Julien Vartet

Přerušený oběd

1

Výtah tu byl jenom pro něho. Ostatní nájemníci odmítli zaplatit podíl na zřízení zdviže v domě. Proto také jezdila kabina z přízemí prastarého činžáku v ulici Saint-Louis přímo do jeho bytu v pátém poschodí. Černý sluha přidržoval dvířka a podával mu nepromokavý plášť.

„Prší, Daú?“

„Od rána, a předtím nejspíš celou noc.“

V květnu! Ale ano, opravdu, když se v noci vracel z Enghienu, musel zapnout stěrače.

„Vzal si pán s sebou svůj lék?“

Ohmatal si kapsy saka.

„Ano… Ahoj, Daú!“

Spěšně odcházel a teď, kdy už bylo skoro půl dvanácté, se snažil dohnat ztracený čas.

Nepadalo v úvahu, že by sluhovi předem řekl, jestli přijde nebo nepřijde na večeři, a pokud ano, jestli bude sám nebo přivede hosty. Považoval by to za omezování, kdyby se musel rozhodovat několik hodin předem. Však on si Daú dovede vždycky velmi dobře poradit i na poslední chvíli s tím, co je v ledničce, anebo v případě nutnosti objedná za mastnou cenu jídlo z blízké restaurace.

Mareuil-Blondeau se ani nedivil, že jeho mercedeska stojí napříč na přechodu pro chodce, s jedním kolem na chodníku, s rozsvícenými světly a s pokutovými bloky za stěrači. Když se pozdě v noci vrátil po ošklivé prohře v kartách, byl příliš otrávený, než aby se staral o vůz. Přitom je to auťák za 120 000 franků, ale s těmi různými zlepšováky, jako třeba klimatizace, a hlavně při nehorázné výši splátek ho přijde na dobrý milión.

S prázdným žaludkem řídil teď unaveně a mrzutě, protože jízdu mezi dopravními světly, trhavou jako když poskakuje blecha, ještě zpomalovalo váhavé startování některých řidičů, kterým déšť naháněl strach. Věděl, že jeho způsob života je na hráče příliš nákladný. Jaký má například smysl tenhle přepychový bourák, který ho veze bok po boku vedle taxíků z Ostrova Svatého Ludvíka na Elysejská pole průměrnou rychlostí patnácti dvaceti kilometrů, čili pomaleji než jedou ve svém pruhu autobusy? A dokonce si ani nemůže občas zařádit na silnici nebo na dálnici, protože kdyby mu potřetí sebrali řidičák, určitě by to stálo majlant! Musel konstatovat, že peníze, třebaže jimi pohrdá, hrají v jeho životě větší úlohu než v životě spořivých občanů, kteří šetří na každém groši, aniž jim to vadí, aniž je to skličuje nebo rmoutí, skoro mechanicky. A záleželo by jen na něm, aby si žil zámožně, bezstarostně, dokonce přepychově. Stačilo by přestat hrát. Pak by byl jednou provždy konec se svízelnými situacemi, kdy je zapotřebí postdatovat šeky a obracet se na lichváře. A jak by mu lahodilo, kdyby si mohl dovolit dívat se na disciplinární komisi advokátní komory ne jako na obávaný rozhodčí sbor, ale po zásluze jen jako na pouhou skupinku papalášů dětinsky toužících po poctách, aby se utěšili z toho, že stárnou. Jenomže kdyby měl člověk žít spořádaně, musel by brát život vážně. A každý nemůže věřit na takovou blbost. Alespoň on rozhodně ne. Už během dne vykonává své úkoly a různé povinnosti bez přesvědčení. Ale co teprve v noci! Když v člověku přímo fyzicky existuje vědomí bezvýznamnosti lidského života, když někomu příroda nedala dar iluze a on je si plně vědom, že není nic víc než nějaký mikroorganismus, jemuž je určeno kroutit se po dobu tak krátkou jako pár hodin jepičích nebo pár staletí stromu, milióny světelných let daleko od hvězd; když někdo soudí, že se Caesar a Nero, Džingischán nebo Mozart, Pasteur nebo Hitler dají strčit do jednoho pytle, protože datum jejich smrti stojí hned vedle data jejich narození, pak ten někdo potřebuje nějaký lék proti nudě! A neexistuje žádný rozumný důvod proč si odpírat ukojení jakékoli touhy, když má člověk to štěstí, že nějakou pociťuje, nebo proč se zříkat tabáku, alkoholu či uspávacího prášku kvůli nějaké směšné starosti o zdraví. Jedině hra a nic jiného — zejména ne rozkoš — dává pocit, že hodiny letí, jako by trvaly jen deset minut. Ta myšlenka nechat hraní, která ho napadla na náměstí Hôtel-de-Ville, když čekal na vjezdu do ulice Rivoli, byla už zase smetena a zavržena, než dojel k ministerstvu financí. Copak on — vítěz konkursu těch nejlepších, tajemník přednáškové sekce pro čekatele advokacie, mladý šéf ministrova kabinetu, věhlasný, i když kritizovaný advokát, dvakrát ženatý, otec chlapce, jehož věk by dovedl udat jen s obtížemi, dobyvatel nesčetných žádoucích žen — nezkoušel postupně ostatní útěchy na svůj smutek z existence a nezkoušel je marně? Lidé se mýlili, když jeho výrok „Sláva, politické ambice, profesionální kariéra, rozkoš, láska — samé prdy!“ považovali za vtip. Po pravdě řečeno, kdyby měl v žaludku pořádnou kávu, cítil by větší elán a nezačal by takhle hloupě uvažovat. Hned po vjezdu na náměstí des Pyramides se provoz zastavil úplně. Jelikož byl v pravém pruhu, hodlal bez okolků na chvíli vystoupit, kdyby tu náhodou bylo někde nějaké bistro. Tlačítkem spustil boční okénko zakalené deštěm, který mezitím zesílil. Ale marně poposedával a vykláněl se, aby změnil zorné pole ohraničené sloupořadím; v blízkosti byly jen samé obchody. Usadil se zase a zapnul rádio.

Sirény policejních vozů a ambulance naznačovaly, že provoz zastavila nějaká nehoda, patrně někde u Tuilerií. Přesto nespokojenci nepřestávali troubit, aniž dbali na to, jak nepříjemné to musí být chodcům, kteří se poschovávali pod arkády. Konečně se to v dálce pohnulo. Nakupení vozů postupně řídlo. Jelikož byla velká tma, rozsvítili někteří řidiči světla, aby dobře označili hranice svého malého pojíždějícího království. Když na něj došla řada projet za naléhavého pískání strážníků, viděl Mareuil-Blondeau asi tucet aut zapasovaných za mohutnou černožlutou japonskou motorkou, ležící na lesklém asfaltu. Než se dostal na náměstí Svornosti, bylo skoro půl jedné. Vypočítal si, že by mu trvalo ještě nejméně deset patnáct minut, než by dojel do ulice La Boétie, zaparkoval vůz a dorazil do kanceláře, kde by mohl zůstat nanejvýš pět až deset minut; pak by zase hned musel odejít, aby včas stihl oběd s Grésillonem v jednu hodinu. Místo aby se jen objevil v kanceláři, kde Thomas a ten malý Desprěs dohnáni nutností si už s dopoledními návštěvami nějak poradí, bude lépe, když pojede rovnou do Chanoine; tam bude mít mnohem víc času, aby vyřídil telefonicky ty nejnaléhavější věci, přičemž si objedná jednu výtečnou kávu. Odbočil z Elysejských polí na soukromou cestu, která vede k proslulé, dvě stě let staré restauraci. Pod ochrannou stříškou u vchodu si zřízenec, který ještě nečekal zákazníky, četl Paris-Turf Rychle rozevřel velký červený deštník a běžel otevřít dvířka, aby chránil zákazníka před deštěm. V rozlehlé dvoraně restaurace personál ještě nebyl připraven, aby přijímal hosty. Nicméně jeden vrchní, který tudy procházel, Mareuil-Blondeaua uvítal. Na jeho zavolání hned přispěchala šatnářka, štíhlá, ještě hezká čtyřicátnice, a na tváři se jí okamžitě objevila něha, jakou zralejší ženy pociťují k velice krásnému muži, o němž vědí, že už ho nemohou získat. Vysoký, pěkně stavěný Mareuil-Blondeau se svou pravidelnou a mužnou tváří, světle modrýma očima a matnou pletí pod černými, bíle prokvétajícími vlasy patřil totiž k těm, kteří se zasloužili o výrok, že na chodbách pařížského Justičního paláce člověk potká víc pohledných mužských než ve filmových ateliérech. Celkem vzato mu pocit životní beznaděje nevadil, aby se instinktivně nezačal chovat svůdnicky, jakmile byla přítomna žena nebo někdo nový či prostě ve společnosti, kde bylo více lidí. Promyšleně používal správné intonace hlasu, podle potřeby uklidňujícího nebo přesvědčivého. Dovedl však také dlouhou dobu poslouchat, tvářit se přitom zaujatě a pozorně a v pravé chvíli nejen souhlasit s názory těch druhých, ale podpořit je a dodat jim lesku. Jelikož v nic nevěřil, nevadilo mu takhle posluhovat výplodům ducha svých bližních.

„Jste tady dnes hodně brzy, pane doktore. Ale vždyť nemáte rezervovaný stůl!“

„Obědvám s panem Grésillonem. Kdepak sedí?“ Dovedli ho do velkého sálu, ještě úplně prázdného, ke stolu se starorůžovým, bíle vyšívaným ubrusem. Jídelní servis z jemného porcelánu, křišťálové sklenice na vysokých nožkách, pozlacené příbory a popelníky, karafy a košíčky na květiny opasované stříbrem — nic nemohlo být vybranějšího a přepychovějšího.

„Já vím, Paule, že jsem přišel o hodně dřív, ale mám své důvody. V tomhle podniku by se ovšem nenašel ani jeden rohlík, že?“

„Ne, prosím. Opravdu ne… Je mi hrozně líto!“

„Tak mi dejte takové ty dlouhé sušenky, co podáváte k zmrzlinám a sorbetům, a k tomu velkou dvojitou kávu. Ne ovšem v nějakém náprstku! Nemáte-li velký šálek bez ouška, najděte nějakou nádobu, která by nebyla k smíchu.“

Teoreticky začínala služba v půl jedné, ale personál měl určitou volnost a mohl se ještě zdržovat ve vlastní jídelně. Avšak tato volnost končila s příchodem prvního hosta. Vstup Mareuil-Blondeaua způsobil, že se na pokyn v mžiku objevili na svých místech černobílí vrchní, červenočerní sklepníci a čistě bílí číšníci, a jelikož neměli co na práci, zase se seskupili, aby si mohli povídat, tím spíš že zákazník, jakmile si objednal, hned zase zamířil ven do telefonní kabiny.

Mladí číšníci, novopečení absolventi hotelové školy nebo cizinci na stáži, se cvičili v tichém pronášení sprosťáren, aniž přitom hnuli brvou, což je občas vhodné, aby se člověk při službě trochu odreagoval. Starší osazenstvo komentovalo nejnovější události, přičemž neprojevovalo valný zájem o ty, které se dotýkaly politiky. Mezi personálem restaurace Chanoine byly sice zastoupeny různorodé názory, ale odstíněnější, a nutno říci i zdrženlivější než jinde. To nebylo nijak náhodné. V prvotřídním podniku, jako je Chanoine, musí být obsluha mlčenlivá. Proto řeči bezstarostně vedené u stolků volně stoupají k uším obsluhujících. A u těch se pak časem názory tříbí. Jak si například zachovat neposkvrněnou politickou víru, když člověk slyší z úst socialistického starosty města:

„Kamaráde, když moji úředníci z městské správy organizují demonstraci za zvýšení platů, stavím se do čela průvodu.“

Jak upřímně věřit v ostré parlamentní hádky, když člověk večer předtím obsluhoval protivníky v soukromém salónku? Nehledě ani na to, že i když dělníkům z válcovny nebo z rafinérie připadá radikální odstranění šéfů jako dílo spravedlnosti, v mysli mnoha restauračních zaměstnanců taková představa vyvolává podezření, že by v budoucnu vzniklo určité vakuum, které by velký převrat uspokojivě nevyřešil. Jak chmurné kulinární vyhlídky, kdyby jednou nastal den, že by zákazníci restaurace Chanoine přešli k troubám, popadli tácy a obsluhovali bývalé zaměstnance!

Mareuil-Blondeau nejdřív zavolal do kanceláře a promluvil si s Berthe, svou nejstarší sekretářkou, hrbatou a kulhavou starou pannou, která mu byla oddaná jako pes. Oba jeho spolupracovníci, advokát Thomas Jaubert a Desprěs si s jeho nepřítomností poradili. Naproti tomu se dostavil neohlášený návštěvník, jeden slavný filmař, hodinu už přechází salónkem a pokorně žádá o osobní rozmluvu; kdekoli, ale co nejdřív.

„No dobře, tak ať za mnou přijde do baru v Chanoine! Jestli se moc nezpozdí, mohu mu věnovat deset minut.“

Pak si na blok, připevněný na desce pod nástěnným telefonním přístrojem, poznamenal čísla tří osob, které má zavolat. Tohoto úkolu se zhostil, jak nejstručněji to šlo a nohou přitom držel pootevřené dveře kabiny, která neměla Žádný větrací otvor — ten byl patrně z nedbalosti zakryt, když čalouník vypolštářoval místnůstku jemnou červenou kůží.

„Žádné další příkazy, pane doktore?“

„Ne. Děkuju vám, zlatíčko.“

Byla to hloupost, že si pro nic za nic odepřel kávu, tu nutnou povzbuzující protiváhu účinku alkoholu a barbiturátu. Uvědomoval si teď, že spěšným oblečením do včerejších šatů po zběžném opláchnutí a jakéms takéms oholení elektrickým strojkem začal svůj den poněkud náměsíčně a že špatně setřásl ošklivý sen, který měl po té prohře v Enghienu.

Ve velkém sále, kde našel snídani naservírovanou tak, jak si ji objednal, už seděli další hosté; mezi nimi tři metry naproti němu dvojice mladých lidí dokonale nordického typu, oba s velice plavými vlasy a světlýma očima. Vypadali jako bratr a sestra, ale drželi se zamilovaně za ruce. Chlapec měl na sobě sako, které mu zužovalo ramena, a dívčiny šaty vážily sotva třicet deka a z její růžové a pevné pleti zakrývaly jen to nejnutnější, co slušnost vyžaduje. Objednávali si u vrchního anglicky a občas spolu přitom mluvili svým jazykem. Když měli objednáno, přiblížili se zdviženými nosy jeden k druhému, jako by si je chtěli o sebe třít. Vypadali jako vystřižení z akvarelu nějakého malíře s něžným srdcem.

„Marceli!“

Vrchní, který se díval skleněnou tabulí na velký povislý jasan smáčený deštěm, se otočil, ukázal svůj ponurý obličej a přistoupil ke stolu.

„Prosím, pane doktore?“

„Můžete dát sklidit. Jdu do baru. Ať mi dají vědět, až přijde pan Grésillon, ale ať to rozhodně nedělají diskrétně! Půjde o to, abyste mi pomohli zbavit se člověka, který se možná bude chtít na mě přilepit. Radši přijďte sám, Marceli, a rovnou mi řekněte: Vaši společníci u stolu začínají být netrpěliví.“

Vzápětí se dostavil klient, celý vyplašený. Mareuil- -Blondeau ho usadil na lavičku.

„Tak co se děje, drahý příteli?“

„Já jsem možná zabil člověka.“

„Sakra! Povězte mi o tom. Ale nejdřív mi řekněte, co budete pít. Barmane!“

Jednalo se o nehodu, která se stala časně zrána. Filmař projel na červenou, porazil a vážně zranil nějakého motocyklistu. Výsledek dechové zkoušky byl pozitivní, zkouška krve určitě také prokáže nepřípustné promile alkoholu.

„Milý příteli, uklidnil jste mě!“

„Jak to?“

„No ano. Když jsem vás teď viděl přicházet, zdálo se mi, že vypadáte opravdu špatně. A začínal jsem mít starost o vaše zdraví. Ale jestli jste, jak říkáte, strávil šest hodin beze spánku na policii, je docela normální, že nevypadáte tak pěkně jako obvykle.“

No bodejť! Klient byl zahanbený, trápily ho dokonce výčitky svědomí a měl obavy z následků. Mareuil- -Blondeau, milovník sofizmat a paradoxů, byl nadto velice chápavý. Každý, kdo měl opletačky se zákonem, sál jeho slova jako mlíčko. Filmař se dozvěděl, že se má považovat za úplně nevinného. Zodpovědnost za nehodu, pokud je nutno hledat ji jinde než v pouhém rozmaru osudu, spočívá jasně na tom, kdo navzdory veškeré opatrnosti a pohrdaje statistikami, si úmyslně zvolil tak nebezpečný dopravní prostředek.

„Vy, milý příteli, jste disponoval pouhým zlomkem vteřiny, abyste zabránil nárazu. On měl hodiny na to, aby si to s odpočatou hlavou rozmyslel, než si koupil tu mašinu. Uvědomte si, že to udělal s plným vědomím a přijal s rozmyslem ne riziko, ba ani ne pravděpodobnost, ale jistotu, že jednoho dne se na delší dobu octne v nemocnici.

Že jste se zařekl, že už nikdy nevezmete alkohol do úst? Ale prosím vás! S takovými dětinskými nápady dejte pokoj. Hned si objednejte pořádnou whisky. Potřebujete se trochu vzpamatovat, kamaráde. Podívejte se, důležitý je přece váš jedinečný talent, vaše práce, budoucí pokolení, filmový archív. Patříte publiku. Nemáte právo odpírat si povzbuzující prostředky nutné k pokračování vašeho díla. Je jistě dojemné, že jste rozrušen, ale opakuji, je to dětinské. Myslete, prosím vás, radši na to podstatné, totiž na radost a kulturu, kterou poskytujete miliónům diváků na celém světě!“

„A co když raněný umře…“

„Tuto hypotézu musíme zvážit z hlediska lidského a z hlediska právního. Lékařská věda nás nenechává na pochybách. Nedostatek spánku má za následek vážné poruchy zdraví. Nuže, jediné motorové kolo projíždějící v noci Paříží nadělá větší škodu než by způsobila karavana velbloudů, vycvičených, aby hýkali na každé křižovatce! Pro potěšení z rámusu, který nadělal, rušil ten váš člověk každé ráno klid a zdraví několika desítek, co říkám, několika set tisíc slušných lidí. Neprolejeme ani slzu nad odchodem takového smutného hrdiny. Co se ostatního týče, podnikneme nejrůznější kroky. Však ony se ukládají k ledu i mnohem horší aféry. Že vám odejmou řidičský, průkaz? Vezmete si šoféra anebo raději budete jezdit taxíkem a metrem, abyste se zase dostal do kontaktu s lidem a čerpal v něm inspiraci pro své další veledílo. A dejme tomu, že bychom souhrou nepříznivých okolností a smůly vyfasovali podmíněný trest vězení, tak to padne při první amnestii. Máte opravdu štěstí, že jsem vázán profesionálním tajemstvím. Jinak bych všude roznesl, že jsem vás viděl celého přešlého kvůli hlouposti, a lidé by se vám smáli.“

Přesto však chvíli na to, když si u Grésillonova stolu rozkládal ubrousek, řekl:

„Promiňte, že jsem se opozdil. Byl jsem v baru s jedním úžasně slavným člověkem, který se právě dostal do ošklivé šlamastyky. Jméno vám nepovím, ale uvidíte to zítra v novinách. Nevsadil bych moc na to, že zůstane na svobodě, jestli nešťastnou náhodou padne na některého z těch soudců z nové generace… Ano, dal bych si whisky, ale malou, protože to už bude druhá. A haló, číšníku! Také karafu vody, abych měl čím zapít svůj lék.“

Mareuil-Blondeau, který o své zdraví příliš nedbal, trpěl úpornými migrénami. Odmítl všechny lékařské rady ohledně diety a režimu, ale uvolil se aspoň brát třikrát denně dvacet ve vodě rozpuštěných kapek léku rozšiřujícího cévy. Takto vytvořený nápoj byl obzvlášť hořký. Obyčejně si ho připravoval na začátku oběda, ale odhodlal se ho pozřít až s nějakým hutným jídlem, aby lépe a rychleji zahnal nepříjemnou chuť. Stávalo se, že se ten odklad protáhl až k moučníku.

Všechny stoly teď už byly obsazené.

V recepci se jeden vrchní věnoval tomu, že zaháněl nově příchozí zarmouceným hlasem, který špatně zakrýval jeho hluboké uspokojení.

„Je mi nesmírně líto! Škoda, že jste se neobjednali předem!“

Podnik se pyšnil tím, že je třeba objednávat stůl předem.

Občas některý umíněný zákazník trval na tom, že mají zavolat šéfa.

„Vyloučeno, pane. Je v kuchyni.“

A skutečně, majitel podniku stál uprostřed prostorné kuchyně. Vysoký, zavalitý, statný muž se širokými rameny se skoro ani nepohnul, široké dřevorubecké ruce měl sepjaté za zády a nedělal nic, než že se pomalu a bez poznámek otáčel kolem své osy přesvědčen o účinku své mlčenlivé přítomnosti. Ve třinácti letech byl hotelovým poslíčkem, pak umývačem nádobí, otvíračem ústřic, číšníkem, na vojně ordonancí vyššího důstojníka mnohem méně inteligentního, než byl sám, potom vrchním, ředitelem a konečně majitelem podniku, který zaměstnával přes sto lidí.

Na Grésillonův pokyn Marcel, vrchní s ponurou tváří, rozdal jídelní lístky; každý byl předložen ve velkých čtyřbarevných deskách, na nichž zářily křišťálové lustry, rudé drapérie a růžové ubrusy, což byly dominantní prvky zařízení restaurace Chanoine. Grésillon byl maličký a kulaťoučký, s velkýma ušima, růžovou lebkou, dvojitou bradou; na krku měl záhyby a pod očima váčky. Jeho obličej, dokud byl v klidu, se neustále usmíval. Jelikož nemohl mít zkřížené nohy, zkřížil si alespoň kotníky. Jak tam seděl na kraji křesla, aby dosáhl na svou sklenku šampaňského, vypadal jako čínská loutka, skoro v životní velikosti. Jako mladý slévač za okupace přišel na nápad, že bude doma ze starých trubek vyrábět olověné vojáčky. Ti se pak snadno prodávali za stonásobek výrobní ceny. Pařížané, pokoření pohledem na pištce pod Vítězným obloukem, pociťovali tehdy potřebu prohlížet si doma barevné uniformy vítězů od Fontenoy, Valmy, Wagramu. To, co na tom vydělal, postačilo, aby se bývalý slévač mohl vyhnout povinné pracovní službě, pustit se do obchodu s barevnými kovy; později, když k tomu nadešla doba, podnikal ve stavebnictví a konečně získal koncesi na provoz kasin. Další dva společníci u stolu byli čtyřicátník Robert Vidal, Grésillonův synovec, a mladý advokát Thomas Jaubert, Mareuil-Blondeaův spolupracovník. Až se naobědvají, pojedou Vidal a Jaubert do Rennes. Proces ohledně koncese kasina na jedné bretaňské pláži měl být projednáván až příští den, ale předtím se měla konat poslední schůzka s odpůrci.

Podle zvyklostí doporučovali vrchní vřele specialitu dne — jehněčí pečínku na hříbkách. Ze všech čtyř stolovníků si ji dal jenom Mareuil-Blondeau. Zabýval se kapáním dvaceti kapek svého léku do vody a jídlo ho nijak zvlášť nezajímalo. Grésillon a jeho synovec pevně trvali na telecí hlavě. Doktor Jaubert se živil jen syrovou zeleninou a grilovanými rybami.

Nejlépe bylo zbavit se nudné práce co nejdřív. Jaubert vytáhl z aktovky doklady, které postupně kolovaly z ruky do ruky a pokryly stůl. Svazek modrých papírů, což byly závěry odpůrcovy, sklouzl z květinového košíčku a dotekem máselničky mu přibyla mastná aureola. Potom mladý advokát odstrčil talíř, aby si na kousku stolu poznamenal podstatné body, které se mají požadovat při kompromisu, dojde-li na poslední chvíli k případné dohodě.

Střídmý Thomas Jaubert si jídlo vynahrazoval tabákem. Když jen jako mimochodem dojedl rybu, požádal své společníky, aby si směl zapálit cigaretu. Grésillon si řekl o zálivku vinaigrette, kterou měl celkem vzato raději než sauce gribiche, a právě když mu ji servírovali, došlo u blízkého stolu k prudkému incidentu. Jeden host žádal, aby zavolali kuchaře zodpovědného za jakési jídlo, které nebylo podle jeho představ. Kuchař v oslnivě bílém oblečení se dostavil a tvářil se překvapeně. Odpověděl uctivě, ale přitom se energicky hájil. Tato reakce rozčilila nevrlého pána, který se domníval, že jakožto stálý host má silnou pozici, a požadoval zbytečné omluvy; rychle zvyšoval hlas a nakonec začal vykřikovat urážky. Rozhovory kolem ustaly. Všechny hlavy se obrátily k nevychovanému hostu. Kuchař také zvýšil hlas a odpověděl tónem Uražené důstojnosti, přičemž si zachoval tu výsadu, že mluvil slušně. Přítomní mu souhlasně zatleskali. To ovšem nijak neuklidnilo nesnášenlivého pána, který se pronikavým hlasem dožadoval příchodu restauratéra; byl velice překvapen, když shledal, že dotyčný stojí za ním v celé své přísnosti a mohutnosti, a vedle něho dvě šatnářky, z nichž jedna hostovi podávala jeho plášť do deště a druhá nesla kožešinový kabátek jeho společnice. Když byla záležitost takto vyřízena, majitel restaurace Henri Mazerolles započal, když už tady byl, svou obvyklou obchůzku sálem, tiskl ruce, nakláněl se k tomu či onomu, a kromě obvyklé chvály dobrého jídla se mu dostalo také mnoha poklon nad tím, jak vyexpedoval toho nevychovaného pána. Mareuil-Blondeau mu blahopřál citováním kardinála de Retz. Mazerolles si zrovna přál poradit se s právníkem ohledně jedné staré smlouvy, která se v důsledku devalvace měny pro něj stala nevýhodnou. Advokát vyndal z kapsy zápisník a dohodli se, že Mazerolles přijde pozítří do jeho kanceláře, aby smlouvu prostudovali. Potom Mazerolles pokračoval v obhlídce svého panství. Doléhaly k němu útržky rozhovorů.

„Lepší než u Maxima“

„Říkám vám, že se Edgar Faure chtěl bít šavlí v souboji s J. J. S. S.! Bylo to v roce 1955.“

„Italský tisk se posunuje doleva.“

„Aha! Lanýže jsou houby. To je zvláštní!“

„Místo aby si páni inspektoři dali práci s pronásledováním podvodníků, vyhledávají radši zbytečné diskuse se společnostmi, jako je naše.“

„Nedovedu si vysvětlit, že si neuvědomujete, že procento blbců je u mimořádně nadaných stejné jako mezi ostatním obyvatelstvem.“

„On mě tak otravoval, že jsem mu nakonec řekla: ,Ne, Arture, nemám jednoho milence, mám tři!‘ A nejlepší na tom je, že to je pravda.“

„Nechci jít k vám. Můžeme si docela dobře dál povídat tady.“

„Já zase radši jím všechno, nač mám chuť, a pak se nacpu práškama, abych to strávil.“

„Jestli k tomu obchodu dojde, vážený a milý, ujišťuju vás, že se neprojevíme jako nevděčnici.“

U Grésillonova stolu se stále ještě mluvilo o devalvaci. Mareuil-Blondeau dojídal hlavní chod oběda a rozhodl se do sebe obrátit jedním douškem hořký nápoj, který si připravil před půl hodinou.

„Brr, to je odporné! Nikdy si na to nezvyknu!… Doktor říká, že bych si tenhle hnus mohl ušetřit, kdybych jedl jen grilovaná masa a vařenou zeleninu, a přestal pít alkohol, dokonce i víno! A kdybych každý den ráno běhal po nábřežích u Seiny! To si jistě dovedete představit! Přesto mi dnes ten lektvar připadá odpornější než obyčejně. Je neuvěřitelné, že v naší době nedovedou laboratoře naservírovat člověku takový lék v pilulkách!… Číšníku, prosím vás, trochu bordó. Abychom se vrátili k tomu, co jsme říkali předtím, žasnu nad naivní nevědomostí všech těch novinářů. Copak k takovým změnám oběživa nedocházelo za všech dob, ponecháme-li stranou devatenácté století?… To je divné, je mi najednou nějak mizerně… Vy nemáte pocit, že tu je hrozně horko?“

Ne. Jeho společníci spíš soudili, že těmi velkými tabulemi táhne dovnitř trochu vlhkého chladu.

„Přejde to, ale necítím se ve své kůži. Sakra, alkohol to přece nemůže být! Vypil jsem jen půl druhé whisky! To by nerozházelo ani dívenku, která jde k prvnímu přijímání! Nemám pravdu?“

Grésillon ani nemusel odpovídat. Jeho věčný úsměv byl neustálým přitakáním. Mareuil-Blondeau se přes svou nevolnost snažil pokračovat v konverzaci.

„Stříbrný sestercius, ražený dvě stě let před Kristem, byl později z bronzu… z bronzu… z bronzu.“

Zbledl jako křída. Otíral si obličej i krk.

„To není možné, musel jsem něco špatného sníst!… Ty houby!“

Zavolal na restauratéra.

„Henri!…“

Ztěžka se opřel oběma dlaněmi o stůl, aby se mu podařilo vstát.

„Thomasi, pomozte mi a doveďte mě na toaletu.“

Vídal a Jaubert vstali a každý ho podepřel z jedné strany. Restauratér přispěchal rychlými kroky.

„Henri, vy jste mě těmi vašimi houbami otrávil, kamaráde!“

Prosté konstatování. Mareuil-Blondeau do hloubi duše proniknutý odmítáním každého závazku, nebyl člověk, který by někomu dělal výčitky. Ale tu větu zaslechli sousedé a od nich se šířila jako vina od řady k řadě po celém velkém sále. Rozhovor všude rázem ustal. Na tvářích se objevil poplašený výraz. Zahraniční hosté si dávali přeložit těch pár slov, která zděsila všechny přítomné, jako když velitel letadla oznámí nouzové přistání. Vrchní totiž dobře splnili úkol a podařilo se jim přemluvit alespoň jednu osobu u každého stolu, aby si objednala specialitu dne. Postižený, zmítaný škytavkou, obtížně postupoval k východu. Lidé sedící na koncích sálu vstávali ze židlí. Nějaký suchý drobný mužík přistoupil k Henrimu Mazerollesovi, který byl celý strnulý a ohromený nad tím nehorázným obviněním. Byl to bývalý policejní prefekt, který se přeškolil na podnikatele v železářském průmyslu.

„Víte, co musíte udělat, Henri? Okamžitě zavolat policii.“

„Ale, pane prefekte, hříbky!“

Jeden hříbek zůstal nabodnutý na Mareuil-Blondeauově vidličce. Bývalý vysoký úředník se ustavil jeho strážcem.

„Toho stolu se nikdo nesmí dotknout. Nechte všechno tak, jak to je, i ubrousky. A vy udělejte, co vám říkám. Tady je číslo kriminální policie.“

Odtrhl z notýsku stránku a podal ji Mazerollesovi, který rozhodil ruce na znamení bezmocnosti a rezignace a zamířil do své kanceláře. V okamžiku, kdy se chystali vytáhnout Mareuil-Blondeaua na monumentální schodiště, vedoucí do prvního poschodí, přistoupil ke skupince nějaký muž.

„Okamžik, jsem asistent na jedné pařížské klinice. Nechte mě, abych mu změřil tep.“

„Ale začíná zvracet.“

„Na tom nezáleží. Kde ho můžeme položit?“

„V baru.“

Donesli Mareuil-Blondeaua na lavičku. Lékař zavolal jednoho z vrchních.

„Jděte říct kolegům, ať uklidní hosty. Otrava houbami se nikdy nemůže projevit takhle rychle. Nikdy! To je nesmysl.“

Uklidnit hosty, to se lehko řekne. Mnozí z těch, kteří snědli hříbky, už pociťovali žaludeční nevolnost nervového původu. Někteří pospíchali k toaletám. Druzí se snažili tvářit jakoby nic, ale moc se jim to nedařilo. Všeobecná nálada teď byla spíš jako v kostele než jako v restauraci. Naproti tomu v kuchyních panoval živý ruch. Pověsti o otravě tam byly velmi špatně přijaty. Mluvilo se o odborech, o závodní radě a o urážce důstojnosti pracujících.

Mareuil-Blondeau trpěl muka. Mezi dvojím zvracením chtěl pít. Křídově bílou tvář s fialovými rty měl zalitou potem. Když na výzvu vysílačky přišla policie, inspektoři-okrskáři, kteří hlídkují ve vozech, v nichž se nepřetržitě střídají, lékař je požádal, aby dali vyklidit bar. Nemocný nesmírně zeslábl a začínal blouznit. Když měl občas jasnou chvilku, stěžoval si na halucinace a změny barev, na to, že se žlutá mění v modrou, pak v zelenou, červenou.

Inspektorovi, který navrhoval, aby se zavolala sanitka, lékař odpověděl:

„To budeme muset… jestli srdce vydrží.“ Nevydrželo. Náhlá zástava ukončila Mareuil-Blondeauovo utrpení. Lékař, který klečel, aby mohl poslouchat srdce, zase vstal.

„Nevěřím, že jde o přirozenou smrt. To nám objasní pitva.“

„Otrava?“

„Ovšem. Vsadil bych se, že digitalinem.“

„Vy to tedy, doktore, považujete za vraždu?“

„To, pánové, je už vaše záležitost, ne moje. Vražda nebo sebevražda, to už není v mé kompetenci.“

„Divné místo na sebevraždu!“

„Když je to popadne, tak jim nezáleží na tom, kde to provedou. Ale připouštím, že sebevraždy digitalinem jsou nesmírně řídké. Ti, kteří ten preparát znají, vědí, že by je čekaly strašné bolesti. Tenhleten měl štěstí. Jeho kalvárie netrvala dlouho. Musel dostat koňskou dávku. A taky neměl zdravé srdce. Podívejte se na ty prsty, jak je má žluté od nikotinu. Omluvíte mě, že odcházím — ale v ordinaci mě čekají pacienti. Tady máte mou vizitku. Budete-li potřebovat mou výpověd’, přijďte si pro ni laskavě ke mně, abych ztratil co nejméně času… Na shledanou, pane inspektore.“

„Gastone, brnkni na štáb, aby poslali technika z laboratoře. Duroku, jděte se podívat do kuchyně, ať nám to tam všechno nezpřeházejí vzhůru nohama. A stůl, kde ten chlap jedl. Panebože, ten stůl!“

„Už ho hlídají.“

„Tak to je dobrý!… Edmonde, ty hulíš jako komín, slyšels, co říkal ten doktorskej o nikotinu… Vy, šéfe, dávejte pozor, ať se vám zaměstnanci nikam necourají, kolegové je budou určitě chtít vyslechnout. A ten chlápek přece nebaštil sám!“

„Ne.“

Příchod policie náladu hostů nijak nepozvedl. Většinou odešli, aniž čekali na účet, který přetížené pokladní nemohly vystavit tak rychle, jak si zákazníci přáli. Od úst k ústům se šířila rada: neztrácet čas návštěvou u svého lékaře, ale co nejrychleji zajít do jakékoli nemocnice, kde jsou zařízení na vyplachování žaludku. Restaurace byla už skoro úplně prázdná, když se dostavili pracovníci z kriminálky v doprovodu techniků z Městské laboratoře. Ti pracovali s klidem a pečlivostí entomologů. Zabalili do igelitových sáčků nejen zbytky oběda, ale také láhve, karafy, sklenice, talíře, ubrousky, ubrus ze stolu, u něhož Mareuil-Blondeau pojedl své poslední jídlo, jakož i vzorky ze zvratků vedle mrtvoly. V Mazerollesově kanceláři klepali dva inspektoři na kufříkových psacích strojích první výpovědi, které učinili restauratér a tři soustolovníci zemřelého.

V sále zůstala jen skupina Japonců, rozhodnutých nedat se zatáhnout do zmatků západních lidí, a oba mladí Skandinávci, kteří byli tak ztraceni ve své lásce, že si vůbec ničeho nevšimli.

2

Levasseur svižně stoupal po strmém schodišti nahoru k ředitelství kriminální policie. Během čtrnáctidenní dovolené se zase zrekreoval, hlavně proto, že bohatě využíval sportovních zařízení Středomořského klubu. Vstoupil do své pracovny se srdcem sevřeným, ale odhodlaným. Vzápětí mu jeden mladý inspektor oznámil, že si s ním naléhavě přeje mluvit šéf. To se zrovna hodilo. Nebude tedy ani muset žádat o rozhovor. Šéf kriminálního oddělení ho vskutku přijal skoro okamžitě, jednou větou ocenil, jak dobře vypadá, a jelikož v pondělí ráno je na zbytečné řeči ještě méně času než jindy, přistoupil rovnou k tomu, proč si ho zavolal.

„Dubreuil je od čtvrtka večer v nemocnici, narychlo ho Operovali na zánět slepého střeva, který nechal dojít až k zánětu pobřišnice. Právě on měl na starosti tu záležitost s Mareuil-Blondeauem.“

„Záležitost s Mareuil-Blondeauem?“

„No ovšem. Spadl jste z višně?“

„Ne, přijel jsem z Korfu. Teprve dnes v noci.“ „Copak tam nečtete noviny?“

„Ne. Záměrně.“

„Mareuil-Blondeau… známý advokát…“

„Promiňte, že vám skáču do řeči, šéfe. Ale studoval jsem s ním práva. Jmenoval se Blondeau. Jméno si rozšířil až později.“

„To není nezajímavé, že jste ho znal osobně. Může vám to být na prospěch.“

„Víte, můj kamarád to zrovna nebyl… spíš naopak. Pak už jsem se s ním ostatně nesetkal, leda náhodou na chodbě Paláce. Teď mu může být tak sedmatřicet let. Byl trochu starší než my, protože si nejdřív udělal licenciát na filozofické fakultě. Copak provedl Blondeau?“

„Provedl?… Provedl to, že se stal obětí vraždy. Otráven digitalinem při obědě v restauraci Chanoine, skoro před očima bývalého policejního prefekta, který, jak víte, udržuje s nynějším dobré styky. A samozřejmě díky našim radiostanicím, které nabízejí prémie za informace, byli novináři na místě půl hodiny po nás. Pátrají teď na vlastní pěst!“

„No, obyčejně moc velký úspěch nemívají. Kdy se to stalo?“

„Ve středu. Pozítří to bude čtrnáct dní.“

„Dobře. Tak se do toho pustím hned… Já jsem vám taky chtěl něco říct, šéfe… tak toho využívám… ehm… Přinesl jsem vám svou výpověď.“

Položil dopis na kovový stůl.

„Cože! Co vám to vlezlo do hlavy?“

„Jistě to tušíte. Nejsem první. Jde mi o to, abych zachránil naše manželství. Synovi je teprve osm let.“ „Nejste jediný policajt, který je ženatý a otec rodiny!“ „Existuje ještě dost kolegů obdařených rezignovanými manželkami, jako jsou ženy námořníků. Ale to není můj případ.“

„Děláte pitomost, Levasseure. Jste schopný a máte kuráž. Čeká tu na vás výborná budoucnost. Ve čtyřiceti budete divizním velitelem. Nehledě na to, že máte své řemeslo rád. Třeba si to ani neuvědomujete.“ „Uvědomuju.“

„A věřte mi, ať budete dělat v novém povolání cokoli, každá činnost vám bude připadat nudná.“

„Patrně bude. Přesto se pokusím najít v ní potěšení. Není od vás moc milosrdné, že ještě zvyšujete mou mizernou náladu.“

„A to vás nenapadlo upozornit nás předem, než nás postavíte před hotovou věc?“

„Loni jsem žádal o přeložení do finančního oddělení. To mohlo být řešení. Byl bych pár let žil normálním životem, měl volné večery a víkendy. Za tu dobu si mohla Francoise, které je teprve třicet, trochu užít světa. A jednoho krásného dne jsem se s jejím plným souhlasem mohl zase vrátit sem.“

„Dokonce jako šéf! Měl jste všechny předpoklady stát se mým nástupcem.“

„Ale nevyšlo to.“

„Měl jste za tím jít.“

„To nemají v tomhle podniku rádi. A já nerad lidi otravuju.“

„Levasseure, vezměte si to lejstro zpátky.“

„Ne.“

„Poslyšte, kamaráde. Musím jít dolů na poradu s ředitelem, využiju toho a promluvím s ním o vás. Do té doby se ani nehněte.“

„Myslel jsem, že záležitost Mareuil-Blondeau spěchá.“

„Ano, ale působí rozruch, jak jsem vám už říkal. Takový slavný advokát! Ta agónie ve veřejné místnosti! Mluví se o tom i v cizině… s výjimkou Korfu. Není řečeno, že na vyšších místech budou souhlasit, aby se věci ujal vrchní komisař, který právě dává výpověď.“ „Dává výpověď, ale je svědomitý.“

„Svědomitý je, ale není logický. Vždyť jste mnohokrát riskoval kůži. No vidíte!… Kdybyste se dal odbouchnout, to byste teprve byl odloučený od své ženy!“

Po devadesáti minutách věnovaných zběžné probírce případů, které měl na starosti, než odjel na dovolenou, byl Levasseur znovu povolán do kanceláře šéfa kriminálky.

„Udělal jsem s ředitelem dohodu. Řekněme dokonce, že jsem ho tak trochu vydíral. Uznává, že na vyřešení té travičské záležitosti jste nejlepší vy, lepší dokonce než Dubreuil. Ale jmenování, o něž jste žádal, by za nynější situace znamenalo projev přízně, který by v mnoha očích vypadal jako protekce. Jenomže je možno zařídit věc oklikou. U té vraždy advokáta nemáme co dělat ani s pasáky, ani s ostřílenými lumpy… aspoň to tak vypadá. Vypátrejte nám toho nebo ty, co to provedli, a dokážete tak, že jste obzvlášť způsobilý lovit kořist v bílém límečku, která tvoří vznešenou klientelu finančního oddělení. Podaří-li se vám v rozumné době vytáhnout nám z nohy tenhle trn, nejenže dole v druhém patře dostanete šampaňské, ale okamžitě budete přeložen. Mám jeho slovo.“

Nikoho na kriminálce by ani na okamžik nenapadlo o ředitelově slovu pochybovat. Levasseur se vrátil do své kanceláře celý vzrušený. Všechno bylo znovu uvedeno do pohybu. Po mnoha měsících, kdy se v duchu houpal mezi svou rodinou a zaměstnáním — Francoise už dva roky chodila několikrát týdně večer sama ven — se najednou dík cestě na Korfu a dík tomu neočekávanému slibu vynořila možnost smířit nesmiřitelné: zachránit kariéru i manželství. Nesmí si však dělat příliš velké naděje. Od středy do soboty dalšího týdne měl Dubreuil deset dní. To je víc než dost času, aby se daly zvážit potíže daného případu. Jestliže šéf a dokonce ředitel, kteří patrně byli průběžně informováni den ze dne, žádají, aby jim někdo pomohl z louže, znamená to zřejmě, že je partie značně obtížná a že bude zapotřebí štěstí.

V nemocnici u Milosrdných mu telefonicky sdělili, že ho Dubreuil může přijmout, ale teprve za půl hodiny, po vizitě chirurga, který mu prohlédne ránu. Až Levasseur půjde ty dva kilometry pěšky podél Seiny, bude mít příležitost, aby si při cestě tam uklidnil zmatek v myšlenkách a při cestě zpátky zapřemýšlel o tom, co mu poví Dubreuil; a také může poobědvat v jedné malé čisté restauraci, kterou zná v ulici Pontoise.

Objevem letošních prázdnin bylo, že ho Francoise pořád má ráda. Řekla to, opakovala a dokázala nejrůznějšími pozornostmi. Co však naprosto odmítá a kvůli čemu je ochotna přijmout i rozvod, je dát si zkazit mládí, jak říká. Štíhlá a krásná bývalá manekýnka, z níž se stala prodavačka ve velkém módním salóně, potřebuje vidět lidi a být viděna, a to nejen v pracovní době, kdy se člověk moc nezasměje. Ráno si její spolupracovnice vykládají, kde byly večer, dávají si adresu báječných hospůdek a ve čtvrtek dělají plány na víkend. A to všechno si po hmotné stránce může dovolit! Vydělává skoro tolik jako on a někdy, když přijdou nové kolekce, i víc. S hlídáním syna nejsou žádné potíže, vždyť v domě bydlí obě babičky. Ten dům jí patří, zdědila ho po otci, majiteli železářství. Spojením dvou dělnických bytů v pátém patře vznikl originální a veselý příbytek — proč by si ho byli zařizovali, ne-li proto, aby tam přijímali dvojice přátel, které by rády přicházely, hosty, kteří by přinášeli jedni láhev whisky, druzí paštiku nebo koláč, a bavili se, odpočívali, tančili. Ale na kriminálce je člověk ve službě čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu. Často se mu stávalo, že se vrátil domů za svítání, jen aby se vykoupal a oholil, a hned šel do toho znovu. Všechny plány se vždycky na poslední chvíli zhatily. A když se čirou náhodou někdy vyskytl volný večer, bylo na něm tak vidět, že má chuť odpočinout si, spát, být ve společnosti svého syna, že jí nedělalo žádnou radost tahat ho ven. Sám nalézal určité odškodnění za ten namáhavý život v tom, že ho jeho povolání nesmírně bavilo a vzrušovalo jako honitba lovce, ale ona jeho pracovní vášeň nijak nesdílela a během měsíců a let v ní narůstal pocit zmarnění a křivdy. Až jednoho dne klidně prohlásila, že ji unavilo stále na něj jen čekat, zároveň s čekáním na vrásky a bílé vlasy, a že napříště bude chodit ven sama s přáteli, jak ji napadne. Nebyla to žádná hrozba do větru, jak brzy zjistil. A protože muž, zvláště uštvaný muž, není schopen pochopit tu dychtivou touhu žít, kterou lze pozorovat u mnoha žen blížících se třicítce, přijal ze všech vysvětlení to nejkrutější. Dává-li si Francoise tak často po celodenním pracovním dnu tu námahu, že se pečlivě upravuje a vrací se pozdě šťastná a vzrušená, znamená to, že má milence. A jistě z kruhu lidí, kteří mají spoustu volného času, přepychové vozy a dost peněz, aby mohli navštěvovat elegantní podniky. Příčilo se mu dát ji sledovat a tím méně si přál podniknout první krok k rozloučení jejich manželství: to by jeho zármutek jen ještě zvýšilo a pro kluka by to byl jistě otřes. Myslel si, že to s jeho manželstvím vypadá bledě a že se asi časem rozpadne s konečnou platností. Prozatím se tedy s Francoise miloval dál a divil se, že to ona ochotně přijímá. Ale nejspíš hraje komedii, protože chce sama roztržku také oddálit s ohledem na syna. Minulou dovolenou strávili v Bretani za deštivého července ve špatných ubytovacích podmínkách, v nešťastně zvoleném podnájmu, ve společnosti obou tchyní, které se věčně špičkovaly — k zlepšení jejich vztahu nijak nepřispěla. Kdežto na Korfu, po osmačtyřiceti hodinách spánku, přerušovaného jenom jídlem a koupáním, v intimním bungalovu, kde kolem sebe chodili téměř nazí, v blaženém tělesném uvolnění po nervovém vypětí v Paříži, najednou roztála rezervovanost, do níž se zabednili. Od té chvíle neslané nemastné věty, které si mezi sebou tak dlouho vyměňovali, nahradily dvě horoucí obhajovací řeči, které pak ve zlomcích jen tak pro radost opakovali, i když už jeden druhého přesvědčili o své pravdě. Dozvěděl se a uvěřil, že přes různé lichotivé návrhy ho nikdy nepodvedla, ne z opatrnosti nebo z ctnosti, ale prostě proto, že ho nikdy nepřestala milovat, už od doby, kdy jako žabka předstírala velký zájem o časopisy, když čekala, až se syn obchodnice s novinami vrátí z gymnázia. On zase, protože byli spolu sami a v cizině, protože šlo o vážnou věc, měl odvahu říci slova, nad nimiž by se lidé v Paříži pousmáli. Jestliže vede tenhle vyčerpávající život, jehož důsledky ona trpí, nedělá to z nějaké přehnané poddajnosti vůči nadřízeným, ani protože má ctižádost šplhat výš po příčlích kariéry, která mu v nejlepším případě může přinést jen velice omezené výhody, ale prostě z pocitu povinnosti. Zní to pitomě, ale je to tak.

Patří ke skupině mužů, kteří jsou si vědomi, že jsou na svém místě, že to, co neudělají oni, neudělá nikdo jiný. Mužů, kteří i když to neradi přiznávají, jsou ve skutečnosti ochotni pracovat osmnáct hodin denně a riskovat život proto, aby chránili společnost. Copak není jasné, už od Chicaga třicátých let, až po blízké příklady ze současnosti, co se stane se zemí, kde nabudou vrchu zločinecké bandy? Nemluvě ani o lumpech, jejichž obvyklou kořistí je to, co si svou prací nahospodařili prostí lidé. Když mu zemřel otec, bylo mu pět let. Matka prodala byt a koupila si malé lidové knihkupectví, aby ho mohla uživit a dát vystudovat. Musela denně vstávat ve čtyři nebo v pět ráno a přejímat balíky novin. Od čtrnácti let to za ni dělal on. Na fakultě měl pověst, že chodí na kutě se slepicemi. Když bylo dosaženo cíle, matka zase svůj zvětšený a zmodernizovaný krámek prodala; udělala to prostřednictvím obchodníka s realitami, který pak prohlásil, že mu byl obstaven majetek, a zmizel, zanechav za sebou asi deset obětí. Dozvěděli se, že to je specialista, zvyklý měnit jméno i působiště. A proto se Pierre Levasseur ve věku dvaadvaceti let rozhodl, že svůj licenciát práv nezanese, jak měl v úmyslu, k notáři nebo advokátovi, ale na policii. Vstoupil do války proti lumpům všeho druhu. Ale copak není deset let válčení dost na otce rodiny, jehož životní štěstí je ohroženo? O tom právě uvažoval v Klubu, když ráno dlouze plaval, aby se zas dostal do formy, anebo večer před usnutím. A konečně dospěl k pevnému rozhodnutí. Aniž něco Francoise řekne, aby ji svou zřejmou obětí neuvedl do rozpaků, dá výpověď na policii a najde si místo jinde. Až to bude hotová věc, oznámí to doma, asi při nějakém příhodném datu, třeba až budou mít výročí svatby. Ve třiceti pěti letech ještě jeho přeřazení do soukromého sektoru nebude žádný velký problém. Ale kdyby pokračoval ve své kariéře ve státní správě, nevyskytl by se vůbec Žádný problém. Brzy by se stal přednostou oddělení. Právě mu to připomněli; čili později by mohl být přinejmenším náměstkem ředitele. A ta vyhlídka, že by ho ihned přeložili do finančního odděleni, všechno mění! Našel by tam činnost jistě méně vzrušující, ale intelektuálně zajímavou, i tam by měl pocit, že vykonává službu — a… měl by normální pracovní dobu! Ideální řešení, za něž by vděčil nedbalosti milého Dubreuila, který čekal až na poslední chvíli, než se odhodlal jít pod nůž. Pokud ovšem ředitel a policejní prefekt budou spokojeni s výsledky, kterých dosáhne v záležitosti Mareuil-Blondeau.

Levasseur býval kdysi jedním z mála lidí ve velké skupině spolužáků, kterým Blondeau ani na chvíli nepomátl hlavu. Existoval totiž hluboký protiklad mezi mladíkem, který každý den před úsvitem tiskl ruku roznašečům novin, který musel tvrdě studovat, aby udělal zkoušky, ale zato se těšil pevnému duševnímu zdraví, a nestydatě nadaným estétem, jemuž stačilo přečíst text a uměl ho nazpaměť, který už jako student rozhazoval nějaké dědictví a tvrdil, cituje Schopenhauera, že nejvznešenější tužbou člověka má být snaha zbavit se existence. Blondeau byl štědrý a potřeboval posluchače. Tři, pět, šest, deset kamarádů, na tom nezáleželo. Zval na večeři obyčejně každého, kdo se ve vhodné chvíli vyskytl. Ale běda tomu, kdo si s sebou přivedl přítelkyni. Děvče bylo podmaněno a lapeno v době co nejkratší. Na jednu noc. Blondeau si je nikdy neponechával déle. Šlo mu jen o to, přesvědčit se, že mu žádná neodolá.

Když Levasseur došel k Botanické zahradě za necelých dvacet minut, uvědomil si, že šel příliš rychle. Proto cestou kolem Slavkovského nádraží zvolnil chůzi a vzhledem k dlouhému hledání pacientova pokoje přišel později, než ve své netrpělivosti chtěl. Okamžitě pocítil uklidnění nad stavem svého kolegy, neboť ten s rukou opřenou o rameno mladé a půvabné ošetřovatelky dělal své první kroky. Opora musela ostatně být spíše symbolická, vzhledem k tomu, že mezi nimi byl nejméně čtyřicetikilový rozdíl. Dubreuil opatrně postupoval a přitom se té mladé ženy vyptával na její plat. Prováděl jakousi osobní anketu a snažil se vypátrat, proč je mezi zdravotnickými zaměstnankyněmi mnohem víc krásných děvčat než v jiných odvětvích, a zejména u policie. Proti Levasseurovu očekáváni jeho kolega byl naprosto schopen účastnit se dlouhého rozhovoru a dokonce se rozhorlit a bouřit proti rozhodnutí, že mu odeberou záležitost Mareuil-Blondeau.

„Neříkej! To tedy zacházejí trochu daleko! Když mám konečně jednou co dělat s někým jiným než s těmi obvyklými darebáky! Zrovna jsem chtěl volat Dienera, aby mi ráno přišel referovat o situaci.“

A bez jakéhokoli nadšení, s patrnou neochotou se pustil do výkladu záležitosti. Levasseur sice nepřišel s úmyslem zasvěcovat ho do vlastních problémů a prozradit mu, jak obzvláštní význam pro něj tenhle případ má, ale teď mu skočil do řeči. Nechtěl dostávat informace ve špatné náladě. Raději mu pověděl o svých rodinných trampotách. Starý mládenec Dubreuil dobře nechápal, že si člověk může dělat hlavu „kvůli ženské“! Ale když viděl datovaný výpovědní dopis, úplně obrátil. Usoudil, „že to sice vyjde nastejno oddělat se nebo dobrovolně odejít od fochu“, ale začal se na kamarádovu situaci dívat velice vážně a okamžitě mu se vší horlivostí a péčí pomáhal, jak nejlépe mohl.

Pitva potvrdila požití smrtelné dávky digitalinu. Bez nejmenších pochybností to byla vražda a byla spáchána u stolu v restauraci Chanoine. Ve skleničce, z níž Mareuil-Blondeau pil svůj lék, se totiž našly zřetelné stopy po digitalinu. Naproti tomu se nic nenašlo v léku samém ani v kapátku. Někdo tedy nalil jed v době mezi přípravou nápoje s lékem a jeho požitím. Vyšetřovatele pochopitelně napadlo, že ten někdo mohl být Mareuil-Blondeau sám. Možnost sebevraždy se nedala rovnou vyloučit, už vzhledem k morbidní povaze advokáta, zatvrzelého hráče, který by byl docela schopen vybrat si takový divadelní konec, jímž by zároveň udělal dlouhý nos na své soustolovníky. Tato hypotéza byla však brzy opuštěna, protože v hlíně květináče pokojové rostliny umístěné velice daleko od míst, kudy prošel nemocný advokát od stolu k lavičce v baru, se našlo plnicí pero, jehož nádržka obsahovala několik desítek miligramů digitalinu. Toto plnicí pero starobylého typu, delší a tlustší než pera obyčejně bývají, bylo označeno slovy „Mac Gregor-Navy“. Rychlé šetření zjistilo, že jde o značku, která nikdy nebyla ve Francii uvedena na trh a prodávala se velice málo i ve Velké Británii samotné.

Bezvýznamná firma Mac Gregor definitivně skončila svou činnost v roce 1938.

Bylo zřejmé, že vrah využil dokonalé znalosti zvyků své oběti. Nečekal však bleskový účinek jedu a hlavně nečekal, že Mareuil-Blondeau nahlas přičte vinu hříbkům a tak vyvolá rozruch mezi hosty, a že se pak okamžitě dostaví policie. Proto tak spěchal, aby se zbavil plnicího pera, v němž si přinesl jed — bál se osobní prohlídky. Obava neopodstatněná ze dvou důvodů — předně takové opatření porušující osobní svobodu není dobře myslitelné při pouhých pochybnostech, které vyslovil nějaký lékař, a také proto, že by plnicí pero rozhodně nevzbudilo žádnou pozornost. Ale když se vrah neočekávaně octne v přítomnosti policistů, nechová se rozumně. Tenhle však projevil aspoň tolik chladnokrevnosti, že se nenašly žádné otisky prstů. Nejspíš otřel pero v kapse a použil kapesníku, když je strkal do květináče. V okamžiku, kdy Dubreuil musel vyšetřování přerušit, to vypadalo, že zločin nemohl spáchat nikdo jiný než jeden ze sedmi podezřelých. Chanoine totiž nepatří k restauracím, kde se číšníci procházejí mezi stoly a dohlížejí, zda hosté něco nepotřebují, a neustále horlivě dolévají. V Chanoine má personál stoly přidělené podle pevného řádu. Stůl, kde Mareuil-Blondeau pojedl svůj poslední oběd, stál na konci sálu, v koutě mezi zdí a zasklenou plochou, a přiblížili se k němu pouze vrchní, sklepník, číšník a majitel restaurace, který se tam během své obchůzky pozdržel hovorem s advokátem. Tato pro vyšetřování důležitá okolnost místně zařazuje pachatele mezi tři zaměstnance, restauratéra a tři soustolovníky.

„Žádné udání?“

„To si piš!… Jak anonymní dopisy, tak telefonáty od osob, kterým ten chlap nějak zkomplikoval život. Ten člověk byl něco jako donchuán a natropil dost škod.“

„Já vím.“

„Asi taky zklamal leckterého klienta ve své advokátní kanceláři. Je jasný, že mnoha lidem hnul žlučí. Čtyři z pěti, co se nám přihlásili, se namáhali v podstatě jen proto, aby nám řekli: ,Dobře se mu stalo‘ nebo ,Však jsem tušil, že takhle dopadne.‘ A kromě toho horečnaté výlevy opuštěných a pořád ještě žhavých milenek.“ „Tedy v podstatě nic zajímavého?“

„V téhle hromadě ne. Měl jsem sotva čas zběžně prolítnout dopis, který přišel ve čtvrtek ráno, chvilku předtím, než mě z Nábřeží odvezla sanitka. Byl od nějaké ženské, která se cítí sama ohrožena vrahem, kterého prý dobře zná. Neměl jsem už čas někoho poslat, aby se na to podíval. Uvidíš to sám… Ale nesmíš si dělat iluze. To by v tom byl čert, aby jmenovala zrovna jednoho z našich podezřelých. No a ten digitalin se tam nemohl dostat na dálku, třeba pomocí vodní pistole!“

„To je jasný!… Cos udělal s těmi podezřelými?“ „Běžná rutina. Prohlídky, jak se tradičně dělají. Jistě tě nepřekvapí, když ti povím, že jsme nenašli ani digitalin, ani lékařské pojednání o tom, jak se má užívat, ani účet za starobylé plnicí pero.“

„Výslechy?“

„Zatím už asi pětatřicet nebo čtyřicet. Doktor, policejní prefekt, hosté u sousedních stolů a obsluhující personál u těch stolů. Mareuil-Blondeauův sluha, jeho tři zaměstnankyně v advokátní kanceláři; tu nejstarší, invalidní, jakousi Berthe, tu musel Valadon vyslýchat v její ložnici a nedostal z ní nic než pláč a vzlyky. Dále ředitelé nebo náměstci tří bank, kde měl náš muž otevřené účty, jeden člen disciplinární komise advokátní komory, Grésillonův hlavní účetní… Co já vím kdo ještě! No a samozřejmě, jak si dovedeš představit, těch sedm chlapů, kteří měli fyzicky možnost to udělat. Počkej, ještě taky dva další spolupracovníci z jeho kanceláře, spíš jen příležitostní, jeden advokátní koncipient a jeden starý profesor v důchodu. Malý Brulois jel do enghienského kasina. Poslali jsme lidi pátrat i mimo Paříž. Spisů ke čtení budeš mít dost, však uvidíš! A to tě upozorňuju, že skutečně vyšetřovat se začalo teprve v pátek, když jsme dostali pitevní a laboratorní nálezy. Ve čtvrtek dopoledne mě přivezli sem do špitálu. Měl jsem jen pět dní a v tom byla sobota a neděle! Neflákal jsem se, jak vidíš!“

„To je mi jasný. Koukej, Dubreuili, já tu nejsem proto, abych kritizoval tvou práci nebo abych si hrál na Sherlocka Holmese. Já si prostě hrozně přeju… nebo spíš potřebuju mít v téhle záležitosti úspěch, protože na tom závisí moje vlastní budoucnost… Mohl jsem si přečíst spisy a udělat poradu s těmi čtyřmi nebo pěti inspektory, co prováděli vyšetřování pod tvým vedením. Ale já jsem si chtěl radši promluvit s tebou, dřív než vůbec hnu prstem. A jestli je pět dní málo, je to pořád hodně ve srovnání se mnou, protože já startuju od nuly. Je mi jasný, že jsi už o té věci důkladně přemýšlel, a vím, že jsi dobrý policajt. Proto jsem chtěl nejdřív mluvit s tebou.“

Vstoupila mladá ošetřovatelka.

„Pane Dubreuili, chcete, abych vám píchla vaši injekci?“

„Ale ještě na ni není čas, panenko.“

„Já jen že jste říkal, že ode mne vás to vůbec nebolí. A já tu odpoledne nebudu, ani zítra a další dny.“

„Doufám, že budu poslední, koho píchnete, než odejdete.“

„Ano, to jistě.“

Obrátil se a mluvil s tváří zabořenou do polštáře.

„Tak tedy si odnesete obraz mých oblin. Můžete je srovnat se svými pyrenejskými kopci.“

„To jsou řeči!… Neudělala jsem vám bolest?… Pane Dubreuili, netroufala jsem si vám o tom až doteď říct… Jedna moje sestra je provdána za městského strážníka. Loni se přestěhovali, aby byli blíž jejímu pracovišti. A on pořád ještě čeká na přeložení, ačkoli mu to výslovně slíbili.“

„Ale! Ale!… Za prvé my u kriminálky nemáme vůbec nic společného s uniformovanou policií. Za druhé mám dobrého kamaráda, vrchního komisaře, který má naopak všechno společné s uniformovanou policií. Za třetí odmítám tlumočit mu vaši žádost. Za čtvrté mu ji můžete předložit sama ten večer, až všichni čtyři, totiž jeho žena, on, vy a já spolu budeme večeřet. A dodávám ještě, že půjdeme-li předtím někam my dva spolu, odpřisáhnu, abych vás podpořil, že jste mi na operačním stole zachránila život.“

Strávit společný večer, hned jakmile jeho propustí z nemocnice a ona se vrátí z cesty, jí nebylo proti mysli. Ani v nejmenším! Až se člověk ptal, jestli ta žádost o přímluvu za švagra nebyla jen záminka, protože když si vyměňovali telefonní čísla, zračilo se jí ve tváři radostné vzrušení. Byli by chtěli určit schůzku už teď, ale ona neznala svůj pracovní rozvrh po návratu a on nikdy s určitostí nevěděl ani tři hodiny předem, bude-li mít volný večer. Určitě se však sejdou, jak nejdřív to půjde. Když se rozloučila a zavřela za sebou dveře, znovu je otevřela, nakoukla dovnitř, a než zmizela doopravdy, zavolala na něj:

„Něco jsem vám neřekla. Pokoušela jsem se ten týden dovolené přešoupnout, abych vás mohla ošetřovat, dokud neodejdete z nemocnice; ale nešlo to.“

Velký Dubreuil jen zářil.

„Promineš to malé přerušení, vid’. Ale stejně ti něco povím: člověk dělá chybu, že nenavštěvuje nemocnice častěji!… Tak už jsem zas plně u věci, kamaráde. Pokračujme.“

Nejlepší a nejvýstižnější humoristické kresby bývají ty, které jsou provedené se snahou o úspornost. Nejvíce obdivujeme karikaturistu, který jen několika črtami vystihne podobu nebo tlumočí city. Takovou střídmost si však nemůže dovolit kreslíř, který pracuje na obrázcích hry „na chyby“, při té se předkládají dvě totožné kresby, lišící se od sebe jen několika nepatrnými podrobnostmi — zábava čtenáře spočívá právě v tom, že tyto odlišnosti objeví. Aby však hra byla skutečně obtížná, musí autor své kresby důkladně zaplnit a obohatit výzdobu, jde-li o interiér, stylovým nábytkem, lustry, kytičkovanými tapetami a obrázky, nebo v případě, že je to exteriér, musí tam být všelijaké rostliny, listnaté stromy a budovy s nejrůznějšími kudrlinkami. Právě tak jsou výslechy kriminální policie systematicky přeplněny podrobnostmi, které poctiví, ale nepoučení svědkové často považují za obzvláště otravné. Když někdo přijde ve dvě odpoledne přesvědčený, že toho má nejvýš na půl hodiny, a odchází celý zdřevěnělý až večer, usoudí, že policejní úředníci zřejmě nemají co dělat, když zapisují malichernosti do hlášení v několika parafovaných a podepsaných exemplářích. Přitom často právě trpělivé zkoumání podružných bodů umožní později policejním úředníkům objevit rozdíly, nesrovnalosti, rozpory s jinými výpověďmi, a pomůže zarazit klín a třeba i rozbourat celý obranný systém. Za těch několik dní skupina pod velením komisaře Dubreuila, mající na starosti případ Mareuil-Blondeau a složená z jednoho divizního inspektora, jednoho vrchního inspektora a tří obyčejných inspektorů, a ještě po dobu čtyřiceti osmi hodin posílená třemi vypůjčenými inspektory na delší cesty mimo město, popsala tolik papíru, že to stačilo na pořádný tlustospis. Dubreuil se postupně s jejich prací seznamoval a měl se spolupracovníky několik porad. Proto také Levasseur právem předpokládal, že ušetří čas, jestliže ze všeho nejdřív navštíví kolegu a popovídá si s ním o všem možném, a tak dlouho, dokud ho nebude unavovat.

„Vražda jedem nebývá v současné době častá. To bývalo dobré dřív, když věda nebyla ještě schopná podávat důkazy.“

„No jo… ale přece jen…“

„A vždycky nebo skoro vždycky se jednalo o ženskou. Jed není mužská zbraň! Ale přesto jsme nuceni omezit naše pátrání na muže.“

„To máš pravdu. Ale tím se předem nemůže vyloučit zločin z vášně. Nějaká opuštěná ženská si mohla najít vykonavatele. Paroháč zase mohl jednat přímo nebo taky pomocí prostředníka. Mluvím o tom, protože představ si, ten chlap, ten zavražděný byl něco jako Casanova!“

„Já vím. Znal jsem ho z fakulty.“

„Taky notorický hráč.“

„Přesto se udržel v advokátní komoře.“

„Ale jen taktak! Několikrát byl těsně před vyškrtnutím. Dodal bych ještě, že lumpy nejenom obhajoval před soudem. Některé počítal mezi své přátele, nebo řekněme aspoň mezi pravidelné spoluhráče při pokeru.“

„No právě, tihle pánové se rozzlobí ani nevíš proč.“ „Ano, ale takoví by ho byli dali oddělat zabijákem, který by na něj v noci číhal ve výklenku vrat. Nepodplatili by sklepníka nebo číšníka, aby provedl travičskou vraždu po borgiovsku!“

„Co z toho tedy na závěr vyplývá?“

„Nic. Jenom jedná jistota. Jak už jsem ti říkal, zločin mohl provést jen jeden ze sedmi mužů, co jsem ti označil; a z nich můžeme a priori vyloučit-majitele restaurace Henriho Mazerolla. Předně měl z praktického hlediska stokrát míň možností něco udělat než ostatní. Zůstal stát u stolu jen pár minut a bavil se s Mareuil-Blondeauem, při čemž ho pozorovali tři další stolovníci. Ten by musel mít náramný eskamotérský talent! Jen to srovnej s těmi ostatními šesti chlapíky: měli na to dobré tři čtvrti hodiny; a k tomu hrálo v Grésillonův, Jaubertův a Vidalův prospěch — dá-li se to tak říct — obchodní jednání se vším přendáváním, podáváním a připisováním poznámek na lejstra, ležící na květinovém košíku; kdežto ve prospěch personálu zase mluví manipulace při obsluze. Navíc ještě jedněm nebo druhým přišel jako na zavolanou vyhazov hrubého hosta, k němuž se obrátily všechny hlavy. Dodávám ještě, že kdybychom teď za dané situace popustili uzdu fantazii… a důkladně si lámali hlavičku… podařilo by se nám snad najít jakýs takýs náznak motivu u každého z podezřelých… chabý, jak uvidíš, ale přece jenom… jen u restauratéra absolutně nic. To je chlap po všech stránkách zahrnutý přízní osudu. Jen si představ, jakého dosáhl společenského vzestupu! Asi jako ty kdybys získal křeslo ministra vnitra. Rodinný život se mu taky vydařil. A jedinou vášní je pro něj jeho restaurace.“

„Ano… Rozumím… Nehledě na to, že je poznamenaný řemeslem. Já si nedovedu představit, že by zločinný restauratér použil jedu, zrovna jako nevěřím, že by holič podřízl krk zákazníkovi, ani v záchvatu nepříčetnosti.“

„Ach to je bída! Šunka, kaše, jogurt a tři švestky, to by ještě ušlo. Ale zapíjet to chlórovanou vodou ze Seiny!“

Zaměstnankyně v šedém plášti právě položila nemocnému na postel podnos s jídlem.

„Ty nesmíš víno?“

„Jaképak nesmím! Oni ho tu hlavně nemají. Až zase přijdeš, přines mi lahvičku bordó. Dopřeju si skleničku ke Každému jídlu… Tak nám zbývá šest frajerů. V jakém pořadí si je přeješ mít naservírovaný?“

„Na tom nezáleží.“

„Dobře, tak to vezmeme presto. Začnu tím nejmíň podezřelým z podezřelých. Cingoli, křestní jméno Dino. Ital… Toskánec. Dvacetiletý. Číšník. Jedna zvláštnost. Je v Paříži osmnáct měsíců a devětkrát změnil bydliště.“

„Ale!“

„Piánko… dostává padáka pokaždé ze stejného důvodu: chodívá z práce okolo půlnoci, a jak přijde domů, začne hrát na kytaru… Ale my proti tomu milovníkovi hudby nic nemáme. Je to mírný kluk.“

„Viděls ho?“

„No jistě. Zasněný Ital s modrýma očima. Až na to, že mu jednou za měsíc musí pohrozit vyhazovem, aby ho přiměli jít se dát ostříhat, mají o něm v Chanoine moc dobrý mínění. A ani stín motivu. Se zavražděným neměl žádné styky; nepovažuju totiž za styky skutečnost, že mu vyměňoval talíře a příbory nebo smetal ze stolu drobečky.“

„Jestli neměl osobní motiv, mohl posloužit jako nástroj.“

„Jistě. To platí o všech našich podezřelých, snad s výjimkou advokáta Jauberta a bohatýho Grésillona; ty oba si člověk totiž těžko představí, že by riskovali pro někoho jinýho. Ale tenhle by pro vraha nebyl zrovna dobrý komplic! A z jakýho důvodu by to ten kluk dělal? Pro peníze? To na něj moc nevypadá. Nějaký mystický důvod? Jaký? Mareuil-Blondeau ničemu nevěřil a na všechno kašlal, nepatřil k těm, co dráždí vyšinuté blouznily.“

„A co docela obyčejná pomsta?“

„Proč?“

„Třeba za urážlivé řeči, na které mládenec nemohl odpovědět. Mohlo v něm vzbudit nenávist nějaké veřejné zahanbení…“

„No jo. Jenže Mareuil-Blondeau vnášel svou potřebu okouzlovat i do styku s těmi nejprostšími lidičkami. K těm, kdo ho obsluhovali, byl neobyčejně zdvořilý. Za druhé: občerstvil jsem si v tomhle ohledu znalosti — nepříjemnosti, jistě četné, mladým lidem zaměstnaným v restauracích nedělají hosté, ale nadřízení. To máš jako v armádě — nováčka neseřve civil nebo plukovník, ale roťák nebo kaprál.“

„Myslím, že můžeme přejít k dalšímu.“

„Thomas Jaubert, dvacet devět let, advokát u Pařížského soudu. Rodák ze Cévennes, práva vystudoval v Montpellieru. Tmavovlasý, bystré černé oči. Je přesný opak svýho šéfa. Právě tak neobdařený po fyzický stránce, jako byl Mareuil-Blondeau pohledný. Snědá pleť, hubený, má skoliózu, kterou jeho krejčí nedovede dobře zamaskovat. Strohý chlap, mezi kolegy má pověst advokáta mimořádně svědomitého. Nebral si ostatně ubrousek, když veřejně kritizoval nebo dokonce odsuzoval četné prohřešky svého šéfa.“

„Tenhle pojem ,šéf‘ je mezi dvěma advokáty vlastně dost neurčitý.“

„No ale přece! Nešlo o nějakou společnou kancelář. Všichni byli u Mareuil-Blondeaua — nejen Jaubert, ale taky ten třiadvacetiletý koncipient a ten starý profesor v částečném důchodu; ti dva poslední u něho ostatně byli teprve krátce.“

„A Mareuil-Blondeau trpěl upřímné řeči svého spolupracovníka.“

„Víc než to: on je přímo vítal. Bral za vděk vším, co ho mohlo vytrhnout z nudy. Nehledě na to, že mravní kázání mu umožňovalo brilantní odpovědi, v nichž vyjadřoval své pohrdání lidmi. Jestli jsem tomu dobře rozuměl, tak se ti pánové na sobě navzájem cvičili v duchaplnosti. Jeden si dával vytýkat prohnilost, druhý zas naivňoučkou pitomost — patrně to ovšem vyjadřovali elegantněji.“

„Nedovedu si dobře představit, že by se takové řečnické souboje změnily ve vraždu.“

„Já taky ne. Doktor Jaubert se vyskytuje mezi podezřelými jedině proto, že patří k těm, kteří fyzicky ten čin mohli provést. A uvedl jsem ho po tom mladém číšníkovi z toho důvodu, že jestli u Cingoliho si vůbec nedovedeme představit možný motiv, zdědí tenhle advokát bez sebemenších výdajů podstatnou část klientely. Z této skutečnosti nikterak nevyvozuju, že je vinen. Ale chceš ode mne úplný obraz, tak ti ho maluju.

A prosím tě, abys laskavě někam odložil ten podnos.“

„Neměl ten Jaubert strach, že si v Justičním paláci pošramotí svou osobní pověst, když pracuje v advokátní kanceláři pochybného kolegy?“

„Na to jsem se ho zeptal. Odpověděl mi, že záleží jen na tom, jak se chová každý osobně. Lidé vědí docela dobře, jak se věci mají, a dovedou rozlišovat.“

„To je vlastně pravda. A další?“

„Mésanger Marcel, asi osmačtyřicátník. Vrchní. Smutný chlapík, skoro pochmurný. Předčasně zestárlý. Naprosto nevypadá tak, jak si člověk vrchního představuje. V restauraci Chanoine si ho ponechávají proto, že tam už je dvacet let a že mu po profesionální stránce není co vytknout. Osobní vztahy k zavražděnému? Ano! A hodně zatrpklostí. Mésanger se v nedávné době považoval za poměrně bohatého díky’ vyhlídce na dědictví po tetě. Závěť byla napadena. Mareuil- -Blondeau, který vždycky dělal granda, se nabídl, že si ten proces vezme bezplatně na starost. Jenomže se záležitosti vůbec nevěnoval a ani se nenamáhal vytáhnout paty z Paříže. Proces se konal v Epinalu. Mésanger přišel o dědictví a zároveň i o manželku, která u něho zůstávala jen proto, že doufala v ty prachy. U Mésangera nelze nenávist a pomstu vyloučit.“

„Ale přece jen je to trochu silné.“

„No silné to bude u každého… protože v celé té skupině máme jen samé lidi bez zločinecké minulosti. A jestli dělám pořadí v podezřelosti, netěš se moc, jde jen o jemné odstíny. Od Mésangera na tom jsou všichni skoro stejně. Nepředstavuj si, že ti na stříbrným tácu přinesu ideálního pachatele, kterého postačí jen usvědčit, a radši otevři tamhle tu skříň a podej mi balíček cigaret, co mám v kapse saka. Ta malá sestřička mi zakazovala kouřit. A teď je pryč.“

V pokoji nebyl žádný popelník. Levasseur umyl talířek od kompotu.

„Jedem dál?“

„Jedem dál. Delmas, sklepník. Třicet šest let. Pálená tvář, a ne od sluníčka. Velice dobrý ve svým řemesle. Jemný jazýček a mimořádná paměť. U vína pozná druh i ročník. Není seriózní. Je v podniku asi půl roku a nezůstane tam. Byl postupně zaměstnaný v nejlepších restauracích v Paříži a v Provenci a dostal padáka vždycky pro stejnou věc. Zastupuje na vlastní účet dva nebo tři obchodníky vínem a snaží se při obsluhování umístit svoje zboží, což některé hosty obtěžuje. Dělá to proto, že pořád potřebuje peníze. Důvodem jsou sázky na dostizích a holky.“

„Kdyby tedy někdo z nich jednal ze zištných důvodů, byl by to podle tebe tenhle?“

„Snad… I když je pořád daleko od jeho trestního rejstříku k vraždě… Byl třikrát nebo čtyřikrát před trestním soudem kvůli drobnostem — nekryté šeky a jedna zpronevěra, ani ne úmyslná. Dal si zaplatit předem bedny vína, které pak nedodal. Ostatně pokaždé zaplatil dřív, než ho začali soudit. Myslím, že si odseděl všeho všudy měsíc. Jak vidíš, docela drobná ryba… zatím.“

„Co ten pátý?“

„Robert Vídal, řečený Bob; čtyřicátník. Grésillonův dědic. Ohoř! Jestli ho budeš muset vyslýchat, tak se pobavíš. Před několika měsíci se dal chytit při mravnostní aféře s nezletilým. Ale za nic by nepřipustil, že je homosexuál.“

„Jaké měla ta záležitost následky?“

„Byla uložena ad acta, žaloba odvolaná. Došlo k smírnému urovnání s rodinou. Je pravda, že tomu mladíkovi bylo bez pár dnů osmnáct.“

„Urovnání zprostředkoval Mareuil-Blondeau?“ „Přesně tak. Myslí ti to docela dobře.“

„A strýc o ničem neví, že?“

„Víš, že by z tebe byl dobrý policajt?“

„Ale Mareuil-Blondeau přece jenom byl pořád členem pařížské advokátní komory. Nedovedu si dobře představit, že advokát od soudu, i když pochybný, by vydíral někoho, kdo se na něj obrátil v profesionální záležitosti.“

„Jestli myslíš, že zavražděný nebyl schopný někoho vydírat, tak můžeš z listiny podezřelých škrtnout pracháče Grésillona i jeho dědice, Ani strýc, který vypadá jako gumová koule, ani synovec, který zas připomíná platejse, na sebe určitě nevzali riziko jen kvůli nějakým pocitům záště. Na vydírání je nesnesitelné to, že si jeho oběť uvědomuje, že se nikdy nedočká nějakého konce — to přece víš zrovna tak dobře jako já. No vidíš, a, já jsem přece našel něco, co se dá těžko vysvětlit. Grésillon byl Mareuil-Blondeauovým klientem pět let. První čtyři roky platil honoráře případ od případu, což dělalo dohromady průměrně asi dvacet pět tisíc franků ročně. To šlo až do loňského února, kdy se pánové dohodli na paušálu, a ten činil — teď se podrž — patnáct tisíc nových franků měsíčně! Představ si paušál desetkrát vyšší než dělaly honoráře!“

„Advokát mu určitě prokázal nějakou velkou službu.“

„O tom není pochyb.“

„Ovšem že by tou službou byl zrovna získal materiál k vydírání…“

„Pouhá domněnka, to připouštím.“

„Co na to říká Grésillon?“

„Říká, že je mu pětašedesát let, že je velice bohatý, že státu i svému synovci zanechá až příliš mnoho peněz a že má právo projevit štědrost svému advokátovi a svému lékaři.“

„Zajímalo by mě vyslechnout toho lékaře.“

„Jenomže výtečný pan Grésillon nám odmítl sdělit jeho jméno.“

„To ale není pěkné.“

„Naopak. Dělá to z jemnocitu! Neví, jestli jeho doktor správně provádí daňová přiznání, a nechce mu škodit.“

„Mohli jste se podívat na Grésillonovy bankovní účty!“

„To jsme udělali. Ani stopa po takových štědrých darech, ani po doktorovi. Myslím, že to jen tak plácl do větru. Mareuil-Blondeau mu určitě loni prokázal důležitou službu a pravděpodobně v nějaké ne moc kalé záležitosti. Ale vzhledem k částkám, které Grésillon shrabuje, a vzhledem k jeho majetku mu věru nestálo za to spáchat zločin, aby nemusel donekonečna platit patnáct tisíc franků měsíčně.“

Vešla tlustá žena dobromyslného vzhledu v šedém plášti.

„Tady máte ten svůj telefon, pane Dubreuili. Konečně se mi ho pro vás podařilo získat.“

Stačilo zapojit ho do zástrčky.

„Přípojky nám nechybějí.“

Obrátila se k Levasseurovi.

„On je hrozně milý, víte. Já kdybych nebydlela ve čtvrti, kde člověk nemůže zaparkovat jinde než na přechodu pro chodce, tak bych proti policii nic neměla.“ Od dveří ještě zavolala, než lehkým krokem zmizela: „Jistě má stejně rád dobrý jídlo jako já. Vsadím se, že s pěknou skopovou kýtou bychom si my dva poradili!“ Dubreuil si zapaloval druhou cigaretu.

„Už druhou!…“

„První se nepočítá. Neměla žádnou chuť.“ „Nenapadá tě nic dalšího, nač bys mě upozornil?“ „Už ani ne… Teď si musíš sám přečíst spisy, podívat se na ně novým pohledem. Posoudíš naše pátrání. Měl jsem na tu věc pět lidí. Třeba od čtvrtka mají něco novýho. A jestli přitom budeš potřebovat úvahy vyššího, a obzvláště nadanýho policajta, tak zavolej. Jsem už vybavený aparátem. Nebo za mnou přijď. Radši přijď, jestli si najdeš čas. Můžeš mi při tý příležitosti přinést to bordó a cigarety.“

„Co se toho týče, určitě najdu někoho, kdo ti to odpoledne přinese.“

„Děkuju ti… To víš, kdybych byl ženatý, nepotřeboval bych se s takovými drobnými prosbami obracet na kamarády. Ale člověk musí zase vidět druhou stránku věci. Oženit se! Tuhle pitomost já nikdy neprovedu! Jinak by taková panenka jako ta ošetřovatelka, co na mě dělá oči celou dobu, co tu jsem… Ale radši toho nechme.“

Dubreuil neměl bolesti. Byl mimo nebezpečí. Myslel na dobré víno, cigarety a zachoval si dobrou náladu. Jeho pokoj nepodával o nemocnici smutný obraz. S tím se však Levasseur setkal, když mířil k východu. Na chodbě potkal sanitáře, jehož zarudlá tvář vyjadřovala dokonalou lhostejnost; právě převážel bezkrevné dítě, které sotva dýchalo. Uplakaná matka se držela tyčky vozíku. Potom na dvoře se setkal s postarší dvojicí hodných lidí ze čtvrti, kde bydlel. Muž si nesl kufřík. Šel na oční oddělení na operaci nádoru. Přišli o dvě hodiny dřív a oba velmi spěchali, aby už byl na sále.

„Rozumíš, Petříčku, je to moc naléhavé! Jinak, jak říkal pan profesor, by mohl přijít i o druhé oko.“

Tykali mu. Bývali zákazníky jejich knihkupectví a znávali ho jako kluka. Lékař, který je chtěl přesvědčit o nutnosti zákroku, z toho jistě nedělal otázku hodin ani dnu. Ale jeho slov bylo dbáno ještě důkladněji, než si mohl přát. Do té míry, že pod vlivem ještě větších obav pacient s manželkou v patách netrpělivě naléhal na operaci, která ho zmrzačí.

Sklíčený podívanou na všechno to trápení, prošel Levasseur dlouhými kroky po nábřežích Saint-Bernard a Tournelles, aniž se věnoval úvahám o případu, jak měl v úmyslu. Ostatně obraz, který mu Dubreuil načrtl, nedával k úvahám velký podnět. Dovolená mu povzbudila chuť k jídlu. Dostal velký hlad. Hlad, který poslední dojmy z nemocnice ještě zvýšily.

3

Jak se ukázalo, restaurace byla k prasknutí nabitá; i u nálevního pultu stáli zedníci v pracovním a píli kávu i alkohol po kávě. Byla to hodina největšího ruchu. Mnoho z nich mluvilo značně hlasitě. Zrcadla byla zamžená. Když už se Levasseur chtěl obrátit a odejít, objevil se majitel s podnosem v ruce.

„Počkejte, pane komisaři. Nápor končí. Už jdou makat. Za pět minut budu mít třetinu stolů volných. Pojďte sem, zatím vám nabídnu skleničku Kim.“

A vskutku, za chvíli už Levasseur seděl v rohu, sám u stolku pro čtyři.

„Jacquelino, dones pro komisaře čistý ubrus.“

„Ne! To je úplně zbytečné!“

Za tyto ohledy vděčil drobné službě, kterou jim kdysi prokázal.

„Mám tam ještě skopové ragú. S brukví, brambůrky a oblohou. Co si dáte na začátek? Pomazánku z vepřového? Ne. Chtěl byste sledě v oleji? Dobře. Hned to bude. Jste ohromně opálený, pane komisaři!“

Levasseur dojídal v této skromné restauraci výtečný oběd, zavlažovaný domácím beaujolais, když mu najednou padlo do očí jméno Mareuil-Blondeau vytištěné dosti velkým písmem, aby se dalo přečíst na osmimetrovou vzdálenost, v novinách, které nějaký host rozkládal u nálevního pultu. Myslel nejdřív, že jde o některý z těch týdeníků, které žijí z chorobné zvědavosti určitého druhu zákaznictva, ale když přistoupil blíž, zjistil, že jde o denní noviny, jejichž různá vydání se vrství od deseti hodin dopoledne.

„Promiňte, prosím, dovolil byste mi, abych se podíval na první stránku vašich novin?“

„Můžu vám je půjčit celé, kromě inzerátů. Já totiž hledám práci, víte. Nemám čas číst ty jejich kraviny.“ „Moc vám děkuju.“

V pátrání po vrahu advokáta Mareuil-Blondeaua předstihli naši reportéři policii.

Článek, který zabíral třetinu stránky, musel být napsán někdy ráno, protože přináší, jak se tam prohlašovalo, úplně novou informaci, kterou předchozí vydání neuváděla. Byl doprovázen fotografií mladé ženy a přetiskem třířádkového lístku:

To, že sem mladý neznamená, že se se mnou dá zahrávat! Pericolo Ginetto! Pericolo! Jen si ze mě dál dělej blázny a zabiju tebe nebo jeho nebo zabiju vás oba dva.

Podepsán byl Dino.

Komisař rychle přečetl článek a dozvěděl se, že jde o mladého italského číšníka Cingoliho. Žena, jejíž obraz zabíral dva sloupce, se jmenovala Ginette Michuová. Byla začínající herečka a prohlašovala o sobě, že je známější pod pseudonymem Genevieve Michaelová. Obviňovala Cingoliho, a jako důkaz předkládala ten výhrůžný dopis. Levasseur musel uznat, že její obvinění je závažné, neboť se týkalo jednoho z těch, kdo měli fyzickou možnost zločin spáchat. Při zpáteční cestě do kanceláře nasadil tempo přespolního běžce, ohromený pomyšlením, že velký čin, jímž má prokázat svou schopnost, nemůže rozhodně spočívat v tom, že zatkne a usvědčí zločince předem označeného novinami, které vycházejí v sedmisettisícovém nákladu.

Za jeho nepřítomnosti musel čelit prvnímu nárazu inspektor Diener. Ten byl ostatně jako dělaný k tomu, aby posloužil za hromosvod šéfově špatné náladě, protože byl od prvního dne Dubreuilovým pomocníkem y záležitosti Mareuil-Blondeau. Šéf kriminálky dostal vynadáno od policejního ředitele a ten to zase schytal od policejního prefekta, který byl informován jakožto první předstíraně zarmouceným telefonátem šéfredaktora novin. Diener patřil k těm starým výborným profesionálům, kteří jsou ke konci své služební dráhy trochu zatrpklí, že se jim nikdy nepodařilo udělat zkoušky, které by jim byly dopomohly výš. Po pětadvacetileté službě bývá inspektor zároveň hluboce oddaný i věčně nespokojený, kteréžto charakteristické vlastnosti se u Alsasana Dienera směšovaly s jakýmsi atavismem. Ale tentokrát Diener nebrumlal. Byl pokorný a upřímně zděšený jak kvůli sobě, tak i kvůli Dubreuilovi. Od Dubreuilova spěšného odvozu do nemocnice pokračoval Diener pečlivě v pátrání, které mu šéf nařídil, ale nepovažoval za nutné se na svou pěst zajímat o poslední dopis, který Dubreuil dostal a který psala žena tvrdící, že zná Mareuil-Blondeauova vraha. A ten dopis podepsala Genevieve Michaelová. „Propána, měl jste mě zavolat k Milosrdným!“ „Neřekl jste, že tam jdete.“

„Mohlo vás to napadnout.“

„Taky že nás to napadlo, ale trochu pozdě. Když jsme telefonovali, byl jste už pryč.“

„Ano, šel jsem se naobědvat… Tak co Cingoli?“ „Restaurace Chanoine má v pondělí zavřeno.“

„Víte přece, kde Cingoli bydlí, když už byl vyslýchán.“

„Včera se odstěhoval.“

„A nezanechal žádnou adresu?“

„Ne. Vylili mu perka. Podle toho, co nám řekli, odešel s kufrem a kytarou, a nevěděl, kam půjde: Nasadil jsem na to dva muže; hledají podle inzerátů na pronajímané pokoje z předvčerejších novin. A taky probíráme laciné hotely.“

„Třeba už je na útěku. Ten plátek se dostane v Paříži na každém kroku, takže je těžké na něj nenarazit.“

„To nás taky napadlo. Na nádraží a letiště jsem poslal telegraficky pátrací rozkaz. Taky jsme mysleli na autostop, hlavně na dálnici na jih a státní silnici číslo 7.“ „Dobře, Dienere. Nenapadá mě, co by se po téhle linii dalo dělat víc. Leda snad pokusit se sehnat restauratéra ze Chanoine nebo jiného svědka, o němž máme bližší údaje — vrchního nebo sklepníka — který by nám mohl říci, jestli měl Cingoli nějakého spolupracovníka, u něhož by mohl přespat…“

„Jak chcete, jenomže teď zrovna mám k dispozici jen malýho Bruloise a toho jsem chtěl poslat pro tu holku, kterou jistě budete chtít co nejdřív vyslechnout.“ „Ovšem!… Ale nepřipadá mi zrovna taktické ji sem narychlo a autoritativně povolávat. Ta ženská je určitě na nás naštvaná ze dvou důvodů: jednak jsme nereagovali na její sdělení a jednak si nejspíš uvědomuje, že od ní bylo svinstvo zalarmovat tisk… Vzhledem k tomu, že vy, Dienere, děláte, co je ve vaší moci, abyste našel Cingoliho… a vzhledem k tomu, že já nejsem žhavý na pohovor se šéfem, dokud nemám, co bych mu řekl, pokusím se radši jít za tou ženskou sám a přesvědčit ji, aby se dala dovést k psacímu stroji.“ Inspektor Brulois sdělit těch pár údajů, které si shromáždil pro svůj úkol. Dotyčná mladá žena bydlí v ulici Ponthieu, blízko Mareuil-Blondeauovy advokátní kanceláře. Je zapsána v kursu dramatického umění na bulváru Invalidů. Měl také adresu a telefonní číslo společné kanceláře impresáriů, kde se o ni starali. Je však značná šance, že teď brzy odpoledne bude doma: Brulois tam právě telefonoval a předstíral, že si spletl číslo.

Levasseur se nechtěl zatěžovat svým osobním autem, zaparkovaným na navigaci u Seiny, ani ztrácet čas tím, že by žádal o služební vůz; rozhodl se, že si vezme taxík, a pak dal přednost rychlejšímu metru. Dům ho překvapil. Nečekal, že najde začínající herečku v tak blahobytné rezidenci. Vrátná, které se představil, aby posbíral pár informací, mu sdělila, že některé pokoje pro služebnictvo byly přeměněny na garsoniéry. Chce-li se dostat nahoru, musí jet výtahem do šestého patra a pak pokračovat pěšky. O Ginettě Michuové,’ která tu bydlela asi rok, neměla strážkyně domu špatné mínění.

„Víte, před třiceti lety bych vám byla řekla: Vrací se pozdě v noci, dává se vydržovat, je to nemravná holka… Ale v dnešní době, když mi tu teď nadělali ty nové garsonky nahoře, můžu srovnávat — a to srovnání nedopadá v její neprospěch. To víte, až donedávna měla toho advokáta, co teďka umřel, a to byl nejpěknější a nejroztomilejší mužský, jakého jsem kdy v životě viděla!“

„Advokát, o kterém mluvíte, byl, tuším, Mareuil-Blondeau?“

„Ano. Chudák!“

„Řekla jste, že se dává vydržovat. Potřeby té mladé ženy hradil doktor Mareuil-Blondeau?“

„Vím například, že podpisoval šeky, kterými platila nájemné.“

Už bylo jasné, že v hromadě dopisů, kterou dostali na kriminálce ve věci vraždy Mareuil-Blondeaua, jediný svrchovaně zajímavý byl ten, kterému nevěnovali žádnou pozornost! Levasseur ve výtahu uvažoval, že se věci nevyvíjejí zrovna šťastně. Dubreuil a zejména Diener to odnesou jen pořádným vynadáním. On sám bude bohužel nejspíš muset pohřbít naději, která ho od rána hřála.

„Rád bych mluvil s paní Michaelovou.“

„To jsem já. Co chcete?“

„Jsem policejní komisař.“

„Tak brzy?“

Za pootevřenými vypolštářovanými dveřmi, přidržovanými bezpečnostním řetězem, zahlédl kus místnosti osvětlené elektrickým světlem.

„Řekli mi, že článek vyjde teprve pozdě večer nebo zítra ráno.“

„Už vyšel. Smím dál?“

„Ne!… Nejsem nucena přijmout vás takhle neočekávaně. Musíte mě předvolat. Ten dopis ostatně nemám, novináři potřebovali originál, aby ho mohli ofotografovat. Vrátí mi ho dnes večer.“

„Na tom nezáleží, slečno. Jistěže vás vyslechneme v naší úřadovně v době, kdy vás to bude nejméně obtěžovat. Ale přišel jsem za vámi proto, abych vám vysvětlil, proč zůstal váš dopis bez odezvy, abych se vám omluvil a prohovořil s vámi, jaká bezpečnostní opatření podnikneme na vaši ochranu.“

„Ach!“

Tato slova zřejmě neodpovídala tomu, co od svého prvního setkání s policií očekávala.

„Jsem ostatně v noční košili.“

„To se jistě dá napravit. Z toho důvodu mě nemusíte nechávat stát za dveřmi.“

„No, koneckonců… Jestli vám to nevadí!“

Odjistila dveře a Levasseur směl vkročit na měkký tlustý koberec. Podkrovní místnost zřejmě zařídili s velkými náklady. Strop byl potažený látkou. Sametové záclony zakrývaly obě okna. Na stěnách knihy v přihrádkách, hodně knih, obrazy a další čalouny. Místnost byla prostorná. Aby měla takové rozměry, bylo jistě nutno strhnout několik příček. Zařízení sestávalo z válendy, stolu, dvou židlí, dvou křesel a krásné starožitné komody. Veškeré světlo přicházelo z nástěnného svítidla u hlavy postele, na níž zůstala ležet rozevřená knížka, kterou uživatelka bytu právě odložila. Noční košile byla z těch, jaké se teď dělají, v nichž ženy vypadají více nahé, než kdyby neměly na sobě nic. „Chcete, abych roztáhla ty dvojité záclony?“

„Jak si přejete.“

„Tak to nechme, jak to je.“

Ukázala na křeslo, obrácené k válendě, na kterou se uvelebila napříč, se zády opřenými o zeď. Levasseur začal brzy litovat, že nevyužil její nabídky a nerozhodl se pro roztažené záclony. Tenhle vyčalouněný pokoj, kam nedoléhá žádný zvuk z ulice ani z budovy, je až příliš dobře uzpůsobený k tomu, aby člověka odřízl od světa. Při výkonu povolání už ovšem byl nejednou takhle provokován, ale zdaleka ne tak dráždivě. Za normálních okolností by mu jeho tělo, vyčerpané přepracováním a nedostatkem spánku, bylo snadno dalo pokoj. Ale teď se právě vrátil z dovolené v plné formě. Zvýšená sexuální činnost, která přirozeně doprovázela citové sblížení s Francoise, ho zanechala ve stavu jisté přecitlivělosti. K tomu ještě proti svému zvyku dobře poobědval, vypil aperitiv a čtyři deci vína. Sotva se usadil v křesle z bílé kůže, ucítil, jak mu do hlavy stoupá krev a urychluje tok jeho myšlenek:

Nádherné tělo! Není divu, že holka, která dovedla upoutat Blondeaua, vypadá skvěle. Koleno zůstává pěkné, dokonce, i když má nataženou nohu! To boční světlo vytváří oblasti světla a stínu, to je uděláno záměrně! Děvka! Ta nemá ráda policajty, tahle kočka!… Nejdřív to nadrobila Dubreuilovi a Dienerovi a teď chce udělat podraz mně! Na fotce v novinách vypadala její tvář obyčejně; to proto, že nebylo vidět ten kontrast mezi velice světle modrýma očima a tmavými vlasy. Nemůžu se na ni takhle dál dívat a mlčet! Musím mluvit! Rychle! Něco říct, ať je to cokoli! A přirozeným tónem!‘

„Myslím, že máte dvě jména, slečno, které máme raději používat?“

„Trocha jsem si poopravila jméno i příjmení, ale ve skutečnosti jsou pořád tatáž. Ginette je starodávná zdrobnělina. Bylo to domácké jméno pro Genevieve. Michu, stejně jako Micheau, Micheu a Michat je lidová forma jména Michel, což, jak víte, byl přejatý tvar jména svatého Michaela.“

„Abych pravdu řekl, nikdy jsem se o původ jmen příliš nezajímal.“

„Škoda! Antroponymie je věda ještě mladá, ale přitažlivá. Jak se jmenujete vy?“

„Levasseur.“

„Ach, to je až moc jednoduché. Vasseur pochází od vasseor, což je pozdní varianta slova vazal.“

A ke všemu je ještě taky modrá punčocha! Už chápu, proč tu má všude samou knížku. Třeba právě na to se Blondeau nachytal… Ale ať je to, jak chce, já přece nepovedu salónní konverzaci s touhle nahou ženskou, která mě dráždí. Nechtěl jsem na ni jít zhurta, ale nemohu zůstávat v téhle podřízené pozici.

„Říkáte Levasseur, měla jsem v salóně Courreges kamarádku Francoise a ta byla provdaná za policistu jménem Levasseur. To přece nejste vy?“

„Jsem.“

„Páni!… Ale tím se všechno mění! Nemám v úmyslu otravovat manžela Francoise! Promiňte! Na chvilku mě Omluvte.“

Prudce se zdvihla a ihned vyběhla otvorem, který se objevil, když se otočilo dílcem knihovny. S ní zmizelo i její uhrančivé působení. Levasseur na sebe vzal odpovědnost za roztažení záclon. Květnové slunce proniklo dovnitř na metr od oken. Zářivé světlo odhalilo nepořádek a nedbalost, které panovaly ve velké místnosti. Šaty zůstaly tam, kam včera padly, kalhotky a punčocháče ležely u střevíců. Ještě lépe pomohly vymýtit ďábla nevyprázdněné popelníky; v tom, který stál u hlavy postele vedle sklenice a tuby aspirinu, byly dva špačky odlišné od ostatních — špačky od ručně stočených cigaret. Mohlo jít jen o marihuanu nebo něco podobného. Tohle prostředí mělo na Levasseura účinek jako studená sprcha. Po svém rozrušení a chvilkovém zmatku se bez námahy vzpamatovával, při čemž si byl vědom, že mu náhoda dobře posloužila. Mladá žena se vrátila. Oblékla si šaty a učesala vlasy do uzlu. Její tvář vyjadřovala inteligenci, a také slabost. Její světlé oči zamrkaly proti světlu: nebyly modré, jak se Levasseur domníval, ale šedé, zelenošedé. Na tvářích byly stopy trudovitá pleti.

„A, vy jste otevřel! Dobře jste udělal. Jenomže teď vidíte, jaký tu mám bordel. Víte, Francise byla víc než kamarádka, byla to přítelkyně. Ona vám o mně nikdy nepovídala?“

„Mám dojem, že ne.“

„Ani pod mým jménem manekýnky? V salónu Courreges jsem se jmenovala Ghislaine.“

„A, tak to ano!“

„Pak jsem se na ni vykašlala. Ona mi dělala mravní kázání. A měla pravdu. Vždycky! To na tom právě bylo tak nesnesitelné. Řekla vám možná, že jsem o sobě nedala vědět od té doby, co mi půjčila osm set franků.“

„Ne.“

„Já vám je vrátím.“

„To nepřichází v úvahu. Sejděte se s ní, jestli to chcete udělat.“

Ona přesto prohrabovala kabelku a počítala stofrankové bankovky.

„Dvě… tři… Čtyři…“

„Ujišťuju vás, že si to nevezmu.“

„Já je ostatně ani nemám! Jen si to představte!

Zařízení tohohle holubníku stálo víc než dvě stě tisíc nových franků, a to ani nemluvím o těch dvou kožíškách a o auťáku. A za celou tu dobu hojnosti jsem se nerozhoupala, abych Francise vrátila jejích osm set franků! Dokonale odporné! A teď mi zbývá čtyři sta padesát franků… Udělám vám kávu.“

„Nepotřebuju žádnou kávu.“

„Potřebujete, abychom si spolu vypili kávu. Jestliže jste totiž za mnou přišel a jednal se mnou v rukavičkách, místo abyste mě seřval, že jsem popíchla novináře, tak jste to nutně udělal proto, že ode mne něco chcete.“ „Abych pravdu řekl… příliš se nemýlíte.“

„Tak to abych radši vládla všemi svými intelektuálními schopnostmi, jichž nebylo zapotřebí na svádění, o které jsem se před chvílí z čiré špatnosti pokoušela… Ale já jsem byla včera večer venku. A jakmile jdu ven, tak piju a kouřím, to víte. Pojďte tady tudy.“

Kuchyně byla vybavená nejmodernějšími přístroji, ale neměla okno.

„Je mi milejší mít denní světlo v koupelně.“

Byl tam dosti velký stůl a dvě pohodlné židle. Větrání obstarávala kombinace dvou větráků.

„Váš syn se jmenuje Jean, viďte? Bylo mu, myslím, pět let.“

„Teď je mu už osm.“

„No pravda, když jsem odešla od Courreges, zůstala jsem osmnáct měsíců příležitostnou manekýnkou. Potom asi stejnou dobu trval Mareuil-Blondeau. Co budu dělat teď, ještě nevím. Mám licenciát z filozofie… To není k ničemu. Začít zase s fotografiemi? Otrava! Třeba dospěju k tomu, že budu dělat děvku… tedy call-girl. A jestli se mi to podaří, bude to díky Mareuil- -Blondeauovi. Protože já jsem nevěděla, co vlastně mám ze sebe dělat.“

„Díky Mareuil-Blondeauovi?“

„Ano… Tak co tedy mohu pro vás — nebo spíš pro Francoise — udělat?“

„Tenhle případ má pro mé osobně nesmírný význam. Kromě toho vaše sdělení tisku působí nepříjemnosti kolegům, kteří udělali tu chybu, že vaší zprávě nevěnovali pozornost. Chcete-li nám pomoct, dejte nám podrobné informace. Jaký je vztah mezi zavražděným, tím mladým Italem a vámi?“

„Jaký je… Chcete říci, jaký byl vztah. Protože jeden je mrtvý a druhý ať táhne k čertu! Nejlíp bude začít od začátku.“

„Jistěže!“

„Cukr je támhle. Víte, jak to je s nočními podniky u děvčat, jako jsem já. Člověk se občas zfanfrní do některého z těch takzvaných klubů, kde vás přijmou s otevřenou náručí, pokud zrovna nejste šereda. V té době jsem chodila často do jednoho módního podniku na ostrově Cité, tři sta metrů od Mareuilova bytu. Stačilo, aby přešel most svatého Ludvíka, a mohl tam dokončit své večery. Ten chlap byl tak krásný, že ho všechny ženské chtěly. Taky ho měly… na jednu noc! A pak konec! Mne to taky chytlo. Ale protože jsem byla méně tupá než ty polopanny, předstírala jsem, že mu nevěnuju pozornost, přičemž jsem uvažovala o způsobu, jak ho ulovit. A přišla jsem na to!… Chcete si se mnou něco sníst?“

„Obědval jsem. Nemám hlad.“

„Představte si, že mám jenom kaviár, nejmíň dvacet konzerv! To byl celý Michel! A játrovou paštiku! Kaviár bude přece jen méně odporný. Otevřu dvě konzervičky.“

„Pro mě ne.“

„Jestli si policie přeje mou spolupráci, není v zájmu policie, aby se mnou jednala urážlivě. Posaďte se sem… Vodku vám nevnucuju. V tuhle hodinu na ni ani sama nemám chuť. Napijeme se piva… Ergo, když na mě přišla řada… když mě Don Juan objevil, opentlil, ukecal a pozval, abych si k němu šla vypít poslední skleničku, odpověděla jsem: Tisíc franků. Nikdy předtim jsem s nikým nespala za penize. Ale tomu pánovi bylo třeba způsobit šok. A to se mi podařilo! Zbledl jako křída. Vytřeštěně se na sebe podíval do zrcadla v baru. Potom požádal, aby mu přinesli jeho věci z šatny. Odešel. Za deset minut byl zpátky. Přišel si pro mě. Žádala jsem, aby mi zaplatil předem. Když mačkal bankovky, chvěly se mu ruce… Docela ráda bych tuhle historku pověděla Francoise sama, ale nebylo by mi milé, abyste jí to povídal vy.“

„Dávám vám své slovo.“

„Mareuil měl pověst, že je pro partnerku dokonalý milenec, přičemž sám zůstává velice klidný. Se mnou se dostal do transu. Ten chlapík měl rád děvky. Jenomže to nevěděl. Byl příliš hezký, než aby si to uvědomil. A myslím, že umřel, aniž mu to úplně došlo. Jinak by si přece byl mohl zajít na Pigalle nebo jinam. Místo toho jeho záliba v prodejné lásce vykrystalizovala na mně. Musím Met, že jsem v jeho očích měla ještě další přednost. Přestože byl tak nadaný nebo možná právě proto, že byl tak nadaný, měl ve všeobecném vzdělání některé mezery. Brzy jsem se octla v postavení, že jsem ho občas mohla sjet kvůli některým nesprávným citátům. Tak jsem se dvojnásobně vymykala jeho představám o ženském světě tvořeném pitomými nánami, které myslí jenom na postel. Jenomže jsem se sama stala první obětí svého postupu. Jelikož v mých očích partner pozbyl veškeré prestiže, stala se má láska, k Michelovi Mareuil-Blondeauovi mrtvě narozeným dítětem. A co horšího, doplatila jsem na vlastní hru na prodejnou holku — ležela jsem mu v náručí jako kus dřeva. Ale pokračovala jsem dál, protože to bylo výhodné. Proto jsem vám říkala, že se možná ze mne stala skutečná děvka. No však uvidíme.“

„A Cingoli?“

„Mareuil někdy chodil na schůzky s několikahodinovým zpožděním, někdy vůbec nepřišel. Buď proto, že prohrál v kartách a neměl ten den peníze, anebo proto, že to zapadalo do té zvrácené hry. Každé zpoždění nebo nedostavení jsem si totiž dávala draze zaplatit. Měli jsme na to stanovené sazby. Tak co, připadám vám upřímná nebo ne?“

„Ano, rozhodně.“

„Otevřete tuhle láhev piva. Jednou večer jsme měli večeřet v Chanoine a já tam seděla, dokud nezavřeli; padla jsem do oka jednomu mladému číšníkovi, docela hezkému klukovi, kterému jsem jen tak bezděčně řekla něco milého. Od té chvíle se ke mně pořád vracel. Kroužil kolem mého stolu a nestaral se o pokyny a výtky vrchního. Jako mladý pejsek! No a tak jsem ho jako zatoulaného psa zavedla nakonec k sobě domů.

Bohužel ten mladý hlupák vůbec nepochopil, že je to z mé strany rozmar, částečně ze soucitu a částečně proto, že jsem měla chuť se pomilovat. Hned druhý den mě začal otravovat, posílal mi své hudební skladby a přisál se mi na telefon, který jsem byla nucena vyvěšovat, nebo na zvonek u dveří, kde jsem občas musela vyšroubovat tlačítko!“

„Trvalo to dlouho?“

„Naštěstí ne. Osm nebo deset dní…“

„A stalo se to kdy?“

„Před vánocemi.“

„A od té doby nic? Pět měsíců nic?“

„Ne. Ten výhrůžný dopis zasunutý pod dveře, to byla poslední věc, kterou dal ten otrava o sobě vědět!“ Studená sprcha, tvrdý úder po té ranní naději dopadl na Levasseura v restauraci při četbě novin. Od té doby měl zase o trochu víc důvodů k spokojenosti, protože ho napadlo zajít osobně za svědkyní novinářů a protože mu šťastná shoda okolnosti vynesla dobrou vůli Ginetty Michuové zvané Genevieve Michaelová. Tři, čtyři, ani deset výslechů na policii ve společnosti inspektora skloněného nad psacím strojem by mu nebyly poskytly tolik informací jako tahle volná rozmluva v neobvyklém prostředí přepychové kuchyně s živě pomalovanými stěnami, kde světlo zářivek odhalovalo vrstvu prachu, na které ležely sušenky, jež dostal místo topinek. Dělat takhle společníka nočňátku, které uprostřed odpoledne ukájí hlad kaviárem, protože zaspalo snídani i oběd, to se opravdu neshodovalo s tím, jak kriminalista normálně tráví svůj čas ve službě. A je to tím horší, jde-li o vrchního komisaře, který hovoří o samotě s hlavním svědkem kriminálního případu. Avšak Levasseur, i když se chvílemi přistihl, že instinktivně pociťuje rozpaky, měl dobré důvody, aby si to nebral moc k srdci. V kapse měl pořád ještě dopis s výpovědí. V nejhorším případě ho znovu položí šéfovi na stůl, tentokrát s konečnou platností. Nicméně informace, které tímto nepříliš regulérním způsobem získal, sice výborně osvětlovaly vztahy mezi Mareuil-Blondeauem, Cingolim a mladou ženou, ale prozatím nepřinesly nic, co by dávalo naději, že by se ten nafoukaný novinářský balónek dal ták snadno propíchnout. A přece zase časové údaje nebyly tak nepříznivé. Pětiměsíční ticho po týdenním nebo desetidenním randálu dvacetiletého milence, poslaného k vodě po několika objetích — to přinejmenším zpochybňuje samozřejmost vztahu výhrůžného dopisu k ohavnému zločinu.

„Ten Cingoli, kterého jste tak blízce znala…“

„No bodejť! Dokonce na dotek!“

„Tak to nemyslím. Jde mi o jeho povahu. Vede vás vaše ženská intuice k tomu, abyste v něm viděla vraha?“

„Já žádnou nemám.“

„Prosím?“

„Žádnou ženskou intuici. Víte, já vlastním spíš mužskou palici a je docela solidní. Kdyby mi zlá sudička nebyla přiřkla určitý nedostatek pevného charakteru, mohla jsem udělat pěknou kariéru… a kdoví, třeba bych se jednou stala paní ministryní zdravotnictví a zrazovala bych své spoluobčany od požívání alkoholu a kouření, místo abych se tomu sama horlivě oddávala. A co se týče ženské intuice, není to žádná absolutní zbraň. Mezi těmi několika stovkami, nebo dokonce tisícem ženušek, které prošly Mareuil-Blondeauovýma rukama, se nenašla ani jedna, která by objevila slabou stránku adónise Mareuil-Blondeaua, na kterou jsem já přišla úvahou.“

„Dobře. Tím líp!… Soudíte, že Dino Cingoli, jehož povahu tak trochu znáte — rozhodně lépe než já — by byl schopen spáchat tenhle zločin? Považujete ho za pachatele?“

Dlouze se zamračila. Bylo slyšet jen bzučení obou větráků a praskání sušenky, kterou mechanicky lámala v prstech.

„Vy mi teda dáváte zatraceně těžký otázky!… Mareuil-Blondeau míval rád tenhle aforismus Marka Twaina — ostatně ho omylem připisoval Oscaru Wildovi: Vyšší živočichové netrpí nikdy onou nemocí, které se říká mravní smysl. Jelikož já přes vnější zdání nejsem téhle choroby tak úplně prosta, dělá mi velké potíže vám odpovědět. Abych řekla pravdu, nemám ani šajna.“

„Ale veřejně jste ho obvinila.“

„Tak to přesně není. Podezírala jsem ho a to podezření jsem vzhledem ke své osobní bezpečnosti sdělila policii. Vmyslete se chvíli na mé místo. Čtu v novinách, že mezi svědky, které dlouze vyšetřovali v souvislosti s vraždou Michela, se vyskytuje chlap, který mi napsal: Zabiju tebe nebo zabiju jeho. V rámci takové alternativy jsem si mohla pomyslet, že pro mě volba nedopadla nepříznivě. Jenomže ten chlápek napsal ještě: Nebo vás zabiju oba dva. To už stálo za určitou opatrnost. Od Mareuilovy smrti se nikdy nevracím domů, aniž vyšlu napřed na chodbu a do výtahu některé z přátel, s nimiž jsem strávila večer.“

„To je úplně přirozené… Ale novinářům jste dala najevo svůj názor s mnohem větší určitostí.“

„Kolik je vám let?“

„Pětatřicet.“

„Pětatřicet! Policejní komisař, a ještě pořád neví, jak má věřit novinářům! Poslyšte, vy mi připomínáte jednu přítelkyni z dětství, Antoinettu; ta, když jí bylo asi dvanáct, říkala o knize Vzpomínky osla: Je to pravda: vždyť je to napsáno v knížce… Včera večer mě pozvali na zakončení jedné malířské výstavy do hotelu Jiřího Pátého, a sešla jsem se tam s hromadou lidí. Vypili jsme pár skleniček a rozhodli jsme se, že povečeříme v jednom senzačním bistru na Levém břehu. Když jsme tam jeli, vezla jsem v auťáku tři další lidi. Projela jsem na červené světlo. Řidičský průkaz. Šedivá karta. Pokuta. Když jsem se zase octla za volantem v jízdní dráze, udělala jsem to, co dělá v podobném případě každý… nadávala jsem na policajty, že by udělali líp, kdyby se zabývali záležitostmi, které za to stojí. A měla jsem hned po ruce čerstvý příklad na podporu svého tvrzení. Za mnou seděla holka, která moje slova jen hltala, protože spí s jedním novinářem, který ostatně jel za námi v jiném auťáku s kolegou ze stejného plátku. Ti dva mě celý večer obléhali, až mě konečně doprovodili sem domů a odešli odsud s mou fotkou a Cingoliho dopisem, který jsem si tehdy schovala, abych si mohla stěžovat na komisařství, kdyby mi ten kluk dál visel na zvonku. Nikoho jsem neobvinila. Předala jsem, víceméně z únavy a taky v částečné opilosti, doklad, o který páni fízlové neráčili projevit zájem. To je všechno.“

„Přiznám se vám, že dokud jsem vás neznal, napadlo mě, když jsem si vedle vaší fotky na první stránce velice čteného deníku přečetl, že jste začínající herečka, že se tu používá dramatických událostí k reklamním účelům.“ „A ještě tomu věříte teď, když mě znáte?“

„Teď už to jde obtížněji. Přesto se moji kolegové, jejichž profesionální chybu jste odkryla, budou toho nápadu držet, aby vás mohli proklínat.“

„Ať si poslouží. Já s vámi jednám kamarádsky kvůli Francoise. Ale ti druzí… No, a když jsme si tohle ujasnili, musím vám říct, že divadlo i film jsem už oželela. To víte, že by se mi to bylo líbilo. Ale je v tom háček. Úplná maličkost. Nemám ani špetku talentu. Nedostatek tvárnosti? Nevhodná osobnost vzhledem k přemíře kritického ducha? Nevím…“

„Producenti nebo režiséři prý vždycky mohou hezkou ženu prosadit.“

„Když v ni sami věří, pak ano. Jinak ne. Nikdy! To je jen taková legenda. Lidé od divadla a filmu, hlavně ti na vyšších místech, se pořád musí vypořádávat se strachem. Nikdy nebudou riskovat, že se jim nepovede film nebo hra jen proto, aby si narazili holku. Stokrát raději za to zaplatí. Jestliže tihle lidé patří k nejlepším zákazníkům kuplířek, je to jakási záruka proti rizikům profesionálního selhání z důvodů poklopce.“

„Vy mě překvapujete! Už chápu, proč si vás Francoise oblíbila… i když se vzájemně tolik lišíte.“ „Naštěstí pro vás!“

Levasseur získal z této návštěvy mnohem víc, než doufal, když sem přišel. Teď najednou spěchal, aby už byl zpátky ve své kanceláři; rozloučil se a oznámil, že zítra zavolá ohledně nezbytného úředního výslechu mladé ženy. Hodlal tuto formalitu splnit za podmínek, které by jí působily co nejmenší rozpaky, třeba se k ní vrátit s inspektorem, který by měl s sebou přenosný psací stroj. Po aféře, kterou rozpoutala, ji na Zlatnickém nábřeží sotva mohou vřele uvítat. V šestém patře pohrdl výtahem a rychle seběhl ze schodů. Bojovnost, kterou teď v duchu pocítil, byla v souladu s jeho dobrou tělesnou kondicí. Teď, kdy se případ už zdaleka nejevil tak průhledně jasný, jak by se dalo předpokládat při četbě těch novin, z toho bude zápas mezi neprofesionály, vždy ochotnými hazardovat a dělat ukvapené závěry, a policejními úředníky, kteří musí být opatrní a brát v úvahu různé zábrany a nátlak, kteří však jsou vyzbrojeni zkušeností, jež zcela chybí těm, kdo je kritizují. A ten nátlak se bude teď jen zvyšovat. Po svém návratu do sídla kriminální policie se totiž z Dienerových úst dozvěděl, že rozruch rozpoutaný senzacechtivým článkem se už rozšířil až na ministerstvo spravedlnosti. Byl stanoven vyšetřující soudce. Šlo o soudce jménem Dagousse, s nímž Levasseur, jak si vzpomínal, měl už kdysi co dělat. Byl to muž středních let, poněkud nevrlý, ale snad šlo jenom o dojem, který vzbuzoval tenhle rodák z Pyrenejí, usazený v Paříži teprve krátce, svou drsnou tváří poznamenanou tabákem, hlavně lulkovým.

„Telefonoval. Žádá, abyste za ním zašel, jakmile se vrátíte.“

„Abych ho informoval o spisu, který jsem ještě neviděl!… No dobře!“

Proti dveřím úřadovny, kterou hledal, na chodbě na široké dřevěné lavici seděli tři četníci. Jeden si hrál s pouty. Levasseur ukázal odznak.

„Konfrontace zadržených?“

„Ano, pane.“

To mohlo trvat hodiny. Vsunul hlavu do dveří. V úzké místnůstce seděli namačkáni kromě soudce a zapisovatele vězňové a jejich tři obhájci. Pach tabáku tu byl ještě silnější než v místnostech kriminální policie, když se tam v noci pracuje. Soudce Dagousse s dýmkou v ústech se necítil povolaný, aby advokátům zakazoval kouřit cigarety.

„Komisař Levasseur k službám, pane vyšetřující soudce.“

„Čekal jsem vás! Okamžik, pánové. Pojďte dál, pane Levasseure.“

Levasseur nevěděl, kam stoupnout, aby se dostal dál. Bylo třeba uvolnit mu průchod. Jeden z advokátů vstal a přesunul svého klienta. Soudce čekal u dveří vedle jediného okna. Odvedl Levasseura do zadní kanceláře. Byla to komůrka podobná té první, ale celé její zařízení tvořily jedině regály s pořadači, věšák a dřevěný stolek, na němž ležely polorozevřené noviny. Soudce položil prst na obličej Genevieve Michaelové.

„Zavolal jsem vás, protože vás chci požádat, abyste mě průběžně informoval hodinu od hodiny.“

„Dobře, pane soudče.“

„Za chvíli mě budou obléhat novináři, návladní bude klást otázky. Ještě jste nezadrželi toho Itala?“

„Ještě ne.“

„Bude to trvat dlouho?“

„Nevím.“

„Ano — ovšem. Hlavně se neostýchejte zatelefonovat mi, jakmile se něco dozvíte. Nebojte se, že budete rušit. Naopak! Víte stejně jako já, že jsou případy důležitější a méně důležité. Tenhle se rozrostl do rozměrů, které nemůžeme nechat nepovšimnuty!… Dávám vám vaše dožádání o právní pomoc.“

Levasseur se musel znovu prodírat ven. Zapisovatel využil přestávky k vyvětrání a dokořán otevřel okno, které bylo celé odpoledne zavřené kvůli nepřetržitému dopravnímu hluku.

„Dobrý den, pane komisaři.“

To ho pozdravil, jak šel kolem, jeden ze zadržených. „Dobrý den, Fangio.“

Fangio byla v tomto prostředí přezdívka jednoho bývalého automobilového závodníka, deklasovaného na řidiče při loupežných přepadeních.

4

Když Levasseur splnil formalitu návštěvy u soudce, vrátil se co nejrychleji do své kanceláře. Spěchal, aby se už ponořil do pozorné četby spisu. Neočekával ovšem po své rozmluvě s Dubreuilem nějaké velké objevy. Ale nový pohled se může zachytit třeba i nějaké malé podrobnosti. V každém případě je to povinná etapa v celém postupu, dřív než dojde k osobnímu kontaktu s osobami, které mají s případem co dělat — a toho kontaktu už se nemohl dočkat. Nepřál si, aby Cingoli byl vinen. Byla by to blamáž pro podnik, ke kterému bude stále mít citový vztah, ať se stane, co se stane. Byl by to malér pro Dubreuila a pro slušného Dienera, těžká smůla pro něho samého a laciné vítězství pro ty arogantní novináře. Výhružný dopis starý několik měsíců, který napsal prudký a vznětlivý kluk, opravdu nemá velký význam. Ve dvaceti letech člověk píše silná slova, ať už hlásá lásku nebo hněv. Ale šamstr, dočasně vpuštěný do postele vydržované ženy, nemůže proti jejímu titulárnímu ochránci pociťovat skutečnou nenávist. Nehledě k tomu, že se jedná o pošuka, který ani nedovede pochopit, že když ruší spánek svých bytných a sousedů, octne se zase automaticky na ulici. Jak je možno dát dohromady takovou bezstarostnost se sebeovládáním, jakého je třeba k spáchání zločinu nutně předem připraveného a provedeného v příhodnou chvíli? Přesto však ten zamilovaný budižkničemu má mimořádnou smůlu. Nejenže jedná z osob, které tak pitomě vyhrožoval v dopise smrtí, byla potom zavražděna, ale dokonce v jeho přítomnosti! K dovršení trápení se stal terčem tisku, a proto ho najednou netrpělivě hledá soudní aparát, jindy zpravidla pomalejší a nepružnější. Jakmile Cingoliho dopadnou, půjde do basy. A odtud se pravděpodobně nedostane, dokud nebude usvědčen skutečný pachatel. Uvěznění mladého Itala jistě policii nezabrání, aby pokračovala ve své práci, ale bude k tomu mít obtížnější podmínky. Jelikož je ta vražda s největší pravděpodobností dílo jednotlivce, zatčení jednoho z podezřelých zcela jistě podpoří sebevědomí ostatních, mezi nimi i pachatele. A Cingoli bude po čtyřiadvaceti nebo maximálně osmačtyřiceti hodinách vazby ztracen pro policejní výslechy; jakmile bude jednou obviněn, nebudou ho už smět vyslýchat, konfrontovat, ba ani navštívit ve vězení a porozprávět s ním.

Na kriminálce našel Dienera v lepší náladě. Hlavní inspektor Boissiere, kterému Dubreuil uložil, aby šel po stopě Grésillonově, právě telefonoval z Vendóme. Vrací se autem a veze prý „bonbónek, něco extra!“

„Kdy počítá, že dorazí?“

„V osm, o půl deváté večer.“

Levasseur se rozhodl, že v očekávání těchto zajímavých informací se zahloubá do četby spisu. Nejdřív zavolal domů, že nepřijde na večeři, a potom se pustil do práce: blok, kam si psal poznámky, musel za chvíli držet na kolenou, jak se psací stůl plnil dokumenty, k nimž se ještě chtěl vrátit. Bylo mnohem později než půl deváté, když se dostavil Boissiere, kterého značně zdržela nehoda na dálnici u Chartres: převrátil se tam přívěs a náklad se vysypal na silnici. Ani jeden ze tří mladých inspektorů, Valadon, Leveque a Brulois, kteří odešli porůznu během dne hledat Cingoliho, se dosud nevrátil. Levasseur ukázal Dienerovi a Boissierovi na dvě z kovových židlí potažených šedou koženkou, založil spis do pořadače a zaklapl ho; byl už značně objemný. Mareuil-Blondeau, který přestal být milován i nenáviděn, k němuž už nikdo nepociťoval závist ani pohrdání, začal na Zlatnickém nábřeží nabírat na objemu. Než dal komisař slovo Boissierovi, dal si potvrdit to, co ho napadlo, když při četbě spisu zjistil, že plnicí pero, kde byl jed, nebylo hlavním svědkům předloženo. Diener řekl, že Dubreuil si to tak vskutku přál, protože usoudil, že bude výhodné utajit nález zbraně, která sloužila k provedení zločinu, a našla se naštěstí jen v přítomnosti restauratéra, který byl přísně vybídnut k mlčenlivosti. Pak tedy bude nutno — a Dubreuil by to byl nepochybně udělal sám, kdyby náhle neonemocněl — tento doličný předmět postupně předložit všem podezřelým, kteří budou předvoláni na tutéž hodinu, ale odděleně, takže dojde-li k nějakým zajímavým rozporům bude možno hned na místě provést konfrontace. Boissiere, ve svých dvaačtyřiceti letech holohlavý, baculatý, s brýlemi se zlatými obroučkami na špičatém nose, vypadal spíš jako venkovský notář než jako příslušník kriminální policie. Proto ho přirozeně používali spíš na trpělivé pátrání v listinách, v čemž měl zálibu a v čemž také vynikal, než k ozbrojeným střetnutím se zločinci. Boissiere čile a s bystrým pohledem předložil svou žeň. Jak stále pendloval mezi Grésillonovými kancelářemi a Mareuil-Blondeauovou advokátní poradnou, získal, přehled o všech transakcích, které podnikatel svěřil advokátovi od počátku jejich styků. Byly dosti četné a velice různorodé — týkaly se případů živnostenského soudu, výpovědí nájemníků, jedné automobilové nehody, jednoho vyvlastnění atakdále — a mezi nimi Boissiera obzvláště zaujal jeden proces týkající se zodpovědnosti stavebního investora za požár; zaujal ho k vůli vysokým částkám, o které přitom šlo, a také k vůli datům. Před pěti lety Grésillon, tehdy jakožto stavební investor, dal vzhledem k velké poptávce po obchodních místnostech v pařížské aglomeraci postavit na parcele v bezprostřední blízkosti stanice metra rozsáhlý soubor obchodů a sedm pater kanceláří. To všechno bylo o tři léta později zničeno požárem, který způsobil veliké ztráty, přímé i nepřímé; ty nepřímé se týkaly zejména zničení archívů a obchodních podkladů. Při pátrání se tehdy zjistilo, že stavby nebyly provedeny v úplném souladu s některými bezpečnostními pravidly. Poškození obchodníci a jejich pojišťovny podali žalobu proti architektovi a investorovi. Architekt jménem Bonhommé se těšil mezi kolegy výtečné pověsti. A hájil se tím, že předložil své projekty, které respektovaly všechny předpisy. Bylo také jeho povinností na provádění dotyčných projektů dozírat. Během stavebních prací však dostal infarkt a strávil tři měsíce v nemocnici, později v rekonvalescenci. Všechny vnitřní přepážky a stropy byly svěřeny malé firmě, která mezitím udělala úpadek; její majitel, Portugalec, odjel z Francie. Bonhommému se podařilo objevit ho v jeho rodišti v Serra de Sao Pedro. Z této cesty se vrátil s velice cenným dokladem: přinesl si dopis podepsaný Grésillonem, kterým se firmě pro získání času na dokončení prací povoluje, aby se uchýlila od zadávacích podmínek a nahradila kašírovací hmotu a sádrové zdivo měkkým isorelem a nějakým syntetickým materiálem. Ke své smůle Bonhommé, člověk už postarší a oslabený nemocí, nebyl natolik prozíravý, aby ten důležitý doklad uložil na bezpečném místě, ani aby si dál udělat fotokopie. A dopis mu byl ukraden! A kdy se to stalo? V lednu loňského roku, pouhých pár týdnů předtím než honoráře vyplácené Grésillonem Mareuil-Blondeauovi vyskočily až na tučný paušál patnáct tisíc nových franků měsíčně!

„Ale, ale! To je opravdu zajímavé. Vezete svědeckou výpověď toho architekta?“

„Ne. Druhý infarkt už nepřežil. Ale mám zevrubnou výpověď jeho vdovy, která se odstěhovala ke své rodině do Loir-et-Cher.“

„Jak byl ten dopis ukraden?“

„To neví. Když architekt zjistil, že dopis uložený v zásuvce jeho psacího stolu zmizel, vzpomněli si, že jednou předtím, když se vrátili z nějaké cesty, našli ve své vile vylomenou okenici a násilně otevřené okno; v té dobé tomu nepřičítali žádný význam, protože na první pohled v domě nic nechybělo.“

„Ale Mareuil-Blondeau se přece neproměnil v bytového zloděje!“

„To jistě ne, Dienere, ale nechyběly mu známosti mezi lidmi, pro které je takové vloupáníčko hračkou. Mně připadá tahle stopa nesmírně zajímavá. Výborné, Boissiere! Podle mého názoru jste nám do té záležitosti přinesl první vážný prvek… A máme slušné šance brzy se dozvědět, na čem jsme. Jestli totiž šlo o vydírání, musí se dopis ukradený architektovi najít buď v kanceláři nebo v bytě u Mareuil-Blondeaua… Nemůžeme provádět domovní prohlídku u advokáta bez přítomnosti člena komise advokátní komory, a tam je teď pochopitelně zavřeno… V tuhle hodinu dost dobře nemohu telefonovat předsedovi… Co se dá dělat! Já mu přece zavolám.“

Předseda advokátní komory si nedávno na jedné úřední večeři příjemně popovídal s ředitelem kriminální policie. Byl vůči policii dobře naladěn. Slíbil, že se druhý den v půl desáté dopoledne dostaví do ulice La Boétie doktor Ternisien, člen komise, šťastný advokát, kterému jeho praxe ponechává dostatek volného času.

„No dobře. Jestli najdeme ten dopis nebo aspoň fotokopii, vsadím krk, že tu katastrofální situaci brzy napravíme.“

„Proč katastrofální?“

Boissiere zřejmě cestou nezastavoval, aby si koupil noviny. O maléru proto nevěděl. Na kriminálce nebyl pocit solidarity jen prázdným slovem, a tak mu Levasseur a Diener s potěšením pověděli jak velice vítaný je jeho objev. V okamžiku, kdy se rozhodli jít domů a tiskli si ruce na rozloučenou, ohlásili jim dva návštěvníky, kteří přinášejí informace o Cingolim; když se ti dva objevili, pošeptal Boissiere, který si liboval v sarkastických poznámkách, do ucha sousedovi:

„Tady máme jednoho poctivce a jednoho velkého hňupa.“

Byl to otec a syn — otec bývalý četník, hlavní strážný v jedné továrně v Gennevilliers, a syn, číšník v Chanoine. Chlapec se před polednem sešel se svým kolegou Dinem Cingolim v jedné pizzerii na Montparnassu. Potom se spolu šli podívat na první odpolední představení nějakého filmu. Když vyšli z biografu a než sestoupili do metra, padl jim do oka velký titulek a fotografie v novinách. Dino kamaráda odvlekl do zadní místnosti nějaké kavárny, aby si bez cizích pohledů mohl článek přečíst. Pak se okamžitě rozhodl prásknout do bot, tak jak byl, aniž by riskoval návrat pro věci a pro svou drahocennou kytaru. Pokud jde o peníze, byl na suchu, protože zaplatil zálohu na podnájem; obrátil se proto na kamaráda, který mu v návalu solidarity dal celý obsah své náprsní tašky, přes pět set franků. Avšak šlechetný dárce potom (těžko snášel pocit, že je bez haléře, a šel ještě večer pumpnout otce, který dosti snadno překonal jeho vlažné zdráhání (a celou historku z něho vytáhl. V bývalém četníkovi se zpěnila krev. Aby svého potomka uchránil před obviněním, že napomáhal zločinci, nechtěl čekat až do rána — čím dřív, tím líp — a zavedl ho hned osobně na kriminální policii.

Tato informace nemohla nevzbudit mrzutost. I když se dá hodně připsat na vrub strachu, zvláště u mladíka, který má veřejné mínění proti sobě a nestojí proto o střet se spravedlností v cizí zemi, útěkem jen posílil podezření proti sobě. Bude podle všech předpokladů hmatatelným důsledkem malé pozornosti, kterou Diener věnoval dopisu Ginetty Michuové. Dotyčný Diener, který byl zvyklý bručet spíš na druhé než na sebe, měl vrásčité Čelo zamračenější než jindy a tvářil se zachmuřeně. Bývalý četník měl ten dobrý nápad, že ze synova pokoje odlepil barevnou fotografii velkého formátu z nedávné vycházky obou mladíků s dvěma děvčaty. Fotografii přiložili k pátracímu příkazu. O výsledek tohoto pátrání měl Diener tak žhavý zájem, že se rozhodl počkat na něj třeba až do rána, bude-li třeba; dohodli se, že zavolá komisaře v jakoukoli noční hodinu v případě, že uprchlíka’ dopadnou. Lhůta pro výslechy před vazbou začíná běžet v okamžiku zatčení. Kdyby k zatčení došlo několik set kilometrů od Paříže nebo na hranici, bude třeba podniknout opatření, aby hledaného přivezli co nejrychlejšími dopravními prostředky. Levasseur a Boissiere se na chodbě setkali se skupinou novinářů, kteří tam postávali v naději, že posbírají pár drobků té many, jež tak prospěla jejich šťastnějšímu kolegovi. Vrchní komisař Levasseur, pověřený vyšetřováním tohoto případu, neměl, co by jim řekl.

Z vůle památkového úřadu nemají budovy kriminální policie výtah, neboť schodiště, po němž zamyšleně a bez dalších komentářů sestupovali oba policisté, je historicky cenné. Italův útěk na ně zapůsobil jako studená sprcha. Když však prošli velkým portálem, přece jen se rozloučili s pobaveným úsměvem, neboť oba v přesně tutéž chvíli pohlédli na oblohu, dosud světlou, a potom na hodinky.

Letnímu času bylo nutno každý rok nějakou dobu přivykat.

Našel Francoise doma. Jistě nebude čekat, až jí vybledne opálení, a předvede je ještě začerstva své partě kamarádek a kamarádů, ale prozatím v návalu nové zamilovanosti byla pozornou manželkou, schopna předložit mu v kteroukoli denní i noční hodinu dvě jehněčí kotletky, které jsou na grilu hned hotové, a k tomu zapékané brambory, udržované na mírném ohni. Připravila mu také ovocný salát, jak ho měl rád, bez citrusových plodů a nechlazený. Jejich syn, kterému se střídavě říkalo Jeannot, Zozo nebo Zigomar, už spal.

Levasseurovi nedělalo potíže neprozradit své rozhodnutí, že odejde od policie. Byl to docela prostý úmysl, jehož uskutečnění vyžaduje jen pevnou povahu. Naproti tomu bylo těžké nepovědět jí o setkání s Ginettou Michuovou. A jak jí o tom říci, a přitom zatajit, jak nesmírný význam má další vývoj případu Mareuil- -Blondeau pro jejich budoucnost? Měl příliš velkou chuť jí všechno vyprávět. Nebránil se tomu. Francoise byla vždycky pozornou a dokonce vášnivě zaujatou posluchačkou. Bylo už po půlnoci, když ulehl na pohovku v salóně, telefon s přitlumeným zvoněním na dosah ruky, jak to vždycky dělával, když měl dobré důvody čekat, že ho uprostřed noci probudí. Tentokrát ho Diener, stále na svém místě, vzbudil teprve za úsvitu. Dina Cingoliho zadrželi ve dvě hodiny v noci u mýta na dálnici ve Villefranche-sur-Saône vedle šoféra nákladního automobilu z Marseille. Diener se domluvil s tamější pořádkovou policií a ta mu přislíbila okamžitou dopravu Cingoliho do Paříže; proto usoudil, že může nechat šéfa spát, dokud nebude čas, aby se dostavil na kriminálku, než přijde zadržený. Levasseur, jak míval v podobných případech ve zvyku, se umyl, oblékl a vyšel ven bez sebemenšího hluku. Než nasedl do vozu, zastavil se v blízkém automatu, kde si dal u zinkového pultu velkou černou kávu a rohlík ve společnosti mužů v pracovním, z nichž si někteří objednávali už teď za úsvitu pivo, rum a calvados.

Diener podcenil rychlost lyonských policistů, kteří zřejmě příliš nedbali na to, že je na dálnici omezená rychlost. Když Levasseur dorazil na Zlatnické nábřeží, Cingoli už tam půl hodiny byl — středem zvědavé pozornosti skupiny inspektorů shromážděných na nějakou ranní akci. Seděl vedle mladého Bruloise, kterého Diener jakožto dobrého písaře na stroji vytáhl z postele, aby zapsal první výpověď. Vedle nich stál Diener, obličej zarostlý spíš šedivými než černými tečkami vousů; zdál se unavený, ale zřejmě spokojený, že napravil těžkou situaci. Šel komisaři vstříc a tiše mu svěřil:

„Přiznává se.“

„Opravdu? Pojďte mi o tom povědět.“

Vyšli na chodbu a zamířili do komisařovy kanceláře.

„Vypadá dokonce, jako by se mu ulevilo. Lyonští mi vyprávěli, že po svém zatčení půl hodiny brečel. Potom se vzpamatoval a rezignoval. Čeká, že bude odsouzen k dlouholetému žaláři a má jedinou starost: jestli se totiž dostane do samotky, kde by mohl komponovat své hudební dílo, ne-li na kytaře, tedy aspoň na rakouské harmonice.“

„A vy jste mu na to skočili?“

„Za dvacet let tohohle řemesla jsem se naučil pochybovat o každém zapírání, o každém alibi, ale o přiznání ne… nebo alespoň ne často.“

„Ale nesmíte zapomínat, že se jedná o tra-vič-ství! čili o zločin po výtce rafinovaný. A vy připouštíte, že nejmazanější vrah se vám hned přizná, jen tak na požádání! Já vám říkám, že od této chvíle považuju stopu, na kterou přišel Boissiere, za ještě významnější, než se mi zdála včera večer. Přiveďte mi vězně a Bruloise s psacím strojem. Podíváme se na to znova společné.“ V bílé bundě vypadal bledý zlatovlasý Cingoli jako nějaký zbloudilý pierot. Byl to vskutku hezký kluk, pod velkým klenutým čelem pravidelné rysy. Romantická tvář. Byl ve stavu velkého rozrušení, jak bylo vidět z pohybů rtů, rukou a hlavně podle pohledů. Brulois nahlas přečetl, co už naklepal. Cingoli přiznává, že se dal na útěk, aby uprchl francouzské policii; měl v úmyslu uchýlit se na Sardinii, kde jeden z jeho kamarádů z dětství pracuje při sbírání korku.

„To je všechno?“

„Dostali jsme se až sem, šéfe, ale chtěli jsme pokračovat. Přiznává, že je vinen. Nemám pravdu, Cingoli?“

„Ano.“

„Vy jste zavraždil advokáta Mareuil-Blondeaua?“ „Řekl jsem, že jsem ochoten prohlásit se za viníka.“ Mluvil francouzsky lépe, než psal. Levasseur se o tom zmínil.

„Ve škole jsme měli angličtinu, ale francouzštinu ne. Tu jsem se naučil sám, jen tak mluvením.“

„Teď nám řeknete, jak jste si při provádění zločinu počínal. Jakého jste použil jedu?“

„To nemohu říct.“

„Jak to?“

„Ne.“

„V které nádobě byl jed?“

„Nevím.“

„Snad jste to zapomněl…“

„Ne. Nikdy jsem to nevěděl.“

„Vysvětlete to.“

„Uznávám, že jsem vinen, protože jsem napsal, že advokáta zabiju. A advokát byl zabit. Čili musím do vězení. Silvio Pellico nikdy nebyl karbonář. Jenom napsal dopis, ve kterém se ptal, jaké úkoly by musel splnit, aby se karbonářem stal. A ten dopis poslal poštou. A dopis otevřeli. Pellico byl odsouzený k trestu smrti, který mu změnili na trest patnáctiletého těžkého žaláře, carcere duro! Jen proto, že napsal dopis. Ostatní Italové, kteří žili na počátku devatenáctého století, jsou dnes do jednoho zapomenutí, kdežto celý svět ví, kdo byl Silvio Pellico!“

Podle výrazu Bruloise, který naslouchal s otevřenými ústy nad psacím strojem, se dalo soudit, že celý svět není tak úplně informován o strastech Lombardie pod rakouskou nadvládou ani o utrpení něžného autora Mých vězení.

Levasseur naproti tomu pociťoval živé uspokojení. Tak tohle je tedy to takzvané přiznání, nad jehož oznámením se mu před chvílí sevřelo srdce.

„No tak, Bruloisi, nač čekáte, abyste nám naťukal tohle hrdé prohlášení?“

„Mám napsat všechno, co zrovna řekl?“

„Nevynechte ani slovo. Opakujte, Cingoli, a mluvte pomaleji.“

Levasseur si dal podepsat toto první prohlášení; považoval je za významnější než obvyklé ujišťování o nevině, které se ostatně dostaví později. Pak se dlouze a trpělivě pustil do výslechu. S tím jediným cílem, aby mladého Itala vydal spravedlnosti zároveň se zápisem, který ho měl očistit, jak jen to nejvíc půjde. Potrhlý mládenec, který tu před ním stál, v sobě neměl nic ze zavilého zločince, který celé měsíce spřádá a pak úkladně provede strašnou pomstu. Byl mu za to vděčný. Zatčený dostal velkou kávu a chleby s máslem, později i krabičku gauloisek, když nápadně pošilhával po Bruloisově. To donutilo Levasseura, aby otevřel okno, neboť byl nekuřák a na dovolené si trochu odvykl snášet kouř druhých. Jakmile Cingoli zanechal pózy, ochotně spolupracoval na své obhajobě. Napsal ten výhrůžný dopis pod vlivem alkoholu, když ze vzteku vypil za sebou tři vodky. Uznával, že má sentimentální, vznětlivou, snadno výbušnou povahu. Považoval se výlučně za umělce, s nadáním ke kreslení právě tak jako k hudbě, a každá jiná činnost mu byla protivná. Byl by ochotně třel bídu s nouzí, jen aby se mohl plně věnovat svému dvojímu poslání. Ale jeho ovdovělá matka trpěla akutním kloubovým revmatismem a nemohla proto pracovat. Své řemeslo tedy Cingoli vykonával jen proto, aby jí mohl každý měsíc poslat sedm osm set franků. Hovor a ťukání psacího stroje se střídaly. Cingoli uvedl, že na Genevievu Michaelovou zapomněl tím spíš, že od té doby, kdy s ní měl ono kratičké dobrodružství, už se znovu dvakrát hluboce zamiloval, nejdřív do nějaké girl z Lida, podruhé do průvodkyně cestovní kanceláře, přičemž udržoval výnosnější poměr s uvaděčkou kina Marignan. Co se té týče, raději by neuváděl její jméno a adresu, vzhledem k tomu, že je vdaná. Když se mladý Ital najedl a napil, měl v ruce balíček cigaret a cítil, že se komisař vůči němu nestaví nepřátelsky, začala jeho excentrická póza zvolna tát. Dokonce z vlastní hlavy, aniž se ho někdo na to ptal, udělal velice případnou poznámku.

„Číšníci nemají žádnou možnost nahlédnout do knihy, kam se zapisují rezervace stolů; ty zápisy znají jen vrchní a někdy sklepníci.“

„No dobře. A co z toho?“

„Tak bych si byl musel pět měsíců každé ráno nosit s sebou jed a přendávat ho do pracovních šatů, dokud bych se nedočkal dne, kdy advokát bude jíst v mém rajónu!“

„Zapište, Bruloisi, Zapište to. To je naprosto přesvědčivý argument.“

V osm hodin s tím byli hotovi. Cingoli podepsal velice obsáhlou výpověď. Pochopil, že není v komisařově moci, aby ho propustil na svobodu. Chtěl napsat matce, protože se obával, že senzační článek francouzského deníku, kde se o něm psalo, už rozmázli v italském tisku. Dali mu několik listů papíru a kousek místa na stole ve vedlejší místnosti, kde se zdržovalo několik inspektorů.

Pak šel Lavesseur za šéfem kriminálního oddělení, kterého od propuknutí skandálu neviděl. I když sám nemohl za neuspokojivou práci, kterou novináři policii vytýkali, očekával velice mrzuté přivítání. Avšak rozmluva nepřinesla očekáváné nepříjemnosti. Zatčení Cingoliho totiž v šéfových očích celý rámus značně zneškodnilo. Od chvíle, kdy pachatel určený k soudnímu stíhání, je bezpečné pod zámkem, bude možno dosáhnout uklidnění na všech úrovních; on sám uchlácholí policejního ředitele, ředitel zas policejního prefekta a prefekt ministra. V tomto kontextu se šéf cítil docela ochoten připustit, že mladý Ital nemá s vraždou nic společného, a hodlal s klidnou myslí čekat, až jeho podřízení o tom přinesou přesvědčivý důkaz tím, že objeví skutečného pachatele. Dokonce sám od sebe nabídl, že dá k dispozici víc lidí i vozidel. Potom Levasseur zatelefonoval Dubreuilovi, protože se bál, že jestli se mu dostaly do rukou včerejší noviny, bude jako na trní. Dubreuil noviny nečetl. Levasseur udělal zpětný tah poznámkou, že se včera vyskytla nepříjemnost, o které není třeba se šířit, protože se mezitím zas všechno urovnalo. Dubreuil netrval na dalším vysvětlování. Měl trochu horečku a toužil co nejrychleji zase usnout.

Ve chvíli, kdy Levasseur vstoupil do místnosti inspektorů, uviděl Cingoliho, kterého ještě neodvedli do policejní vazby, jak sedí u stolu vedle strážného a kreslí; dopis pro matku ležel vedle něho a čekal na obálku. Chlapec rozhodně nelhal, když o sobě prohlašoval, že má nadání. Aniž měl možnost cokoli vymazat, dokončoval obyčejnou propisovačkou skicu, kde zobrazil sám sebe nahého a v řetězech, a kolem něho stáli muži, mezi nimiž se Levasseur poznal vedle Dienera a Bruloise. „To není špatný, chlapče! A kdo jsou tady ti?“

„Ti, co mě zatkli a ti, co mě přivezli.“

„Kreslíte po paměti?“

„Po paměti očí. Tu mám výbornou.“

V popředí byl Dienerův obličej se dvěma podrobnostmi: s mateřským znaménkem na tváři a s uchem, jemuž kulka 7,65 ustřelila lalůček.

„Dobrá paměť očí… jak tomu on říká… nám může být užitečná.“

„Poslyšte, Boissiere, ukážeme mu to plnicí pero. Třeba mu to něco připomene. Bruloisi, zaveďte ho zpátky do mé kanceláře.“

Několik minut nato v přítomnosti Boissiera a Dienera, který se vrátil trochu zotavený po probdělé noci, ukázal Levasseur mladíkovi plnicí pero, v němž se našel digitalin, a které teď držel pinzetou.

„Nepřipomíná vám to nic? Když jste ten den, kdy byl spáchán zločin, obsluhoval hosty, nevšiml jste si, že by to někdo byl držel v ruce?“

„Ba jo, myslím… viděl jsem to… Ale ne takhle. Dejte pryč to, v čem je schovaný pero, zkrátka ten…“ „Klobouček?“

„Ano.“

„Mělo by se sundat ještě něco… na druhém konci… měl by tam být takový knoflík… z bílého kovu… z leskle bílého kovu.“

Levasseur zase pomocí pinzety rozšrouboval koneček a opravdu se objevilo chromované tlačítko.

„To je ono. Všiml jsem si toho na začátku jejich oběda, zrovna když měli na stole plno papírů.“

„V Čí ruce?“

„V ruce jednoho z těch, co byli zády.“

„Zády? Jak to myslíte?“

„Neměli kulatý stůl. Bylo to u stěny. Dva seděli na lavičce a obsluhovali jsme je zpředu, advokát a ten starý plešatý, a dva mladší, ty jsme obsluhovali zezadu. Pro nás je to zády.“

„Který z obou mladších?“

„To nevím. Nevšímal jsem si toho. Nezáleželo na tom. Jenom mě napadlo, že by člověk neměl takhle držet plnicí pero, protože při nesprávným pohybu z toho mohla být velká kaňka na ubruse a musel by se přinést nový.“

„Seděli tváří ke stěně?“

„Ano.“

„Jeden vpravo, druhý vlevo.“

„Jak jinak?“

„Který držel pero, ten vpravo nebo ten vlevo?“

„To vám nemohu říct. Když jsem si toho všiml, nezačali ti čtyři ještě ani jíst. Viděl jsem tu věcičku v nějaký ruce, na konci nějaký paže, jak jsem rychle procházel kolem. Rozumíte, já jsem švihal. Měli jsme na starosti šest dalších stolů a na některý už se nosila teplý jídla.“

„Pokuste se vzpomenout, Cingoli. Je to velice důležité pro všechny, a zejména pro vás.“

„Vidím před sebou jen to plnicí pero s odšroubovaným vrškem… ruku, která ho drží a… rukáv saka. Ano! Přece! Můžu vám dát jednu dobrou podrobnost! Něco, čím jsem si jistý, protože takové věci zaznamenávám automaticky. Rukáv byl stejný barvy jako to plnicí pero. Lehká látka… italsky se tomu říká sargia.“ Sargia znamená serž; rychle si to ověřili, zatímco Brulois skloněný nad strojem pilně dál ťukal.

„Myslíte, že některý jiný zaměstnanec kromě vás mohl vidět to pero s odšroubovaným kloboučkem?“ „To nemůžu vědět! To jsou takový drobnosti, a my si jich nevšímáme, i kdyby to nebylo zrovna při službě u oběda, kdy je restaurace vždycky plná.“

„Když jste si všiml jen pera, ruky, která ho držela, a paže, udivuje mě, jak si můžete být tak jist, abyste šmahem vyloučil oba muže na lavičce.“

„Šmahem?“

„Řekněme a priori, rozumíte, co je a priori?“ „Bodejť! Když se mnou mluvíte italsky, rozumím moc dobře! Jenomže, pane komisaři, teď nepřemýšlíte. Ruka nevypadá stejně zepředu jako zezadu. Podívejte se!“

Vzal z kapsy tužku, podržel ji mezi palcem a ukazovákem, a předvedl ruku nejdřív zepředu, pak se obrátil, aby ji ukázal v opačné poloze.

„Ani nějaký… contorsionista… by nemohl!… Když se učí člověk kreslit, hodně kreslí ruce.“

Cingoli se Levasseurovi začal jevit jako zajímavý, dokonce přitažlivý mladý člověk. Litoval, že po podepsání nové výpovědi ho musel dát odvést do policejní vazby. V jeho kanceláři teď zůstali jen Diener a Boissiere a ti oba přijali Italova nejnovější prohlášení s velkou rezervou. Diener s očima červenýma od nevyspání, si zachovával všechny výhrady vůči zákazníkovi, který ho dostal do bryndy, utekl a byl jen taktak zadržen. Ujal se slova jako první.

„Chlapeček se cítí silný v kramflekách!“

„Co tím chcete říct, Dienere?“

„Že mu na tyhle řečičky nenalítnu. Je hudebník, jak říkal, a hraje to na nás. Já ty Taliány znám! A podle mě každý podezřelý, který vezme roha, je na devadesát pět procent vinen! Tenhleten se sice tváří vyjeveně, ale je velice inteligentní a mazaný. Ví docela dobře, že nemůžeme zjistit, kde bylo to starobylé plnicí pero koupeno, protože jde o anglickou značku; přivezl si ho, když přijel do Francie. Třeba je to dokonce nějaký pozůstatek z války. Tím, že předstírá, že viděl ten nástroj v rukou jednoho z hostů, se prostě mění z obviněného ve svědka obžaloby. A cpe nám pod nos přesné podrobnosti, což mu pochopitelně nedělá žádné potíže. Však on dobře věděl, že je to tlačítko chromované, a měl taky proč! Vymyslet si, že vrah odšrouboval klobouček, nebylo nic těžkýho, stačilo mu oživit vlastní vzpomínky! To právě byl jeho problém, když prováděl zločin, aby měl v ruce nástroj připravený, aby se dal v cuku letu vyprázdnit!“

Boissiere se nehodlal jen tak vzdát své vlastní stopy. „Nesouhlasím s tebou, Dienere, nemyslím, že to ten chlápek provedl, ani nepodceňuju jeho svědectví. Nebyl jsi tu před chvílí, když jsme se koukali, jak nakreslil zpaměti tvůj ksicht! Něco udivujícího. Já si myslím, že je docela dobře schopný v setině vteřiny zaregistrovat jako fotoaparát pero i pochromované tlačítko. Jenom se asi mýlí v poloze té ruky. Já se držím starých zásad. Člověk se musí ptát, komu je zločin prospěšný. No a já vám přináším solidní domněnku, že se život pro Grésillona mohl stát nesnesitelný po tom, co padl do rukou vyděrače s bezednými požadavky — totiž hráče!“ Diener byl tvrdohlavý.

„Copak jsi nám neřekl, že sis na Grésillonovy bankovní účty posvítil co nejdůkladněji?“

„Účty! Tihle chlapi mají skoro vždycky tajné fondy… prachy v cizině… Může prodávat zlato.“ Levasseur poznamenal, že se ostatně Boissierova teze a Cingoliho prohlášení dají docela dobře sloučit. Stačilo, aby Grésillon použil jako nástroje svého synovce.

Boissiere na tuto hypotézu hned skočil a litoval, že na ni nepřišel sám.

„No ovšem! Je to tím pravděpodobnější, že to řeší určitou potíž, o které jsem nemluvil, ale která mi dělala starosti. Vy jste, šéfe, Grésillona neviděl. Ale je to taková jitrnička nacpaná k prasknutí. Paže má krátké jako desetiletý kluk… a kvůli tuku jimi nemůže ani pořádné hýbat!“

Levasseur měl v kanceláři k dispozici houpací křeslo; jeho hodnosti komisaře sice nepříslušelo, ale vděčil za ně tomu, že jeden zaměstnanec ve vyšší funkci měl odpor k zelené barvě. Zhoupnul se dozadu, jednou rukou se podrbal na zátylku a přemýšlel nahlas, při čemž občas hovořil pro sebe a občas ke svým dvěma spolupracovníkům.

„Podle toho, co o něm víme, je jasné, že ten Grésillon je starý lišák… velice mazaný… velice opatrný… kdyby se namočil do takové kriminální záležitosti, má při svém majetku mnohem víc co ztratit než nějaká nula… i když není v jeho povaze mít skrupule… Logicky vzato by se dalo říct, že pro něj ta hra nestála za to. Ale já jsem spis několikrát četl a jak říká Dubreuil, neexistuje… nebo nezdá se pravděpodobné… ne, neexistuje faktická možnost… ledaže by člověk věřil v magii… a tady na ni nevěříme… že tu vraždu mohl spáchat někdo jiný než jeden z našich sedmi podezřelých… No a jak se zdá, nikomu z nich to nestálo za to; počítám do toho i sklepníka Delmase, který, pravda, měl příležitostně menší opletačky s trestním soudem… ale je ve věku, kdy se už dobře rozlišuje mezi trestním soudem a porotou… Jenomže… jenomže… jeden z těch sedmi přece jen usoudil, že ta hra za to stojí… Vydírání je strašné, protože nebere konce… Je to jako závoj na všech radostech života. Oběť se cítí jako chycená do pasti… Vydírání může dohnat k sebevraždě, ale také k zločinu, který ostatně pachatel považuje za oprávněnou obranu… Toho částečně rozšroubovaného pera si mohl všimnout i někdo jiný… Jenomže Cingoliho nám nechají jenom přes dnešní den… Nepodaří-li se mi získat prodloužení lhůty. Musíme zařídit všeobecnou konfrontaci už na dnešek odpoledne… Majitel Chanoine a jeho dva zaměstnanci budou jistě mít čas od tří, od půl čtvrté… Dienere, postarejte se o to, abyste mi je předvolal nejpozději na čtvrtou hodinu. Co se týče Grésillona a jeho synovce, nechci vědět, jestli mají nebo nemají čas, musíme je sem dostat, jakmile na ně padneme, i kdybychom je chtěli zadržet. S tím mladým advokátem jsem nucen jednat v rukavičkách. Doufám, že nemá stání mimo Paříž. Pokud obhajuje v Paříži, nebude to k nám mít daleko… Dienere, je na vás, abyste to všechno obstaral. Slyšel jste mě vůbec, když máte zavřené oči?“

„Lidi od nás z Obersteinbachu poslouchají ušima.“

5

O něco později seděl Levasseur ve společnosti Boissiera, Valadona a Bruloise po pravici řidiče R 12, který je vezl do ulice La Boétie. Provoz byl hustý a vůz se pohyboval stejnými blešími skoky jako před třinácti dny Mareuil-Blondeauova mercedeska. Všichni mlčeli a tak měl Levasseur příležitost přemýšlet chvilku o sobě. Od okamžiku, kdy vstoupil do služeb policie, nikdy nevedl nebo se nezúčastnil pátrání za podmínek tak silné osobní zainteresovanosti. Věděl, že ve státních službách — i při největší svědomitosti zaměstnanců — se povinnosti vykonávají s apatií a otupeným zájmem v důsledku složitých předpisů a byrokratických procedur, které rozmělňují odpovědnost. Vyčkávací taktika se tu vyplácí, protože neúspěšná iniciativa mívá za následek nepříjemné sankce, pasivita však nikoli. Ale policie, zejména pařížská, tvoří výjimku. Z toho plyne, že za normálních okolností by s pomocí oddaných spolupracovníků vynaložil právě tolik úsilí, ale neměl by přitom ten dráždivý pocit, že hraje o svou budoucnost. Musil si však přiznat, že pátrání, jak se zdá, postupuje rychle kupředu. Buď je totiž Cingoli výborný herec, a v tom případě je, jak by si přál Diener, pachatelem on, nebo naopak je vrahem jeden ze dvou označených mužů.

Budova stála mezi třídou Elysejských polí a ulicí de Ponthieu, asi sto metrů od bytu Genevievy Michaelové. Cedule za skleněnými dveřmi domovnické lóže oznamovala, že ordinace doktora Trochua je ve druhém poschodí a kancelář advokáta Mareuil-Blondeaua ve čtvrtém. Dvojice postarších lidí čekala už na výtah, který byl určen jen pro pět osob. Brulois se rozběhl a byl nahoře včas, aby jim s posměšným výrazem podržel dveře výtahu a s úklonou je přidržel, když vystupovali; ani se přitom při své mohutné postavě moc nezadýchal. V předsíni už na ně čekali, usazeni proti sobě v čínských křeslech z týkového dřeva, představitel advokátní komory a Mareuil-Blondeauova osobní sekretářka Berthe. Levasseur se advokátovi omluvil za desetiminutové zpoždění. Vysoký, štíhlý a distingovaný padesátník přijal omluvu přívětivě a potom při rozhovoru mezi čtyřma očima sdělil Levasseurovi, že bylo poněkud trapné bavit se se sekretářkou, která je zřejmě nesmírně zarmoucená. Nevadí, dodal; je osamělý, ohrožený nudou, neboť jeho klientelu tvoří pouze majitelé nemovitostí, a proto vítá každé rozptýlení a vůbec ho nemrzí, že se může byť sebe skromněji účastnit pátrání při zločinu, jehož obětí se stal mladší kolega. Berthe, které mohlo být nanejvýš čtyřicet, byla zosobněním zármutku. Byla hrbatá a kulhavá, měla však tvář s dokonale pravidelnými rysy, na níž se zračil idealismus a laskavost; teď ovšem byla strhaná bolestí. Zatímco je vedla do kanceláře k Jaubertovi, který tu teď byl pánem, zašeptal Boissiere Levasseurovi:

„Jmenuje se Berthe Bouinová a ostatní jí proto na posměch dali přezdívku BB po Brigitě Bardotové. Je jasný, že byla do svého šéfa šíleně zamilovaná. První dny ani nemohla vstát. Vyslýchal jsem ji v jejím pokoji a nic jsem z ní nedostal. Chvílemi dokonce mluvila s cesty! Řekla mi, že přišla o svého boha, o smysl života! Teď aspoň budu moct pokračovat ve výslechu.“

Advokát Jaubert se nezmocnil kanceláře svého zemřelého šéfa. Sídlil dál ve vedlejší místnosti mnohem skromnějších rozměrů, takže Valadon a Brulois, kteří šli automaticky za komisařem, se pro nedostatek místa museli vrátit. Levasseur i advokát z disciplinární komise advokátní komory se oba chtěli několika slovy představit. Přerušilo je zazvonění. „Promiňte laskavě, pane doktore z disciplinární komise, i vy, pane komisaři.

Slíbil jsem správci budovy, že mu dám do půl desáté odpověď… Haló! Dobrý den, pane Vigoureux… musím být stručný, protože tu mám návštěvu. Tak tedy má definitivní odpověď je tato. Mohl bych najmout nanejvýš polovinu tohoto bytu… v případě, že byste vzhledem k tomu, že tu jsou dvoje vstupní dveře, přistoupil na rozdělení. A i tak by to bylo více než postačující pro mou kancelář i pro mé ubytování… No ano, jistě, pane Vigoureux, ale to je něco docela jiného. Jistěže bych si rád ponechal stejnou adresu a telefonní číslo… ale ne proto, abych si zachoval celou klientelu!… Ano, jistě! Můj kolega přijímal četné případy… Já jsem vybíravější! Mnohem vybíravější! Do té míry, že mi postačí jedna sekretářka místo tří, a občasná spolupráce koncipienta. Chápete, že za takových podmínek bychom byli v tak obrovských kancelářích úplně ztraceni… Jak si přejete, pane Vigoureux… Ne, ne, ne! Víte, já jsem potomek camisardů a ti vzdorovali samotnému francouzskému králi!… Prosím… Na shledanou!“

Levasseur, kterému Dubreuil řekl, že Thomasovi Jaubertovi je devětadvacet let, tím byl udiven. Vypadal se svou tmavou povadlou pletí, s kouty nad čelem a řídkým obočím nejméně na pětatřicet. Nepostrádal však sílu osobnosti a člověk si ho docela dobře dovedl představit před soudem, jak využívá svého teplého hlasu a pohledu. Obrátil se k návštěvníkům.

„Prohlídka, jak předpokládám… Nejsem oprávněn se proti ní postavit, ani nemám nejmenší chuť to udělat. Naopak, mohu-li vám být užitečný… Ale tady ten pán už přece u nás jednou byl!“

Ukázal na Boissiera.

„Ano, pane doktore. A já také navrhl komisaři tento postup na základě svého předchozího šetření. Jenomže tentokrát nejde ani tak o prohlídku knih jako o hledání určitého dokladu, který může být ukrytý. Takže je tu riziko, že vás budeme obtěžovat mnohem víc.“

„Jinými slovy obrátíte všechno vzhůru nohama. No co! Je to vaše právo… taky vaše povinnost. Co se mne týče, mám tady dnes jen jedinou schůzku, v deset hodin. Mohu kdykoli odejít z této místnosti a přejít, třeba i s klientem, do kanceláře koncipienta, který už sem nechodí… Nespoléhejte, že vám vážené sekretářky budou nějak horlivě pomáhat, leda ta moje, kterou jsem právě přijal. Těm třem ostatním jsem jasně naznačil, že nemám v úmyslu nadále používat jejich služeb, ale ony tu přesto vysedávají; vzbuzují ve mně dojem, že to tady obsadily a čekají, že jim z dědictví vyplatí platy a odškodné.“

„Když mluvíte o dědictví, je známo, kdo jsou dědici?“ „Mně ne. Vy na to ale jistě brzy přijdete. 1 když bych vsadil deset ku jedné, že bilance bude pasívní. Nezaplacené nájemné — tím se správce budovy, který mi nabízí tyto místnosti, nijak netají — přepychový vůz, ale jistě ještě zdaleka nesplacený! Každý podle svého gusta. Já jezdím malou citroënkou. Ale dost, bylo by ode mne nevkusné vytýkat něco mrtvému, kterému jsem dostatečně objasnil své mínění, dokud žil. Myslím, že mě nebudete potřebovat. Ale kdyby přece, chci vás informovat, že v jedenáct odcházím a už se dnes nevrátím. Před polednem jsem objednaný k zubaři. Potom strávím celé odpoledne v Justičním paláci, budu před porotním soudem ve věci Poggioliho.“

„Nemůžete se ve čtyři hodiny na chvíli uvolnit?“

„Od porotního soudu? To nemyslíte vážné!“

„Tou dobou bude probíhat konfrontace svědků, kteří byli při tom, když zemřel advokát Mareuil-Blondeau, a rádi bychom apelovali i na vaše vzpomínky, na vaši vizuální paměť. Nejde o rekonstrukci na místě činu. Je to v našich kancelářích, máte to hned vedle.“

„Nepřeji si nic jiného než být nápomocen spravedlnosti, ale můj ctihodný kolega, který tu je s vámi, vám potvrdí, že od porotního soudu nemohu odejít, dokud jednání neskončí!“

Levasseur se s tím musel smířit. Ale v obavě, aby mu nevzali Cingoliho, se neodhodlal odpolední konfrontaci odložit. Dohodli se tedy, že advokát Jaubert se dostaví na Zlatnické nábřeží druhý den hned v půl deváté ráno, při čemž si kriminalisté mezi sebou domluvili, že bude-li třeba, pozvou ostatní svědky na tutéž dobu. Levasseur a Boissiere pak začali klasickou obhlídkou místnosti. Čekárna s pohodlnými moderními pohovkami a se stolečky, kde ležely časopisy, měla přímý vchod do Mareuil-Blondeauovy kanceláře, což byla velice prostorná místnost, kde byl nejen psací stůl a ludvíkovská křesla, ale také konferenční stůl pro osm osob. Hned vedle ní byla bývalá koupelna s přilehlou toaletou upravena pro pohodlí pána těchto prostor. Vana byla nahrazena dvěma nízkými skříňkami. V jedné byly uloženy toaletní potřeby, elektrický strojek na holení, obyčejný holicí strojek, rezervní kosmetické serepetičky a různé léky, zažívací pastilky, zažívací soda, dvě lahvičky léku rozšiřujícího cévy, aspirin a dražé na potlačení tabákové vůně. V druhé skřínce byly talíře, sklenice, sůl, pepř, tři druhy hořčice, ubrousky, malé ubrusy, sušenky. O stěnu byl opřen složený bridžový stolek, na němž se patrně podávalo občerstvení. Nad umyvadlem viselo zrcadlo nad porcelánovou poličkou, na níž ležel hřeben, kartáč na vlasy, kartáček na zuby, zubní pasta, nůžtičky a pilník na nehty. V ledničce byly láhve s minerálkou, ovocné šťávy, pivo. Berthe sledovala kriminalisty krok za krokem a pohoršeným výrazem, povzdechy a občas dokonce zaúpěním dávala najevo svůj odpor, že cizí lidé znesvěcují to, co pro ni bylo posvátné. Poněkud se uklidnila, když prohlídka pokračovala v její vlastní kanceláři, v kanceláři ostatních tří písařek, které nepovažovaly za nutné odložit pletení, knížku či obrázkový týdeník; pak v jiných kancelářích, kde nikdo nebyl, kromě jedné, kde seděla velice zaměstnaná žena středních let, zřejmě nová sekretářka advokáta Jauberta, a konečně bývalou přípravnu a bývalou kuchyň, přeměněné v archívní místnosti.

Potom začalo skutečné hledání. Grésillonův dopis staviteli, pokud ještě existoval, nemohl být nalezen v pořadačích, které ostatně Boissiere už prohlédl, i když se tehdy ještě nezaměřoval na takový doklad. Ukradený dokument, kterého se používá k vydírání, jistě nebude zařazen podle abecedního nebo chronologického pořádku! I s přihlédnutím ke skutečnosti, že Mareuil-Blondeau byl bohorovně bezstarostný, nemohla taková domněnka obstát. Proto se Boissiere do nové prohlídky pustil jen ze systematičnosti. Komisař s Valadonem se vydali hledat skrýš; pokud by taková skrýš existovala, byla by s největší pravděpodobností někde v Mareuil-Blondeauově kanceláři nebo v přilehlých místnostech. Představitel disciplinární komise advokátní komory se pohodlně uvelebil a dělil svou pozornost mezi činnost kriminalistů a luštění křížovky. Hrbatá sekretářka jim práci nijak neusnadňovala. Na všechny otázky zarytě odpovídala, že neví, ruce s pokrčenými prsty měla zdvižené až do výše ramen, jako by se chystala tomu, kdo s ní právě mluvil, vyškrábat oči nebo ho aspoň podrápat.

Na kriminalisty čekalo zklamání. Nenašli ani trezor, ba dokonce ani žádnou skříň nebo zásuvku zamčenou na klíč. Tím mizela všechna naděje na nějaký rychlý objev. Museli se tedy pustit do trpělivého hledání nějaké důmyslné skrýše, zásuvky s dvojitým dnem, odlepeného rohu koberce, podložky pod sklenice, parkety v podlaze, slepené listy v knihách atakdále.

V jedenáct hodin jim přišel advokát Jaubert sdělit, že odchází, a navrhnout jim, aby jeho výslech na kriminálce posunuli na osmou hodinu, aby si tak pokud možno uvolnil celé dopoledne; na to mu ochotně přistoupili. Boissiere a Valadon, kteří už hezkou chvíli pracovali v místnostech, kde byl archív, objevili starý sporák, u něhož nešla otevřít jedna dvířka, protože byla zatavená. Valadon si přinesl nářadí z vozu, aby je uvolnil. Ale našel jen sentimentální zažloutlé památky na nějakého mladíka z třicátých let. Pozůstatky ještě z doby, kdy tyto místnosti sloužily jako byt.

Levasseur, klečící před sporákem, usoudil, že zbývá poslední šance, že se hledaný doklad objeví v Mareuil- -Blondeauově bytě, a zdvihl se, hodlaje dát pokyn k odchodu, když najednou do bývalé kuchyně vběhl mladý inspektor Brulois a prohlásil s živým uspokojením:

„Našel jsem trezor!“

Našel ho na místě, které předtím dlouho prozkoumávali Levasseur a Valadon. Byl to trezor značky Bauche, veliký asi třicet pět krát dvacet centimetrů, zabudovaný ve zdi za zrcadlem, které viselo nad umyvadlem na dokonale maskovaném otočném čepu. Informovali o tom objevu Berthe. Vzlykala a snažila se zabránit jim v přístupu do koupelny. Bylo nutno ji šetrně odtáhnout. Zástupce komise advokátní komory, který se začínal nudit, byl dosti mrzutý, když mu oznámili, že bude muset ještě hodinu či půldruhé hodiny počkat, dokud nepřijde specialista a nezasáhne. Berthe neztratila všechnu soudnost. Když Levasseur dotelefonoval a ona si uvědomila, že trezor bude v každém případě vypáčen, přinesla kabelku a s tváří zalitou slzami jim podala klíček.

Bylo by bývalo zbytečné, kruté a neobratné dělat jí výčitky. Lepší bylo pokusit se z ní dostat kombinaci; avšak Berthe nebyla schopna si na ni vzpomenout. Znala kód nazpaměť, Mareuil-Blondeau jí ho řekl, když jí předával druhý klíč, v den, kdy byl trezor umístěn za zrcadlo. Avšak šok a nedostatek spánku, (první tři dny po vraždě nejedla ani nespala) jí zanechaly velikou mezeru v paměti. Přitom ji Mareuil-Blondeau pověřil, aby trezor otevřela, kdyby došlo k nějaké nehodě. Proto také už několik dní, jakmile večer v kanceláři osaměla, konala bezvýsledné pokusy. Pověděla jim, že zkusila všechna data, o nichž se dalo předpokládat, že by mohla sloužit jako pomůcka pro zapamatování, i státní poznávací značky advokátových starých aut podle pojistek, které si vyhledala. Prohlédla také staré zápisníky s adresami, až si vzpomněla — a to ji odradilo od dalších pokusů — že kombinace je vytvořena z čísel, které Mareuil-Blondeau šťastně vsadil při ruletě jedné příznivé noci v kasinu v Divonne-les-Bains. Když jí záchvaty zoufalství nezatemňovaly rozum, bylo zřejmé, jak výtečnou sekretářkou tato žena bez ohledu na svou tělesnou vadu asi byla.

Levasseur ze zkušenosti věděl, že klíč nebude zámečníkovi moc užitečný, a že má tedy dobrou hodinu k dispozici; proto se rozhodl, že znovu zajde za Genevieve a dá zaznamenat její oficiální výpověď.

Ohlásil se telefonicky a byl trochu překvapen, že slyší hlas ženy plně probuzené; potom se k ní vydal v Bruloisově společnosti. Cestou nešetřil chválou za to, že mladý inspektor objevil něco, nač nepřišel ani on sám, ani Valadon, třebaže prohledávali velice pečlivě. Ujistil ho, že tento úspěch bude hlášen jeho šéfovi a nepochybně také zanesen do jeho osobních materiálů. Brulois ta pochvalná slova vyslechl s velkým potěšením, ale také, jak se zdálo, s určitými rozpaky, které se daly nejspíš přičíst skromnosti. Ale Levasseur si nikdy předtím nepovšiml, že by Brulois byl skromný.

Genevieve Michaelová je přijala v oranžové teplákové soupravě, s provázkovými sandály na nohou.

„Nevím, jestli jste si toho v telefonu všiml, ale byla jsem udýchaná, právě jsem čtvrt hodiny skákala přes švihadlo.“

Švihadlo skutečně leželo na koberci.

„A tady to není nic lehkého!… Zjistila jsem, že začínám nabírat v pase i v bocích. No a ať už se rozhodnu vydělávat si na živobytí poctivě jako manekýna nebo jinak, v obou případech si musím zachovat štíhlou linii.“

Zavřela okna, Bruloise posadili před oválný stolek z růžového dřeva, a podstatná část toho, co se den předtím řeklo o Cingolim, byla zapsána podle všech pravidel. A navíc se mladá žena, která o tom mezitím přemýšlela, od tvrzení novinářů distancovala ještě mnohem víc.

V okamžiku, kdy Brulois ukládal psací stroj do pouzdra, napadlo Levasseura, že žena, která vnikla do Mareuil-Blondeauova života tak důvěrně, že ji ubytoval v bezprostřední blízkosti svého pracoviště, by mu mohla něco říci o vztazích mezi obětí a tím, který se stal hlavním podezřelým.

„Znáte Grésillona?“

„Plaváčka? Ano.“

„Takhle mu říkáte?“

V tom však zazvonil telefon. Genevieve nejdřív prohlásila, že má v úmyslu několik dní zůstat večer doma, ale nakonec přistoupila na to, že se ještě ten večer dostaví na kostýmní zkoušku do divadla Athénée.

„Vám nepřipadá, že Grésillon vypadá jako celuloidový plaváček?“

„Já ho ještě neviděl. Kde jste se s nimi oběma vídala? Jaké byly mezi nimi vztahy?“

„Setkala jsem se s Grésillonem v Deauville, v Lyonu, v Charbonnieres… taky v Paříži! Jejich vztahy? La Fontaine by to byl viděl jako přátelství mezi jelenem a kolčavou. Michel vynikal krásou a duchaplností, ten druhý je ošklivý, víc než to, je fyzicky směšný a nikdy úplně nepřekonal těžkosti ve vyjadřování způsobené minimálním školním vzděláním. Přesto je v jistých věcech silnější. Ve hře, která v životě obou hodně znamenala, stál Michel na špatné straně, na straně naivních obětí, kdežto tamten držel kasu. Tím je řečeno všechno.“

„Přesto však od února minulého roku, to jest za posledních patnáct měsíců, platila kolčava jelenovi královské honoráře.“

„Ano… Opravdu… To mě neudivuje! Něco mi tím připomínáte… 2ila jsem s Mareuilem teprve krátce, když mi jednou o Grésillonovi řekl: Dostal jsem to naše růžové prasátko, mávnutím kouzelného proutku jsem ho proměnil ze škroba v mecenáše.“

Ginette Michuová řečená Genevieve Michaelová se rozhodně projevovala jako cenný pomocník. Brulois obdivem otvíral ústa, tím spíše, že si mladá žena, které bylo horko, svlékla tepláky a objevila se před nimi v šortkách a lehkém bavlněném tričku.

„Blondeau vám neřekl, jakým způsobem růžové prasátko dostal?“

„Ne.“

„Domníváme se, že šlo o vydírání.“

„I hleďme!“

Zasmála se.

„Říkáte to jako člověk, kterého to nijak nepřekvapuje.“

„Víte, velkým překvapením byla ta brutální smrt člověka, který mě vydržoval a kterému bylo sedmatřicet let. Kdyby šlo o šedesátníka, byla bych na to bývala lépe připravená… Vy tedy myslíte na vydírání, které tamtoho omrzelo…“

„Ano.“

S probuzeným zájmem sklouzla na podlahu, posadila se na koberec, opřela se o pohovku a chvíli zůstala zamyšleně sedět s hlavou na kolenou; cucala si přitom palec.

„Plaváček!… Nemožné to není… i když by to byla z jeho strany pitomost… je prý strašně bohatý.“

„V každém případě vaše reakce naznačuje, že nepovažujete za vyloučené, že se Mareuil-Blondeau pustil do vydírání.“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Pokud to mohl dělat s určitou okázalostí, tak proč ne.“

„Vyjádřete se přesněji.“

„Není možné představit si Mareuila jako ufňukaného žebravého vyděrače, který občas dostane pár kopanců do zadku. Ale docela bych připustila vyděračství blahosklonné.“

„Vyděračství blahosklonné?“

„Ano, nebo nenucené, chcete-li. Řekněte mi nejdřív, jakou by byl měl v ruce zbraň?“

„Hrozbu velké finanční ztráty. Možná úpadku. To je jen domněnka.“

„Ovšem… Hrajeme si na to, čemu Angličané říkají: brainstorming, nebo-li bouře v lebce. Přesto jsem přišla o velkorysého ochránce… Dovedu LÍ představit, že vede takovéhle řeči:… Můj milý Grésillone, máte všechny kvality velkých dravců a k tomu ještě jako trumf navíc klamný zevnějšek. Ale v jedné drobnosti vás přece jen předčím. Já se nebojím smrti. Nechybí mi také určitý smysl pro posmrtné žertíky. Připravte se tedy na to, že budete ronit skutečné slzy nazítří po dni, kdy mě mé finanční potíže, k jejichž urovnání nikterak nenapomáháte, přivedou k tomu, že se odbouchnu… V takovém tónu si to dovedu docela dobře představit.“ „Ano, v tom bych taky poznával osobnost, kterou jsem znával ze studentských let. Přátelé jsme nebyli. Neměl jsem proto příležitost dozvědět se, odkud pramenil jeho trpký nihilismus. Nevíte to náhodou vy?“ „Když mu byly čtyři roky, zastřelili mu otce. Matka se jakožto maloměstská kráska velice rychle znovu provdala za podmínek, které byly pro kluka nepříznivé. Nešťastné dětství nijak nezmírňovala vyhlídka, že po dosažení plnoletosti dostane dědictví.“

Nedaleko odtud zámečník patrně postupoval v práci a přitom ho z různých důvodů sledovali netrpělivým okem Boissiere a důstojný představitel komise advokátní komory, který je patrně zvyklý obědvat v pravidelnou hodinu. I když Levasseura rozmluva s mladou ženou sebevíc zajímala, i když Brulois i on sebevíc oceňovali podívanou, kterou jim poskytovala, museli se rozloučit. To také učinili, přičemž bylo znovu řečeno, že se Genevieve nebude už nikdy s policií dorozumívat prostřednictvím tisku, že kdyby si vzpomněla na něco zajímavého, co by se týkalo vztahů mezi Mareuilem a Grésillonem, zatelefonuje, a že se zase Levasseur pokusí, i kdyby měl trochu narušit úřední tajemství, uspokojit oprávněnou zvědavost rentiérky, která byla brutálně zbavena svých příjmů.

Byly skoro dvě hodiny odpoledne, když trezor povolil, potom co dlouhým odoláváním potvrdil svou kvalitu. Mezitím představitel disciplinární komise advokátní komory velice vybraně pojedl na bridžovém stolku, který za tímto účelem přinesli a rozložili, ve společnosti kriminalistů, jeden velký obložený chlebíček s paštikou a okurkou a jeden s camembertem; ubohá Berthe neměla to srdce se občerstvení účastnit. Přirozeně se znovu rozplakala, když obsah trezoru vyndali a našli stručné pokyny zesnulého: „Svatá Berthe, prachy a šperky si ponechte a všechny papíry spalte.“

Starodávné šperky, předávané jistě z generace na generaci. Krabička z bílé lakované lepenky byla několikrát obtočená lepicí páskou a mravně chráněná nápisem červeným fixem: „Nedotýkat se!“ Tento příkaz zřejmě dal sám sobě majitel menšího pokladu v bankovkách — bylo tam zhruba deset tisíc dolarů, dvacet tisíc marek a dvacet tisíc švýcarských franků. Bylo jasné, že jednoho dne, už dosti dávno, soudě podle zaschnutí lepicí pásky, Mareuil-Blondeau usoudil, že by bylo dobré učinit opatření, kdyby musel narychlo odjet do ciziny. Trezor dále obsahoval velkou zažloutlou obálku s fotografií mladičkého důstojníka z první světové války, jeho pochvaly a řády, mezi nimi kříž Čestné legie; dále výstřižky z novin z roku 1944, pojednávající o rozsudku smrti nad Frédericem Blondeauem, průmyslníkem z Limoges, za kolaboraci s nepřítelem, potom další články, datované o dva a tři roky později, kde se psalo o ukvapené a politováníhodné popravě Fréderica Blondeaua, k níž došlo ve vzrušeném ovzduší po osvobození. Bylo tam také několik dlužních úpisů, podepsaných v Enghien, Forgesles-Eaux, Divonne, týkajících se s největší pravděpodobností půjček, které Mareuil-Blondeau ve svých šťastných dnech poskytl některým sobě podobným oškubaným hráčům. Byl tam také dopis, který Grésillon napsal portugalskému staviteli a který byl ukraden u architekta Bonhomméa.

6

Vysvětlení, které poskytli zástupci advokátní komory ohledně důležitosti tohoto dokumentu pro pátrání, mu připadalo tak přesvědčivé, že nedělal žádné potíže a nechal kriminalisty, aby si dopis odnesli. Pokud šlo o ostatní obsah trezoru, bylo nutno všechno zapečetit pro notáře, což ubohé Berthe dávalo pramalou naději, že bude mít prospěch ze závěti, vyjádřené příliš lakonicky a hlavně nepodepsané. Valadon se o tom zmínil, když se všichni čtyři kriminalisté vraceli na Zlatnické nábřeží. Avšak Boissiere, horlivý slídič sledující stopu, která ho zavedla do ulice La Boétie oklikou přes Vendóme, mu odpověděl, že nemůže pociťovat žádný soucit, protože kdyby Berthe byla prozřetelně nezapomněla kombinaci zámku u trezoru, nepochybně by byla proměnila v popel drahocenný dokument, který si odnášel ve vnitřní, dobře zapnuté kapse saka.

Uspokojivý vývoj pátrání utvrzoval Levasseura v jeho přesvědčení o naprosté nevině mladého Itala. Byl to dostatečný důvod, aby pro něj požádal o prodloužení policejní vazby, což by mu mohlo ušetřit vězení, byť krátkodobé, pro případ, že by Levasseur měl to nesmírné štěstí, že by pachatele usvědčil už v nejbližších hodinách. Kromě toho by Italovo svědectví mohlo být užitečné při eventualitě, že Grésillon a jeho synovec Robert Vidal pracovali společně. Proto také když se komisař vrátil, bylo jeho první starostí intervenovat u vyšetřujícího soudce; ten, jakmile se dozvěděl, oč jde, uznal složitost celé záležitosti i nesmírný význam objevu, který právě učinili, a jeho žádosti vyhověl. ‘ Potom zbývalo už jen asi dvacet minut na to, aby se zorganizovalo rozmístění svědků do různých místností tak, aby se nemohli navzájem ovlivňovat. Levasseur povolal z přízemí z trestního rejstříku odborníka na snímání otisků prstů. Šlo ovšem o blufování, protože na plnicím péru nebyl žádný otisk nalezen. Ale vrah nemohl s jistotou vědět, jestli rychlé otření nástroje bylo úplně spolehlivé. Bude tedy zajímavé pozorovat reakce každé osoby a zejména zdráhání některé z nich dát si sejmout otisky u obou rukou. Ve snaze tento bluf ještě vylepšit budou kriminalisté držet pero pinzetou, jako by se chtěli zajistit proti případnému porušení otisků. Diener, který s Bruloisovou pomocí měl řídit rozmísťování, přišel na poslední chvíli ohlásit, že chybí jeden předvolaný, totiž sklepník Delmas. V době, kdy podávání oběda v Chanoine bylo v plném proudu, vstoupili do kuchyně dva muži a chtěli mluvit s Delmasem, který s nimi vyměnil několik slov, načež se oblékl a bez jakéhokoliv vysvětlení odešel v jejich společnosti. Tato zpráva rozhodně nebyla příjemná. Znamenalo to, že s advokátem Jaubertem dva z podezřelých nebudou přítomni všeobecné konfrontaci. Kromě toho ten Delmasův náhlý odchod nevypadal dobře. Naznačoval možnost případné viny, o níž se zatím neuvažovalo, která se nesrovnávala se svědectvím Cingoliho a neměla souvislost s těžkým podezřením proti Grésillonovi.

Měli by za těchto okolností poslat svědky domů a odložit předvedení nástroje zločinu až do chvíle, kdy budou zas mít v rukou Delmase? Levasseur chvíli zaváhal. Ale rychle si to zase rozmyslel, protože Cingoli o péru věděl. Cingoli, který nazítří unikne policii a jakmile bude obviněn, dostane advokáta. A kriminalisté soudí, že říká-li se advokátům „žvanilové“, bývá to často oprávněné.

Velký, široký a tlustý Henri Mazerolles, majitel restaurace Chanoine, byl uveden jakožto první do kanceláře, kde Levasseurovi asistovali Boissiere a Valadon. Mazerolles byl příjemný a usměvavý, plně připravený v rámci dobrých styků se svými výtečnými zákazníky, ministrem vnitra a policejním prefektem, být policii užitečný. Ochotně podal široké svalnaté ruce, aby mu vzali otisky prstů. Levasseur mu sdělil, že musí počkat ve vedlejší místnosti, dokud nebudou hotovi s ostatními, a nařídil, aby mu dali noviny na ukrácení dlouhé chvíle. Podobně i Grésillon, který se však nezdál ve své kůži, jeho synovec Vídal i vrchní Mésanger se postupně podrobili sejmutí otisků, aniž hnuli brvou, a prohlásili, že plnicí pero, které jim předložili v sevření pinzety, nikdy nevlastnili, a dokonce ani neviděli. Po této prohře zbývalo zaútočit na Grésillona pomocí dokumentu, který právě objevili a který ho poměrně značně kompromitoval. Uvedli ho znovu do kanceláře, vyzvali, aby se posadil. Boissiere přešel do útoku jako první.

„Pane Grésillone, už jsme spolu mluvili o vašich velkorysých měsíčních platbách advokátovi Mareuil-Blondeauovi. Mluvím o částkách, které jsou řádně zaneseny ve vašich účetních knihách. Řekněte nám — a toto vaše svědectví bude zaprotokolováno — jestli jste mu za posledních řekněme patnáct měsíců dal vyplatit jiné částky — v hotovosti. Připomínám vám, že my tady nejsme finanční správa, ale kriminalisté, kteří vyšetřují vraždu. Vaše výpověď je určena pro vyšetřujícího soudce. Bezpochyby se bude konat řízení před porotou. Za těchto podmínek není žádná naděje, že by křivé svědectví mohlo projít bez trestu.“

Grésillon byl zřejmě celý nesvůj. Přiložil si ruku k pravému uchu, aby vytvořila něco jako kornout, a požádal, aby mu otázku zopakovali. To v Boissierových očích znamenalo, že chce získat čas na rozmyšlenou, neboť inspektor si vzpomněl, že u toho malého mužíčka předtím nepozoroval žádnou nahluchlost. Boissiere a Levasseur si vyměnili dorozumívací pohled. Gréssilon má patrně svá tykadla v ulici La Boétie. S největší pravděpodobností už ví, že se tam konala prohlídka a že byl objeven a otevřen trezor. Policie může mít v rukou nejen ukradený dopis, ale třeba nějaký soukromý zápisník s účty, nějaký deník, nebo okázalé posmrtné prohlášení. Co všechno se dalo očekávat, čeho všeho se mohl obávat od Mareuil-Blondeaua, člověka tak nepostižitelného a tak odlišného od něho samotného! Po dlouhou dobu, skoro jednu minutu mlčel, na čele mu stál pot a zrak měl sklopený k chlapecky malým střevícům, které téměř ani nedosahovaly na podlahu. A když se odhodlal promluvit, raději se vyhnul pohledu Boissiera, který se tvářil jako liška, a se svým trápením se obrátil na Levasseura.

„Jsem bývalý dělník a ještě k tomu špatně stavěný… Jestli se mi podařilo bez jakéhokoli vzdělání ze sebe něco udělat, tak nejspíš proto, že jsem byl o něco méně hloupý než ti druzí. Dnes si myslím, že to nejchytřejší, co mohu udělat, abych se nezapletl do aféry s krádeží, se kterou jsem neměl nic společného, je prozradit vám celou pravdu a snažit se co nejvíc, abyste mě pochopili… Řekl jsem panu inspektorovi, že jsem k Mareuil-Blondeauovi pociťoval přátelství; je to pravda. A co víc, ten člověk mě fascinoval. Obdivoval jsem jeho krásný zevnějšek, způsob řeči, chování; zkrátka všechno, co schází mně. I jeho slabé stránky se mi líbily, protože je nemám. Takže mezi námi byl vyrovnaný vztah. Rád jsem byl v jeho společnosti… Řekl jsem vám, pane inspektore, že jsem Mareuilovi vyplácel slušné částky ze štědrosti, jako jsem je vyplácel svému lékaři. V tom jsem vám lhal. Doktora jsem neviděl už přes dvacet let. Bojím se lékařů. Jsou lidé, kteří ze strachu za nimi pořád běhají, a jiní zase naopak před nimi utíkají - k těm patřím já… Zkrátka a dobře lhal jsem… protože jsem věděl, že budu mít strašnou práci, abych vám vysvětlil, jak to bylo… Ale teď to udělat musím.“

„Proč?“

„Protože víte o aféře s tím požárem.“

„Kdo vám o tom řekl?“

„Paní Bonhomméová si zaplatila desetiminutový meziměstský hovor, aby mi zvěstovala pohromu a nahnala strach. Vím taky, že jste dnes dopoledne v Mareuilově kanceláři otevřeli trezor. Jestliže jste našli můj dopis Rodriguezovi do Santos, budete právem předpokládat, že původcem té krádeže jsem já.“

Otíral si čelo velkým, modře kostkovaným kapesníkem.

„Ne!… Aniž jsem o tom věděl, postaral se Mareuil prekérní v našem procesu proti obchodníkům a pojišťovnám. Pak mi to posměšně oznámil těmito slovy: Ještě že jsem tady já, abych napravoval plaváčkovy přehmaty!“

„On vám tak říkal do očí?“

„Jenom někdy… V každém případě jsem taky měl pro něho v rezervě pár nelichotivých jmen. To je detail. Co mi připadá jako problém, je vysvětlit vám tak, abyste to pochopili, jak jsem si mohl dát líbit tak nebezpečnou podnikavost a nenaštvat se, tím spíš, že toho použil k tomu, aby mě vydíral! Protože to on opravdu udělal. Když jste se mě tuhle ptali, proč najednou jeho honoráře závratně stouply, a když se mě dnes ptáte, jestli jsem mu nedával ještě další prachy, myslíte zřejmě na vydírání… No a máte pravdu!… Je to tak. A taky je pravda — a to bych nemusel říkat, protože se to nedá dokázat — že jsem mu od té doby pětkrát dal časně ráno zlaté louisdory, aby si je prodal a mohl jimi krýt své šeky… Ale co asi těžko pochopíte, je to, že jsem přesto všechno měl Mareuila opravdu rád a že mi jeho smrt působí velký zármutek, nezávisle na nepříjemnostech, které z ní pro mě plynou.“

„Nepodceňujte nás tolik, pane Grésillone. I policista může pochopit složité pocity.“

„Dobře!… Tak co se týče té krádeže dopisu u architekta, oznámil mi to jen tak při obědě, mezi hruškou a sýrem. Co jsem měl dělat? Hodit mu do tváře ubrousek? Zuřil jsem… nadával! Řekl jsem mu, že jsem neukradl ani kousíček olova v době, kdy jsem chcípal hlady, protože jsem nechtěl jít do basy, a že tedy nebudu na sebe tohle riziko brát teď, kdy jsem miliardář… Ale co jsem mohl dělat? Jít na policii, udat bez důkazu svého vlastního advokáta? Přesvědčit někoho, že jednal v mém zájmu bez mého vědomí?… Dovedete si to představit…? Donutit ho, aby ukradený dopis poslal anonymně nazpět poštou? Byl by se mi vysmál! Dělat si z lidí blázny, to on dovedl, to mi věřte! A pak tu bylo ještě něco jiného… to se dá těžko vysvětlit. Já jsem měl toho člověka rád. Nerozumějte mi špatně. Nepovažujte mě za homosexuála. Jednoho v rodině už máme, to stačí. Mně se vždycky líbily ženské, a přitom se mi nikdy nepodařilo mít je jinak než za prachy… Michela jsem měl rád předně proto, že s ním se člověk nikdy nenudil; dokonce měl každý dojem, že je sám inteligentnější než obyčejně. Měl takový způsob, jak vám přihrávat všechny přejaté myšlenky. Když jste byli v jeho společnosti, nehrozilo nebezpečí, že se bude mluvit o dešti a o hezkém počasí, o obtížném silničním provozu nebo o tom, kam se pojede na dovolenou… Peníze, ano, dělá mi určité potěšení, i když už značně otupené, když je vydělávám, ale nevyužívám je… Obyčejně se nudím… Navíc mi ještě Mareuil, při všech svých přednostech, záviděl a obdivoval mě… ano, pane! Protože cítil, že ve hře, která v jeho životě hodně znamenala, patří do klanu těch, co prohrávají, kdežto já na druhé straně barikády mám zisky z vášně hráčů. Já jsem měl slabůstku pro něho, on měl slabůstku pro mě, a jeho smrt mě velice zarmoutila.“

„Smrt, která udělala konec vydírání, jehož obětí jste byl, jak sám přiznáváte!“

„Ano, ale vydírání, které mi ani tak moc nevadilo. Peněz mám pro sebe až moc a až umřu, bude z nich mít prospěch můj synovec Bob: ten se za ně bude strojit do hedvábí a utrácet je ve společnosti teploušů, kteří ho budou obírat tím víc, čím víc bude stárnout. Nacházel jsem určité potěšení v tom, že jsem pomáhal z bryndy Mareuilovi, ale musel jsem k tomu mít ve vlastních očích jakousi omluvu. V mládí jsem míval příliš velkou nouzi, než abych uměl vyhazovat prachy jen tak. Kdežto těmi náznaky hrozeb mi vytvářel dostatečně pádný důvod.“

„Náznaky?“

„Nikdy neřekl otevřeně něco úplně nepatřičného. Nikdy nezašel dál než například — Grésillone, vy mi půjdete na pohřeb a budete prolévat opravdové slzy!“

Tatáž slova, kterých užila Genevieve Michaelová, která se možná domnívala, že si je vymyslela, a přitom to byla jenom vzpomínka.

„Tak vlastně, mám-li vám věřit, nebral jste vážně nebezpečí, že by Mareuil-Blondeau zradil vaši věc a spojil se s vašimi protivníky, dokonce snad že by se prodal vašim protivníkům v značně důležitém procesu? V takovém případě vám přece hrozilo úplné zruinování.“

„Ne. To by nebyl udělal! Něčeho takového by nebyl schopen. On byl, jak bych vám to řekl… mimo morálku, ale krysa nebyl, to zas Michel nebyl.“

„Dopis, který jsme zabavili, představoval dokonalou zbraň k nebezpečnému vydírání.“

„Řekněte rovnou, že mě podezíráte, že jsem Michela zabil, aby mi nemohl škodit při mém procesu!“

„Vážné podezření tu je a my je prošetřujeme.“

„Ale to je přece směšné!“

„Myslíte?“

„No ovšem! Vidíte mě tu otráveného a v rozpacích, ale to proto, že se bojím, abych nebyl nespravedlivě obviněn ze spoluviny na krádeži dopisu u Bonhomméa, i když ta krádež byla provedena bez mého vědomí!… Kdo mě totiž může očistit z podezření? Ten bytový zloděj, který to provedl a kterého neznám? Michel na hřbitově? Je toho na mě až dost, abyste mě poslali na půl roku baštit fazole do basy! To se mi nelíbí!“

„Však ono by se vám taky nelíbilo, kdybyste přišel o všechny peníze. Jde přece o značné odškodné.“

„No oni to pořádně nadsadili; nedrželi se nijak při zdi, když žádali stočtyřicet miliónů! Usmlouvali jsme to na šestatřicet. To není tak špatné!“

„Usmlouvali!… Kdy?“

„Už před dobrými třemi měsíci. Pojišťovny na sebe vzaly sedmadvacet a na mně zůstalo devět. Abych mohl zaplatit svůj podíl, musel jsem prodat nejhezčí barák, ten v ulici Františka Prvního… ale už na to ani nemyslím…“

Boissiere nebyl v Grésillonově zorném poli, takže se ani nemusel schovávat, aby skryl své zklamání. Levasseurovo zklamání nebylo o nic menší. Jediná uvěřitelná pohnutka, na kterou prozatím přišli, se ukázala lichá.

Zločin však spáchán byl. A vraha mají v rukou, může to být buď Cingoli nebo Grésillon, Robert Vidal, Mésanger nebo advokát Jaubert, který řeční ve velkém sále porotního soudu několik desítek metrů odsud. Ledaže by vážně podezírali číšníka Delmase, který náhle zmizel, což se dalo v krajním případě považovat za přiznání viny. Levasseur si to však nemyslel, domníval se, že k takovému útěku, naznačujícímu vinu, by bylo došlo už dřív, buď ihned po činu, nebo potom, co tisk přinesl informaci o tom, že nešlo o přirozenou smrt. A v tom měl pravdu. Potvrdil mu to interní telefonát, z něhož se dozvěděl, že se Delmas našel, a to přímo v místnostech policie. Oba muži, kteří ho odvedli z restaurace v době, kdy měl službu, byli policisté z oddělení pro hazardní hry. Delmas byl vyslýchán kvůli nějakému podvodu na dostizích, což byl tak přestupek, který mu odpovídal. Grésillon byl tedy na chvíli poslán pryč a Delmas se bez hnutí brvy podrobil zkoušce s otisky prstů. Také on prohlásil, že nikdy neviděl hnědé plnicí pero zbavené kloboučku.

„Vzpomínáte si, jak seděli ti čtyři hosté u stolu v den smrti advokáta Mareuil-Blondeaua?“

„Ano. Pan Mareuil a pan Grésillon seděli na lavičce.“

„Kdo měl na sobě tmavohnědý oblek?“

„Víte, barvy obleků my si nevšímáme. Na to byste se spíš měl zeptat děvčat ze šatny. Ty si takových věcí všimnou líp než chlapi, hlavně když pomáhají svlékat svrchník nebo pršák; ale ovšem v téhle roční době se moc nenapracují.“

V této věci, týkající se rukávu hnědého saka, což byla indicie slabá, nespolehlivá a vzhledem k tomu, že pocházela od Cingoliho, dokonce sporná, nebyli ostatní svědkové ještě dotazováni. Jeden po druhém se zase vrátili. Grésillon si vůbec nepamatoval, co měli tenkrát ostatní na sobě, ani nevěděl, co měl sám na sobě. Mésanger naproti tomu něco hnědého viděl, ano, a na správné straně, totiž proti lavičce, souhlasně s tím, co říkal Cingoli.

Majitel restaurace Chanaine Henri Mazerolles začal přes všechnu přívětivost projevovat netrpělivost a chtěl se vrátit do svého podniku. Nemá nejmenší ponětí, jak prohlásil, co měli pánové v den zločinu na sobě. Naproti tomu věděl, že advokát Jaubert vlastní tmavohnědý oblek z lehké látky, která se dá nesnadno čistit. Věděl to, protože na to měl přesnou vzpomínku. Před několika nedělemi, když Mareuil-Blondeau a jeho spolupracovník obědvali u stolu pro šest osob, udělal neobratný číšník velkou skvrnu na saku mladého advokáta. Mazerolles, který si pečlivě všímal všeho, co se dělo v jeho podniku, se po skončení oběda šel přesvědčit, jestli po vyčištění, o něž se postaral zřízenec na toaletách, nezůstaly na látce stopy. Levasseur poděkoval a vzorného restauratéra propustil.

Tři kriminalisté zůstali na chvíli sami, aby udělali dosti rozčarované závěry. Bylo zřejmé, že stopa Grésillon, ta nejslibnější, protože založená na silném finančním zájmu, se zhroutí, jakmile ten mužíček přinese slíbený důkaz o smírném urovnání svého důležitého procesu, a že ten důkaz přinese, bylo téměř jisté. Trik s otisky prstů nezabral. Pachatel si byl patrně dostatečně jist, že plnicí pero důkladně otřel. Ledaže by pachatelem byl sedmý muž. Bylo však třeba značné dávky optimismu, aby si člověk představil, jak si nazítří ráno advokát Jaubert odmítá dát sejmout otisky prstů odvolávaje se přitom na osobní svobodu, na policejní přehmaty a jiné záminky.

„Z advokáta se může vyklubat zločinec právě tak jako ze soudce. Existují precedenční případy, ale jejich procento je pro naše naděje v tomto směru nesmírně mizivé. Nehledě k tomu, že jsme nenašli ani nejmenší pohnutku. Dubreuil se domníval, že třeba toužil po Mareuil-Blondeauově poměrně prosperující kanceláři. Ale od dnešního rána víme, že už se chce větší části klientely zbavit. Pro klid svědomí ho dejte sledovat, Dienere. Ať ho Valadon nenápadně označí jednomu či dvěma inspektorům, kteří nepatří k naší skupince. Momentálně je zrovna na dosah ruky, přímo v naší budově u porotního soudu, na procesu s Poggiolim.“

„Proč ho dáváme sledovat?“

„Nemyslíte, Boissiere, že kdyby ten chlap náhodou byl náš člověk, pokusí se, než sem zítra ráno přijde, dostat se do styku s některým ze svědků, aby se dozvěděl, co se tu dnes dělo?“

„V tom případě musíme opatření doplnit odposlechem jeho telefonní linky.“

„Správně.“

„Pokud jde o vás, Boissiere, vy jste vykuk a tak trochu sadista, a proto vám radím, abyste se pustil do důvěrného hovoru s vrchním Mésangerem, který vypadá jako stařičký kokršpaněl za pánovým pohřebním vozem. Abyste ho rozveselil, promluvte s ním o tom dědictví, o které přišel, o jeho ženě, která se na něj vykašlala, a o nezájmu Mareuil-Blondeaua o tyto nešťastné případy! Vy, Dienere, se pokuste něco dostat z Delmase, než ho zase vrátíte oddělení hazardních her. Já s pomocí tady toho skvělého zapisovatele Bruloise, který ťuká všeho všudy třemi prsty, si pohovořím se synovcem, dědicem a homosexuálem… Moc skvěle to nevypadá. Obvinění, které by mohlo zajímat spravedlnost, máme leda proti pierotovi Cingolimu. A na to já nevěřím.“

Levasseur neměl předsudky proti homosexualitě, kterou nepovažoval za neřest, ale za rozmar přírody. Když však vyzval Boba Vidala, aby se proti němu posadil, nezdržel se, aby mu v duchu nevytkl, že je tlustý a má břicho; jako by se jeho tolerantnost omezovala jen na štíhlé mládence.

„Měl jste dobrý vztah k advokátu Mareuil-Blondeauovi?“

„Výborný! Ta záležitost mi způsobila velký zármutek.“

„Cestoval jste často v jeho společnosti?“

„Někdy. Můj strýc má obchodní zájmy v různých lázních.“

I nejvšednější věty říkal horlivě a vřele. Zdaleka to přesahovalo zdvořilost. Když mu jedna z prvních much toho jara usedla na tvář, považoval za nutné se omluvit, že ji zahnal prudším pohybem ruky.

S kaštanovými vlasy, hnědýma očima, s bílými, pěkně rostlými zuby vypadal příjemně. Levasseur si všiml, že je do hněda opálený.

„Vrátil jste se z dovolené jako já, pane Vidale?“

„Ne. Proč?“

„Myslel jsem podle vašeho opálení.“

„Já mám totiž horské slunce.“

„Váš strýc, který čeká ve vedlejší místnosti, neví o žalobě, kterou proti vám kdysi podali rodiče mladého Duvala… Alexise Duvala…?“

„Ne, pane komisaři, neví! A nebylo by od vás pěkné, kdybyste mi s tou záležitostí způsobil mrzutosti!“

Hlas nabyl prosebného tónu. Jeho ustaraný pohled však jakoby byl zároveň plný obdivu. Jakoby chtěl říci: „Přece nebude takový krásný mužský, jako jste vy, takhle zlý!“

„Máte k dispozici hodně peněz?“

„Já? Vůbec ne. Strýc mě drží hodně zkrátka. Platí mi méně než jiným zaměstnancům pod záminkou, že jeho zájmy jsou totožné s mými.“

„Jak jste to tedy zařídil, abyste uklidnil Duvalovy? Ta rodina, jak jsem se dočetl ve spisech, mi zdaleka nepřipadá moc počestná. Sáhl jste tajně do kasy?“ „Ne!“

„Ne?“

„Ne! To je nemožné.“

„Tak jak to bylo?“

„Tu částku mi dal jeden přítel.“

„Jeho jméno?“

„Ne přítel takového druhu, jak si patrně myslíte. Ostatně lidé se ve mně mýlí. Byl jsem kdysi zasnouben s jednou dívkou. K Alexisu Duvalovi jsem měl jenom náklonnost. Náklonnost snad trochu podivnou, to bych připustil, ale to je všechno.“

„Odpovězte na mou otázku.“

„Osoba, která za mne ty peníze zaplatila, vám to nemůže potvrdit.“

„Proč?“

„Protože nemůže.“

„Jestli nechcete spolupracovat s větší ochotou, nebudu mít žádný důvod zamlčovat vaše malá tajemství.“

„Neodmítám odpovědět… Říkám jen, že ten, kdo mi v té smutné záležitosti pomohl, vám to nemůže potvrdit… protože to byl Mareuil-Blondeau!“

„Ale! Podívejme se! Kolik to bylo?“

„Dvanáct tisíc nových franků. Je to prostá rodina. Pro ty lidi to byla velká částka.“

„Kdo tu dohodu vyjednal?“

„Doktor Mareuil-Blondeau.“

„A nejenže si za to nevzal honorář, ale ještě taky zaplatil odškodné z vlastní kapsy! To je velkodušné! Proč to udělal? Nebudete snad tvrdit, že byl také přístupný… hm… podivným náklonnostem?“

„Ne, vůbec ne! Vůbec ne.“

Přestože byl v hlubokých rozpacích, zazněla v tom veliká lítost.

„Kdy jste měl ty peníze vrátit?“

„Myslím, že nikdy. O tom vůbec nebyla řeč.“

„Tedy dárek!“

„Svým způsobem ano.“

„Proč?“

„Michel Mareuil už takový byl. Připadá mi, že vždycky musel nějakým způsobem projevovat nadřazenost, včetně toho, že byl štědrý místo mého strýce, který je přitom velice bohatý. Když mi tehdy řekl: ,Ušetřím vás vězení za dvanáct tisíc franků!‘, zeptal jsem se ho: ,Ale kde je mám vzít?‘ A on na to: ,Jde-li jen o to, tak vám je opatřím sám!‘ A dodal…“

Vidal snížil hlas.

„Dodal: Však já je z plaváčka zase dostanu zpátky. On takhle někdy nazýval mého strýce. Neříkejte mu to!“ „Věděl jsem o tom. Mareuil-Blondeau vám nikdy nevyhrožoval?“

„Jestli mi vyhrožoval? Ne, kdepak! V jaké záležitosti?“

„Nevím. Jen se vás ptám.“

„Ne! A proboha proč!… Často býval sarkastický. Já jsem dost citlivý… na určité řeči… někdy se mě svými slovy dotkl… Ale nikdy ke mně nebyl zlý… Naopak. Vlastně, i když jsem byl starší, jednal se mnou s protektorskou blahosklonností.“

„Jak jste seděli u stolu v den, kdy se stala vražda?“ „Strýc na lavičce, ubohý Mareuil taky, po jeho levici.“

„Kdo z vás čtyř měl na sobě kaštanově hnědý oblek?“ „Doktor Mareuil-Blondeau v hnědém nebyl…“

„O něm nemluvme.“

„Mohu vás však ujistit, že měl velice hezký oblek z béžového gabardénu, ale opravdu béžového! Dokonce světle béžového.“

„Přejděme k dalším, ano?“

„U mého strýce to není nic těžkého. Ten je vždycky v tmavomodrém, v zimě v létě. Úplná uniforma.“

„A dál?“

„Já jsem pochopitelně byl v šedém.“

„Proč pochopitelně?“

„Protože jsme měli odjet na cestu. V tomto období vždycky cestuju v tvídu.“

„To říkáte závažně?“

„Ovšem. Ostatně když jsem se tehdy ráno oblékal, v okamžiku, kdy jsem si vybíral modrošedou vázanku, jsem najednou měl předtuchu, že nikam nepojedeme. Musím ovšem říct, že jsem zrovna vyslechl z rádia svůj každodenní horoskop…“

„K věci!“

„Jenom doktor Jaubert byl, jako tak často bývá, postrojen ve svém obleku z kaštanově hnědého serže.“

Serž! V Levasseurových uších toto tlumené slovo přímo zazvonilo. Nevolnost, kterou od rána při své metodické práci pociťoval, naráz zmizela. Ztratil čas tím, že se nevěnoval jen a jen ověřování Cingoliho tvrzení.

„Jste si opravdu jist, pane Vidale, všemi těmi podrobnostmi — kaštanově hnědá barva, serž? Upřesněte si své vzpomínky.“

„Vzpomínky? Ale, pane komisaři, ty jsou naprosto přesné! Jsem dokonale schopen bez obavy z omylu sdělit vám, že v den, kdy jsem ho před pěti lety poprvé uviděl, měl doktor Mareuil-Blondeau na sobě rozkošný oblek z šedivého flanelu a k tomu vázanku tmavočervené barvy, nepatrně povytažený kapesníček téže barvy a jelenicové polobotky! A vy si myslíte, že jsem mohl zapomenout na žalostné oblečení, za které jsem se přímo styděl, toho, s nímž jsem měl odjet na cestu před pouhými deseti dny! Doktor Jaubert bývá obyčejně postrojen jako hastroš… v tom hnědém seržovém obleku s černou smuteční páskou na klopě, a k tomu v modré košili a zelené kravatě — odporně zelené! A byly mu vidět šle! To už ani není nedostatek vkusu.

To je výsměch! Oblékne si, co mu zrovna padne do ruky!“

„Děkuji vám, pane Vidale. Už vás nebudu potřebovat. Kdybyste laskavě šel do vedlejší místnosti tady s inspektorem, který dopíše vaši výpověď, než vás propustí. Ještě jednou vám děkuju, že jste přišel…“ Vidal s radostným překvapením vstal. Na jeho tváři se znovu objevila mazlivá přívětivost.

„Ještě poslední otázku, pane Vidale.“

„Prosím, jen se ptejte.“

„Kolik vážíte?“

Tlouštík se zase zakabonil.

„Příliš mnoho! Není od vás laskavé, že mi to připomínáte.“

„Přesto mi to povězte.“

„Pětaosmdesát… sedmaosmdesát…“

„A měříte?“

„Metr sedmdesát pět.“

„Ještě jednou díky. Bruloisi, požádejte inspektora Boissiera, aby sem co nejdřív přišel.“

Sotva Vídal s Bruloisem odešli, vešel Boissiere s tváří stále ještě protáhlou. Nemohl strávit zklamání nad neúspěchem své grésillonovské stopy.

„Jistě nedoufáte, šéfe, že už jsem vytáhl přiznání z Mésangera; v jeho vinu ostatně vůbec nevěřím!“

„Já taky ne. Ať jde k čertu. Kolik podle vás váží advokát Jaubert?“

„Tuhle otázku jsem nečekal. Šedesát až třiašedesát kilogramů.“

„Na metr sedmdesát výšky?“

„Tak přibližně.“

„Najděte mi v tomhle podniku chlapíka takové výšky a váhy a k tomu ještě někoho mohutnějšího. Metr sedmdesát pět na osmdesát pět kilo. Jedeme ihned do Chanoine. Malá zkouška, než začnou podávat večeře.“ Potřebovali dva vozy. Levasseur seděl vzadu v Renaultu 12 s Cingolim.

„Jak se máte, Cingoli?“

„Moc dobře ne. Napít a najíst mi dali. Ale být takhle zavřený je moc zlý.“

„Ale jděte, já myslel, že chcete pobýt mnoho let ve vězení, abyste zůstal v paměti budoucích generací.“

Boissiére, vyslaný napřed jako zvěd, objevil náhodou restauratéra samotného v jeho kanceláři. Jelikož všichni zaměstnanci byli ve vlastní jídelně, mohl návštěvníky vpustit nenápadně do velkého sálu, jak si to Levasseur přál, a zavřít za nimi dveře. Potom sám přinesl to, co bylo nutné, aby stůl vypadal přibližně tak jako při aperitivu v den vraždy, zejména karafy a kytici, kterou pokryli papíry úředního formátu. Cingoli, kterého možnost, že se tu na místě potvrdí jeho výpověď, uváděla do stavu silného rozrušení, byl vyzván, aby dělal pochůzky jako při službě a blíže označil místo, odkud podle svého prohlášení spatřil vražedné pero, ruku, která je držela, a nějakých dvacet centimetrů rukávu saka. V této zkoušce skvěle obstál. Ani nemusel otočit hlavu: při jeho cestě z kuchyně se asi dvaapůl metru od stolu v obdélníku mezi dvěma hlavami, pod papíry zakrývajícími květiny, objevilo ono vražedné gesto směrem ke sklenici na místě, kde tehdy seděl Mareuil-Blondeau. Boissiére, menší než Levasseur a Cingoli, musel při osobním ověřování kráčet po špičkách. Rekonstrukce očistila všechny podezřelé s výjimkou advokáta Jauberta; pokud se vyloučila hypotéza, že Cingoli si to všechno skvěle vymyslel, zavraždil svého šéfa a přítele skutečně Jaubert. Cingoli zářil. Už se viděl na svobodě. Levasseur neměl to srdce vyvést ho z omylu, ani se mu nechtělo vracet se v jeho společnosti. Vzal si Boissiera stranou.

„Vraťte se na Nábřeží. Nechte mi druhý vůz s řidičem. Nevím ještě, co budu dělat, až znovu připomenu majiteli tohoto přepychového podniku, aby zachoval mlčenlivost… ale vrátím se co nejdřív… asi se ještě zastavím u porotního soudu, abych si ověřil, jestli Jaubert není levák… ale není! Na to bych dal krk… Ale přesto pro nás nebude nijak snadné usvědčit ptáčka tohoto druhu… tedy dokud nebudeme mít v ruce nic jiného než Cingoliho svědectví… Čekejte mě všichni na kriminálce, kromě Dienera ovšem, ten dnes v noci vůbec nespal.“

Mazerolles se nesnažil využít toho, že se octl sám s komisařem a nepoložil mu žádnou otázku, ani němou. Zdrženlivost patřila k jeho profesionálním ctnostem, kterým vděčil za svůj životní úspěch. Levasseur chvíli uvažoval o tom, že si dá zavolat toaletářku a zeptá se jí, z jaké tkaniny byl hnědý oblek advokáta Jauberta. Ale proč riskovat zbytečné řeči, aby si ověřil tak spolehlivý údaj? Kdo jiný než zženštilý Vidal by mu mohl lépe osvětlit tento bod. Odmítl cigaretu, kterou mu majitel restaurace Chanoine nabídl, a rozloučil se s ním; zřízenec z garáže, který právě přišel do práce, mu zasalutoval. Potom se Levasseur, místo aby nastoupil do vozu, šel projít na čtvercové náměstí Elysejských polí v květnovém slunci, které stálo ještě vysoko po celodenním vysoušení půdy. Komisař, s tváří sklopenou k zemi, přemílal stále stejné myšlenky.

Moderní plnicí pera mají ve většině případů inkoustové náplně. Stará pera měla páčku nebo tlačítko. Tlačítka byla lakovaná, měděná nebo železná. Železo mohlo být matné anebo lesklé, pokud bylo elektrogalvanicky poniklované nebo pochromované. Cingoli s klidnou jistotou tvrdil, že pero, které mu ukazovali a drželi přitom pinzetou, pero, které viděl jenom z jedné strany, má pod kloboučkem tlačítko z lesklého bílého kovu. Určitě to tlačítko předtím viděl. Z toho plynou dvě možnosti. Buď je skutečně viděl za těch okolností, jak tvrdí, což rekonstrukce právě s velkou věrohodnosti potvrdila, anebo je viděl docela jinak, protože je vrahem sám. Ale vrahem mimořádně chladnokrevným. Takový člověk by se nebyl dal hloupě na útěk, když šance, že ho chytí ještě před hranicemi, byla sedmdesát ke stu; a pokud by se mu podařilo hranici překročit, byla pravděpodobnost, že ho dřív nebo později přivede zpátky Interpol, skoro stoprocentní.

Jestliže tedy Dubreuilovo pátrání vymezilo sedm podezřelých, jeho vlastní pátrání odhalilo pachatele. Avšak pachatele, který s největší pravděpodobností zvýší už tak dosti značný počet těch, kteří jsou sice známi, ale pohybují se na svobodě, protože je nemožné předložit důkaz, jaký spravedlnost vyžaduje. Advokáti nosí talár. Jsou to jacísi pokrevní bratranci soudců. Je nemyslitelné, že by se vyšetřujícímu soudci mohla předložit téze o zločinu advokáta od Pařížského soudu, založená jen na tvrzení italského číšníka, který je sám obviněn na základě výhrůžného dopisu a který to obvinění ještě posílil útěkem! A i kdyby Jaubert nebyl advokát, Levasseurovi by se nepodařilo o svém názoru přesvědčit ani své nadřízené na kriminálce jen za pomoci těch indicií, které měl k dispozici. Když si někdo k provedení zločinu zvolí jed, musí to nutně být velký pokrytec. Je svým založením pravý opak zločince, kterého jeho tajemství tíží a který čeká jen na pár vhodných otázek a trochu povzbuzení, aby se toho tajemství zbavil. Navíc ještě advokát, vybraný Mareuil- -Blondeauem za spolupracovníka, se jistě v slovním střetnutí projeví jako nebezpečný šermíř. Předvolat Jauberta mohlo mít smysl, když se měl osvětlit ten či onen bod, dokud tu byla hypotéza, že je Grésillon vážně podezřelý; tato hypotéza však padla. U Jauberta, kterého považoval za pachatele, Levasseur ani nevěděl, jaké záminky má při výslechu použít. Sledování Jauberta sice s velkou pravděpodobností odhalí advokátovu snahu vyzvědět, co se dělo na Zlatnickém nábřeží, ale tato zvědavost sama nepostačí při nepříznivém poměru sil k úspěšnému útoku. Lépe by bylo nazítří ráno v sedm hodin advokátovi zatelefonovat, aby se neobtěžoval. Ledaže by se situace v noci změnila. Kromě Dienera’ měl Levasseur všechny své lidi k dispozici. Jenom nevěděl, jaké pokyny jim má dát.

Vrátil se k autu, posadil se vedle řidiče a po celou dobu jízdy mechanicky točil kličkou u okénka a střídavě je otvíral, aby měl víc vzduchu, a zavíral, aby ztlumil hluk pouličního provozu. Dal zastavit na náměstí Dauphine a zamířil nahoru po monumentálním schodišti, které vede přímo do velkého porotního sálu: pohánělo ho přání pozorovat zločince při výkonu povolání. Přítomnost stráží před vypolštářovanými dveřmi svědčila o tom, že jednání ještě neskončilo. Přestože bylo pozdě, sedělo v sále četné obecenstvo. Důchodce, kteří si sem přicházejí krátit dlouhou chvíli odpoledne, vystřídali noční ptáčci. To proto, že byla souzena významná osobnost z jejich prostředí. Levasseur se nenápadně usadil a hned objevil v různých lavicích oba inspektory pověřené sledováním advokáta Jauberta. Až nastane čas, bude se jeden procházet po chodbě před šatnou advokátů, zatímco se druhý půjde posadit za volant vozu. Ve dvou téměř není nebezpečí, že by jim „klient“ upláchl, ať už použije jakéhokoli dopravního prostředku. Hlavním obhájcem byl jeden slavný advokát, obklopený několika spolupracovníky, mezi nimiž byla i mladá a hezká právnička. Prokurátor vyslýchal právě nějakého pekaře, který — což se tak často nestává — se nezdál zastrašený taláry, medailemi ani obrovským sálem, kde hlasy duněly jako v kostele.

„To vy jste Poggioliho sbalil?“

Otázku mu položila drobná osůbka po jeho levici. Levasseurovi dalo dost práce než v mladé ženě, která seděla vedle něho nenamalovaná v roláku a kalhotách, poznal číšnici z vinárny v ulici Victor-Massé, které jednou prohlížel kabelku, když byl ještě v oddělení drog.

„Ne, děvenko.“

Viděl Jaubertovu tvář ze tří čtvrtin. V tomto prostředí byl v pokušení couvnout, pochybovat. Připomněl si Dubreuilova slova: „Přísný chlap, který má mezi kolegy pověst advokáta obzvláště svědomitého.“ Jaká silná citová pohnutka mohla dovést muže obzvláště svědomitého k takovému hroznému zločinu?… Ale musí to nutně být on nebo Cingoli, a Cingoli to není! Pekaře potom vyslýchala obhajoba. Tomu člověku jistě nebije tep rychleji než šedesát úderů za minutu. Klidný, vyzbrojený sebejistotou a zdravým rozumem, nedal se ani na okamžik vyvést z míry, a dokonce dovedl posměvačně, s pařížským přízvukem parírovat na všechny chytáky, které si na něj připravili.

Tato výpověď očitého svědka, který viděl vyrovnání účtů za svítání, nepochybně pro obhajobu znamenala těžkou porážku. Když předseda svědkovi poděkoval, chopil se hlavní obhájce zase tužky a znovu si začal kreslit, jako to dělal předtím, než pekaře vyslýchal. Naproti tomu Jaubert byl jako na jehlách. Chvilku nepostál, točil se kolem své osy a sledoval zuřivými pohledy pekaře, který přitom byl k němu obrácen zády, jak odcházel od přepážky.

Advokátův obličej vyjadřoval takovou zlobu, že v tom Levasseur našel počátek vysvětlení.

Krátce nato se Levasseur shledal na kriminálce se svou partou inspektorů, včetně Dienera, který nechtěl přijít o příležitost ukázat se po probdělé noci a mít tedy důvod dosyta si zanadávat. Levasseur ho z moci své autority poslal do postele. Co se ostatních týče, ty nakonec vybídl, aby se postupně šli navečeřet a pak čekali na další rozkazy — měl chuť něco podniknout, ale nevěděl co, leda odvolat setkání s Jaubertem, aby získal čas. Pohupoval se ve svém křesle a dlouho přebíral v hlavě myšlenku, proč asi Jaubert nenáviděl Mareuil-Blondeaua tak silně, že si přál vidět ho na vlastní oči umírat v hrozných bolestech. Taková nenávist nemohla vzniknout jenom na základě závisti a odlišnosti dvou povah. Z nedostatku lepší možnosti ho napadlo, aby si znovu pohovořil s Genevieve Michaelovou. Zatelefonoval jí. Bezúspěšně. Pak si vzpomněl, že ráno přijala pozvání na kostýmní zkoušku v divadle Athénée. Věděl, že se tak označuje jedna z, posledních zkoušek divadelního kusu před premiérou, aniž je řečeno, zda je přítomno jen několik lidí nebo několik stovek. Rozhodl se zkusit štěstí a pokusit se mladou ženu najít. Valadon se nabídl, že mu bude dělat šoféra.

Proti očekávání pronikl bez potíží do divadla, jehož vchod byl prázdný a tmavý. Šel za zvukem hlasů, otevřel menší vypolštářované dveře a octl se v sále. Na jevišti se hrálo. V hledišti bylo vidět asi třicet lidí, porůznu sedících kolem pultíku režiséra, osvětleného tlumenou lampičkou. Genevieve Michaelová náhodou seděla sama u kraje uličky. Posadil se vedle ní na sedátko, které sklopil, jak nejtišeji to šlo. Obrátila k němu hlavu. „Zase vy?“

Nemusel čekat dlouho. Za nějakých deset minut skončilo jednání a herci se pustili do rozhovoru s režisérem, který za nimi svižně vyběhl na scénu.

„Tak vy už se beze mne nedovedete obejít! Jestli mě chcete klofnout, tak mi to radši řekněte rovnou.“ „Chtěl bych si s vámi jenom trochu popovídat. Nesměl bych vás pozvat na skleničku?“

„Ale ano!“

Ihned se zdvihli.

„Mrzí mě, že jsem na tu zkoušku šla. Když se dívám na ostatní, lituju, že jsem divadlo pustila z hlavy. Ale jako herečka jsem špatná… Uvažuju, jestli bych nebyla schopná napsat hru.“

Vešli do Cintra.

„Jednu skotskou.“

„A pro pána?“

„Chlebíček se šunkou a malé pivo… Předpokládám, že znáte advokáta Jauberta.“

„Rysí oko, pochopitelně.“

„Kdo mu tak říkal?“

„Já.“

„On Mareuil-Blondeaua nenáviděl?“

„Nač vy všechno nepřijdete! Není nad francouzskou policii! Kdybych se dala na zločineckou dráhu, tak abych se snad radši zdejchla do Itálie!“

„Dobírejte si mě, jak chcete, ale dejte mi informace.“ „Od včerejška nic jiného nedělám… Zároveň si začínám uvědomovat, že jste docela pěkný mužský. Co jsem vám před chvílí říkala, nebylo tak úplně do vzduchu… Nebýt toho, že jste manžel Francoise… vzhledem k tomu, že mám pokažený večer… byla bych ochotna mluvit jen za podmínky ,něco za něco‘. Rozumíte, co tím myslím?“

„Velice dobře. A potěšení by bylo plně na mé straně. Ale teď je v sázce moje kariéra. A proto vás prosím, pomozte mi získat čas.“

„Budiž, ale potřebuju ještě jednu skotskou. Jedna mi nestačí. Pssst! Barmane!“

„Copak si Blondeau nevšiml Jaubertova nepřátelství?“

„To nemyslíte vážně! Michel nebyl přece takový trouba! Ale bylo mu to fuk. Naopak. Víte, co mi jednou řekl? ,Takhle je to nejlepší. Kdybych měl vedle sebe hlavního spolupracovníka, který mě má rád a obdivuje mě, určitě by se po mně začal opičit. A to by bylo pro naši kancelář katastrofální. Kdežto Jaubert z čisté nenávisti dělá pravý opak toho, co dělám já. Já spisy jen tak prolítnu. Jemu tedy nezbývá, než aby je prostudoval co nejdůkladněji. Já se nedostavuju na schůzky. On si to zařídí tak, aby tam šel místo mne, a pak se tím chlubí…‘ Ale přece si nemyslíte, že Michela zabil Jaubert! Pomsta je jídlo, které se jídá za studená. Ale tři roky, to už je příliš dlouho. Hlavně když se celé ty tři roky denně stýkali. Pomyslete, že nejméně dvakrát týdně si dávali z hospody posílat oběd a společně jedli ve velké kanceláři na bridžovém stolku.“

„Pomsta za co?“

„Za snoubenku, kterou mu Michel přebral bez výstrahy a bez cirátů. Překvapuje vás to?“

„Ne, ale zajímá mě to. Šlo jenom o snoubenku?“

„Snoubenka, milý příteli, neznamená dnes totéž jako v dobách, kdy se váš tatínek seznámil s vaší maminkou. Když dnes chlap řekne moje snoubenka, znamená to, že má v úmyslu oženit se s holkou, s kterou spí.“

„Víte, co se s tou ženou stalo? Jak se jmenuje? Kde bydlí?“

„Nemám ponětí.“

„Kde bych se o ní něco dozvěděl?“

„Zeptejte se B. B.“

„Té hrbaté?“

„Ano.“

„Jak to může vědět?“

„Za prvé proto, že ta ví všechno, a za druhé, protože dotyčná dáma také pracovala v Mareuilově kanceláři.“ „Strašně nerad bych čekal až do zítřka. Nebude lehké tu B. B. v tuhle hodinu najít…“

„Najdete ji buď na hřbitově Pere-Lachaise, jestli tráví noc na Mareuilově hrobě, anebo doma.“

„Vy víte, kde bydlí?“

„Bouda hlídacího psa se neumísťuje bůhvíjak daleko. Ostatně Mareuil s oblibou využíval pokoje pro služky. B. B. sídlí v šestém poschodí nad kancelářemi a je přípojkou spojena s centrálou, protože Mareuil se nerozpakoval vzbudit ji ve dvě nebo ve tři hodiny ráno, když se rozhodl udělat si volné dopoledne, aby si odpočinul… Samozřejmě nemáte zapalovač. Nekouří, pije pivo, proč ne rovnou minerálku! To se jeden ptá, jak můžete být tak dobrý v posteli.“

„Odkud ta informace?“

„Od vaší svaté ženy, můj milý. Vězte, že žena diskrétní v tomto ohledu neexistuje.“

V telefonní kabině měl druhý díl pařížského telefonního seznamu značně ohnuté rohy.

„Jak se vlastně doopravdy jmenuje ta, co jí říkají B. B.? Aha! Ano. Bouinová… Berthe Bouirtová.“

„Haló! Slečna Bouinová? Tady komisař Levasseur. Nutně bych s vámi potřeboval mluvit… Teď, je-li to možné… Vám že by neleželo na srdci jak co nejrychleji odhalit vraha vašeho šéfa?“

Rozhodující argument. Vrátil se ke stolu, zaplatil. „Mám vás odvést zpět do divadla?“

„Vy dobrý apoštole. Vždyť je to odtud pár kroků… O půlnoci budu zpátky doma… kdyby se u vás projevila další potřeba mé drahé přítomnosti.“

Berthe si nepřála, aby šel až nahoru k ní. Radši sestoupila dvě poschodí a čekala na něj u hlavních dveří. Ani v tuto hodinu pro ni nepadalo v úvahu přijmout ho ve svatyni, v Mareuilově kanceláři. Nabídla mu židli u vlastního psacího stolu. Zdálo se, že už se trochu vzpamatovala z otřesu, který utrpěla při otevření trezoru.

„Dozvěděl jsem se, že doktor Jaubert měl poměr s nějakou ženou, která tady pracovala. Byla to sekretářka?“

„Ne. Advokátka. Přijeli společně z… Montpellieru. Ano. Montpellier.“

„Zůstala u vás dlouho?“

„Čtyři až šest neděl.“

„Znáte důvod toho brzkého odchodu?“

„Nebylo mou věcí ho znát.“

„Nebyl tedy profesionálního rázu?“

„Ne, to ne!“

„Víte, co se s ní stalo?“

„Provdala se za rouenského advokáta, který s námi od té doby přerušil styky.“

„Jeho jméno?“

„Delaunay. Je předseda sdružení advokátů v Rouenu.“

„Neměla byste náhodou jeho telefonní číslo?“

„Ano, ovšem.“

„Myslím domů. Chtěl bych zavolat teď hned.“

„V menších městech ještě byt a kancelář bývají často na jedné adrese.“

Otevřela sešitek s červenou obálkou.

„Zkuste 70-34-74.“

„Smím použít váš aparát?“

„Copak si myslíte, že mně, která nevím, kde budu zakrátko bydlet ani z čeho budu živa, záleží na tom, abych ušetřila jeden telefonní hovor z této kanceláře, odkud jsem vyhoštěná? A k tomu když jde o vypátrání vraha člověka, kterého jsem hluboce ctila!“

Jenom dvě zazvonění. Muž na druhém konci musel být těsně u telefonního přístroje.

„Haló!… Pan doktor Delaunay?… Tady je vrchní komisař Levasseur od pařížské policie. Odpusťte, že vás volám tak pozdě.“

„Nevadí, ještě pracuji.“

„Nepochybně víte z tisku o vraždě vašeho pařížského kolegy Mareuil-Blondeaua. Jsem pověřen vyšetřováním a rád bych se spojil s vaší manželkou. Byla prý kdysi spolupracovnicí zavražděného.“

„Ano. Zavolám ji.“

Advokátka nemluvila tak pevným a klidným tónem jako její muž.

„Byla byste tak laskavá, paní doktorko, a odpověděla mi na pár otázek? Viděla jste někdy advokáta Mareuil- -Blondeaua od té doby, co jste odešla z jeho kanceláře?“ „Nikdy.“

„A doktora Jauberta?“

„Jenom jednou, na pohřbu jeho otce.“

„Vy jste znala otce doktora Jauberta?“

„On mě vychoval.“

„Kdy zemřel?“

„Před pěti měsíci.“

„Paní doktorko, velice rád bych se s vámi sešel před výslechem, který mám zítra časně ráno! Prokázala byste mi tu laskavost a pohovořila se mnou ještě dnes večer?“ „Uvědomujete si, kolik je hodin?“

„Rouen není od Paříže tak daleko. Dálnice je v noci volná. Mohu u vás být okolo jedenácté.“

„Poradím se s manželem.“

Odpověď byla kladná.

Elysejská pole — Brána Maillot — Okruh — dálnice na západ. Nádrž Renaulta 12 byla naštěstí skoro plná. Ve stanovenou hodinu skoro na minutu přesně zastavil Valadon vůz na udané adrese.

„Rád bych, Valadone, abyste šel se mnou nahoru a zapsal výpověď, ale přijímají mě tu jen z dobré vůle. Půjdu sám, dejte mi aktovku.“

Vešel do krásného starobylého domu. Schodiště bylo do prvního poschodí mramorové, potom pokračovalo navoskovanými, vyblýskanými dřevěnými stupni. Na rohoži červená písmena AD. Přišla mu otevřít hezká mladá žena, zřejmě velice rozrušená. Uvedla hosty a na chvíli znehybněla.

„Nemám tajemství před svým mužem, zná všechno z mé minulosti. Chtěla bych s vámi mluvit v jeho přítomnosti. Pracuje na jednom naléhavém spisu. Zeptám se ho, je-li im milejší přijít za námi do salónu anebo vás přijmout ve své pracovně.“

Advokát Delaunay, o nějakých dvacet let starší než jeho žena, měl pod bílou hřívou krásnou, idealismem poznamenanou tvář obhájce, s jakými se Levasseur během své profesionální dráhy několikrát setkal.

„Jistě mi prominete tuto improvizovanou pozdní návštěvu, pane doktore, když vám řeknu, že jsem včera musel zatknout muže, kterého považuji za nevinného a pro kterého už nebudu moci mnoho udělat zítra, jakmile skončí lhůta policejní vazby.“

„No tak se do toho pusťte, pane… Ptejte se.“ Levasseur se brzy dozvěděl, že paní Delaunayová, rozená Elisabeth Astrucová, osiřela ve věku čtyř let. Otec a matka jí zahynuli při automobilovém neštěstí krátce předtím nebo krátce potom, co přišli o všechny peníze. Neměla příbuzné, kteří by se o ni mohli postarat, a tak se jí ujal otec Thomase Jauberta vzhledem k. upřímnému přátelství, které choval k Astrucovi z doby války. Elisabeth Astrucová a Thomas Jaubert, jen o málo starší než ona, spolu vyrůstali, a později oba, jen s ročním rozdílem vystudovali práva na právnické fakultě v Montpellieru, kde se Jaubert zapsal do seznamu advokátů. Potom se rozhodli zkusit štěstí v Paříži a společně vstoupil* do Mareuil-Blondeauovy kanceláře. Dívku šéf fascinoval a rychle zapomněla na manželské plány inspirované vděčností. Rychle však propadla osudu nesčetných ostatních žen, které neblahý donchuán dobyl. Potom si pochopitelně nepřála potkávat na chodbách Justičního paláce ani Jauberta, ani Mareuila, a proto se chopila první příležitosti, opustila Paříž a přijala pracovní nabídku jednoho rouenského právního zástupce, který rozšiřoval svou kancelář.

„Kde zemřel pan Jaubert?“

„V Blaignacu — to je vesnice o několika stech obyvatelích třicet kilometrů severně od Montpellieru. 2il tam od té doby, co byl v důchodu.“

„Byla jste u svého adoptivního otce v jeho posledních chvílích?“

„Bohužel ne. Zemřel náhlé.“

„Dlouho se léčil na srdce?“

„Ano. Věděl jste to?“

„Ne. Mám však velmi dobré důvody to předpokládat.“

„Trpěl asystolií. Důsledky války. Hodně toho prodělal.“

„Zajatý? Deportovaný?“

„Ne. Bojoval na různých frontách. Nejdřív byl tlumočníkem u anglické armády, potom zažil Dunkerque a nakonec bojoval ve vojenských jednotkách Svobodné Francie.“

„To mě velice zajímá! Ale co kdybych začal otázkou, která mě sem přivádí. Projevil doktor Jaubert rozrušení, když se před pěti měsíci zase octl ve vaší přítomnosti?“

„Na to se mě neptejte! Samozřejmě byl rozrušený… otcovou smrtí! Ale vím, kam míříte! Nepočítejte se mnou, že podpořím vaše vykonstruované podezření pouhými dojmy’, V tomto bodě výslovně odmítám odpověď!“

Její manžel se do toho vložil.

„Plně s tebou souhlasím, Elisabeth. To by byla trestuhodná lehkomyslnost.“

„Prosím, nenaléhám. Moje druhá otázka jistě nevzbudí podobné skrupule. Když teď vím, kde a kdy pan Jaubert zemřel, snadno se dozvím i jméno jeho ošetřujícího lékaře. Jenom byste mi ušetřila čas, kdybyste mi je řekla.“

„To vám řeknu mileráda. V Blaignacu je jenom jeden lékař. Doktor Péragol.“

Levasseur si to poznamenal.

„Než odejdu — a znovu se vám omlouvám… jen ještě rychle dvě otázky… pořád velice konkrétního rázu. Pan Jaubert otec, tlumočník u anglické armády, žil tedy před válkou, jak předpokládám, ve Velké Británii nebo v Americe, ne?“

„V Anglii. Tři nebo čtyři roky před válkou byl poslán do Manchesteru jako mladý zplnomocněnec jedné francouzské banky.“

„Vzpomínáte si, jestli jste viděla v jeho rukou nebo aspoň v domě tmavohnědé anglické plnicí pero starého typu?“

„Jistěže. Velice si na něm zakládal. Bylo to obrovské pero, v podstatě určené pro námořníky a, jak říkal výrobce, vydrželo by bez naplňování psát po celou cestu kolem světa. Kromě toho nosil otčím to pero celých pět let války při sobě a považoval je za jakýsi talisman.“

„Můžete mi říci značku?“

„Mac Gregor.“

Kdyby Levasseur nebyl kliďas, nemohl by se stát komisařem u kriminální policie, jejíž příslušníci občas vídají proti sobě namířené černé ústí pistole. Přesto však, když uslyšel slova „Mac Gregor“, která si tak toužebně přál slyšet, pocítil, jak mu na okamžik přestalo tepat srdce.

Zbýval mu ještě ožehavý úkol: získat písemnou výpověď. Paní Delaunayová, bývalá advokátka, dobře věděla, že to, co řekla o pobytu pana Jauberta staršího v Anglii, o jeho srdeční chorobě a značce plnicího pera, se může stát podkladem k obvinění jejího druha z dětství; proto se jí snažila všemožně vyhnout. Levasseurovi naštěstí pomohl manžel, jehož pobouřilo pomyšlení, že má být vězněn nevinný člověk, a nakonec ji přesvědčil, když donekonečna opakoval, že potvrzení těchto skutečností získá policie tak jako tak v bydlišti zemřelého. Během rozmluvy se náhodně dozvěděl, že obě děti vychoval Jaubert otec sám, jen s pomocí služebné. Jeho manželka, zdaleka nedosahující jeho mravní hodnoty, opustila domov s jakýmsi hezounem a později prý smutně skončila život kdesi v západní Africe. Když Levasseur sestupoval po krásném schodišti s drahocennou výpovědí uloženou ve vnitřní kapse saka, pomyslel si, že možná právě tento fakt, že matka Jauberta opustila, vysvětluje tak trochu zavilou zášť neobvyklého vraha, kterého za dva dny odhalil.

Zbývalo ještě získat přiznání. Zatřásl Valadonem, který nejdřív zakouřil celý vůz a nyní podřimoval na sedadle. Bylo půl jedné.

„Probuďte se, kamaráde… Jeďte první ulicí doprava… pak zabočte zase doprava. Vím, kde je v Rouenu kriminální policie, odtamtud si snadněji zavoláme meziměstsky než z nějaké kavárny.“

V kanceláři čekali všichni členové jeho týmu na instrukce. Kromě Dienera.

„Zavolejte k telefonu Boissiera… Boissiere, volám vás z Rouenu. Našeho muže už mám. Mám solidní podklady pro obvinění… velice solidní. Ale než začnu s útokem, chtěl bych toho mít trochu víc v ruce. Dokázal byste být časně ráno poblíž Montpellieru?… Ovšem, muselo by se jet celou noc — teda co ještě z noci zbývá. Sedm set patníků po dálnici, to zas není taková hrůza. Vezměte si s sebou Levéqua, ten dobře řídí, a vyspěte se vzadu v auťáku… Dobře! To je od vás prima… Vrahem je advokát Jaubert. Dlouho zamýšlená pomsta… na první pohled až příliš dlouho, ale nám se podaří zjistit, co za tím vězí… Pero, o tom není pochyb, patřilo Jaubertovu otci, který zemřel před pěti měsíci… Léčil ho doktor Péragol… poznamenejte si P-É-R-A-G-O-L, v nějaké vesnici třicet kilometrů severně od Montpellieru, která se jmenuje Blaignac, B-L-A-I-G-N-A-C… máte to? Vezměte s sebou to pero. Na místě si předně dáte od doktora Péragola potvrdit, že starého Jauberta, jak jsem přesvědčen, léčil digitalinem… Hned ať výpověď podepíše. A ať to na nás nehraje s lékařským tajemstvím! Rozumíte? Jinak jděte za lékárníkem. Za druhé ukažte to pero a dejte si potvrdit od největšího možného počtu svědků, že ho poznávají… od doktora, jestli mu Jaubert platil šekem, od hospodyně… od listonoše… ten člověk určitě dostával důchod… od bankovních zaměstnanců… dodavatelů… hráčů bridže… co já vím. Ale nečekejte s telefonováním, až budete mít všechny výsledky. Zavolejte mi hned, až si promluvíte s doktorem. Jaubert za mnou přijde v osm ráno, jak víte, a byl bych rád, kdybych ho mohl rovnou sbalit.“

Ve dvě hodiny ráno zastavil Valadon před jeho domem. Tiše vešel do bytu, když si nejdřív u vchodu pečlivě zul boty. Měl ustláno v salóně, na polštáři ležel něžný vzkaz. Líbánky pokračovaly. Byl příliš čilý, aby mohl snadno usnout, a proto si opatrně napustil vanu, při čemž držel pod kohoutkem houbu. Když se v půl sedmé probudil, byla Francoise proti svému zvyku už na nohou.

„Zozo usnul, až když jsem mu dala čípek. Měl třicet devět pět. Čekám, až bude sedm, abych zatelefonovala Falconnetovi.“

Falconnet byl mladý lékař ze sousedství, který na sebe nikdy nedal dlouho čekat.

„Mezitím ti udělám kávu a topinky. Nemusíš chodit do bufetu.“

Přál si před odchodem uslyšet lékařova uklidňující slova, a proto nepospíchal s mytím ani se snídaní. Falconnet byl velice ochotný, ale přesto přišel teprve v půl osmé. Po chvíli ironicky zareagoval na podívanou, na kterou byl zvyklý: dva tázavé obličeje u dětského lůžka.

„Tak meningitidy jste se obávali, že? V naší době, jak se mi zdá, už rodiče zřejmě nepočítají s ničím menším. Nevidím nic než docela obyčejný zánět nosohrtanu. Dám vám prášky, po kterých horečka do zítřka do rána klesne.“

Levasseur neměl svůj vůz, který zůstal na Zlatnickém nábřeží, a přišel na kriminálku až deset minut po osmé. Advokát Jaubert seděl na chodbě a čekal.

„Okamžik, pane doktore.“

Sotva vešel do kanceláře, zavolal Dienera.

„Boissiere ještě netelefonoval?“

„Ne. Jenom je tu jeden z mládenců, co sledovali advokáta od porotního soudu, přišel rovnou za ním.“

„Ať jde dál.“

Advokát Jaubert odešel ze šatny advokátů ve 23 hodin 12 minut, usedl za volant malé citroënky zaparkované na náměstí Dauphine a zajel k jednomu činžovnímu domu v ulici Anatola France, kam vstoupil a odkud po několika minutách zase vyšel ven. Pak se zastavil v hospodě u brány Champeret a tam si dal rychlé občerstvení. Potom se vrátil do svého bytu, kde setrval do 7 hodin 40 minut a odkud jel rovnou sem na kriminálku.

„V tom činžáku v ulici Anatola France je hodně nájemníků?“

„Ne, má jen pět pater. A je to úzké… tak asi dva byty na poschodí. Maximálně tři. Starý barák, dosti chudý.“

„Vraťte se tam a doneste mi seznam nájemníků — nejen jména, ale taky zaměstnání a jakékoli jiné informace, jaké se vám podaří získat.“

Potom Levasseur, přestože byl zvyklý na přesnost a cestou spěchal, zaváhal, než otevřel dveře návštěvníkovi. Uvědomil si, že ho čeká nesnadné rozhodující střetnutí s chabými zbraněmi, které má k dispozici. Byl sice přesvědčen, že se Boissiere z Blaignacu nevrátí s prázdnou, ale důkaz, že Jaubertův otec byl léčen digitalinem, důkaz, že mu patřilo plnicí pero neběžného typu, které se ve Francii vyskytuje mimořádně vzácně, svedená snoubenka — to všechno tvořilo jenom síť domněnek, které nepostačí k přesvědčení spravedlnosti. Jaubert možná zakolísá, až uslyší všechna ta obvinění. Zdaleka totiž nepředpokládá, že došlo k takové řadě objevů za těch necelých dvacet hodin, od chvíle, kdy odešel ze své kanceláře přesvědčen, že policie jde po falešné stopě. Ale co dál? Zhroutí se kvůli tomu? On, který obhajuje obžalované před porotou, ví přece stejně dobře jako všichni ti gangsteři, jakou hodnotu má zlaté pravidlo nikdy nic nepřiznat.

Levasseur nechával myšlenky bloudit a přitom se vrátil k včerejšímu nápadu blufovat s otisky prstů. Postup určený k odhalení pachatele mezi podezřelými by se možná dal vhodně použít i k jiným účelům. Rozhodl se, že zavolá vnitřní linkou Philipona, jednoho z vedoucích trestního rejstříku.

„Philipone, potřebuju od vás jednu službu. Během dopoledne se vám asi ozvu telefonicky, ale bude to bouda na jednoho podezřelého, který tu u mne bude. Požádám vás, abyste uspíšil příchod jednoho z vašich specialistů, na kterého udánlivě čekám od rána, aby tady v mé kanceláři vzal otisky prstů. V tom případě mi odpovězte, že ještě nikoho nemáte po ruce a že mám mít strpení. To je všechno. Děkuju.“

Potom zavolal, aby přišel některý z inspektorů. Přišel Valadon.

„Dobré jitro, Valadone. Měl jste čas se zotavit?… Pohlídejte mi Jauberta, který čeká na chodbě, aby se nám nevytratil. A pošlete mi sem nějaký dnešní tisíc.“ Pět minut nato mu značně udivený Brulois přinesl několikery noviny.

„Nezapomněl jste, šéfe, že advokát Jaubert čeká na chodbě?“

„Ne, nezapomněl.“

„Jestli v těch plátcích hledáte zprávu o zatčení Cingoliho, tak vám můžu říct, že tam o tom nic není.“ „Nedovedu si představit, jak by mohli novináři mít nějakou zprávu, ledaže by něco prosáklo přímo od nás.“ Prohlédl si noviny, ale nedařilo se mu věnovat četbě velkou pozornost. Chtěl jenom nepříjemným čekáním znervóznit zločince, k němuž už nebyl vázán zdvořilostí. Okolo deváté volal Boissiere, který svůj úkol po všech stránkách splnil. Lékař potvrdil, že Jaubertovu otci delší dobu předpisoval digitalin. Několik osob blízkých zesnulému poznalo plnicí pero. Na Levasseurovu pochvalu Boissiere odpověděl:

„To víte, na vesnici je to snadnější a rychlejší.“ „Když už tam jste, Boissiere, mohl byste získat pár informací o doktoru Jaubertovi. Jakou pověst měl v Montpellieru na fakultě, v advokátní komoře, v bydlišti. Tenhle advokátský zločin je něco zvlášť podivného. Tady v Justičním paláci ho považují za mimořádně svědomitého. Že by šlo o rozštěpenou osobnost? Snažme se pochopit. Dejte si na čas.“

Sotva rozhovor skončil, přišel Valadon oznámit, že advokát Jaubert chtěl nejdřív odejít a teď „řádí jako černá ruka“. Levasseur s ostentativně rozevřenými novinami v ruce a s nedbalým výrazem Šel otevřít dveře.

„Prý ztrácíte trpělivost, pane doktore Jauberte. Tak tedy pojďte dál.“

Jaubert pěnil.

„Vy jste si četl!“

„Jak vidíte.“

„To je nehoráznost! Žádal jsem vás, abyste posunul naši schůzku na osmou vzhledem k mému pracovnímu zaneprázdnění! Konstatuji, že jsem předmětem šikanování, na které si budu stěžovat u policejního prefekta!“ „Za to zpoždění nemohu já, ale kolegové z trestního rejstříku…. Vida, dnes na sobě nemáte svůj tmavohnědý oblek. Pravda, počasí se v noci pokazilo.“

„Nač si to hrajete, pane komisaři? Nemám s trestním rejstříkem nic společného. Nosím takový oblek, jaký se mi líbí. Kromě toho už mě vyslýchal váš kolega Dubreuil, kterému jsem řekl všechno, co jsem věděl. Děláte si tady z lidí blázny?“

„Nikdy. Komisaři Dubreuilovi, přestože měl infikovaný zánět slepého střeva, se podařilo lokalizovat vraha, kterého hledáme, mezi sedmi podezřelými. Zejména se mu podařilo najít zbraň, kterou byl zločin spáchán… a s otisky prstů, třebaže se je vrah snažil otřít… Ale posaďte se přece, pane doktore Jauberte. Zbraň u zločinu provedeného digitalinem není pistole… Je to plnicí pero značky „Mac Gregor“, které v roce 1936 zakoupil v Manchesteru… Víte přece, o kom mluvím.“ Advokát Jaubert otevřel ústa, z tváře mu vyprchala barva a vypadal, jako by do něj udeřil blesk. Levasseur se tedy dočkal přiznání viny, o které od rekonstrukce zločinu v restauraci Chanoine už nepochyboval. Jenomže ze zkušenosti věděl, že toto zadostiučinění může vychutnat jenom pohledem. Formální, a zejména podepsané přiznání ještě zdaleka nemá. Ostatně jeho společník už se trochu vzpamatoval.“

„Ne, to nevím… Těm řečem vůbec nerozumím.“ „Působíte mi zklamání, doktore Jauberte. Mluvme jasně. Mám sedm podezřelých, ani o jednoho víc. Nikdo další neměl prostě možnost. Na nástroji zločinu mám otisky prstů. No ano! Už nepíšeme rok 1920. Technika pokročila. Dal jsem si včera udělat otisky šesti podezřelých. Výsledek je negativní. Sedm méně šest? Zbývá jeden. A vy chcete, abych si s takovou solidní podporou základní aritmetiky jednou nepopřál potěšení z čtení novin, zatímco čekám na specialistu z trestního rejstříku, který mi přinese na tácku malý kriminalistický úspěch… na němž ani nemám velkou zásluhu!… No dobře, pokusím se vás už příliš dlouho nenapínat.“

Vytočil telefonní číslo.

„Haló? To jste vy, Philipone? Tak už ten váš chlapík přijde?… Aha!… Dobře… Tak ať si pospíší.“

Jaubert se vrtěl na židli.

„Upozorňuji vás, že to odmítám. Ano, odmítám. Však my víme, zač stojí znalecké posudky! Tak to tedy ne! Nedopustím, aby můj osud závisel na technickém omylu.“

Na čele se mu objevily kapky potu.

„Přesto odsud neodejdete, dokud mi ty otisky nedáte… Ostatně mám-li být zcela upřímný, nemyslím, že odsud odejdete, ani když nám je dáte.“

„Spojím se s disciplinární komisí.“

„Telefonicky, chcete-li. Můj aparát je vám k dispozici.“

„Pane komisaři, vezměte rozum do hrsti! Uvažujte! Musel bych být šílený, abych, jak se domníváte, ten čin provedl!“

„Vůbec ne. Dokonce mi připadá, že máte mnoho polehčujících okolností. Proto jsem vás také nedal zavést do místnosti trestního rejstříku dole v přízemí jako obyčejného zločince, a požádal jsem, aby kvůli vám někdo přišel sem… Zatím si dám zapsat vaši novou výpověď.“

Obešel místnost, otevřel dveře do kanceláře inspektorů.

„Valadone. Pojďte, potřebuju vás… Víte, doktore Jauberte, zašel jsem včera večer k porotnímu soudu, abych si vás poslechl. Připadalo mi, že jste Poggioliho obhajoval mimořádně ohnivě, že?“

„Myslíte, že je mi do řeči po těch nehoráznostech, které jsem od vás slyšel?… Poggioli byl kamarád z vojny a bránil mě proti ústrkům, které jsem musel snášet kvůli svým fyzickým nedostatkům.“

„Rozumím. Tak se do toho pustíme, Valadone. Vrchní komisař Pierre Levasseur…, ve funkci… atakdále atakdále… Máte data doktora Jauberta?… Tak až to budete mít.“

Stroj klapal ostošest.

„První otázka: Dávám vám na vědomí, doktore Jauberte, že v důsledku udání jsme včera zatkli mladého Itala jménem Cingoli, a tento Cingoli je nyní vzhledem k výhrůžnému dopisu, který napsal, obviněn z vraždy advokáta Mareuil-Blondeaua. Nechcete na základě této informace udělat prohlášení?“

„Ne.“

„Nepište ještě tuhle odpověď, Valadone, chci mu dát šanci… Pane doktore Jauberte, vy jste sloužil na vojně s Poggiolim, já jsem studoval práva s Mareuil- -Blondeauem, který se tehdy jmenoval jen Blondeau. Vím, jaký to byl člověk. Vím, jak rozbíjel všechno, co potkal. Chápu docela dobře, že vám zničil život. Zdá se mi, že se vám snadno podaří vysvětlit to porotcům a že se z toho můžete dostat s lehkým trestem, podaří-li se vám vysvětlit, proč jste s tou pomstou čekal tak dlouho.

Ale zachováte-li se tak podle, že se pokusíte krýt za nevinným člověkem, čeká vás dvacet let vězení! Proboha, vždyť jste advokát! Přece to chápete, ne?“

Jaubert svěsil ramena, celý se scvrkl na židli, dolní ret se mu třásl.

„Elisabeth… vy o tom víte… Vnější zdání bude tedy proti mně…“

„Vnější zdání je silně proti vám i bez vědeckého důkazu. Derby byla docela malá továrnička! A přestala vyrábět v roce 1938. Plnicí pero vašeho otce je nepochybně jediné svého druhu ve Francii. Dokonce ani ve Velké Británii by se už tenhle typ nenašel!“

Jaubertův obličej vyjadřoval sklíčenost, zároveň však * i jisté překvapení a dramatické váhání. Konečně si zhluboka vzdechl a vzdal se.

„I když se ke mně Mareuil-Blondeau zachoval sebehrozněji, nemohl jsem otce vystavit nebezpečí 1 zneuctění.“

„To tedy vysvětluje časovou mezeru mezi příčinou a provedením! Přičtěte k tomu šok, který jste utrpěl, když jste se octl tváří v tvář ženě, kterou jste si už v dětství zvolil za životní družku… A kdo může tvrdit, I že jste se nehodlal sám vydat spravedlnosti? Nebráním vám, chcete-li prohlásit, že jste měl v úmyslu to učinit, jakmile skončíte obhajobu svého někdejšího dobrodince Poggioliho.“

„To je ono… Přesně tak… Přesně tak to je.“ „Tak začněte, Valadone. Zapište prohlášení, jak vám je doktor Jaubert bude diktovat.“

Doktor Jaubert nebyl s to nadiktovat několik jednoduchých vět. Potil se rozčilením a pustil se do emfatických úvah o dobru a zlu, o neřesti a ctnosti. Oba kriminalisté, sami také napjati obavou, aby si to v poslední chvíli nerozmyslel, mu pomáhali. Když byla výpověď napsána, parafována, podepsána a zamčena v zásuvce, všiml si Lavesseur, že má celou kancelář zakouřenou. Šel otevřít okno. Ale jako rytířský vítěz dal poraženého protivníka zásobit cigaretami, když viděl, jak nervózně mačká prázdnou krabičku od gitanek.

Potom nastala dlouhá práce s další zevrubnou výpovědí, která začínala zmínkou o příjezdu Jaubertova otce do Velké Británie, líčila jeho činnost za války, ve společnosti Elisabethina otce, a po dvou a půl hodinách nepřetržitého psaní končila podrobným popisem zločinu. V poledne Diener, napjatý zvědavostí nad tím dlouhým výslechem, pootevřel dveře.

„Nepotřebujete mě, šéfe? Můžu jít na oběd?“

„Ano. Děkuji, Dienere. Dobrou chuť. Už jste nakrmili Cingoliho?“

„Ještě ne. Ale už se to připravuje.“

„Ne. Nic mu nedávejte! Ať Cingolimu vytrávil“ „Tak? A hele!… Ale to je proti předpisům…?“

„Na tom nezáleží. Nechte nás, Dienere. Tak kde jsme přestali?… Aha, mluvili jsme o tom plnicím péru. Doktor Jaubert prohlásil, že použil pero zděděné po otci vzhledem k jeho pětinásobnému obsahu oproti normálnímu péru, kam by se potřebná dávka digitalinu nevešla. Náhlý příchod policie, který neočekával, ho přiměl, aby kompromitující předmět zanechal na místě.“

Ve třináct hodin patnáct podepsal Jaubert druhou výpověď; ohromilo ho, když zjistil, že komisař přesně ví, kdy a jak napřáhl ruku ke sklenici. Potom se sklopenou hlavou prošel dveřmi, kterými ráno tak rozhořčeně vstoupil. Levasseur zůstal sám a chviličku vychutnával své vítězství. V popelníku na stolku, u něhož seděl Valadon, byly čtyři nedopalky, v popelníku, který používal advokát, víc než patnáct. Pro klid svědomí zavolal velitele kriminálky, aby ho informoval, ale ten nebyl ve své kanceláři. Tím lépe. I když jeho pátrání dopadlo šťastně, nehořel touhou okamžitě referovat, neboť měl dráždivý pocit, že nedovedl věc až do samého konce. Valadon se vrátil, když odvedl advokáta do jedné z místností policejní vazby. Uctivě šéfovi gratuloval.

„Psst, Valadone. Máme něco lepšího na práci než si blahopřát. Kdo tu je ještě z naší skupiny?“

„Nikdo. Diener a Leveque se šli někam naobědvat.“

„Tak my půjdeme taky. Zvu vás, Valadone, zároveň s naším drahým Cingolim. Poslyšte, jsou na chodbě novináři?“

„Jsou.“

„Ti, co nám předevčírem udělali takovou pěknou reklamu?“

„Ti ne.“

„Zaplať pánbůh.“

Reportéři jim zastoupili cestu, když procházeli kolem nich, a Levasseur vedl Cingoliho přátelsky pod paží. Zacvakaly fotoaparáty.

„Něco nového, pane komisaři?“

„Rád vám to povím, pánové. Informace pro veřejnost především. Tak abyste věděli, zvu svého přítele Cingoliho na oběd. Jelikož jsem však neviděl jídelní lístek, nemohu vám ještě říci, co budeme jíst. Sdělíme vám to později, budete-li mít zájem.“

V malé restauraci v ulici Pontoise byla jako obyčejně zamžená skla. Posadili se nedaleko stolu, kde dva dny předtím seděl Levasseur.

„Zrovna tady jsem poprvé uviděl fotku krásné Ginette v novinách, které někdo držel rozevřené u nálevního pultu.“

Cingoli nevypadal nijak změněný, když seděl u stolu v přátelské společnosti kriminalistů, kteří ho přes třicet hodin drželi ve vazbě; vyjevený výraz totiž byl u něho obvyklý.

„Musím vám poděkovat, Cingoli. Nebýt fotoaparátu, který skrýváte za svýma modrýma očima, nebyli bychom se dostali kupředu tak rychle.“

Za chvilku poznamenal Valadon, který s nebývalou nedůvěrou pozoroval tmavou omáčku své slepice na víně:

„Do toho by se dalo namíchat všechno možný! Nikdo by si toho nevšiml, ani podle barvy, ani podle chuti! Jed je odporná zbraň! Podle toho, co ten chlap vykládá, by člověk myslel, že měl jen samé vznešené city. Synovská láska, touha založit rodinu, odpor k skandálnímu způsobu života zavražděného.“

„Dbal jsem ráno na to, abych ho nevyplašil. Potřebovali jsme jeho přiznání, třeba už jen proto, abychom tadyhle toho milovníka hudby vytáhli z bryndy.“

Při cestě zpátky se rozloučili na bulváru u Paláce. Levasseur musel jít za vyšetřujícím soudcem.

„Cingoli, vy půjdete nahoru s Valadonem, abyste si odbyl pár formalit, ale až se vrátím, budete už pryč. Kladu vám na srdce, abyste v budoucnu nepřizdoboval svou milostnou korespondenci pohrůžkami smrtí. Jak jste se přesvědčil, může to způsobit nepříjemnosti.“

Soudce Dagousse stejně jako předtím nenechal čekat muže, který mu přinášel informace v přednostně důležitém případu. Zprávu o rychlém rozřešení přijal s velkým uspokojením a dal si vyprávět podrobnosti vyšetřování.

„Nástroj zločinu. Vysvětlení zločinu. Podepsané přiznání. Výborně!… Blahopřeju vám!… A žádná obyčejná záležitost! Zavražděný je advokát. Vrah je advokát. Poslyšte, komisaři, jestli se takhle začnou advokáti vybíjet mezi sebou, bude přeplnění pařížské advokátní komory brzy vyřešeno!“

Na kriminálce se Levasseur sešel s Dienerem poněkud pohněvaným. Odešel na rychlé občerstvení zarmoucený, že za sebou zanechává vězně bez potravy, a při návratu našel místo něho zákazníka, jakého vůbec neočekával. A to všechno bez nejmenšího vysvětlení! Komisař uklidnil jeho podráždění tím snadněji, že hned objevil důvod upřímně ho pochválit. Muž, který dopoledne zjišťoval jména nájemníků v činžovním domě, kde se Jaubert v noci zastavil, přinesl seznam, v němž byla uvedená také poměrně mladá vdova, pracující jako sekretářka u advokáta. Souvislost se tu nabízela příliš okatě, než aby Diener čekal na pokyny a nepřesvědčil se sám, že se jedná o Jaubertovu sekretářku osobně. Byla to právě ta nová, přijatá po Mareuil-Blondeauově smrti. Diener projevil i další iniciativu a dal ji předvést. Žena už nějakou dobu čekala na kriminálce.

„To se vám povedlo, Dienere! Výborně. Vaší zásluhou budu moct tu ženskou vyslechnout, ještě než podám hlášení šéfovi.“

Dáma, dosti upjatá, znala advokáta Jauberta, protože oba patřili k nějaké malé protestantské sektě. Tato příslušnost ji nijak nepovzbuzovala k povídavosti. Kromě toho ji učili, že advokátova sekretářka je vázána úředním tajemstvím. Levasseur, popuzený jejím chováním na ni vybafl, že její zaměstnavatel je zatčen a obviněn ze zločinu, k němuž se ostatně přiznal. To úplně postačilo, aby přiznala, jakmile zase popadla dech, že Jaubert ji pozdě večer navštívil, aby se dozvěděl, zda se při ranní prohlídce nakonec trezor našel.

Tato informace Levasseura velice zajímala. Nechal jednoho z inspektorů zapsat výpověď a sám začal telefonicky shánět Grésillona, což nebylo nic snadného. Ten malý mužík totiž raději vyřizoval své záležitosti tak, že se pohyboval z místa na místo, než aby zůstával ve své kanceláři. V šest odpoledne ho Levasseur konečně zastihl a delší dobu ho poslouchal. Mezitím volal Boissiere z hotelového pokoje, který si najal v Montpellieru, aby si po probdělé noci odpočinul přímo v místě pátrání. První informace o Jaubertovi líčily advokáta jako člověka předčasně zatrpklého, který se na nic neohlíží. Není o něm známo, že by měl přátele. Jeho odchod z montpellierské advokátní komory odpovídal ve vzpomínkách kolegů logickému vyústění neúspěchu.

Naproti tomu Elisabeth Astrucová, i když neměla čas prosadit se ve svém povolání, byla považována, za správné děvče a lidé se o ní domnívali, že až přeháněla svou dobrotu, když přijala vztah založený jen na vděčnosti.

Během těch telefonních rozhovorů několikrát vešel do kanceláře Valadon. Nakonec tam zůstal stát a čekal, až to skončí.

„Šéf se čepejří! Už vám třikrát telefonoval. Máte pořád obsazenou linku. Ví už o Jaubertově zatčení a vzkazuje vám, abyste za ním přišel a podal mu vysvětlení.“

„Vysvětlení by nebylo úplné. V té skládance mi chybí ještě jeden kousek. Je tady malý Brulois?“

„Ano.“

„Dojděte pro něj. Jedeme všichni tři, a rychle. Vy, on a já. Sup! Pospěšte si!“

U volantu seděl Brulois a když dojeli do ulice La Boétie, nabídl se, že vzhledem k potížím s parkováním zůstane v autě.

„Ne, Bruloisi. Použijeme parkovací garáž, bude-li to nutné, ale já vás tam nahoře potřebuju.“

Berthe Bouinová přecházela pořád jako zvíře v kleci, ale raději to dělala v kancelářích než ve svém skrovném příbytku v podkroví. Muži z kriminálky zamířili rovnou do koupelny. Trezor byl zase schovaný za zrcadlem. Pouhými prsty nebylo možno zrcadlo na závěsu otočit. Při pečlivé prohlídce objevili na pravé straně úzkou škvíru, postačující k tomu, aby se tam dal vsunout nůž; tím pak bylo možno odsunout chromovaný rám z obou příchytek, které ho přidržovaly u stěny. Jakmile byl kloubový rám uvolněný, vyčníval ven asi dva centimetry od stěny.

„Valadone, vy i já jsme tohle místo prohledávali dobrých deset minut. Že bychom si nebyli všimli toho poodsunutého zrcadla?“

„To nemyslíte vážně! Na to bych dal krk!“

„Chápete už, Bruloisi, nadějný mladý policajte, proč mi záleželo na tom, abyste byl přítomen? Povězte mi, jak vás napadlo opatřit si nůž a zasunout ho do té dobře maskované škvíry.“

„To jsem vůbec nemusel dělat, šéfe. Když jsem vešel dovnitř, bylo zrcadlo už uvolněné. Stačilo jenom otočit.“

„Přesně to jsem si myslel. Pojďme se vedle posadit… abychom si to společně rozebrali. Sedněte si proti mně, Bruloisi. Chci vám vidět do očí… Doktor Jaubert si včera nechtěl jít lehnout a hlavně nechtěl, abychom ho na kriminálce dnes ráno vyslýchali, aniž věděl, jak daleko jsme se dostali po falešné stopě za Grésillonem. Jestli se totiž šel pozdě v noci zeptat své sekretářky, zda jsme objevili trezor, který neobsahoval nic zajímavého kromě dokumentu ukradeného u architekta, je jasné, že věděl o tom malém vydírání, které Mareuil-Blondeau prováděl na Grésillonovi.“

„Vyděrač přece nedává svou bohulibou činnost na buben.“

„Podceňujete Blondeauovu ješitnost a cynismus. Dodejme ještě, že oba advokáti spolu v této místnosti několikrát týdně obědvali a že Jaubert dostával nějaké malé procento ze všech honorářů vyplácených této kanceláři.“

„Ale jestli o tom vydírání věděl, musel taky Vědět, že skončilo.“

„Právě že ne, Valadone. Než jsme jeli z kriminálky, mluvil jsem telefonicky s Grésillonem a ten mi řekl, že k tomu vyrovnání došlo v době, kdy byl Jaubert delší dobu doma vzhledem k nějakým komplikacím chronické bronchitidy. To vyrovnání doprovázela štědrá odměna, velkoryse darovaná nebo vynucená, na tom nezáleží. Jisté však je, že když Blondeau od Grésillona dotyčný obnos dostal, řekl mu následující poznámku, kterou mi Grésillon před chvílí reprodukoval:

„Saint-Justa, jestli tu svou chorobu přežije, nebudeme o vyrovnání informovat. Nic v tom neudělal. Proč by z toho měl mít prospěch. Tím spíš, že vy nám budete dál platit měsíční paušál, ze kterého dostává svůj podíl.“ „Ale co tedy ta ješitnost a ten cynismus, o nichž jste mluvil?… A Mareuil-Blondeau byl prý štědrý.“ „Marnotratný, to není totéž. Marnotratníci vždycky mívají své lakomé chvíle. Snaží se něco dostat zpátky. A určitě by se byl někdy později Jaubertovi pochlubil, jak ho napálil. K tomu vyrovnání došlo teprve před třemi měsíci… Víte, já si myslím, že osud sice Jaubertovi dočasně přihrál obětního beránka v podobě Cingoliho, ale Jaubert se obezřetně už dávno předtím postaral o jiného, a tím měl být Grésillon. Ta vražda jedem ve veřejné místnosti, dokonce v tak přepychové restauraci, vzbudila velký údiv. Jestliže však Jaubert čekal týdny, možná i měsíce na to, až bude sedět u jídla zároveň s Mareuil-Blondeauem a s Grésillonem, musel se chopit příležitosti a pominout podružné námitky… Zkrátka jsem přesvědčen, že včera ráno si Jaubert velice přál, abychom ten doklad, ukradený architektovi, objevili. A jistě byl zarmoucený, když zjistil, že přecenil policajtský čich a že vidí vás a mne, Valadone, vycházet z koupelny s prázdnou. Tak tedy zatímco jsme se štrachali ve sporáku, šel odlepit zrcadlo, za kterým je trezor schovaný. Načež se vrátil do své kanceláře a pomodlil se modlitbičku, aby mladého Bruloise napadlo jít zkontrolovat práci svých nadřízených… Modlitbička byla zázračně vyslyšena v době co nejkratší! Jen neodvracejte pohled, Bruloisi: co mě na tom překvapuje, je skutečnost, že když jsem krátce nato inspektora Bruloise chválil za jeho iniciativu, inspektor Brulois se zatvářil skromně a rozpačitě, což neodpovídá tak docela jeho obvyklé osobnosti.“

„Poslyšte, šéfe, já vás nechtěl srážet ve vašem nadšení, když jste mluvil o tom, že uděláte do mých materiálů poznámku v můj prospěch.“

„No dobře, tak tam nedáme poznámku ani ve váš prospěch, ani ve váš neprospěch. Pravdu, Bruloisi!“ „Jaubert mi řekl: ,Není věcí advokáta informovat policii. Proto využijte pokynu, který vám teď dám, ale neříkejte, odkud ho máte. Často jsem viděl Mareuil- -Blondeaua vcházet do koupelny a vycházet odtud s patentním klíčem v ruce!‘ Šel jsem tam tedy a opravdu jsem si myslel, že vás nenapadlo odsunout to zrcadlo.“

7

Když se Levasseur vrátil na kriminálku, dozvěděl se, že velitele omrzelo se po něm stále shánět, že si dal donést materiály a šel za ředitelem, který už věděl o zatčení advokáta a vyžadoval další informace. Levasseur se měl co nejrychleji dostavit za nimi. Seběhl o dvě patra níž. Ředitel právě dočetl Jaubertovu zevrubnou výpověď.

„Dobré, dobré, dobré… Jsem sice překvapen, ale skláním se před fakty… Výborně, Levasseure, výborně! Dobrá a rychlá práce.“

Obrátil se na velitele kriminálky.

„On si stanovil podmínku za rozluštění toho případu, že? Byl ochoten dostat nás z louže za slib, že ho pošleme na dovolenou do finančního oddělení.“

„Jde o vážný rodinný problém, pane řediteli.“

„Na tom nezáleží, máte přece mé slovo. Co se slíbí, to se dodrží.“

„Nepochyboval jsem o tom.“

„Tohle je tedy vyřízeno. Poslyšte, ale odhalil jste zločince velice neobvyklého! Advokát s bezvadnou pověstí! Pohnutka z oblasti milostných citů. Neříkám omluvitelná, protože kdyby všichni zklamaní milenci nebo manželé!… ale aspoň pochopitelná. A při tom je ta pomsta odkládaná několik let a nakonec provedená tím nejzbabělejším, nejodpornějším prostředkem — jedem! Vidím už předem, jak se psychiatři blaženě ohánějí pojmem rozštěpené osobnosti. No co, naše věc to není. Ale co mne se týče, vůbec tomu nerozumím.“, „Nesu vám nové informace, pane řediteli. Dnes ráno jsme jenom zaznamenali prohlášení doktora Jauberta, který byl dohnán k přiznání, ale učinil je už se zřetelem na svou budoucí obhajobu… Nejde o žádnou příliš složitou osobnost. Je to nesympatický chlap, od dětství zatrpklý a ublížený, jehož převládající vlastností je neobyčejná náchylnost k nenávisti. Snad je pravda, že čekal s provedením zločinu, dokud jeho otec neumře. O tom se nemohu vyslovit. Věznice jsou plné trestanců, kteří, včetně těch nejnebezpečnějších, si zachovali upřímný cit k otci, matce, dítěti. Ale co se týče toho ostatního, nedá se mu nijak věřit. Nejenže neměl v úmyslu se udat, ale značně ďábelsky si to zařídil tak, aby svůj zločin svedl na nevinného člověka, na němž mělo ulpět těžké podezření. Hned zítra si ho v té věci vezmeme na paškál a máme výpovědi, které mu budou velice nepříjemné. A ještě jedná věc — svědomitý, pracovitý, to on je, ale seriózní ne. S kým se kamarádil na vojně? Se známým darebákem Poggiolim. Vykládá nám ovšem, že to dělal proto, že ho dotyčný chránil před týráním ostatních. Však známe rytířského ducha pánů grázlů! To sblížení muselo mít důvody v podobnosti povah. Ostatně ctnosti, které mu připisuje pařížská advokátní komora, neměl, když byl v Montpellieru — tam ho za necelý rok málem vyškrtli. To je přece dosti zvláštní! Získal ty vlastnosti pomocí nenávisti. Posedla ho prudká nenávist, když Mareuil-Blondeauovou vinou ztratil jedinou ženu, kterou se mu kdy podařilo získat: byl by se mohl na Blondeaua vrhnout, třeba s kladivem v ruce. Byl by ho mohl zahrnout nadávkami. Byl by mohl, byl by měl alespoň odejít. Ale on měl nenávist v povaze a nedovedl nenávidět tak dobře zdálky jako zblízka. A v prudkosti toho citu našel sílu nutnou k tomu, aby si osvojil takové chování, jež by mu dávalo právo neustále svým nepřítelem pohrdat. Proto mu nevadilo, že svou pomstu odsunoval. Nehledě na to, že se musel obávat, že bude mít menší potěšení ze vzpomínky na svůj zločin, než z jeho plánování a přípravy.“