byl by snědl celý bochník, ale nevěděl, jak tady ve skrýši bude třeba šetřit potravinami.

– Zajdeme na jahody. Znám tu místa… řekl Scheu a vedl Krasla ven. Šplhali se odtud po jakémsi žebříčku. Kam až se to učitel nedostal, jestlipak ho ještě v Praze vůbec přijmou? Vždyť se už měl vrátit před týdnem.

– Teď žádné jahody nenajdem. Je noc – řekl Scheu. – Chtěl jsem vám ukázat něco jiného… A mávl rukou směrem k Svahovu. Obloha tam byla rudá jako při večerních červáncích.

– Požár? – zeptal se Krasl zbytečně.

– Zapálili Pawlatův domek. Musíte tam jít. Vy jediný se ještě můžete objevit v obci. Musíme zjistit, kdo to udělal.

– To víme – řekl Krasl a skoro se rozeběhl k cestě do Svahova.

2.

Doběhl k spáleništi pozdě. Oheň už byl uhašen, v okolí nenašel nikoho. Byla divoká noc, mraky se převalovaly těsně nad kopci, sychravo, v jakém se požárům nedaří. Náhodným požárům totiž.

– Vzplálo to jako vích… řekla babka z protějšího okna, když ji Krasl vzbudil. – Jako by někdo polil došky petrolejem. Ale z fabriky odnaproti přiběhla za chvíli celá četa lidí hasit. To jsme byli rádi, protože chalupa hořela už jedním plamenem a syn měl strach, aby nějaká jiskra nepřeskočila k nám. Chtěl taky pomáhat, ale Palme ho k ohni vůbec nepustil.

– Palme z továrny vedl všechny práce?

– Ano. Nakonec jim nezbylo, než aby strhli stěny, protože krov a nic ze dřeva zachránit nemohli. Byli při tom opravdu opatrní. Odnášeli ohořelé kameny do továrny, nebo je roztloukali tady, na místě, aby neušla ani jiskřička. Potřeli toho červeného kohouta dokonale.

– Tak z Pawlatova stavení nezbylo nic?

– Jakpak taky, vždyť to byl požár, jaký tu nikdo nepamatuje. Nejspíš chytly v krámě láhve s petrolejem, proto plameny tolik čadily.

– Asi, – souhlasil Krasl nepřesvědčivě. – Děkuju vám paní. A musím se s vámi rozloučit. Jedu domů… Teď už je těžko co objevit. Krasl se procházel po spáleništi. Popel se tady mísil s vodou. Ze stavení nezbylo nic, bylo dokonale srovnáno se zemí. Co neshořelo, odnesli. To byl tedy Riessigův další tah. Když nepomohly vraždy ani travičství, založil požár a tím aspoň zničil to, co Pawlata tak důkladně schoval. Učitel byl přesvědčen, že za nějaký čas tady dá nenápadně kopat v zemi pod záminkou, že tu chce postavit nový dům. A jestli se ani potom nenajdou tajemné záznamy zvané Zlatý Buddha, bude konečně klidný. Učitel si sedl v sadu pod jabloň. I její větve byly ohořelé, požár dosáhl až sem. Jakýmsi zázrakem ušetřil včelí úl. Krasl si automaticky zapálil, ačkoliv přece nebyl silný kuřák. Blízkost úlu mu naháněla strach. Ale v noci přece včely v úlu spí. Doktor Ch. v Praze nezvolil dobře jméno pro svá družstva. Ouly příliš připomínají hmyz. A dělníci jsou přece lidé. Co asi Pawlatu spojovalo s doktorem Ch., takovým opravdovým vlastencem? Oul? Kraslovi šlehlo hlavou. Vyskočil, jako by ho znovu honil celý roj včel. Oul přece neprohledával, když tehdy prošel celou zahradu. Lekl se té opozdilé včely, ani hasiči dnes zřejmě neměli chuť seznámit se s jejich žihadly. OUL! Co když ten skrývá Pawlatovo tajemství? Znal v mládí včelařské praktiky. Česnem se dovnitř nedostane, to věděl. A na plástech teď bude v noci včel naseto. Jedině vespod někdy bývá taková skrýš pro vosk nebo pro výchovu nových matek. Musí nadzvihnout celý úl a odklopit dno. Bojácně tam hmatal holou rukou. Ucítil kůži, div celý úl v té chvíli nepustil na zem. Byla to kniha svázaná do kůže. Pořádná kniha. S listy z pergamenu. Opatrně úl postavil na původní místo. Uchopil knihu do náručí a rozběhl se k lesu jako o závod. Teprve za čtvrt hodiny se zastavil, když byl docela přesvědčen, že ho nikdo nepronásleduje. Měsíc se na chvíli prodral mezi mraky. Krasl zvědavě otevřel knihu:

Der goldene Buddha… četl tam kurentem mezi čínskými kresbami. Verlag Hungerdt, Leipzig… Listoval dál. Strana tři. Četl:

KDYŽ OHEŇ VÁŠNÍ VYHASL,

JE NIRVÁNY DOSAŽENO

KDYŽ PLAMENY ZÁŠTÍ A KLAMU DOHOŘÍ,

JE NIRVÁNY DOSAZENO,

KDYŽ ZMATKY DUŠEVNÍ

VZNIKNUVŠÍ Z NEVĚDOMOSTI,

A VŠECHNY ZLÉ ČINY POMINOU, JE NIRVÁNY DOSAŽENO…

Měsíc opět zašel, nebylo vidět ani jediné písmeno. Učitel byl trochu zklamán. Jak mohla být kniha orientálních průpovídek tak důležitá, aby se kvůli ní prolévala krev? Pomalu se vypravil k hospodě. Rozhodl se odjet do Prahy. A kufry mu tam přece sbalili už včera. Když byl na kraji vesnice, objevil se měsíc znovu. Opět otevřel knihu. Teprve teď si všiml, že text je vysázen velkými písmeny, řídce a jen po jedné straně listu, druhá strana patrně je ponechána poznámkám. A poznámky tu byly, poznámky psané klidnou mužskou rukou, spíš účetní záznamy. Záznamy ve zlatém Buddhovi! Kramář Pawlata za zprávu o dělnících Holanovi a Finkovi… dva zlaté… četl tam učitel. Hlavu jako by mu někdo zapálil. Dělník Hanka za zprávy o libereckých přípravách… padesát krejcarů. Stálo hned pod tím. Ten lakomec. Ani zradu neplatil bohatě. Krasl obracel list po listu. Byly tu různé částky. Na desáté stránce našel zaznamenáno několikrát tisíc zlatých. Dárek soudci Schusterovi v Mladé Boleslavi… tisíc zlatých. Na jiné stránce byl uveden biskup z Hradce, dál vídeňský poslanec. Čtyřicet tisíc pět set stálo tam a datum předešlého roku. Poslanec Vomatschka za návrh ochranného cla proti anglickému satinu… čtyřicet tisíc pět set. V závorce připsáno: pro celou jeho skupinu… Taková to tedy byla kniha. Záznam Riessigovy moci, dokument o tom, jak a čím ovládá nejen tento kraj, ale celé mocnářství. Údaje o částkách vyplácených bankou ve Vídni se střídaly s krejcary vydanými donašečům přímo tady, v kraji. Kraslovi se zdálo, že se nikdy od této knihy neodtrhne. Zakopl o něco. Uvědomil si, že už je blízko hospody. Před hospodou zahlédl povědomý Riessigův kočár. Dva chlapíci se k němu blížili uličkou. Za sebou slyšel táhlé hvízdnutí. Hlupák. Jaksi mohl myslet, že ho baron nechá jen tak odejít do Prahy? Uskočil na postranní cestu. Viděl, že je slepá. Rozštěkal se na něho pes. Slyšel další táhlé hvízdnutí přímo za sebou. Skočil přes nízkou zídku do malé zahrádky vpravo. Na štěstí se rozštěkal druhý pes na opačném konci vesnice. Zahlédl postavu jednoho z mužů, který se dobýval do protější chalupy. V té chvíli zašel měsíc. Slyšel tlumený německý hovor, jak se jeho pronásledovatelé za zídkou domlouvají. Svíral tu tlustou knihu jako zbraň. Na štěstí začalo opět pršet. Najednou, prudce, z jednoho nízkého mraku. Slyšel, jak odcházejí, nadávky a kletby. Mokl radostně.

Teprve po chvíli se odvážil zpátky do obce. Pln horečného vzrušení spěchal přes lesy a pole až do Brodu, kde nasedl na noční vlak do Prahy.

Hlásil se u doktora Ch. O týden později, než původně měl, bez kufru, kabátu a svršků, ale bohatý nejdrahocennějším tajemstvím té doby.