Eduard Fiker

Patnáct zlatých vlasů

1

Tomáši Dancemu připadalo, že si pan Logarithmus Lewis Cirne tropí z celého světa šašky, ale že to ovšem činí svým způsobem. Bůhví, kde se vzala pověst L. L. Cirnova až daleko na Jihu, neboť bylo jisté, že vznikla za mořem ve starém světě. Něco prý ten nenápadný, starší a mírně obtloustlý muž dokázal i zde, v Americe. Něco, co mu dopomáhalo k obživě, takže nemusel sahat na své železné rezervy, které prý nebyly malé.

Logarithmus Lewis Cirne však nevypadal podle svého zevnějšku nijak zámožně. Snad neměl ani na holiče, protože jeho brada byla obrostlá věčným strniskem prošedivělých vousů, ostrých jako jed. Oblek z dobré látky vypadal dost ošuměle, i když košile z hodnotného materiálu a dobré boty budily dojem jakési serióznosti. V Metropolitan hotelu bydlil L. L. Cirne v jednom ze skromnějších pokojů, nemajících naprosto nárok na titul „appartement“, ale přesto to byl Metropolitan hotel – a v New Yorku si přece mohl vybrat celou řadu levnějších hotelů.

Když se pana L. L. Cirna tázali, co ho do Ameriky přivedlo, odpověděl, že ho přilákalo jakési studium, ale víc neřekl. Listiny měl v pořádku, jenomže se z nich dověděli pouze nejnutnější.

Pan Cirne byl prostě podivín, s tím osobitým znakem, že si převelice hladil svou ostnatou bradu. To dělal, jestliže přemýšlel. To dělal, když byl netrpělivý, když se nudil i když četl noviny. To dělal snad prostě celých padesát nebo kolik let, co ho zeměkoule na svých hrbech nosila.

Tomáš Dance také nevěřil, že se pan Cirne opravdu jmenuje Logarithmus, i když se snad jmenoval Lewis.

Ale L. L. byl patrně jediným člověkem na světě, který mohl podivnou nabídku Tomášovu vyslechnout s vážným obličejem.

Tomáš Dance byl v úzkých, a nejen on, nýbrž celá jeho rodina.

„Nabízím vám to padesát na padesát,“ pravil, zatímco si L. L. Cirne hladil šumivě bradu, „to znamená v příznivém případě půl miliónu dolarů pro vás.“

Jako zálohu ovšem nemohl Tomáš Dance vyplatit vůbec nic.

„Je to moje dávná myšlenka a věřím jí jako evangeliu, pane Cirne. Pracoval jsem už v tom smyslu, bohužel marně. Nestačím na to. Avšak váš mozek je patrně speciálněji vyvinut pro podobné záhady. Já mám víru, a podařili se mi přimět vás, abyste věřil rovněž, je výsledek zaručen, neboť vy ten poklad najdete.“

Logarithmus Lewis Cirne jen volně pokyvoval.

„Už v pohádkách a v jiných literárních útvarech se hledaly poklady,“ poznamenal, ale to mladého muže jaksi rozhořčilo.

„Nejde o pohádku, pane Cirne, nýbrž o hmatatelnou skutečnost. Moje rodina byla vždycky zámožná – každý to ví. Můj praděd si zaslouží titul průkopníka. Jeho bavlníková plantáž byla na jihu jedna z prvních. Danceové, Ardereuthové, Blazzyové z větve Conny-Mayů, Gasparové… ti všichni mají tam dole svůj dobrý zvuk až dodnes.“

„Přesto, že je válka Severu proti Jihu pokořila až k zemi?“

„Ano, přesto,“ pravil Tomáš Dance, který se o válce Severu proti Jihu ve spojení s touto záležitostí již předtím zmínil. „Jih byl poražen, plantážníci zatíženi ukrutnými daněmi, ale když válku zaplatili, vzpamatovali se zas. Všecky rodiny opět rozkvetly.“

„Ale o své vlastní rodině tvrdíte, že uvadá.“

L. L. Cirne se vyjadřoval upřímně, což bylo jednou z jeho předností. Tomáš Dance, podivuhodně k tomuto muži trpělivý, pokrčil smutně rameny.

„Proto se bráním,“ usmál se trpce. Bylo mu pětadvacet let a vypadal zdravě. „O bídě se zatím u nás mluvit nemůže. Ale muži se nesmějí zastavovat tam, kde přestali jejich otcové. Bohužel, my jsme se zastavili – já a můj bratr.“

„Jste neužitečnými lidmi?“

„Och – jak se to vezme. Já jsem herec. Je to něco tak hodně neužitečného, pane Cirne? Myslím, že podobná zaměstnání také musí na světě být. Můj bratr je lékařem. A ačkoli se to nezdá, je ještě neužitečnější než já.“

„Ku podivu!“ pravil L. L. Cirne, hladě si bradu. „Je opravdu možné se tak vyjádřit o lékaři?“

„Musel byste ho znát,“ zamračil se trochu Tomáš Dance. „Je mu třicet let a největší mrzutost projevuje nad nutností pomoci nějakému pacientovi.“

„Nechápu.“

„Ano, pane Cirne. Já si přece jen vydělávám na jakési živobytí, ale můj bratr George je doslova vyjídačem nahromaděných statků. Je to lékař-vědec, nebo si to alespoň myslí. Snaží se být slavným toxikologem.“

„To není špatné, mladý muži.“

„Nebylo by to špatné, kdyby v tom nepohřbíval spousty peněz. Otec se sice snaží patřičně rozmnožit rodinný kapitál, ale nemá dobré výsledky. Ovšem – kdybychom našli ten poklad, který je skutečností, jak jsem již řekl…“

„Půl miliónu dolarů?“

„Celý milión, pane Cirne. Půl miliónu pro vás. Je to skromný odhad. Vím, co bych dělal s půlmiliónem dolarů. Vím, kde bych jej umístil, aby se bratr mohl věnovat svým jedům a aby otec s matkou měli po starostech. Nikdy ty peníze ovšem nesvěřím Seligovi…“

„Seligovi?“

„To je majitel bankovního domu, spravuje naše jmění. Myslím, že to dělá bídně a s ohledem na vlastní kapsu. Najděte mi ten poklad, pane Cirne, a máte půl miliónu.“

L. L. se zamyslil.

„I já bych věděl,“ pravil po chvíli, „co podniknout s polovinou miliónu.“

„Mám pro úspěšné vypátrání pokladu jisté předpoklady.“ Tom Dance se rozhořel v obličeji. „Bude vaším úkolem se v nich vyznat. Když ve válce Severu proti Jihu padly pevnosti Vicksburg a Port Hudson, valilo se to na Louisianu, a modrým v cestě stál dům mého praděda.

Mému dědečkovi byly právě čtyři roky. Modří ze Severu padli na dům jako kobylky a vyplenili je. Vicksburg a Port Hudson prý se tehdy podobaly peklu. Pozdější války přinesly ovšem horší pekla, pro která se zapomnělo na Port Hudson. Ale co chcete…“

L. L. Cirne nechtěl nic. Nechal mladého muže mluvit.

„Řekl jsem vám přece, že můj pradědeček byl jedním z nejbohatších mužů Jihu. Jeho manželka milovala klenoty a drahé kameny, její sbírka byla proslulá. To všecko bylo v domě, když se modří valili. Myslíte, že jim to padlo do rukou?“

„Nevím,“ pravil pan Cirne opatrně, „nebyl jsem při tom.“

„Do rukou jim nepadlo nic!“ řekl Tomáš Dance ohnivě. „Zkáza hrozila již o několik týdnů dříve. Můj praděd měl čas zlato a drahokamy ukrýt!“

„Dobrá,“ připomněl L. L. střízlivě, „avšak k takovému podniku potřeboval tří věcí, o nichž musíme dokázat, že je měl.“

„Co tím myslíte, pane Cirne? Jaké věci?“

„Především poklad samotný. Za druhé čas, o kterém ostatně tvrdíte, že mu nechyběl. A za třetí nápad poklad ukrýt.“

Tom Dance se zavrtěl.

„Ani o jednom z těchto vašich požadavků nemám pochyby, pane Cirne. Nepočínal byste si za podobných okolností právě tak, jak se to domnívám o svém pradědu?“

„Snad ano.“

„Vidíte!“ Tomáš Dance neupadl do rozpaků nad neurčitostí své domněnky. „Moje prabába ležela na lůžku a chystala se dát život novému potomku. K tomu již nedošlo. Hrůza modrého vpádu ji usmrtila. Ostatně téhož dne zemřel i můj praděd, protože hájil otrokářské zásady se šavlí a s pistolí v ruce. Tehdy prý pracovalo na plantážích mého praděda šest set černých otroků, kteří měli jednotlivě cenu od pěti set do pěti tisíc.“

„Velmi pěkné,“ pochválil L. L. Cirne s rukou na bradě, „avšak co je na tom trvalého?“

„Nic, máte pravdu. Otroků se to netýká. Jistě je můj praděd nezakopal jako poklad pro jejich černou kůži.

Otrokářství je dávno za námi a já považují za nemoderní dnes je kritizovat. Množství otroků mého praděda je pouze odpovědí na váš požadavek číslo jedna – totiž důkazem, že jmění skutečně existovalo v různých formách. Otroci již nejsou. Půda však zůstala a zůstalo i zlato.“

„Dejme tomu, že zůstalo,“ pokývl pan Cirne.

„Nuže? Nechte si to vyložit. Mého čtyřletého dědečka, který se stal v jednom dni úplným sirotkem, odvedl s sebou jistý kapitán modrých. Jeho vojáci pořádně pykali za pleněni našeho domu, ale co to již bylo platné? Můj děd se vrátil na svůj majetek až po dvaceti letech, ujal se ho a začal jej opět zvelebovat.“

„Takže vy jste se po čase narodil…“

„Ano, na Badeithu. Právě tam, kde je pradědův poklad ukryt.“

L. L. Cirne se tvářil shovívavě. „Vaše úvaha snad není špatná, pane Dance, možná že se o pokladu opravdu dá mluvit. Patrně váš praděd přece jenom nějakou tu rodinnou památku nebo broušenou sklenici…“

„Ach ne, pane Cirne, nemluvte o broušených sklenicích, prosím vás. Ostatně neřekl jsem vám ještě všecko. Mám přímé důkazy.“

„Důkazy pro existenci pokladu?“

„Ovšem. Jeden jediný, ale dobrý. Svědectví svého dědečka.“

„Hm,“ řekl L. L. Cirne. „Téhož dědečka, jemuž byly tehdy čtyři roky a kterému je dnes asi osmdesát?“

„Bylo by mu osmdesát,“ odvětil mladík, „kdyby byl naživu. Umřel před pěti lety.“

„Je to tedy ze všech stran zpropadené svědectví, mladý muži.“

„On si psal deník, pane Cirne.“

„Deník ve svých čtyřech letech?“

„Jaký vy jste, pane Cirne! Není to vlastně deník, nýbrž jakési vzpomínkové zápisky, které psal, když mu bylo asi tolik let jako nyní vám. Nikdo z naší rodiny jim nevěnoval tolik pozornosti jako já. Nikdo z nich proto také neobjevil zmínku o pokladu jeho otce. Ostatně – upřímně, pane Cirne – nikoho z mé rodiny ani nenapadlo, že by mohl nějaký poklad existovat.“

„Je bída, že to napadlo právě vás,“ poznamenal L. L. Cirne.

„Ujišťuji vás, že budete jiného mínění, jakmile prostudujete toto.“

Tomáš Dance se hrabal v kapsách, až našel malý, zažloutlý sešitek, nepříliš silný a popsaný droboučkým písmem. Rozevřel jej a listoval.

„Zde,“ pravil. „Vezměte si to, pane Cirne. Důvěřuji vám.“

L. L. si pohladil bradu.

„Je to seznam stop, podle kterých lze najít váš poklad?“

„V jistém smyslu ano. Kdyby však šlo o prostý seznam, nemusel byste se namáhat to číst. Znám ta znamení nazpaměť.“

„Mohl byste je vyjmenovat pro můj lepší přehled?“

„S radostí. Je to především Nebe. Na druhém místě Kamení. Pak následuje Slunce. Po slunci Zrcadlo. A pak Voda a konečně Oheň.“

„Celkem tedy šest?“

„Přesně šest, pane Cirne.“

„Dobrá,“ pokývl L. L. Cirne, hladě si drsnou bradu, „i tak je to dost, má-li se mezi těmi věcmi najít ubohý milión ve zlatě a drahém kamení.“

2

CITACE ČÁSTI RUKOPISNÝCH POZNÁMEK FRANCESE WILLIAMA DANCA, TÝKAJÍCÍCH SE VZPOMÍNEK NA JISTOU ČINNOST JEHO OTCE CLIMA FEODORA DANCA, BEZ DATA, NA NĚŽ SE F. W. D. NEPAMATUJE, ALE KTERÉ JE SNADNO ZJISTITELNÉ Z HISTORIE.

… dnes ovšem vím, že mi byly tehdy téměř čtyři roky, ale mohu to říci jen vzhledem k událostem, které jsou zapsány v dějinách Ameriky. Vzpomínky čtyřletého dítěte mohou být k něčemu jen tehdy, jsou-li vzpomínkami na zvlášť intenzívní zážitky. Ale i potom zbude spíše pouhá stopa dojmu než sled událostí, jakoby natrvalo ve mně zůstaly pocity, které mnou tehdy otřásaly. Dnes, mám-li některý z těch pocitů nebo alespoň pocit příbuzný, vyvolaný nějakou vnější událostí, myslím bezděky na to, že jsem něco podobného zažil, a je mi velmi nepříjemně. To se týká zejména náhlého probuzení. Wallace rozbil nedávno časně zrána vázu, když ji oprašoval na chodbě před mou ložnicí. A hle – vzchopil jsem se s tímtéž pocitem, který mne rozechvěl před mnoha lety jako malé dítě, když mne náhle probudil můj otec, a ačkoli jsem na to nemyslil, připomněl jsem si to okamžitě.

Ten den v minulosti byl zajisté památný, a důležitým se mi zdál, i když jsem ještě nevěděl, že je to datum vpádu vojáků ze Severu. Můj otec mne náhle probudil, jak jsem pravil – tím, že mne zvedl z mého lože, a to bez obvyklých něžností a mnohem dříve než obvykle. Myslím, že jsem plakal úzkostí, poněvadž je-li dítěti úzko, vždy pláče.

Otec mne někam nesl. Tiskl mne ke své tváři a já jsem se ho bál. Měl drsnou tvář, všecko mi připadalo veliké a hrubé a děsil jsem se toho. Také jsem asi byl nesen nešetrně – oproti jindy – pohupoval jsem se a poskakoval a hlava se mi třásla. Měl jsem pocit zimy, neboť jsem byl bez přechodu zbaven teplého objetí měkkých podušek. Také tento pocit někdy zažívám a ihned si připomenu tehdejší den. Myslím vůbec, že přes všelijaké pozdější příhody, z nichž mnohé byly dobrodružstvím, zůstává tato z mých čtyř let věku nejintenzívnější.

Celkem se se mnou nedálo nic tak strašlivého. Měl jsem hrůzu před svým otcem. Dnes to vím. Můj otec se zmítal strachem. A to bylo pro mne něco děsného, neboť jsem byl zvyklý vídat v něm ochránce proti všemu zlému. A náhle přišlo něco většího, silnějšího a tvrdšího než on sám, a proto jsem se bál.

Můj otec mne konečně postavil na zem. Jako čtyřletému mi připadal pes veliký jako kůň a kůň jako mamut. Koně a psy jsem vídával i potom dosti často. Nevídal jsem potom však náš dům, ten dobrý, skvělý Badeith. Když jsem tam opět po létech přišel, byl jsem překvapen, jak je malý. Ne, není ve skutečnosti malý. Jenom mým čtyřletým očím připadal úžasně veliký, jeho rozměry rostly se mnou v mé představě a matné vzpomínce, jak ml let přibývalo.

Tehdy jsem stál a můj otec ke mně poklekl. Pamatuji se především, že mně půda chladila bosá chodidla. To byl nepříjemný dojem a proto musím mít až dodnes připraveny teplé ranní trepky, abych si nepokazil náladu na celý den. Další dojem, který jsem tehdy měl, nemůže být už opakován, a já nevím, mám-li k tomu připojit bohužel nebo bohudíky. To byl pohled mého otce.

Nedovedu jej popsat, ani jiným způsobem vylíčit. Všecko je ztraceno v mlhách útlého dětství, jen hluboké stopy zůstaly, asi tak, jako na schodišti domu Cornevillů otisk podkovy, když modrý voják vjel s koněm až dovnitř.

Proto nemůže být doslovně pravdou to, co mi pak můj otec říkal a co zde píši jako přímé věty. Pravdivý je jen smysl. Pochopil jsem již tehdy, že mi chtěl něco vštípit do paměti, ale teprve dnes vím, že to mělo zůstat tajemstvím. Jenomže jak svěřit čtyřletému dítěti tajemství, které je určeno jen pro ně samotné a jehož význam mu může být jasný až po letech? Můj otec byl postaven před velmi těžký úkol.

Nepochybuji, že s mou matkou, ležící tehdy na loži rodičky, mluvil jasněji. Snažil-li se zasvětiti také mne do svého tajemství, dokázal tím, že jeho předtucha byla správná. Moje matka toho neblahého dne zemřela a já jsem se stal jediným nositelem otcova odkazu.

Z chování mého otce nijak nevyplývalo, oč jde. Mohl to být příkaz pomsty i náznak nějakého úkrytu, jak jsem si později domýšlel, nebo snad mravní dědictví či něco podobného. Marně jsem přemýšlel, snaže se uvést v nějakou harmonii to, co jsem si měl pamatovat. Možná, že jsem polovinu těch věcí zapomněl, přes úzkostlivou otcovu snahu. Byl jsem příliš postrašen. Ale rozhodně mi otec nesvěřil, proč si to mám pamatovat.

Jakou formou ke mně otec mluvil, rovněž již nevím. Byla to však zajisté forma, o níž se domníval, že na můj mladičký mozek bude nejvíce působit. Proto ji v následujícím překresluji podle své nejlepší představy, řeknu-li, že mi otec například pravil:

„Francesi… řekni mi, na čem právě stojíš? Řekni mi to a pamatuj si to. Musíš si to pamatovat, rozumíš? Opakuj to dvakrát! Ještě jednou! Na čem stojíš, Francesi?“

Řeknu-li to tedy, neznamená to přirozeně, že to přesně tak řekl.

Stál jsem na studeném kamení. To vím zcela jistě až dodnes. A pak:

„Francesi, pohlédni vzhůru. Co vidíš?“

„Vidím nebe,“ odvětil jsem.

A můj otec pokračoval asi následovně:

„Odjíždím na dlouhou cestu, Francesi. Až se vrátím, zeptám se tě na to znovu. Na čem stojíš a co vidíš nad sebou? A nebudeš-li to správně opakovat, nedostaneš až do smrti ani lžičku zmrzliny.“

Tehdy byla zmrzlina, vyráběná pomocí ledu dováženého ze severních států, novinkou.

Ano, stál jsem na kamení a nad sebou jsem měl nebe, a pamatuji si to dodnes, ačkoli pro obrazovou vzpomínku to nic neznamená. Kamení a nebe snad dokazuje, že jsme byli mimo dům někde venku. Avšak nemám dojem, že se mnou můj otec šel příliš daleko a zejména nikoli zahradou, kterou by byl musel projít, kdyby byl chtěl dům opustit kterýmkoli směrem.

Ostatně třetí věc, kterou jsem si měl pamatovat, byla výlučně interiérová. Otec mne otočil. Chvěl jsem se mu asi pod rukama jako list.

Jeho veliká, drsná tvář se mi potom často zjevovala neurčitě ve snách, v mých slzách rozplizlá, připomínající a přísná – byl jsem na pokraji úděsu tím většího, že to byl úděs z ničeho. Můj otec o tomto úděsu věděl, hleděl jej však přemoci svou autoritou. Byla to prostě chvíle, v níž mne nemohl šetřit – a zdá se, že v mém vlastním zájmu. Marně však jsem později hleděl tento zájem pro sebe zužitkovat.

„Co vidíš na této straně, Francesi?“

Viděl jsem veliké zrcadlo. Odrážela se v něm moje postava t postava mého otce, klečícího u mne. Viděl jsem sám sebe, jasně, jako osvětleného v nějaké tmě, ačkoli okolo nás tma nebyla. Viděl jsem zrcadlo. A opět jsem byl uchopen a otočen, nebo alespoň myslím, že jsem se měl dívat na jinou stranu.

„Vidíš, Francesi? Co vidíš?“ říkal otec naléhavě, hrubě, s očima, kterých jsem se opravdu bál.

Zrak mne zabolel… opět mívám dojmovou vzpomínku, pohlédnu-li náhle do slunce. Tehdy jsem totiž viděl slunce. Stálo dosud velmi nízko, někde nad nekonečnými bavlníkovými plantážemi.

Bylo časně zrána. Slunce právě vycházelo. Odvrátil jsem se od jeho přímé, oslňující záře patrně sám. Nemohu říci, viděl-li jsem slunce oknem nebo čím. Nemám v mysli ani stín obrazu svého tehdejšího okolí. Jen vím, že na jiné straně jsem viděl tmu a v ní oheň.

„Pamatuj si ten oheň, Francesi!“ říkal můj otec.

Ten oheň ve tmě mi naháněl velikou hrůzu. Jaký to byl oheň, nevím. Patrně v krbu. Ale vím jistě, že kolem něho byla tma. Existuje-li v duši čtyřletého dítěte vzpomínka na zářící slunce na jedné straně a na pekelný oheň na druhé, může se zároveň říci, že tehdy dítě křičelo z plných plic. A já myslím, že jsem křičel.

Zbývalo mi však viděti ještě vodu.

Z toho mi utkvěl v paměti pouhý termín na rozdíl od ostatních věcí, na něž vzpomínám jako na věci a nikoli jako na jména. Na vodu si však nevzpomínám. Jaká to byla voda? Bezpochyby Mississippi.

Zdálo se, že mému otci velmi záleželo na tom, abych si pamatoval všecko, co mi ukázal. Ani slůvkem mi nenaznačil, proč si to přeje. Čas podle všeho byl tak vzácný, že otec nenašel jinou možnost. Ať je tomu jakkoli… onoho pamětihodného rána jsem viděl svého otce naposled. Připadalo mi, že jsme příliš dlouho na místě, kde mi ty věci ukazoval. Snad jsme prodlévali opravdu dlouho. Potom se však ukázalo mnoho lidí, vzniklo mnoho hřmotu a otec mne vzal do náruče. Někam se mnou odběhl, ale nemyslím, že k mé matce.

Vím – ale nevěděl jsem to tenkrát – že byl můj otec přinucen postavit se na odpor modrokabátníkům, kteří mu nevěřili a chtěli vniknout do matčiny ložnice. Vnikli tam přes jeho mrtvolu, neboť se bránil se šavlí a s pistolí v rukou. Ti strašní lidé potom našli i mne a zabalili mne do něčeho, pro co jsem neviděl kolem sebe. Prý to učinil kapitán těch vojáků, jenž je z domu vyhnal a jenž se mne jako sirotka pro ten čas ujal.

Možná že by byla válečná vřava kolem našeho domu zcela smazala vzpomínku na nebe, kamení, slunce, zrcadlo, vodu a oheň, ale byl jsem toho ušetřen, protože mne odnesli. Také nevím, co se se mnou potom dělo. Posléze jsem byl odevzdán příbuzným a konečně jako dospělý muž jsem se na Badeith vrátil.

Za svého mládí jsem o otcově poslední snaze ani vážně nepřemýšlel. Válka zničila mnoho, pozemky Badeithu však zůstaly. Zvelebil jsem je, opravil jsem dům, oženil jsem se s hodnou ženou…

Můj nejstarší syn snad se té zajímavé věci ujme. Nemohu mu opravdu říci více než to, co je zde napsáno. Nechť si to rozhodne sám. Snad by se mi i vysmál, kdybych s ním chtěl o tom podrobně promluvit. Chytá se jiných obchodů. Tvoří akciové společností, trusty a všelijaké jiné věci, o nichž se mně v jeho letech ani nezdálo. Říká, že je to chytřejší, než se trápit s bavlnou.

Snad je, ale já bych pro to nebyl…

3

„Dál nečtěte,“ pravil Tomáš Dance, pohlédnuv panu Cirnovi přes rameno, a připojil:

„Můj tatík naprosto není romantický, a v téhle záležitosti něco romantismu je. Můj bratr rovněž není romantický, ale já jsem. Nedokazuje to moje povolání?“

„Povolání umělce,“ pokývl L. L. Cirne.

„Nikdo nevěnoval zápiskům mého děda pozornost. Něco se o nich ví, ale já jsem jediný, kdo je studoval podrobněji. Zdá se, že dokonce ani Frances William Dance se neodvážil pronést domněnku, že jde o poklad. Teprve já se tou teorií obírám a věřím ji. Ostatní členové rodiny by nevěřili.“

„Frances William Dance se také mohl ve svých vzpomínkách mýlit,“ pravil L. L. Cirne, hladě si konejšivě bradu.

„Inu,“ vzdychl mladý muž, „mohl. V detailech. To je zaprvé. Za druhé snad nejde o nic významného. Za třetí se nezdá, že by byl můj praděd našel v domě tak dokonalý úkryt, aby nebyl dodnes nějakou náhodou objeven. Mnoho se přestavovalo a opravovalo, a Frances William asi dost důkladně pátral. Snad byl poklad zakopán i mimo dům. Myslím, že se můj děd nakonec vzdal naděje.“

„Naděje na poklad?“ otázal se Logarithmus Lewis Cirne pátravě.

„Nemyslil možná přímo na poklad. Na poklad myslím já. Může jít o celé desítky jiných věcí. Politické dokumenty, například. Nebo smluvní listiny.“

Logarithmus Lewis Cirne pokyvoval s velkým porozuměním.

„Znamení je šest,“ pravil. „Nejnápadnější se mi zdá slunce. Jelikož je dokázáno, že vpád do vašeho domu nastal zrána, díval se váš čtyřletý děd k východu. Oheň, obklopený tmou, byl na západě. Uvažme to, pane Dance. Nad hlavou nebe, pod nohama kamení. Informujte se, zdali tehdy nablízku nehořel jiný dům.“

„Hrome! Nablízku není jiný dům, ale za západním obzorem je město!“

„Jaké město?“

„Hatchend. Pět mil od Badeithu. Vím to jistě, že bylo tehdy zpoloviny vypáleno.“

„Máme tedy oheň v šeru západu,“ usmál se L. L. Cirne, nezapomínaje na laskání své hrozné brady. „Ale vsadím se, že si to váš děd rovněž uvědomil. A hledal tedy na přímce spojující východ slunce s městem Hatchendem, neboť je jasné, že ho jeho otec obracel šesti směry, ležícími k sobě navzájem v pravém úhlu.“

„Myslíte, pane Cirne…“

„Nejsem zajisté první, kdo tak myslí,“ pravil Logarithmus Lewis káravě. „Mozek vašeho dědečka se určitě zabýval touto úvahou. Jde o průsečík tří přímek, o nic jiného.“

„Pak tedy voda byla na severu a zrcadlo na jihu nebo obráceně!“

„Velmi pravděpodobně. Jaká je tam voda? Mississippi? A jaká ještě?“

„Žádná jiná, pane Cirne.“

„Jak lze vidět řeku od vašeho domu?“

„Není vůbec vidět. Ovšem, kolmá vzdálenost od Badeithu k jejímu toku má směr právě severojižní, ale to jsou tři míle a na březích byly tehdy vysoké hráze proti povodním. Od našeho domu není možno spatřit řeku ani z místa, které je na západ i na východ vzdáleno od domu pět až deset mil. Hráze jsou dlouhé.“

„Pak tedy tenkrát pršelo,“ řekl L. L. lehkomyslně. „I při dešti může být vidět na východě slunce.“

Potom podal jakýsi komentář.

„Buď na tom něco je nebo není, mladý muži. Věříme-li, že je, musíme také věřit, že váš dědeček nebyl tak hloupý chlapík, aby nevyzkoušel všecko možné. Nedošel k výsledku. Proč? Poněvadž zapomněl počítat s jednou možností.“

„S jakou, pane Cirne?“

„S eventuální chybou ve svých vzpomínkách. Zrcadlo a slunce stejně jde špatně dohromady. Zrcadlo se neumisťuje venku a slunce nebo vodu lze jen za zvláštních okolností spatřit uvnitř. Mám ovšem na mysli volnou vodu. Vodu ve džbánu by byl čtyřletý hoch nenazval vodou, nýbrž džbánem, a slunce viděné oknem by byl prohlásil za okno a nikoli za slunce.“

„Pane Cirne… mám radost, že o věci vážně přemýšlíte…“

„Není na světě nic, co bych odbyl povrchním myšlením, mladý muži,“ odvětil L. L. Cirne vážně.

„Byl byste tedy ochoten…“

„Neříkám, že ne. Musím podotknout, že vaší pokladové fantazii věřím jen zpola. Není mi však proti mysli podniknout výlet na jih. Jste-li na tom ještě tak dobře, abyste si mohl vzít na starost vydržování mé osoby se vším, co k tomu patří, a zaručujete-li mi smlouvou, že mne v nejhorším případě dopravíte na svůj náklad zpět – totiž sem do tohoto pokoje, na tuto židli, nasyceného, napojeného a zdravého, pojedu se na to podívat.“

„To všecko vám zaručuji,“ pravil Tomáš Dance nadšeně, „nemáte-li ovšem přemrštěné požadavky.“

4

Tomáš Dance měl pohodlný vůz, kterým dovezl pana Cirna až na místo. Bylo to zábavnější než jízda vlakem, také levnější, ale trvalo to o den déle.

„Na Badeithu…“ vykládal po cestě Tom Dance, poněvadž o něčem hovořit museli a rozmluvě o tajemném pokladu se L. L. úmyslně vyhýbal, „žije můj otec s matkou a můj bratr George. George tam má zařízenou laboratoř. Je starší o pět let než já a otec ho nesprávně uznává za hlavu rodiny. Já tam nejezdím častěji, než musím. Vydržuji se sám. Ale bratr se prozatím dává živit otcem. Dej Bůh, aby se jednou jeho vědecká práce vyplatila. Bylo by na čase.“

„Co je s vašimi plantážemi?“

„Jsou v nájmu a nese to bídně málo. Otec už dávno zanechal pěstování bavlny a vrhl se na finanční transakce. Ale má k tomu nevhodnou povahu, miluje klid a byl také trochu nemocen. Dnes všecko řídí jakýsi Hugo Selig. Otec mu důvěřuje, matka je slabá a George se nestará. Myslím, že nás Selig šidí, kde může.“

Podivuhodné se panu Cirnemu zdálo, že s největším nadšením mluvil Tom Dance o starém sluhovi v jejich domě, o muži černé pleti, pojmenovaném Sokrates. Tom Dance ho nazýval černým démantem. Avšak ve svém spolucestujícím nevzbudil nadšení. L. L. Cirne černochy ze závažných osobních důvodů nemiloval.

Roční doba byla pro Jih příznivá. Nenastalo ještě horké, vlhké léto, s kterým obyčejně přichází od vzdálených bažin nebezpečná horečka. Za dřívějších časů ve většině případů usmrcovala.

Sympatická tvář Torna Danca se rozjasňovala, když se blížili k jeho domovu. Jeho studebaker byl jen střední typ, ale běžel po rovné silnici pořádně rychle. L. L. Cirne pociťoval rozkoš.

Ale Hatchend nebyl pěkným městem, ani velkým, ani jinak pozoruhodným, a proti pětitisícovým městům, která znal L. L. odjinud, vypadal dokonale znuděně. Měl velké procento dřevěných staveb a zdálo se, že se každým rokem více vysušuje. Trochu živý byl jen batchendský přístav, Jehož někdejší bavlnářská sláva znamenitě opadla. Farmáři nevozili již mnoho bavlny k řece. Po kraji byly roztroušeny čistírny, ze kterých se balíky rozvážely sítí úzkých silnic rychleji a levněji. Řeka sloužila spíše dopravě dříví po proudu a proti proudu se namáhaly parníky většinou prázdné.

Tomáš Dance letěl posledních pět mil jako vítr. Po pěti mílích dosti nepěkné cesty, téměř rovnoběžné s řekou, zastavil a pravil:

„Nuže, jak se vám líbí Badeith?“

Panu Cirnemu se líbil. Od silnice, vinoucí se dál mezi bavlníkové plantáže, byl oddělen jedním stem yardů polojižní zahrady, kde stál staletý banánový strom. Dům neměl zvláštní architekturu, ale pěkně jej zdobila vysoká terasa v průčelí. Podpíralo ji šest sloupů, rozestavených v mírném, širokém oblouku, takže pod terasou vznikla prostorná, neohrazená veranda. Před tuto verandu bylo vystrčeno schodiště, půdorysem odpovídající poloze sloupů a široké od prvního sloupu k poslednímu. Toto bohaté průčelí dodávalo jednopatrovému Badeithu pečeť staré nádhery, tím spíše, že široké, obloukovité schodiště bylo z bílého italského mramoru. Jeho nevelká výška umožňovala, že kromě dvou pater mohl stavitel vybudovat několik nízkých nebo snad do země zapuštěných místností ještě pod přízemím, a dům vypadal vcelku o něco vyšší. Mramor schodiště místy již rozpraskával, ale i tak měl až dodnes cenu, která v první polovině minulého století byla jistě závratná.

Tom Dance křepce vyskočil a zmáčkl tlačítko elektrického zvonku u mřížových vrat.

„Nikdy nebývalo zavřeno,“ pravil při tom mrzutě a vrtěl hlavou.

L. L. Cirnemu bylo trochu divně. Ve vzduchu cítil neznámé vůně. Slunce, ačkoli tou dobou ještě nebylo parné, sálo ze země páry, které naplňovaly vzduch dusným vlhkem. Logarithmus Lewis Cirne se potil na čele přes míru, a poněvadž mu ve stojícím voze bylo dusno, vylezl ven.

Nejzbytečnější na světě se mu přitom zdál ošumělý převlečník, který nesl přes ruku. Nejvíc ho tížilo oblé bříško. A kdyby se nebyl bál úpalu, odhodil by svůj nový panama do ibiškového křoví, které oddělovalo silnici od plantáže.

„Proč nejdou?“ huboval Tom Dance. „Sokrates buď spí, nebo je nemocen.“

Konečně někdo počal sestupovat po mramorovém schodišti. L. L. Cirne si nikterak nedovedl namluvit, že je ten chlapík černý. Byl jen snědý a mračil se z dálky. Bílé spodky a rozevřené sako pověděly panu Cirnemu, že nejde o osobu služebnou.

„To je George!“ zvolal Tom Dance. „Od kdy jsi vrátným, George?“

George Dance neodpověděl. Když se přiblížil až k mřížovým vratům, přestal se L. L. Cirnemu líbit docela. Svému bratru se naprosto nepodobal, leda trochu postavou. Byl tmavších vlasů než Tom a v obličeji měl ostřejší rysy. Hlavně však zarážel studený pohled jeho temněmodrých očí.

Vědec? řekl si L. L. Snad. Ale v tomto člověku vězelo něco nezdravého, něco panovačného a sobeckého zároveň, něco fanatického a nevlídného.

„Lítáš vzduchem nebo co, Tome?“ pravil suše skrze mříže. „Nemohl jsi přece dostat zprávu dřív než dnes ráno.“

„Zprávu o čem?“ otázal se Tom Dance a bylo znát, že se trochu znepokojil.

„Proboha, ty nic nevíš?“

„Co mám vědět, George?“

„Otec je mrtev,“ řekl George Dance a věnoval málo přátelský pohled panu Cirnemu.

5

Pak se otevřela mříž. Tom Dance vběhl dovnitř, nestaraje se o svého hosta, což L. L. přesto, že uznával důvody jeho vzrušení, shledával nepříjemným. Ve voze bylo dusno. Na silnici neležel žádný stín kromě stínu Tomova automobilu.

Tom Dance vběhl po mramorovém schodišti do domu a jeho bratr zmizel s menším pospěchem za ním. A pan Cirne, vida to, vešel do zahrady rovněž.

Uchýlil se pod banánový strom a sundal klobouk s hlavy. Shledal, že se nemá kam posadit. Starý Dance tedy zemřel. L. L. Cirne Toma litoval, neboť Tom se zdál být dobrý chlapec. Toto neštěstí však zajisté nemohlo znamenat, že pan Cirne bude ponechán sám sobě. Tak drahý výlet by si byl nedovolil.

Chvíli se rozhlížel. Na plantážích se ještě nepracovalo, nechávaly se dozrát pod sluncem. Kolem panovalo hluboké ticho, skoro smutné a jaksi opuštěné. Odpoledne již značně pokročilo. L. L. Cirne poobědval jen spěšně při jakési zastávce a nyní měl hlad a žízeň. Nepředstavoval si, že se bude pro nějaké úmrtí muset postit.

Badeith byl postaven uprostřed plantáží. Zahrada, která jej obklopovala, byla marnotratně vyrvaným kusem země. Kdysi snad ji nákladně pěstovali, nyní se omezili na udržování trávníků, několika stromů a květinových záhonů. Za domem, v dálce snad tří mil, jak ostatně předem informoval Tom Dance, viděl pan Cirne něco žlutavého a vysokého, jako hřbet táhlého kopce. Usoudil bystře, že je to pověstná hráz, chránící plantáže před zátopami.

Ale potom se už nudil a jazyk se mu lepil na patro. Nikdo s o něj nestaral, což bylo zřejmě proti smlouvě.

L. L. Cirne volně, ale bez rozpaků kráčel k mramorovému schodišti. Nemělo víc než deset nízkých stupňů. Široké a vysoké dveře vedly do jakési halové předsíně.

A v těch se panu Cirnemu postavil do cesty obrovský černoch.

„Vsadím se, že se jmenujete Sokrates,“ pravil L. L. s jistým úlekem, neboť si nepředstavoval černého komorníka v takových rozměrech.

„Ano, pane,“ odvětil ten chlapík čistou a zdvořilou řečí, „co si přejete, prosím?“

Byl pořádně veliký, ale stářím se již hrbil. Ebenová, zrcadlově lesklá tvář měla dobrácký výraz a šedivé, drobně vlnité vlasy mu podivně slušely. L. L. slýchal, že stářím lidé černé pleti šeredně popelavějí, tento stařec to však nepotvrzoval. Snad se těšil kromobyčejnému zdraví,

„Jmenuji se Cirne,“ pravil L. L.

„Promiňte, že to pro mne nic neznamená,“ řekl černoch se správným přízvukem. Nemluvil asi nikdy nějakou černošskou řečí. Byl vychován řečí svých pánů.

„Jakže…“ pohoršil se L. L. „Mohu vás ujistit, že pro pana Tomáše Danca to naopak znamená velmi mnoho.“

Vládl tu nepořádek. Nepořádek, který nebylo lze omluvit ani úmrtím.

„Připomeňte panu Tomáši Dancemu, že jsem zde,“ dodal pan Cirne mrzutě. „Přijel jsem totiž s ním.“

Sokrates se uklonil a zašel zpět do haly. Ačkoli však náznakově za sebou přitáhl dveře, nelenil L. L. Cirne ani okamžik a chopiv se stříbrné kliky, jejíž ryté vzory byly již napolo setřeny, vešel.

Prostorná hala, s okny zvenčí zamřížovanými, byla zařízena nábytkem minulých desetiletí. Tak ji patrně zařídil Tomův otec. Mohla se dočkat obnovy až v další manželské generaci, které prozatím nebylo. L. L. Cirne nebyl všetečka. ale do rodin rád nahlížel, jsa toho přesvědčení, že nejvíce tajností ze všech sociálních a společenských institucí má právě rodina.

V hale se nacházela jakási starší dáma, v níž L. L. rozeznal bez obtíží paní Danceovou. (Těžko to mohl být někdo jiný.) Společníkem jí byl asi padesátiletý gentleman, kterého L. L. nemohl zařadit prostě nikam. Kromě nich a Sokrata nebyl v hale již nikdo. Sokrates pravil, že pan Cirne hledá pana Torna.

Dáma vzhlédla s výrazem bolestného smutku, ale svůj hlas se snažila ovládnout. L. L. Cirne byl znovu nucen připomenout, že s Tomášem Dancem přijel jako jeho host, ale neodvážil se vyjevit pravou příčinu své návštěvy, ani že má trýznivou žízeň a trapný hlad.

Poněvadž se musel představit, učinil to. A tak se dověděl, že padesátiletý gentleman je úřední lékař z Hatchendu. Jmenoval se Ewart Farndon a ihned vzal na sebe také úlohu, která by byla způsobila paní Danceové jisté obtíže.

„Milý pane Cirne,“ pravil, „Tom patrně neměl tušení. že jeho otec zemře, když vás sem zval. Nahlédněte sám. že se okolnosti závažně změnily…“

L. L, ho nechal domluvit. Viděl v něm venkovského inteligenta, který se snaží být tím moudřejší a nenucenější, čím menší je pole jeho společenské působnosti.

„Zcela chápu,“ odvětil, jak nejslušněji mohl, „a dovoluji si projevit madame soustrast. Jenomže je nutno uvážit, že se nemohu vzdálit, jak by bylo taktní. Do Hatchendu je pět mil. Nevím, je-li pro mne pět mil vhodnou vzdáleností vůbec, zejména jsem-li roztřesen po dlouhé cestě a hladový a žíznivý. Kromě toho jsem nikdy v této krajině nebyl a mám nějaké zavazadlo. Krátce řečeno, jsem zcela odkázán na milost a nemilost pana Tomáše Danca.“

Prozatím nebyl L. L. odhodlán uplatňovat paragrafy své písemné smlouvy, ale pochvaloval si svou opatrnost, která ho zajišťovala v každém případě.

„Zeptám se Toma,“ odvětila paní Danceová unaveně. „Lituji, pane, že jste se dostal do tak nepříjemné situace. Tom se jistě postará, aby napravil, co se dá.“

„Tom je u svého mrtvého otce,“ pravil o poznání ostřeji doktor Ewart Farndon, „což je dostatečný důvod, abyste ho omluvil.“

„Zcela ho omlouvám,“ pokývl pan Cirne mírně, „to však nepřekáží zajisté tomu, aby mi váš sluha podal sklenici vody? Prosím o ni.“

„Madame?“ řekl ten černý tázavě a nehnul se.

„Přineste limonádu sem, Sokrate,“ nařídila. „Pan Cirne počká na Torna a domluví se s ním. Posaďte se laskavě, pane Cirne.“

L. L. zdvořile poděkoval a odešel ke křeslu v nejvzdálenějším koutě haly. Doktor Ewart Farndon mlčky přecházel. Paní Danceová s jakýmsi povzdechem usedla. Jestliže předtím o něčem hovořili, nehodlali v tom před panem Cirnem pokračovat.

L. L. Cirne se ozbrojil bohorovným klidem a jen si hladil bradu, čekaje na svou limonádu. Cítil, že tu překáží, jako by asi překážel párek velikých hadů v psacím stole, ale z osobních důvodů nemohl jinak.

Sokrates tu byl s limonádou velmi brzy. Pak se chvíli čekalo, a posléze vyšel z nějakých dveří George místo Torna. Obrátil se přímo k panu Cirnemu, který ho přivítal přiměřeným úsměvem.

George Dance se však neusmíval. Mnoho lidí by se neusmívalo za podobných okolností, jenomže George Dance se tvářil, jako by byl smrtí jeho otce vinen pan Cirne.

„Tom na vás asi zcela zapomněl, drahý pane,“ oslovil ho, „pochybuji, že si dnes vůbec ještě vzpomene.“

„To by bylo nepříjemné,“ odvětil pan Cirne, „počítám s ním zcela určitě.“

„Jak můžete počítat s člověkem, který stojí náhle nad mrtvolou svého otce?“ pravil George Dance podrážděně.

„Je mi líto. Zaplatil bych si taxametr, který by odvezl mne a mé zavazadlo, kdybych věděl, kudy na to. Chtěl byste mi poradit?“

George Dance mávl rukou.

„Jsou tu dva automobily, můj a bratrův. Přijde na to, kam hodláte odcestovat.“

„Můj Bože, což vím?“ otázal se L. L. upřímně, „původně jsem měl být v tomto domě hostem.“

„To ovšem padá,“ odtušil doktor Dance stroze, „chápete asi, proč.“

L. L. zůstal laskavý a mírný.

„Zcela chápu,“ odvětil. „Při vší úctě, kterou k mrtvým chovám, není mi v jejich přítomnosti o nic příjemněji než na příklad vám v přítomnosti mé. Dovolte, abych vypil tuto limonádu a počkal přece jenom na vašeho pana bratra. Nevíte, co mne sem přivedlo, a nemůžete mít tedy také tušení, proč před ním nechci zbaběle uprchnout.“

„Dobrá,“ řekl George Dance, jako by panu Cirnemu prokazoval milost.

L. L. zůstal klidný, ačkoli měl hlavu plnou trudného přemítání. V dalším hovoru dbal George Dance jeho přítomnosti rozhodně méně než doktor Ewart Farndon a paní Danceová.

„Je naprosto nutno, aby byl můj otec pitván?“ otázal se George Farndona.

„Je to nutné,“ řekl Farndon a pokrčil rameny, „je to přece…“

Nedořekl-li, pak bezpochyby jen kvůli panu Cirnemu.

„Jen to dopovězte,“ George skoro vybuchl. „V případě sebevraždy jsou úřady neúprosné, co?“

„Přijedou si pro něj zítra ráno, Georgi.“

Panu Cirnemu bylo pohodlně. V hale vládl příjemný chládek. A slyšel přitom zajímavé věci. Sebevražda? Proč asi spáchal starý Dance sebevraždu? Paní Danceová slyšitelně vzdychala.

Doktor Ewart Farndon začal shánět i klobouk nebo co.

„Úmrtní lístek leží na stolku,“ pravil, „dovezete mne?“

„Snad byste měl ještě chvíli počkat, k čemu se rozhodne tento pán,“ ukázal George.

Na mnoha místech byl již L. L. Cirne nevítaným hostem. Ale málokde to cítil tak zřetelně.

„Prosím ještě o malou trpělivost,“ řekl a dopil chladnou limonádu.

George Dance si ho nevšímal.

„Ostatně nevím, co Tom zamýšlí se svým vozem,“ bručel, dívaje se na hodiny u krbu. „Petr tu musí být s naším automobilem každou chvíli. Pak vás může odvézt hned.“

Tom Dance svou návštěvu u mrtvého prodlužoval. Když se konečně objevil, leželo již slunce tak nízko, že vpadalo pobočním oknem paprsky téměř vodorovnými.

Tomův obličej byl podivuhodně změněn. Svraštělé čelo a svislé ústní koutky dokazovaly, že tento mladík, romantičtěji založený než jeho starší bratr, plakal. A že snad nevycházel od úmrtního lože svého otce tak dlouho, dokud své city alespoň trochu neovládl.

L. L. Cirne už věděl, kde mrtvý leží. Bylo to za prostředními dveřmi. Ve chvíli, kdy Tom pohlédl na pana Cirna, jako by ho spatřil v životě poprvé, vešel do haly veliký Sokrates s dvěma tučnými svícemi v rukou. A zašel do těch prostředních dveří.

L. L. Cirne povstal a přiblížil se k Tomovi. Soudil, že Tom Dance je ze všech přítomných nejlepší člověk vůbec.

Podal mu ruku.

„To je špatné, hochu, což?“ pravil. „Kdo to mohl tušit?“

Tom Dance pokrčil rameny. Slova L. L. Cirna byla velmi obyčejná, ale tón srdečný. George se zamračil.

„Musíš to nějak zařídit se svým přítelem,“ řekl nevlídně.

„Dovezu vás do Hatchendu, pane Cirne,“ pravil Tom změněným hlasem, „jistě se na mne nezlobíte.“

„Nesmysl. Obávám se naopak, že vás nevhodně obtěžuji.“

„Zavedu vás do hotelu a zítra vás navštívím. Skutečně, nechtějte dnes, abych…“

„Nechci naprosto nic,“ pravil L. L. velmi konejšivě, „kromě toho, abyste se mne prozatím co nejdříve zbavil.“

L. L. Cirne se již zdvořile ukláněl paní domu, když je vyrušil zvuk přijíždějícího automobilu. Nechal klanění, poněvadž si ho přestali všímat. Zvuk motoru je upoutal, zejména Georga. George Dance dokonce učinil krok nebo dva k východu.

„Je to on? Přijel?“ tázal se nedočkavě neurčité adresy.

Chviličku čekali. Napětí, které se zračilo ve výrazu Georgeho Danca, se panu Cirnemu naprosto nelíbilo. Koho mohli očekávat za podobných okolností? Příbuzného? Ani nejbláznivější příbuzný nemohl být očekáván s tak blýskajícíma očima. Ani nejklepavější teta nemohla svou přítomností vzbudit tolik obav, kolik jich nyní dávala najevo paní Danceová. A ani nejlakomější strýc by byl nerozvířil tolik odporu, kolik ho L. L. viděl na sympatické tváři Tomášově.

Proto L. L., chovaje se tiše, byl velmi zvědav na figuru, která se objeví.

Objevila se. a tak trochu se podobala figuře L. L. Cirna. Nevelký, obtloustlý pán živých pohybů stanul na prahu. Byl nepoměrně lépe oblečen než pan Cirne, s bohatou elegancí stárnoucí mužů, kteří nejsou vzdáleni myšlenky nosit šněrovačku. Klobouk měl na hlavě. Počínal si tedy severoamericky. Na jihu je však klobouk určen jenom k tomu, aby byl hluboce smekán, a pán si to uvědomil. Smekl.

Poněvadž výrazy tří pozůstalých byly v té chvíli velmi podivné, obtloustlý gentleman se zarazil. Veliký Sokrates stál za ním jako nějaká stráž.

A tak se na sebe dívali jako nepřátelé a L. L. Cirna to velice zajímalo.

Konečně dostal první informaci v této sebevražedné historce, kterou ani ve snu neočekával. Informaci, která s ním jako s odborníkem trhla. George Dance totiž, stále plný fanatické, zlostné energie, učinil krok vpřed a pravil ostře:

„Vrahu!“

6

Třeba to bylo dosti zvláštní, L. L. Cirna to nepoděsilo. Tvrdému, jaksi sentimentálně zachmuřenému temperamentu Georgeho Danca dokonce slušelo toto slůvko jako dobře střižený šat. Bylo to snad tím, že George Dance již nějakou dobu nosil to slovo v mysli a chystal se je pronést? L. L. cítil ulehčení. Podivné dosavadní chování mladého lékaře jako by se rázem vysvětlilo. L. L. měl přece dostatek zkušeností, aby znal nejrůznější projevy smutku nad ztrátou milované bytosti. A nyní ani projev Georgeho Danca nebyl pro něj již záhadou.

To se ovšem týkalo jen vnitřní stránky věci. Proč byl právě obtloustlý gentleman židovského vzezření nazván vrahem, L. L. hned nepochopil. Tím méně to patrně pochopil nový návštěvník sám. Strnul nejdříve překvapením. Pak se rozhlédl po všech přítomných.

„George…“ pravil posléze, „to platilo mně?“

„To platilo vám!“ odvětil George Dance ostře.

Návštěvník se rozpačitě usmál. To ho charakterizovalo. L. L. si představoval, že nikdo jiný by se za těchto okolností neusmíval.

„Nechápu, George…“

„Ach, to rád věřím. Jen pojďte dále, Seligu. Dovíte se to hned. Můj otec je mrtev. Spáchal sebevraždu. Umíte si domyslit proč?“

Byl to tedy onen Selig, o kterém L. L. slyšel již od Toma. Majitel bankovního domu, jenž prováděl finanční transakce se jměním rodiny Danceů. Jasnilo se. Něco se stalo s penězi. Poklad šesti znamení nabýval na důležitosti.

Hugo Selig zbledl jako zeď. Jeho pohled se otočil k paní domu a našel potvrzení Georgových slov.

„Cože spáchal?“

„Nechal jste ho v tom! Připravil jste ho o všecko!“

Obtloustlý bankéř se konečně hnul, a to dosti živě.

„Zbláznil se nebo co? Proč mne sem zval? Copak já mohu za to, že…“

„Pozval jsem vás já, nikoli on,“ pravil George Dance.

Bankéř vytáhl nejistou rukou z kapsy jakýsi zmačkaný papír, v němž L. L. Cirne poznal bezpečně blanket telegramu.

„Dance… Dance… Myslil jsem, že to zaslal váš otec…“

Potom rychlými kroky přistoupil k paní Danceové, a L. L. Cirne, jemuž se to zdálo stále zajímavějším, ho sledoval pozorným pohledem. Ale vtom ucítil ruku na rameni. Dotýkal se ho Tomáš Dance.

„Pane Cirne…“

Hugo Selig prudce hovořil s paní Danceovou. Ale pan Cirne musel dávat pozor na Torna, který ho naléhavě odváděl k oknu.

„Je mi líto, pane Cirne… tak neočekávané neštěstí… jistě prominete – dám vás dovézt do Hatchendu. Podle možnosti za vámi přijedu co nejdříve a domluvíme se…“

Tom hmátl po telefonu, u kterého stáli. Ještě se ho však nedotkl, když zazněl halou hlasitý výkřik Georgeho Danca.

„Tome!“

Tom se otočil, překvapen a skoro pohoršen.

„Co děláš, Tome?“

„Musím telefonovat do města. Ovládni se trochu, George, prosím tě. Vysvětlím ti potom, proč se mnou pan Cirne přijel. Ale nyní se musím o něho postarat, nemůže-li již zůstat naším hostem.“

„Nemůže jím zůstat tak jako tak, proč tedy chceš telefonovat? Netelefonuj nikam, my tě zde k ničemu nepotřebujeme. Seber se a jeď s ním. Potom se vrať. Sbohem, pane.“

„Sbohem,“ řekl L. L. vlažně.

Tom pokrčil rameny. George se od něho odvrátil a přistoupil opět ke své matce a k Seligovi. Doktor Ewart Farndon stál nedaleko, ale když se Tom s panem Cirnem hnuli, připojil se k nim, ukloniv se krátce paní domu.

„Madame…“ křičel tlustý bankéř, „přece mne nechcete vinit z toho, k čemu se rozhodl váš manžel? Copak se sebevraždou řeší životní obtíže? Copak mohu za to, že projevil takovou zbabělost?“

L. L. vyšel předsíní na verandu. Nezajímal se o to již. Byl rád, že je venku. Volněji vydechl. Ach, hrome! Výlet se mu nepochybně pokazil, ačkoli George Dance by asi vůbec nikdy nebyl příjemným hostitelem.

Před zahradou stály dva vozy. Tom Dance otevřel dvířka svého automobilu a pobídl Farndona s Cirnem dovnitř. Rychle nastartoval a počal obracet.

Co nevidět měl již nastat krátký soumrak. Tom hnal vůz po špatné silničce bezohlednou rychlostí.

„Nemohu omlouvat svého bratra,“ pravil před sebe, „ale snad ho u vás poněkud omluví okolnosti, pane Cirne.“

L. L. viděl ze zadního sedadla ve zpětném zrcátku jeho tvář, trochu zkreslenou.

„Nedělejte si s tím starosti,“ odvětil.

Doktor Farndon se vmísil do rozmluvy.

„George jeví všecky příznaky stárnoucího mládence. Myslím, že se měl již dávno oženit. Pozoruji dobrý vliv manželství sám na sobě. Inklinoval jsem již rovněž k mrzoutství. Začínal jsem být nepříjemný i svým nejlehčím pacientům.“

„Jak se má vaše mladá paní?“ otázal se Tom mdle.

„Zdá se, že je spokojena,“ pravil doktor. „Kolik je hodin?“ podíval se, „mám ještě cosi vyřídit a pak jí pojedu naproti na nádraží. Byla na návštěvě u příbuzných a dnes večer se vrátí. Ta novinka o vašem otci ji asi pořádně překvapí, Tome.“

Podle všeho se doktor Ewart Farndon s rodinou Danceových již dlouho znal. S Tomem mluvil tónem téměř otcovským.

„Fungoval jste na Badeithu jako úřední lékař?“ zeptal se L. L. Cirne.

„Ano. Smutná povinnost, pane Cirne. Starý Dance vzal synovi z laboratoře jed a vpíchl si injekci. Představte si – čtyři krychlové centimetry roztoku… nejméně čtyři, pravím, a to roztoku jedu, jehož nezvažitelná dávka zcela postačí k smrti.“

„Prudký jed?“

„Jeden z nejprudších. George jej získal z Brazílie. Mám také vzorek doma, ale Dance už jej studoval na krysách. Po pravdě řečeno, já na to nemám čas, víte.“

„Jaký je to jed?“

„Chcete také spáchat sebevraždu?“ zamračil se doktor. „Přesné složení nezná ještě ani George. Ví se jenom, že jej Indiáni vyrábějí z nějakých žab, z rostlin a z hnijících lidských mrtvol. Podstatnou součástí jsou tedy mrtvolné toxiny.“

„Smrt prý nastala v pěti minutách,“ poznamenal Tom tak tiše, že mu sotva rozuměli.

„Co říkáte?“ pravil Farndon. „Ano. Myslím, že to nemohlo trvat déle než pět minut, a George soudí stejně. Ze stanoviska vědeckého by bylo jinak užitečné, že lze prostudovat organismus otráveného člověka, ovšem…“

L. L. nechtěl být zvídavý, ale nedalo mu, aby se nezeptal na pravou příčinu sebevraždy, ačkoli základní obraz již měl. Tom nebyl na odpovědi skoupý. Vysvětlil, že Selig vybaven plnou mocí vložil celé jmění do nákupu akcií, které se ukázaly naprosto bezcennými. V poslední chvíli Selig něco zachránil, jenomže pro sebe. Starý Dance ztratil do posledního dolaru všecko.

„George říká, že již není nápravy,“ dodal Tom. To se již blížili k Hatchendu, o němž L. L. doufal, že jej dnes už neuvidí.

„George je blázen,“ řekl Ewart Farndon s hlubokým přesvědčením. „Selig si nenahrabal jenom na vás. Hrabe všude. A nepustí ani cent z toho, co už má. Chce-li z něho George něco dostat, namáhá se marně.“

„Možná že chce,“ provil Tom, a L. L. ve zpětném zrcátku viděl, že je hodně zamyšlen, „protože ztráta jmění znamená, že musí nechat své vědecké práce a ohlédnout se po výdělku.“

„Inu…“ vzdychl doktor Farndon, „ohlížel jsem se tak odjakživa.“

Tom Dance zastavil v hlavní ulici, utvořené řadami značně rozdílných domů. Některé z nich neměly ani patro a dva či tři byly dokonce dřevěné. Parishův hotel, jenž si zachoval své starodávné jméno „Srdce plantáží“, byl ještě nejvýstavnější ze všech.

„Lituji, pane Cirne, že vám nemohu opatřit větší pohodlí,“ pravil Tom. „V Hatchendu jsou pouze dva hotely, ale tento je lepší.“

„Jsem spokojen,“ pokývl pan Cirne se svou typickou vlídností.

Tom Dance ho uvedl dovnitř. Trochu se zdržel rozmluvou s hoteliérem, který již o smutné události na Badeithu věděl a toužil po podrobnostech. Tom mu řekl, co musel, a s poměrnou trpělivostí vyslechl i jeho udivené mlaskání. Pak konečně našel příležitost, aby mu doporučil nového hosta a zdálo se, že pro něho získal nejlepší pokoj.

Tom Dance slíbil, že dá o sobě co nejdřív slyšet, a vrátil se k doktoru Farndonovi, který na něho čekal dole ve voze. A L. L. Cirne, když osaměl, počal litovat, že se dal k tomuto výletu zlákat.

Vůz na ulici přestal vrčet, rozhostilo se ticho a nikdo se o pana Cirna nestaral. Okno pokoje vedlo přes několik zmateně rozházených střech do krajiny, lemované na pravé straně širokým pásem stříbrné řeky. Odrážela na své hladině paprsky zapadajícího slunce tak, že do pokoje vnikalo neklidné, narudle žluté vlnění a hrálo tiše po stěnách. Zahoukal parník, křiklo nějaké dítě. Zarachotil povoz. L. L. si pomyslil, že život v tomto hnízdě musí být strašný.

Zabýval se tím, že smyl cestovní prach. Ze zavazadla, které mu nahoru dopravil černý sluha, vytáhl čisté prádlo. Na ty černé lidi se již skoro zlobil. V Hatchendu bylo více černých než bílých. Když L. L. zazvonil, aby se poptal, za jakých podmínek by dostal něco k jídlu, objevila se zubící se černoška. Když zasedl před pestrým ubrusem v jídelně, posluhoval mu černoch. U vedlejšího stolu sice seděli dva bílí, ale pět černých. A L. L. všem, bez výjimky říkal Sokrates.

Potom viděl, že mu nezbývá nic jiného, než aby šel spát. Zcela vážně se k tomu přichystal, ale dostal návštěvu. To byla již dávno tma a L. L. se patřičně podivil. Návštěvníkem byl totiž Tom Dance.

„Opravdu je mi dobře,“ pravil mu L. L. Cirne, „vaše péče o mne překračuje meze.“

„Není to péče o vás, která mne sem přivedla,“ odvětil Tom a usedl na rozvrzanou lenošku. „Přespím totiž dnes v tomto hotelu také.“

„Hrome,“ podivil se L. L. „I vás dokázal pan bratr vystrnadit?“

„Vlastně tomu tak je,“ přiznal se Tom po chvíli váhání. „Je tu se mnou také matka.“

L. L. Cirne kroutil hlavou.

„Na přání doktora Georgeho?“

„Ano. On je v jistém smyslu despota. Usmyslí-li si něco, provede to. Je hlavou rodiny. Vyhnal nás z domu pro tuto noc všecky.“

„Pozoruji.“

„Všecky, tím myslím i služebnictvo. Zahradník se ženou jsou pryč už od samého poledne.“

„Moment,“ přerušil ho L. L., „jsou to černoši?“

„Ano.“

„Myslel jsem si to hned,“ řekl L. L. a hladil si nespokojeně bradu, „je to tu jako v Africe.“

„Kuchařka i obě služky rovněž odešly…“

„Rovněž černé ženštiny?“

„Rovněž černé, pane Cirne. Je tu spousta černých lidí ještě z dob, kdy pracovali na plantážích. Sokrates také přespí v tomto hotelu. Abych předešel vaší otázce, pane Cirne, je to černoch.“

„Toho znám,“ odvětil L. L. zamyšleně. „George Dance tedy vyhnal z domu kdekoho?“

„I sama sebe. Bude spát také zde.“

„Překvapujete mne stále víc. Pokud vím, zbývá nám již jen bankéř Hugo Selig. Ten není černý. Odjel už?“

„To je právě to, pane Cirne, čemu se asi budete nejvíc divit,“ odvětil mladík mrzutě, „Selig přespí na Badeithu.“

„Selig přespí na Badeithu? Jděte!“

„Ano, a to tak, že tam bude zcela sám, jen s naším mrtvým otcem. Okna jsou všude zamřížovaná, s terasy dolů Selig nesklouzne a dveře budou zamčeny.“ L. L. zbystřil pozornost.

„To je něco pro mne,“ pravil, „vysvětlete mi to blíže.“ Tom Dance se nerozpakoval. Patrně ani jemu nebylo tak docela vhod toto uspořádání věcí.

„George myslí, pane Cirne, že si Selig zaslouží trest. Selig je ovšem zcela beztrestný, jestliže by byl u soudu žalován, že okradl mého otce. George ho chce potrestat sám a to tím, že mu dá příležitost zpytovat svědomí.“

„Och, och,“ řekl pan Cirne s pochybami a s rukou na drátěné bradě.

Tom Dance svraštil čelo. Jeho ramena se dvakrát pohnula na znamení pilátské bezmocnosti. „Opatřuje mu k tomu podmínky, víte. Tvrdí, že Selig má na svědomí tlustou kůru, která musí být proražena. Že má způsoby bezohledných finančníků a že musí být postaven co nejblíže k následkům svého činu.“

„Že se tedy lekne samoty se svou mrtvou obětí?“

„Něco takového. Badeith není za noci veselý ani bez nebožtíka. Je to přece jenom starší stavba. Jiné podrobnosti neznám. Když jsem odjížděl, byl v domě ještě můj bratr s matikou a se Sokratem. A ovšem Selig. A hádali se.“

„Hádali se…“ opakoval L. L. přemítaje, jak dalece je jeho povinností a právem se o to zajímat.

„Hádali se. Totiž George se Seligem. Selig ovšem tvrdí, že má čisté svědomí a že je nesmysl doufat v jeho probuzení. George naopak říká, že hlas svědomí může Seligem otřást až k sebevraždě. A že mu pro to opatří podmínky.“

L. L. tomu nesmyslu nemohl uvěřit.

„Pokusil jste se svému bratru rozmluvit ten naivní záměr?“

„Pokusil jsem se, ale byl jsem rázně odbyt. Neznáte mého bratra, pane Cirne.“

„Míval někdy nenormální sklony?“

„Přijde na to, co tím myslíte. Trochu zvláštní povahu měl vždycky. Byl zbožný až k pověrčivosti a jeden čas skoro duchařil. Duševním hodnotám v člověku přičítá veliký význam. A přitom je energický, ale nelogický.“

„A napadlo vás,“ pravil L. L. Cirne starostlivě, „že si Selig vynutí spravedlnost u úřadů?“

„To asi udělá,“ odvětil Tom ustaraně, „protože se na něm George chce dopustit násilí. Zavřít někoho až do rána v domě proti jeho vůli je jistě trestné.“

„Ovšem. A neomlouvá to ani výjimečný duševní stav, do něhož váš bratr po otcově smrti upadl. Máte jedinou povinnost, pane Dance. Všemi silami zabránit provedení toho plánu.“

„A to mne ani nenapadne,“ řekl Tom Dance rázně a vstal.

L. L. Cirne byl překvapen, ale dal to najevo jen chvilkovým mlčením. Pokojem lehce šuměly pouze jeho vousy, které hladil dlaní.

„Proč vás to ani nenapadne?“ otázal se posléze laskavě.

„Z několika důvodů, pane Cirne. Předně nepokládám Georgeho za tak bláznivého, aby neodpovídal sám za sebe. Musí sám vědět, co dělá. Za druhé myslím, že si Selig opravdu něco takového zaslouží, a bude-li pak Georgeho žalovat, je to jejich věc. A za třetí myslím, že se Seligovi nestane nic kromě toho, že prožije nepříjemnou noc, a to je konečně dosti malý trest za to, co nám skutečně provedl.“

„A vaše matka?“

„Matka je slabá žena, zdrcená otcovou smrtí víc, než si myslíte. Tak je to, pane Cirne. Nechme věcem volný průběh. Sebevraždu svého otce neschvaluji, rozumí se. Ale mám-li být upřímný, mrzelo by mne mnohem víc, kdyby byl zemřel jinak. Sebevrahové ztrácejí moji úctu… a nemohu se zcela vyhnout tomuto pocitu, ani když. jde o mého otce. Naopak George považuje sebevraždu za mnohem horší osud než obyčejnou smrt, která je ostatně opravdu krutá a nespravedlivá. Já mám jinou povaha. Vyrovnám se s tím, co nelze změnit, co možno s klidem. A proto, ačkoli cítím velkou bolest, její první ránu mám již za sebou. Otce pohřbíme a o Seligovi již nechci slyšet. Uvidíme, co se dá podniknout dál. Snad dokonce něco i s tím pokladem.“

L. L. Cirne si přestal hladit bradu. Mírně se usmál. A pak, ať si myslil cokoli, neřekl již nic. Přiznal se Tomovi, že je unaven, a poslal ho zdvořile pryč.

7

Tuto památnou noc Logarithmus Lewis Cirne pokojně prospal.

Rána však byl předčasně probuzen, a to opět Tomášem Dancem. Mladý muž se dobýval do jeho pokoje s takovou vervou, že L. L. asi desetkrát uznal za nutné požádat hlasitě o strpení, než zdolal jednoduchý úkon vylézt z postele a otočit klíčem.

Pak vpadl Tom Dance dovnitř a vypadal hodně vyděšeně. Byl zcela oblečen a patrně již předtím chodil někde venku, neboť z jeho šatů vanul čerstvý vzduch. Ostatně páně Cirnův dojem potvrdil ihned vlastním přiznáním.

„Byl jsem na Badeithu,“ pravil zadýchaně, opíraje se o veřej. „Představte si, pane Cirne. Hugo Selig je mrtev.“

L. L. zamrkal, probíraje se z ospalosti.

„Trochu náhlá zpráva,“ odvětil. „Jak jí mám rozumět?“

„Tak, jak ji přináším. Je mrtev. Zemřel tím strašným jedem.“

L. L. vtáhl mladíka dovnitř a zavřel dveře.

„Pojďte sem,“ pravil. „Víte jistě, že jste na pravé adrese?“

„Podle mého soudu ano,“ odvětil Tom spěšně. „Prosím vás, pane Cirne, seberte se a pojeďte ihned se mnou.“

„Na Badeith?“

„Ano.“

„Netýká se to našeho pokladu, myslím.“

„Ne, netýká, ale odepřel byste mi pomoc, o kterou vás žádám?“

„Nechápu, jak bych mohl pomoci,“ pravil L. L. Cirne.

„Samozřejmě, že můžete. Vyjeli jsme před chvílí s bratrem tady odtud… trochu jsme se opozdili, zřízenci patologického ústavu již čekali…“

„Před vaším domem?“

„Nikoli, proboha, ne před domem, nýbrž v domě! Bylo odemčeno. Vešli dovnitř a nikoho nenalezli – nikoho živého, myslím. Jen dva mrtvé – mého otce a Seliga. Ale jak, pane Cirne, jak! Chystali se zrovna, že podají telefonickou zprávu, když jsme s bratrem přijeli. Přemluvil jsem je, aby počkali, a spěchal jsem přímo k vám. Oblékněte se, pane Cirne, prosím vás.“

„Obléknu se,“ slíbil L. L., „musím však podotknout, že s vaším jednáním nesouhlasím. Jdete-li přímo ke mně, chybujete. Měl jste se obrátit na policii.“

„To jsem nechtěl,“ řekl Tom nedočkavě, „a řeknu vám upřímně proč. Není to jistě pravda, ale na první pohled se zdá, že je Seligovou smrtí vinen můj bratr.“

„A není vinen?“

„On tvrdí, že ne, a já mu věřím. Naše policie není ani trochu schopná, pane Cirne, znám kapitána dobře, nedovede myslit a Georgeho by hned zatkl…“

„Přesto je vaší povinností oznámit to policii,“ odvětil L. L., „i kdyby byla dřevěná.“

„Bratr vás prosí, pane Cirne!“ Tom Dance v rostoucí netrpělivosti učinil pohyb, jako by chtěl sepnout ruce. „Řekl jsem mu, kdo jste. Doufám, že vnesete trochu světla do té nešťastné záležitosti. Zavoláme policii, to je samozřejmé, ale chtěl bych, abyste se nejdříve bez překážek rozhlédl sám…“

„Dobrá,“ řekl pan Cirne, „počkejte tedy na mne. Nerozumím tomu ani za mák, ale jsem notně zvědav. Riziko s opožděným povoláním úřadů berete ovšem na sebe.“

L. L. se začal hýbat tak účelně, že uspokojil i netrpělivost Tomovu. Za chvíli byli na cestě.

„Neříkejte mi nic,“ pravil L. L. ve voze, „poptám se sám na všecko, co budu chtít vědět. A raději rychle jeďte. Co je s těmi zřízenci z patologie?“

„Čekají. Nedovolil jsme, aby s něčím hnuli.“

„Přišli jste však později než oni!“ poznamenal L. L. vyčítavě.

Speciální vůz pro dopravu mrtvých spatřil L. L. před Badeithem již z dálky. Když zastavili, George Dance jim běžel vstříc. Byl ještě mnohem vzrušenější než Tom. Po jeho zamračené energii bylo toho rána veta.

„Pane…“ začal.

L. L. Cirne, vystoupiv z vozu, díval se na něho chvíli bez odpovědi. Nemohl se ubránit jakémusi pocitu zadostiučinění.

„Nejsem ani zdaleka tak významnou osobou, za jakou mne patrně máte,“ pokynul. „Kde jsou ti zřízenci?“

Jeden z nich vylézal líně od volantu bednového vozu. Druhý zůstal v hale. Zavolali ho ven. Oba považovali bezpochyby pana Cirna za úřední osobu a L. L. jim to prozatím nehodlal vymlouvat.

Položil přímou otázku.

„Kdy jste sem přijeli?“

„Krátce před sedmou hodinou,“ zabručel jeden z nich.

„Nyní máme osm,“ pravil L. L. Cirne, „co jste dělali, když jste sem přijeli?“

„Zvonili jsme u vrat. Nikdo nepřicházel, aby otevřel. Vrata nebyla zamčena, šli jsme tedy přes zahradu k domu. Klepali jsme a volali, ale nikdo se neozýval. Zmačkli jsme náhodou kliku a povolila. A tak jsme tedy vešli.“

„Co potom?“ tázal se L. L. klidně, se zbystřenýma očima, se smyslem pro stopu, který v sobě nedovedl potlačit.

„Vůbec nikdo tam nebyl. Volali jsme marně.“

„Našli jste nebožtíka?“

„Našli jsme dva, pane,“ pravil muž zachmuřeně, „jeden je zaručeně ten náš. Úředně potvrzený, jak bych řekl. José ho chtěl sebrat, ale já jsem nedovolil. Povídám mu: Nech toho, José, tady se něco stalo.“

L. L. Cirne pohlédl na druhého zřízence. Byl černé pleti. L. L. se zamračil.

„Hýbali jste s něčím? Dotýkali jste se něčeho?“

„Naprosto ne. Vím přece, jak se chovat v podobných případech. Chtěl jsem zatelefonovat, ale vtom jsem slyšel, že někdo přichází. Byli to tihle dva páni.“

L. L. se otočil.

„Hnuli jste s něčím?“ opakoval svou otázku oběma bratřím.

„Chraň bůh,“ odvětil George s úzkostí.

„Já to mohu dosvědčit,“ řekl ten černý. „Já jsem zůstal v domě. Na nic se nesahalo.“

L. L. Cirne vykročil. Na příkaz Tomův zůstali oba zřízenci venku, aniž by se dočkali odpovědi na dotaz, co mají dělat. George s Tomem pana Cirna následovali.

Jistě neměl pan Cirne právo se do toho vměšovat. Ale vstoupil do domu s oním známým pocitem, s kterým kdysi přistupoval k vyšetřování nesčetných případů.

Tento případ byl patrně vraždou. L. L. Cirne naprosto nevěřil, že by byly výčitky Seligova svědomí tak mocné, aby následoval starého pana Danca dobrovolně na onen svět.

L. L. začal hned u dveří, o nichž zřízenci tvrdili, že je našly nezamčeny. Klíč trčel ve dveřích zevnitř. L. L. se zastavil.

„Povězte mi, doktore, kde se tu tento klíč vzal?“

George Dance pokrčil rameny.

„Nemám tušení,“ odvětil nešťastně.

„Kolik klíčů od těch dveří existuje?“

„Tři. Jeden mám já, druhý matka a třetí Sokrates. Když byl otec naživu…“

„Kde vlastně vězí váš čokoládový sluha?“

„Je dosud v Hatchendu… kdyby ho matka potřebovala.“

„Nebyl zde tedy dnes ráno?“

„Nebyl. Neví snad ani, co se tu přihodilo. Nechtěli jsme matku poplašit…“

„Dobrá. Máte svůj klíč od domu u sebe, doktore?“

„Zajisté,“ pokývl George Dance a hledal v kapsách, „mám klíč. Zamykal jsem včera večer sám…“

„Sám jste zamykal?“

„Odcházeli jsme s matkou a se Sokratem. Sokrates šel k vozu a já jsem zamykal, ano. Seliga jsme nechali uvnitř… přinutil jsem ho, aby tam zůstal…“

George Dance se odmlčel. Zajel do té i oné kapsy svého světlého oděvu a vypadal stále rozpačitěji. Posléze urovnal mimoděk černou pásku na svém rukávu a vzhlédl k L. L. Cirnemu, který ho ostře pozoroval.

„Na mou duši, pane Cirne… nemám ten klíč.“

„Proč jej nemáte?“

„Ztratil jsem je. Vím, že jsem se ho nedotkl od chvíle, kdy jsem zamkl. Ztratil jsem jej.“

Znovu se prohledával.

„Nechte toho,“ poradil mu L. L., hladě si bradu, „je to bezpochyby tenhle.“ Naklonil se ke klíči, ale nedotkl se ho.

Klíč byl malý, patentní a vězel v zámku, který nahradil zřejmě starší nemoderní uzávěr teprve před několika málo lety. L. L. Cirne nechtěl svou činností překážet těm, kteří byli k tomu povolaní. Na klíči mohly být otisky prstů. Podivná okolnost, že klíč vězí v zámku zevnitř, nedokazovala prozatím nic.

„Vy oba jste mrtvého Seliga viděli?“ zeptal se L. L.

„Můj Bože, ano,“ řekl Tom. „Zřízenci nás k němu vedli rovnou.“

„Co jste učinili?“

„Naprosto nic. George řekl, že je již dávno mrtev. Vyběhl jsem ven…“

„A vy?“ otočil se L. L. Cirne.

„Já…“ polkl George, „vyšel jsem ihned za Tomem. Rozhodli jsme se, že pošleme pro vás.“

„Nu…“ pravil L. L. Cirne klidně, „já nejsem rozhodující. Přišel jsem pouze na vaši žádost. Rozumí se ovšem, že si nechám pro sebe to, co jsem viděl, a co by policie nepostřehla. Myslím, že si tak svou pomoc představuji správně.“

„Jistě, pane Cirne…“ řekl Tom Dance, „nejde o to, abyste z toho Georgeho dostal…“

„Nejsem ničím vinen!“ vykřikl George.

L. L. se díval vlídně, ale určitě.

„Našel jste snad svůj klíč v kapse?“

„Přísahám…“ řekl doktor vzrušeně, „že jsem se sem v noci nevrátil. Prozatím nevím, kde můj klíč je. Ale mám hodnověrné svědky, že jsem strávil noc pod jednou střechou s vámi!“

„Ze zásady rád přispívám spravedlnosti,“ pokývl L. L., „ale to je také všecko, co ode mne můžete požadovat.“

Hnul se od dveří a zastavil se uprostřed haly. Kromě sebe a obou bratří tam neviděl nikoho živého nebo mrtvého. Viděl však několik věcí, které upoutaly jeho pozornost. A snažil se být systematický, pokud mu to jen okolnosti dovolovaly.

„Tvrdíte,“ pootočil se, „že Selig zde zůstal a vy s matkou a se Sokratem jste dům opustili. V kolik hodin?“

„Krátce po desáté večer,“ odpověděl George ochotně. „Já jsem se maličko zdržel jen tím, že jsem zamykal.“

„Odešli jste všichni najednou?“

„Ano, ovšem. Totiž matka, Sokrates a já. Tom již dříve…“

„Jak se při tom tvářil Selig?“

„Selig? Posmíval se nám. Stál asi tam, kde stojíte nyní vy. Měl ruce v kapsách a zřejmě námi opovrhoval. Byl již přesvědčen, že se odtud nedostane, a přestal se zlobit. Jen vyhrožoval, že mne to bude mrzet.“

„A vaše matka a Sokrates souhlasili s tím, aby tu zastal?“

„Totiž…“

„Dobrá, však se jich zeptáme, zejména vaší pani matky, která se zdá být zcela rozumnou dámou. Pane Dance…“ L. L. se obrátil k Tomovi, „nejste tu ani nyní tak nepostradatelný. Rozjeďte se znovu do města. Přivezte svou matku a Sokrata. Máte hloupý úkol připravit paní Danceovou na situaci tak, abychom ji zde už nemuseli uklidňovat. Ale to není všecko, poslyšte. Musíte se stavit také pro doktora Farndona. Máme tu přece mrtvolu, o níž nám musí říct své dobrozdání.“

„Jsem rovněž lékař,“ vybuchl George. „Tvrdím, že Selig zemřel na brazilský jed, a vím to lépe než doktor Farndon, protože se v tom lépe vyznám. Smrt nastala nedlouho po půlnoci. Ručím za to.“

L. L. ho vyslechl klidně.

„Přesto,“ opakoval, „jeďte pro doktora Farndona.“

Podle všeho se zdál oběma bratrům tvrdohlavý. George Dance zaťal pěsti, ale mlčel. Tom se ozval.

„Farndon je úřední lékař, pane Cirne. Nic mu nezabrání, aby nezavolal policii, jakmile uvidí, co se stalo…“

„Dobrá,“ odvětil L. L. Cirne, ochotný jednat s Tomem daleko laskavěji než s jeho bratrem. „Není zde přece naprosto snaha něco před policií utajovat, nýbrž vidět to, co se ve prospěch pana Georgeho Danca vidět dá. Neuvidím-li to do třiceti minut, neuvidím to vůbec.“

George Dance si hryzl rty. V očích mu blýskalo utajovaným hněvem.

„Podezříváte mne?“

L. L. si pohladil rozvážně drsnou bradu.

„Neviděl jsem ještě ani mrtvého,“ odvětil. „Začínám se teprve rozhlížet.“

„Já, pane Cirne,“ řekl George násilně, „se otevřeně přiznávám, že jsem Seligovi přál smrt, a že ani nyní nelituji, že zemřel. Ale přát si to a způsobit to, je velký rozdíl, který vám snad jako rozumnému člověku neujde.“

„Nikoli,“ pravil L. L. spokojeně, „buďte bez starosti.“

Zrakem, schopným vidět věci, které jiní nevídávali, studoval prostornou halu ve všech koutech, aniž se prozatím hnul z místa. V mozku měl přesný obraz tohoto prostředí ze včerejška a pátral po změnách. Některé z nich byly velmi nápadné.

Tom Dance již neprotestoval. Vyšel ven a za malou chvíli lehce zabzučel startér jeho vozu.

To, co L. L. Cirne spatřil na nevelkém stolku, stojícím v pravé části haly, zaujalo jeho pozornost především. Byly to dvě malé lékařské lahvičky se zabroušenými zátkami, obě dopola naplněné čirou tekutinou. Ležely na podnosu vedle kusu čisté vaty. Na témže stolku, blízko podnosu s lahvičkami, však viděl L. L. něco nápadnějšího, totiž hořící svíci silného průměru. Zbýval z ni nedopalek asi tři palce dlouhý. Plamen byl v dobře osvětlené hale temný a nesvítil. Neklidně kmital v průvanu vzduchu. Na jedné straně skapával vosk a tvořil škaredou tuhnoucí skvrnu na hladké desce stolku.

L. L. Cirne se upamatoval, že včera odpoledne nesl Sokrates pár svící do středních dveří.

Pozoruhodnou záležitostí se však zdálo také několik malých střepů na podlaze nedaleko stolku. L. L. vykročil tak opatrně, aby na žádný z nich nešlápl. Když se trochu sehnul, nabyl jistoty, z čeho střepy pocházejí, neboť našel i dlouhou, lesklou jehlu s kovovým kroužkem u kořene.

Některé z těch střípků byly tak malé, že se jenom blyštěly a za sebrání nestály. S těmi pak, které L. L. mohl uchopit, bylo nutno zacházet nesmírně opatrně, neboť Hugo Selig zemřel strašlivým jedem a toto byly části rozbité injekční stříkačky.

L. L. Cirne se dal do práce s chladnou myslí. Nevypadal pružně, když se shýbal k zemi, ale jeho prsty byly jisté. Neporanil se. Střípek po střípku skládal na podnos s lahvičkami. Nasávací píst s kusem skla vzal do kapesníku.

„Doufám, že se toho nikdo nedotkne,“ pootočil se k doktoru Dancemu.

George zavrtěl hlavou.

„Mohu vám částečně vysvětlit…“ začal.

Avšak L. L. Cirne nebyl zvědav. Učinil jen uklidňující posunek rukou.

„Mrtvý je v tomto pokoji?“ ukázal.

„Jsou tam oba,“ odvětil George dutě.

L. L. stál u stolku. Pohlédl na své hodinky, které šly naprosto přesně, trochu se nahnul a svíci opatrným fouknutím zhasil. Ze žhavého knotu vystoupil proužek namodralého dýmu. L. L. Cirne zastrčil hodinky do kapsy.

Zpozoroval, že dveře úmrtního pokoje jsou pootevřeny, a lehce je zatlačil. Od prahu se rozhlížel.

„Dotýkal jste se zde něčeho?“

„Ne,“ odvětil George Dance, jehož hlas nezněl zdaleka tak klidně, „Seliga jsem sice vzal za ruku a také jsem se mu podíval do obličeje, ale to bylo mou povinností, kdyby přece jenom…“

„Shledal jste bezpečně, že je mrtev?“

„Ano.“

V pokoji zařízeném jako salónek hořela druhá svíce, přibližně stejné délky jako ta, již L. L. před chviličkou zhasil. Stála v hlavě improvizovaného lůžka. Její světlo zde bylo jasně patrné, neboť dřevěná žaluzie byla spuštěna. Denní světlo rýsovalo světlé čárky po salónku, který měl rozměry sotva osm krát pět yardů.

„Buďte tak laskav,“ pravil L. L., „a vytáhněte roletu.“

George Dance ho poslušně obešel. Obloukem se vyhnul tomu, co si zasloužilo opravdu pozornosti, totiž tělu zkroucenému na zemi u lůžka v prapodivné poloze.

S protivným zvukem se roleta vysoukala vzhůru.

„Nyní ustupte,“ pravil L. L. Cirne.

George Dance zmizel za jeho zády a pan Cirne pohlížel bez pohnutí na dva nebožtíky, z nichž jeden ležel na pohovce a byl přikryt bílým prostěradlem až po bradu, a druhý byl natažen u jeho nohou.

V obličeji byli oba modří jako nebe pošpiněné kouřem velkoměsta.

L. L. Cirne obešel tělo na zemi a nahnuv se nad svící, zhasil ji právě tak jako první. Věnoval jí pozornost. Trčela ve vysokém svícnu, umělecky kutém ze železa. Druhý svícen byl prázdný a L. L. nepotřeboval mnoho vtipu, aby si domyslil, že svíce na stolku v hale původně hořela zde.

Svíce ho zajímala. Nedotkl se jí, ale snažil se, aby si ji prohlédl ze všech stran.

„Zde –“ pravil, „je kapka krve.“

„Kde je kapka krve?“ řekl George Dance nejistě.

L. L. jen potřásl hlavou. V nažloutlém vosku, steklém do jímky svícnu, viděl to narudlé zabarvení, nevelkou rozpitou skvrnku. Neřekl o ní nic, ani když se doktor Dance zeptal podruhé.

Opět zavadil pohledem o tváře obou mrtvých. Za své dlouholeté praxe viděl již leccos, ale žádný rekognoskovaný utopenec ani zadušený neměl tak nepříjemně modrou pokožku.

Tuto smrt považoval L. L. Cirne za šerednou a v duchu si pro sebe vybíral jinou.

„Byl to váš Sokrates, který rozsvítil tyto svíce, doktore?“

„Ano, Sokrates.“

„Není pietní, ten váš černý princ,“ pravil L. L. s nechutí a sebral s prostěradla na nohou mrtvého ohořelou zápalku.

„Co je to?“ otázal se George, „zápalka? Pochybuji, že by ji byl Sokrates odhodil tak nedbale.“

„Já také,“ řekl L. L. Cirne moudře.

Pak se sehnul k Seligovi. Poznal jej okamžitě, ačkoliv Seligův obličej byl znetvořen grimasou a poset modrými skvrnami.

Na zápěstí Seligovy levice našel L. L. bez obtíží silně naběhlé místo.

„Tudy vnikl jed do těla?“ otázal se.

„Jistě,“ odvětil George Dance.

Rozdíl ve stavu obličejů obou mrtvých byl dosti nápadný.

„Můžete z toho soudit na chvíli smrti, doktore?“

„Přibližně,“ řekl George nešťastně, „první známkou smrti po tomto jedu je, že kůže nabíhá do modra, nejdříve v obličeji.“

Myšlenky pana Cirna se nesly určitým směrem. George Dance nechápal, proč prohlíží Seligovy ruce. Nebyla to jistě hezká práce, ale L. L. si ji neošklivil. Brzy našel, co hledal. U Seligových nehtů viděl stopy vosku. Byl to tedy asi Selig sám, který přenesl jednu svíci do haly a postavil ji na stolek.

„Pojďme,“ pravil L. L. a narovnal se.

V obličeji měl stopy jakéhosi ulehčení, když za sebou zavíral dveře salónku.

„Nyní…“ pravil, „si trochu pohovoříme, pane Dance. Tvrdíte stále, že nejste vinen Seligovou smrtí?“

„Řekl jsem vám již…“

„Nezabil jste ho přímo, tedy jste ho alespoň postavil nad vykopaný hrob. Co je v těchto lahvičkách?“ ukázal, „víte to snad?“

„Ovšemže to vím. Sokrates je sem na můj příkaz včera večer přinesl i s injekční stříkačkou, která ovšem byla ještě celá. V lahvičkách je čistá, destilovaná, bakterií prostá voda.“

„I nyní je v nich voda?“ otázal se L. L., „můžete za to ručit?“

„Byla v nich voda včera večer,“ pravil George prudce. „Nevím, co se stalo s lahvičkami v noci. Ale když jsem odcházel, byly naplněny vodou.“

„Naplněny? Přes noc v nich voda ubyla.“

„Ano, ubyla. Vidím to také.“

„Z každé lahvičky asi tolik, kolik by se vešlo do injekční stříkačky,“ poznamenal L. L. Cirne, „nezdá se vám?“

„Zdá se mi to, ovšem.“

„To by znamenalo, že stříkačka byla naplněna dvakrát?!“

„Patrně. Byla právě tak čistá jako obsah lahviček. Nemohlo se nic stát.“

„Nedotýkal jste se lahviček, když jste sem dnes ráno přišel?“

„Naprosto ne. Ti dva lidé venku to mohou dosvědčit. Mám svědky i na to, že jsem odjel s matkou a se Sokratem večer do Hatchendu a nehnul se odtamtud. Neusvědčíte mne, pane Cirne, ačkoli se zdá, že je to vaší snahou.“

„Mou snahou je zjistit pravdu,“ odvětil L. L. mírně, s rukou na své hrozné bradě. „Vysvětlete mi laskavě, proč jste sem včera dal přinést tyto dvě záhadné lahvičky?“

George Dance, všecek zoufalý nad průběhem událostí, pohlédl krátce na pana Cirna a klesl do křesla.

„Řekl jsem mu…“ pravil, a jeho hlas zase zněl tak dutě, „že tu zůstane s mrtvým sám přes noc a že doufám, že se jeho svědomí probudí. Opatřil jsem mu pro to podmínky, rozumíte. Namluvil jsem mu, že je obklopen jedem. Že každé škrábnutí, poranění nebo oděrka může znamenat smrt. Věřil jsem, že ho to naplní úzkostí. Také se velmi rozčiloval. Tušil atentát, který se však nestal. Samota, přítomnost mého mrtvého otce a zdánlivé nebezpečí, které ho obklopovalo…“

„Jaký to mělo účel?“ zeptal se L. L. Cirne mírně, stoje nad ním.

„Jaký to mělo účel? Copak vím? Prostě jsem tak jednal. Myslete si třeba, že z nemohoucnosti. Z pomstychtivosti, která se nemohla ničeho zachytit. Ze zoufalství. Z nenávisti k tomu zvířeti, které nás zničilo, které znemožnilo mou vědeckou práci, které zabilo otce… Ze vzteku, který neznal mezí… Což to nechápete?“

„Naopak,“ pokývl L. L. klidně, „chápu dokonce, že v takovém rozpoložení mysli by bylo lze 1 vraždit.“

„Tak zmatený jsem nebyli“ George Dance vykřikl. „Vím, co bych si tím způsobil. Přece jenom můj život je mi dražší než jeho smrt. Strašil jsem ho jen. Mstil jsem se. Nenáviděl jsem ho a ani nyní ho nelituji. Pověděl jsem mu, že za noci může najednou zjistit, že je otráven brazilským jedem. Aby dal pořádný pozor na všecko, čeho se dotýká. Matka vám může říci, co všechno jsem mu namluvil. A kdyby s ním bylo zle, aby hledal záchranu v těchto lahvičkách. Byla v nich jen voda, ale řekl jsem mu, že v jedné je roztok jedu a v druhé spolehlivý protijed, bude-li ho ovšem použito včas… do pěti minut po injekci… Ale blíže jsem lahvičky neoznačil a měl si vybrat sám…“

L. L. Cirne potřásal hlavou.

„Myslím,“ pravil vlažně, „že váš bratr by takto nikdy nejednal.“

„Můj bratr je jiný než já,“ odsekl George Dance.

Ve skutečnosti se L. L. zdráhal věřit jeho vysvětlení. Jednal-li George Dance tak, jak tvrdil, byl přinejmenším podivín. Ale neřekl o něm Tom, že je podivínský?

„Chci vám věřit, doktore,“ pravil L. L. Cirne po chvíli.

„Ale pak musím také věřit, že Hugo Selig nějakým způsobem shledal, že je otráven, že se skutečně nějak poranil přes všecku pozornost, ke které jste ho nabádal.“

„To tak vypadá… opravdu se zdá…“

„Nuže? Zdá se mi to rovněž. Chápu, že se člověk poraní tím pravděpodobněji, čím více dbá, aby se mu to nestalo. Hugo Selig prostě z vašich řečí zjankovatěl.“

„To jsem chtěl. To mi bylo vhod. Přál jsem si, aby zakusil muka nejistoty, aby právě tak jako můj otec očekával s trýzní smrt…“

„On se jí dočkal, pane Dance.“

„Dočkal se jí, ale já nevím jak,“ pravil George zoufale, „rozhodně si ji však nevpíchl tím, co jsem mu zde připravil. Vidím v duchu, co asi udělal…“

„Co udělal?“ zeptal se L. L., který si to představoval přinejmenším tak dobře jako George.

„Co? Dostal nápad, o kterém se domníval, že ho spasil Pokládal-li se již za otráveného, vpíchl si injekci z obou lahviček. Byl-li podle jeho mínění v jedné jed a v druhé spolehlivý protijed, byl zachráněn.“

„Ale byla to nezávadná voda.“

„Ovšem. Na to přísahám.“

L. L. Cirne vzdychl. Považoval to za nešťastný konglomerát bláznivých kousků.

„Bude tedy asi nutno hledat příčinu zranění, jímž mu vnikl do těla jed, a to dříve, než použil tekutiny z lahviček. V tom směru bude každý soudit, drahý pane Dance, že jste to byl vy, kdo na něj něco nalíčil.“

„Ujišťují vás…“

George Dance vyskočil. Byl bledý jako plátno.

„Odmítám takové nařčení,“ volal, „zakazuji si…“

L. L. Cirne za svého pohnutého života dávno uvykl podobným výjevům. Pokrčil klidně rameny.

„Přejete si, abychom zůstali věcní?“ otázal se. „Vaše chování činí z této záležitosti velkou záhadu. Hugo Selig zaručeně nezamýšlel spáchat sebevraždu, ale i kdyby se k ní byl rozhodl, neměl možnost ji provést tímto způsobem, ledaže by se vám účelně přehraboval v laboratoři.“

„Tam se můžeme podívat, pane…“

„Podíváme se nejenom tam,“ řekl L. L., „ale i jinam. Prozatím však je něco zajímavého ještě zde.“

Volným krokem přistoupil k vypínači elektrického světla. George Dance ho sledoval pohledem a zdálo se, že nechápe, co se bude dít. Poznal to však za malou chvíli.

Vypínač klapl, jak jím L. L. Cirne otočil. Pravděpodobně mělo zaplát nějaké světlo. L. L. Cirne však marně zdvíhal zrak ke stropu. Otočil ještě jednou.

„Jakási porucha!“ pravil vlídně.

George Dance k němu přistoupil.

„Proč by to nesvítilo?“ zeptal se nervózně.

Zkusil to sám. Marně. L. L. si hladil bradu.

„Máme vysvětleno,“ pravil, „proč si Hugo Selig přinesl do haly svíci. Proud byl přerušen již v noci.“

„Ale když jsme odcházeli…“

„Když jste odcházeli, bylo všecko v pořádku, což?“

„Zajisté.“

„Rád věřím,“ pokynul L. L. Cirne laskavě a opustil ho. Kráčel do protilehlého kouta haly.

George Dance cítil, že tento obstárlý, trochu zavalitý muž s nebolenou bradou začíná ovládat situaci, a to na jeho úkor. Vykřikl.

„Kam jdete? Co chcete dělat? Počkejte…“

„Doufám,“ odvětil L. L., „že v Hatchendu je nějaký obratný elektrotechnik. Byl bych rád, aby vyšetřil příčinu té poruchy.“

Hmátl po telefonním přístroji.

Náhle se však zarazil. Měl-li v jeho mozku telefon nějakou přihrádku, pak v ní L. L. Cirne nyní našel vzpomínku na včerejšek, kdy chtěli volat do hatchendského hotelu a kdy jim v tom George Dance stroze zabránil.

L. L. Cirne místo telefonu uchopil svou bradu a věnoval mladému doktorovi zkoumavý pohled. Georgovy oči mu odpovídaly s jistým napětím.

„Zůstaňte, kde jste,“ pravil L. L. nevzrušeně.

Pak se sklonil nad telefonní přístroj umístěný na zvláštním stojanu. Hlavou mu proběhla myšlenka. Hledali v noci Selig pomoc, nemohl přehlédnout telefon. Vzal tedy do ruky telefon. A bylo téměř jisté předem, že použije telefonu, a George Dance se při večerním odchodu mohl tvářit, že sám na telefon zapomněl.

Cirnův nos nezklamal ani tentokrát.

„Soudím,“ pravil, skloněn nízko nad držátkem sluchátka, odpočívajícím klidně na vidlici, „že toto je kaktusový trn – odříznutá špička, pořádně ostrá. Nebo tu snad máte růže, pane Dance?“

Vzhlédl. V této chvíli mohl výraz Georgova obličeje prozradit mnoho. Ale neprozradil nic, neboť shodou okolností byl zatlačen jiným dojmem.

Venku před domem se jasně ozval jakýsi zvuk, který L. L. Cirne musel považovat za dusot koňských kopyt. Skutečně za chvíli spatřil oknem člověka v dosti pestré uniformě, který právě seskakoval ze sedla.

V rozmanitých uniformách pološpanělského a poločernošského jihu se L. L. Cirne nevyznal. A proto ani nevěděl, že právě přibyl zástupce policejního komisaře, kapitán jízdní policie a vyšetřující orgán hatchendského okresu v jedné osobě. A také nemohl mít naprosto tušení, že se tento muž jmenuje Estanze Pablo de la Cruz a že je šlechticem.

8

Estanze Pablo Cruz prohodil venku několik slov k oběma čekajícím zřízencům a vstoupil nenuceně dovnitř. Původem zdvořilý Španěl, ztratil něco ze svého rytířského chování stálým stykem s Američany. Usměvavý půvab jeho snědé tváře dávno ustoupil policejní přísnosti a zbyl jen smysl pro romantismus, který mu však někdy kazil policejní logiku.

„Nyní,“ pravil George Dance krátce předtím, než Estanze Pablo Cruz vešel, „nyní to má v rukou policie. Myslím, že vám mohu podělkovat, pane Cirne.“

„Ještě to nedělejte,“ poradil mu L. L. se záhadným klidem.

Policejní kapitán, který ostatně velel pouze třem strážníkům v Hatchendu, popřál na pozdrav dobrého dne.

„Tedy vražda, pánové,“ pravil, nečekaje na odpověď.

Hodil jezdecký bičík na židli a poslal za ním svoji zlatem prýmkovanou čapku.

„Kdo vám to řekl?“ vyrazil George Dance.

Pablo Cruz pokrčil epoletami.

„Mluvil jsem s těmi dvěma lidmi venku,“ odvětil, „mají rozkaz počkat na mé rozhodnutí. Po pravdě řečeno, nejsem příliš překvapen. Čekal jsem něco podobného už v noci.“

„Jak to, prosím?“ otázal se L. L. Cirne.

Policejní kapitán na něho upřel zraky. Neměly žádný oheň, byly téměř vodnaté a to se nehodilo k jeho postavě a pleti, od níž L. L. očekával jakýsi temperament. Kapitán mlčel, což vypadalo téměř uraženě. L. L. pochopil jeho smysl pro formu a pronesl své jméno.

„To mi, bohužel, nic nepovídá,“ řekl Estanze Pablo Cruz zcela úředním tónem, „kdo jste, pane?“

„Cestuji po světě pro zábavu speciálního druhu,“ odpověděl L. L. Cirne přátelsky. „Chcete-li, můžeme to nazvat jakýmsi studiem. Otázku jsem vám položil jako obhájce doktora Danca.“

„Jste advokátem, pane Cirne?“

„Nejsem advokát. Ten obhájce je něco, co jsem si vymyslil právě teď. Nemusíte to ani uznávat. Zcela postačí, že mi doktor Dance dává právo odpovídat ve věcných záležitostech za sebe.“

„Ale to je nepřípustné, panel“ napřímil se kapitán a učinil pohyb, jako by chtěl šlehnout bičíkem po švech svých červených jezdeckých kalhot.

„Naopak,“ odvětil L. L. Cirne stále tak přátelsky. „Seznáte, že pokud do toho promluvím, bude to i ve váš prospěch. Pro svou osobu jsem přesvědčen, že se nahromadily jisté nepříznivé indicie proti Georgemu Dancovi. Nechci kličkovat v jeho zájmu, snažím se jen podat vysvětlení. Domnívám se dokonce, že znám již několik maličkostí, kterých jsem si povšiml jen náhodou a které by mohly snadno vašemu bystrozraku ujít.“

Toho se patrně policejní kapitán tajně bál. Vnější důležitost ho nemohla zachránit, půjde-li zde o nějakou motanici. Snažil se, aby se díval ostře. Nedařilo se mu to valně. L. L. Cirne se tvářil vážně. Netropil si tedy z něho šašky anebo to dělal velmi chytře. Posléze Pablo Cruz pokývl.

„Mám smysl pro humor v každém případě,“ pochlubil se, „a spoléhám sám na sebe, že rozeznám pravý důvod vaši přítomnosti.“

Pak si nakroutil slabé černé vousky, což dělal patrně stejně rád, jak rád si L. L. Cirne hladil bradu.

Obrátil se ke Georgemu, který stál jako cizinec, ačkoli kapitána bezpochyby dobře znal.

„Váš návštěvník je mrtev?“ otázal se.

George přisvědčil němým pokynem hlavy.

„Caramba. A jak to, doktore?“

„Otrávil se injekcí.“

„Kde ho máte?“

George Dance pověděl a Pablo Cruz vykročil naznačeným směrem. Ničeho jiného si nevšiml. Kdyby byly ještě střepy injekční stříkačky na zemi, byl by je asi bezohledně pošlapal. Takto mu prasklo pod nohou jen několik nevýznamných sklíček, čehož si ani nevšiml.

Zmizel s doktorem za dveřmi salónku a zavřel za sebou, jako by tím chtěl L. L. Cirnemu naznačit, že je vedlejší osobou. L. L. si z toho pranic nedělal. S rukou na bradě se vrátil k telefonnímu přístroji, vzal opatrně sluchátko do ruky a prohlížel je. Opět je zavěsil. Pak, ohlížeje se na všecky strany, šel zvolna napříč halou. Zajímal ho kout, kde pravděpodobně Selig večer seděl. Bylo to – podle všeho – pod stojací lampou. Na křesle ležely nějaké noviny, na servírovacím stolku bylo trochu pečiva, láhev likéru se sklenkami a krabice doutníků. Bankéř Hugo Selig tedy neměl trpět fyzicky, měl-li již trpět duševně. Něco doutníkového popela leželo na zemi. L. L. Cirne si to zvědavě prohlížel, ale nijak z toho nezmoudřel.

O kus dále stála při zdi dvojitá kožená lenoška, pohodlná pohovka, na níž se při trošce skromnosti mohlo i ležet. L. L. Cirne se chtěl přesvědčit, zdali se Hugo Selig snažil využít tohoto pohodlí. Nahoru do obytných pokojů patrně nevkročil vůbec.

Prohlídka kožené pohovky přinesla podivné překvapení. Na jednom z jejích postranních opěradel našel L. L. Cirne jisté množství vlasů.

Někdo tu tedy ležel, nikoli však Hugo Selig, jehož hlava byla skoro holá a prošedivělá. Vlas, který L. L. Cirne vzal mezi prsty a s nímž přistoupil k oknu, byl dlouhý skoro dvanáct palců a žlutý jako sláma.

L. L. se vrátil k pohovce ještě pro několik těch vlasů. Sebral jich celkem patnáct. A aniž by potřeboval mikroskop, uhodl, že jsou to vlasy z hlavy odbarvené ženy.

Vzal kus novin a nález opatrně zabalil. Přecházel pak halou a dotýkal se prstem různých kusů nábytku, aby si potvrdil svůj dojem, že služebnictvo v tomto domě je pořádkumilovné a že by patrně veliký Sokrates koulel hrozivě očima, kdyby černá služka zanechala při úklidu na pohovce nějaké vlasy.

Z neznalosti poměrů L. L. nemohl přemítat o osobnosti zlatovlasé ženy. Paní Danceová měla patrně vlasy již celou řadu let šedivé a o jiné ženě kromě o černých služebných L. L. dosud neslyšel. A patrně žen s odbarvenými vlasy nejmodernější délky bylo v hatchendském okrese vůbec mělo.

L. L. Cirne proto považoval svůj nález za důležitou stopu.

Ze salónku zazníval silný hlas policejního kapitána. Jeho nenucenost se nezdála být ani tak nedostatkem taktu jako vrozenou tupostí. Možná že Estanze Pablo Cruz nebyl ve skutečnosti tak neobratný chlapík, za jakého ho pan Cirne považoval. Avšak L. L. Cirne ze zásady neměl rád lidi, zejména policejní úředníky, kteří, slyšíce jednou o mrtvole, rozběhnou se k ní jako zběsilí, aniž dbají, že při tom pošlapou něco skleněných střepů.

L. L. Cirne vyšel ven.

Oba zřízenci patologického ústavu, bílý i černý, seděli na stupačce svého vozu a mrzutě se nudili.

„Policejní kapitán si bezpochyby přesně zaznamená vaše adresy, hoši,“ pravil jim L. L. Cirne, „protože jste důležitými svědky.“

„To právě nás netěší,“ odvětil bílý a černý k tomu pokyvoval.

L. L. se jich ještě jednou vyptal na okolnosti jejich objevu, tentokrát se zvláštním zřetelem k chování doktora Georgeho Danca.

„Nu –“ pravil černý, jemuž jeho světlý, slaměný a otřepaný klobouk podivně slušel, „nic se opravdu nedělo. Ten, co tu zůstal, když druhý odjel, byl většinou stále venku v zahradě a chodil sem tam.“

„Většinou, pravíte,“ připomněl L. L. Cirne.

„I když zašel dovnitř,“ řekl bílý, „nic nevadilo. José ode mne dostal příkaz, aby halu hlídal.“

„Pak jste moudrý chlapík. Ale vyrozuměl jsem z toho, že doktor Dance přece jenom zašel dovnitř, patrně z dlouhé chvíle. Co tam dělal?“

„Nic,“ řekl černý a zavrtěl hlavou.

„Nemluvil s vámi?“

„Ne.“

L. L. počkal, až se rozkývaná střecha klobouku usadí. Pak pravil:

„Něco tam dělat musel. Řekněte mi to.“

„Nu, zašel se podívat ještě na nebožtíky. Nic víc. Tam jsem za ním nebyl.“

„Och, chyba. Proč jste tam za ním nebyl?“

„Nebyl jsem tam,“ řekl černý tvrdohlavě. „Neudělal tam nic. Jen asi vytáhl dřevěnou roletu, aby bylo víc vzduchu. Rachotilo to.“

„Vytáhl závěs?“ podivil se L. L. Cirne. „Podivné. Vytáhl Jej před chvílí před mýma očima ještě jednou.“

Černý se chytrácky zazubil.

„To bylo asi tak.“ odvětil, „že když já jsem to slyšel, nevytahoval nic, nýbrž spouštěl. U těchhle věcí v oknech se to musí dělat střídavě. Jednou dolů, jednou nahoru. Jednou dolů, jednou…“

L. L. Cirne se vrátil přes zahradu do haly. Policejní kapitán tam právě vstupoval ze salónku a ihned pana Cirna oslovil.

„Gracias, milý pane Cirne. Slyším, že jste již poslal pro úředního lékaře. Nejdůležitější osobou je zde úřední lékař.“

„Myslíte?“ odvětil L. L. s dojemnou prostotou.

„U čerta, to si myslím, že myslím.“ pravil kapitán. „Tato záležitost je prokázaným zločinem a musí být důkladně vyšetřena.“

Pak se těžce posadil na koženou pohovku, a kdyby tam byly bývaly ještě zlaté vlasy, byl by je patrně nevšímavě odnesl na svých červených nohavicích.

Zapálil si cigaretu.

George Dance stál u dveří salónku. Vypadal sklíčeně, ztrhaně. Pomalu za sebou zavíral, jako by mu jeho příští kroky působily veliké rozpaky.

„Byl jsem tu totiž v noci již jednou,“ pravil kapitán, „a jsem zde nyní podruhé proto, že jsem tu byl poprvé v noci.“

„Potkal jste cestou vůz Toma Danceho?“ zeptal se L. L. „V noci?“

„Ne. Nyní. Před chvílí.“

„Potkal jsem něco, ale minuli jsme se bez povšimnutí. Tom Dance nenavštívil rodinu již dlouho. Kde se tu najednou vzal? Není vám to podezřelé, pane Cirne? Hádám, Caramba, že jste zakukleným detektivem?“

Policejní kapitán se zašklebil, ale jeho úšklebek zmizel, když L. L. odpověděl, že mu Tomova přítomnost naprosto není podezřelá, a vysvětlil, co pokládal za nutné.

„Dobře,“ bručel kapitán, foukaje kolem sebe sladký cigaretový dým, „rozumím. Vy však nerozumíte tomu, že jsem zde v noci byl již jednou.“

„Myslím, že jsem to pochopil,“ odvětil L. L. Cirne skromně.

„Jakže? Kdo vám to říkal?“

„Nikdo mi nic neříkal,“ L. L. si hladil bradu, „domýšlím si jen, že si vás Hugo Selig zavolal telefonem.“

„Tisíc hromů, jak jste to uhodl? Zdá se, že jste bystrý chlapík, pane Cirne. Je libo cigaretu?“

„Děkuji, nekouřím,“ pravil L. L. mírně, nedbaje, že nabídnutí cigarety znamená u policejního kapitána nesporný důkaz přízně.

„Promiňte. Obdivuji se vám. Nemyslím však, že byste uhodl, o čem jsme zde spolu hovořili, ledaže byste byl ovšem poslouchal oknem. Toto okno,“ ukázal kapitán, „bylo otevřeno a opatřeno moskytovou sítí.“

„Je otevřeno dosud,“ pravil L. L., aniž se ohlédl, „a zvenčí zamřížováno.“

„Pak jste po čertech všímavý chlapík! Co o tom soudíte?“

L. L. Cirne se sice laskavě usmíval, ale nehodlal se honem poddat srdečnosti tohoto chlapíka.

„Záleží na tom?“ odvětil, „nevím celkem nic. Vaše slovo jako policejního úředníka je rozhodující.“

„To je pravda,“ zamumlal Pablo Cruz a zakroutil si černý knírek. Sáhl po svém bičíku a pohrával si jím. „To je pravda,“ opakoval, „a proto musím dát pozor na řeč. Uhodl byste, milý pane Cirne, o čem jsme se zemřelým Seligem hovořili?“

„Jsem trochu informován o okolnostech,“ pravil L. L. Cirne, zatímco George Dance zůstal stát u dveří salónku, „proto se domnívám, že si vám Hugo Selig především stěžoval a snažil se snad učinit jakési trestní oznámení. Také vás jistě žádal, abyste ho pustil ven.“

„Hrome,“ divil se Pablo Cruz, „to je doslova pravda.“

„Potom,“ pokračoval L. L. Cirne, „potom však k tomu z nějakých příčin nedošlo. Hledám ty příčiny v tom, že jste se dostal do domu bez překážek.“

„Byl jste snad přitom, santa Madona?“

„Nebyl jsem při tom. Ale soudím, že jste našel zvenčí ve dveřích klíč. George Dance jej tam zapomněl, když odcházel. Co tomu říkáte, doktore?“

„Může to být,“ odvětil George slabě.

Policejní kapitán otáčel rychle hlavou od jednoho k druhému.

„Jste nějaký zázrak, pane Cirne! Opravdu jsem našel klíč ve dveřích zvenčí, a pokud jde o zámečníka…“

„Co je v tom zázračného? Tím, že jste otevřel, zjednal jste rázem nešťastnému Seligovi svobodu. Mohl odejít. Naskytla se však otázka, jak. Pěšky se mu nechtělo. V sedle vašeho koně cestovat se bál, a sotva by tam byl vylezl, představím-li si jeho postavu…“

„Byl jsem tu opravdu na koni! Zámečník šel za mnou pěšky, ale ovšem…“

„Myslím, že Selig neměl tušení, kde Danceova rodina tráví noc. Prostě, odevzdal jste mu klíč a on se rozhodl, že pro zbytek noci již neodejde. Stejně očekával, že se sem ráno vrátíte. Uzamkl se zde, částečně upokojen, a vy jste odjel.“

„Odjel jsem trochu lehkomyslně,“ zabručel kapitán, zamáčkl cigaretu, vstal a začal rychle přecházet sem a tam.

L. L. Cirne ho uchlácholil.

„Nemáte žádnou odpovědnost,“ pravil. „Celkový dojem vás obou – Seligův i váš – byl, že se zde není čeho bát Pochopili jste, že Selig měl být pouze postrašen.“

„Caramba!“ zaklel kapitán, „při vší úctě, pane. kterou chovám k vašemu bystrozraku, o jednom asi nevíte. Přemlouval jsem dokonce Seliga sám, aby se ničeho nebál. Prosím vás… tak vážená rodina! Pochopitelné hnutí mysli tohoto pána – doktora Danca… Nějaký nesmysl provedený v záchvatu bolesti a smutku… A najednou je z toho vražda! Zašel jste trochu daleko, doktore!“

George Dance potrhl celým tělem.

„Já, kapitáne? Odmítám podezření z vraždy!“

Pablo Cruz šlehl bičíkem po švech kalhot.

„Kdo jiný, můj milý?“

„Ujišťuji vás…“

„Málo platné, příteli.“

Kapitán se ohlédl po panu Cirnovi, ale nenašel v jeho pohledu žádný nadšený souhlas.

„Nu, pane Cirne?“

L. L. se s Jeho povahou trochu smiřoval. Nebyl to snad zlý chlapík. Mrzelo ho zřejmě jen, nemohl-li jít přímou cestou, protože na dosti jednoduchou kombinaci nestačil. Lahvičky na stole ho neudivovaly. Bezpochyby již od Seliga věděl, k čemu tu jsou. L. L. mu však v duchu vyčítal, že ho nezajímá jejich zmenšený obsah ani rozbitá injekční stříkačka, nehledě k ostatním věcem, o nichž nevěděl nic.

„Uvažte, kapitáne.“ upozornil ho, „že se tu Selig po vašem odchodu uzamkl.“

„Uzamkl se!“ pokývl Pablo Cruz, „zdá se, že to víte lépe než já.“

„Uzamkl se, a přece zřízenci patologického ústavu našli ráno dům otevřený. Nechal-li Selig klíč v zámku, což Je pravděpodobné, nemohl nikdo vejít zvenčí. A přece bylo ráno otevřeno. Kdo asi otevřel?“

Pablo Cruz mlčel. Myslil na zamřížovaná okna a na zadní vchod pro služebnictvo, zajištěný závorou a uzamčený na zámek, jehož klíč v domě nebyl. Zmínil se o tom.

„Tím podivnější!“ pravil L. L. Cirne s rukou na své strašlivé bradě, „otevřel-li tedy někdo, musel prodlévat uvnitř domu.“

„Ujišťuji vás,“ vrčel Pablo Cruz, „že tu kromě Seliga nikdo nebyl. Na jeho přání jsem prolezl dům od sklepa až po půdu. Dělal jsem to svědomitě, u sta hromů!“

Tomu L. L. Cirne rád věřil. Kapitán Cruz byl zajisté z oněch úředníků, kteří jsou schopni dobré řemeslné práce, ale malého počtu samostatných myšlenek.

„Pak tedy,“ pravil L. L., „otevřel v noci po vašem odchodu Selig sám.“

Policejní kapitán se po něm prudce otočil.

„Proč by dělal takovou pitomost, pane Cirne?“

L. L. pokrčil s úsměvem rameny.

„Nějaký důvod asi měl,“ odvětil. „Dejme tomu takový, že se někdo domáhal vstupu. Někdo, komu se rozhodl otevřít.“

„To by musel být člověk, kterého znal, prosím.“

„Ovšem.“

„Někdo z rodiny Danceů!“

„Nikdo z naší rodiny!“ řekl George rázně.

Kapitán Cruz strnul v bezradné nehybnosti. L. L. Cirne ho vystřídal v přemýšlivém přecházení. A poněvadž policejní kapitán sotva věděl, co říci. zapálil si novou cigaretu. Vypadal-li L. L. Cirne, že přemýšlí, snažil se Pablo Cruz vypadat podobně.

„Byl jsem požádán bratrem doktora Danca,“ pravil L. L. konečně, „abych jim pomohl podle svých sil. Slíbil Jsem to a dosud to dělám – ovšem za předpokladu, že přispěji nevinnému. Jinak bych se byl k tomu nepropůjčil. Od počátku všecko svědčí proti Georgu Danceovi. Možná tedy, že se moje úloha převrátí. Místo, abych ho chránil, ho usvědčím. Ale i tak budu spokojen.“

„On však nebude spokojen.“ zavrčel Pablo Cruz.

„Myslíte-li to tak, pane Cirne.“ ozval se George, „pak proti tomu nic nemám. Nikdo neví lépe než já, že jsem vinen pouze tím, k čemu se přiznávám. Uzavřel Jsem zde Seliga. Moje matka podlehla mému nátlaku a bratr vlastně také. Sokrates dělal jen to, co jsem mu rozkázal. Ale víc nic. Budu vám vděčen, přičiníte-li se o dokázání mé neviny.“

L. L. Cirne potřásl hlavou.

„Prozatím…“ zaváhal, „mohl kapitána upozornit jen na něco, co vám ještě přitíží.“

„Ach! Myslíte telefon?“

„Ano,“ řekl L. L. smutně, „považuji to za svou povinnost. Ta okolnost vás buď svrhne dolů, nebo vynese nahoru.“

„Co je s telefonem?“ zeptal se policejní kapitán znepokojeně.

„Není to nic zamotaného,“ upokojil ho L. L. Cirne. „Na rukojeti sluchátka je totiž přilepen jakýsi trn. Může být, že je otráven. Jak jinak by byl přišel Hugo Selig k jedu, je-li v těchto lahvičkách čistá voda? Odvažuji se tvrdit, že George Dance odešel včera večer odtud s vědomím, že Selig telefonu použije. To se také stalo, víte to sám.“

„Ano,“ polkl kapitán, „vím to. Myslíte tedy…“

„Podle druhu toho jedu bych soudil,“ pokračoval L. L. nerušeně, „že smrt přichází za dobu přímo úměrnou jeho množství.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak,“ odvětil L. L. Cirne trpělivě, „že smrt nastane v každém případě. Použije-li se však větší dávky, přijde rychleji. V případě starého pana Danca to bylo v pěti minutách. V případě Hugo Seliga to trvalo několik hodin, takže s vámi ještě mohl mluvit. Chtěl byste nám potvrdit moje mínění o účincích tohoto jedu, doktore?“

„Potvrzuji je naprosto, pane Cirne. Moje studie to dokazují.“

Policejní kapitán zdvihl ruku s bičíkem.

„Ach, vy nešťastníče!“ vykřikl. „Kopete si hrob! Svou znalostí dokazujete, jaký byl váš pláni“

„Nebyl naprosto plánem vražedným!“ řekl George Dance s jistotou.

„Stále táž písnička!“ rozzlobil se kapitán. A hned dokázal, že také poněkud myslí. Obrátil se k panu Cirnovi. „Muselo to být nepatrné škrábnutí, pane Cirne. Selig si mi na nic nestěžoval. Patrně si toho ani nevšiml.“

Dlouhými kroky spěchal k telefonu, naklonil se nad ním, ale nedotýkal se ho. „Opravdu,“ křičel, „opravdu!“

L. L. ho nechal, dokud se neuklidnil.

„Dívám se. Vidím. Zcela potvrzuji vaši teorii.“

„Dívejte se na to správně, kapitáne,“ poradil pan Cirne.

„Nemůžete ji přece potvrzovat,“ pravil L. L. s trochou nelibosti. „Všimněte si toho dobře. I nepatrné škrábnuti by bylo Seliga upozornilo, že je zle. Doktor ho na to přece pořádně připravil. Selig se vůbec nezranil.“

„A kdyby se byl zranil!“ řekl George Dance živě. „Nic by se bylo nestalo. Trn není otráven! Je jen nalíčen. Přiznávám se… měl Seliga poděsit, měl ho přinutit, aby hledal záchranu v injekcích z lahviček! Měl zakusit smrtelnou úzkost mého otce, s jehlou v ruce, s nutným odhodláním zabořit ji do kůže…“

„Poslouchejte,“ přerušil ho kapitán mračivě, „dávejte pozor na to, co mluvíte! Můžeme spolehlivě zjistit stopy jedu jak na tomto trnu, tak v lahvičkách a také v injekční stříkačce, kterou jste, jak vidím, už sebrali. Kdo ji rozbil? Nějaká neobratnost?“

„Nemyslím, že šlo o náhodu,“ pravil L. L., hladě si bradu.

„Byla již rozbita, když jsme přišli,“ řekl George.

Policejní kapitán se zřejmě rozzlobil, tahaje své chudé vousky s rostoucí zuřivosti.

„Čím dál tím lépe, pánové.“

„Ano,“ pokývl L. L. skoro mdle. „Trnem se Hugo Selig nezranil, ani když vám telefonoval do Hatchendu. ani potom. Montáž trnu na sluchátko prováděl nějaký nešika. Říkám vám přece, abyste si to dobře prohlédl. Použil příliš mnoho lepidla. Dělal to někdy odpoledne – rozhodně před mým včerejším příchodem sem. Trn v lepu klesl a přilehl na rukojeť. Lep jej zalil a ztvrdl. Ostří trnu v tom vězí Jako zalito a na první pohled to vypadá jako kaz v materiálu. Nevidíte to? fe to přece obyčejné průhledné domácí lepidlo. Nemůžete se o to zranit ani vy. Jen to bez obav vezměte do ruky.“

„Vezměte to!“ pravil George Dance. „Ručím za to, že se vám nic nestane, ani kdybyste se opravdu poranil. Lepil to Sokrates.“

Policejní kapitán opravdu vzal sluchátko do ruky. Prohlédl je ze všech stran a s jakousi kletbou jím uhodil zpět do vidlice.

„Doufám, že vaše moudrost sahá dál!“ skoro se osopil.

Věta platila L. L. Cirnovi, který z ní tak poznal, že si již získal u kapitána věhlas autority. S odpovědí si však dal na čas.

„Je nutno,“ pravil konečně, „abychom se zeptali jisté dvojice velmi podivných lidí, budeme-li o nich uvažovat ze stanoviska tohoto nejasného případu.“

„Těch dvou mrtvolářů venku?“ vyjel policejní kapitán.

L. L. zavrtěl hlavou.

„Nikoli. Jde o jistého řemeslníka a zlatovlasou ženu. Promluví-li ti dva, je případ vysvětlen.“

Pablo Cruz vyvalil vodnaté oči, ale i v obličeji doktora Danca se objevil úžas.

Naštěstí to L. L. Cirne neváhal vysvětlit.

„Světlo zde nesvítí. Zhaslo samo za dnešní noci a vysvětlení může podat Jen odborný elektromechanik. A pokud jde o zlatovlasou ženu…“

L. L. Cirne opatrně rozbalil složené noviny a ukázal patnáct zlatých vlasů. A vysvětlil upřímně, kde je nalezl.

Policejní kapitán se neodvážil hmátnout svými hrubými jezdeckými prsty na tak jemnou věc. Tím větší jevil údiv nad něžností, s jakou se svým nálezem zacházel L. L. Cirne.

„Vysoce zajímavé!“ dýchal vzrušeně, „doufám, pane Cirne, že opět víte, jak to dát dohromady, aby to bylo i mně jasné?“

Ale L. L. Cirne zavrtěl hlavou s laskavým úsměvem.

„To bohužel nevím,“ pravil tak, jako by se ho někdo v cizím městě ptal, kde leží ta a ta ulice.

9

Tou dobou se blížil k Badeithu ještě jiný jezdec na koni. Nezdálo se, že přijíždí úmyslně. Snad by byl dokonce minul dům bez povšimnutí. Ale vůz stojící před ním upoutal jeho pozornost.

Zastavil se a mluvil s oběma zřízenci. Patrně se od nich dověděl, co se děje, neboť seskočil s koně a po malém zaváhání jej zavedl do zahrady pod banánový strom.

Pak chvíli nerozhodně čekal.

Byl asi třicetiletý, vysoký, štíhlý. Jezdecký oděv mu slušel mnohem lépe než policejnímu kapitánovi uniforma. Neodvažoval se vstoupit dovnitř, snad aby nepřekážel. Ale Pablo Cruz ho vysvobodil z rozpaků tím, že zanedlouho vyšel z domu sám. Muže pod banánovým stromem si hned nevšiml. Zavolal na zřízence.

„Hola, vy dva! Pojďte sem! Chopte se práce. Dám vám s sebou list pro pana Fielda, sabe?“

Pak usedl na nejhořejší mramorový schod a čmáral něco krátkou tužkou na kus papíru vytržený ze zápisníku.

Jezdec se k němu přiblížil. Pro policejního kapitána byl patrně překvapením.

„Haló, inženýre – kde se tu berete?“

„Stala prý se tu vražda,“ řekl muž.

„Prostě o mrtvolu víc,“ pravil kapitán hučivě a povstal, skládaje popsaný lístek. Podal jej čekajícímu zřízenci.

„Hned to naložte,“ připojil, „ještě dnes se sem vrátíte. Máte jednu bednu, co?“

„Jen jednu, kapitáne,“ pokývl muž, „to se rozumí.“

Pablo Cruz podal inženýrovi ruku. Srdečně jí potřásl.

„Nevím, že byste býval někdy zvědavý, inženýre,“ pravil při tom.

„Obyčejně nebývám,“ usmál se jezdec. Na okamžik tak ukázal dvě řady bílých zubů. Od kořene nosu k ústům se mu tvořily dvě vrásky, dokreslující jeho snědý obličej do mužné, téměř klasické krásy. „Projížděl jsem plantážemi a viděl jsem zde stát umrlčí vůz. Dejme tomu, že trpím žízní a že se nechci napít z těch špinavých louží v plantážích, abych nedostal horečku.“

„Tak to tedy omlouváte!“ zasmál se kapitán, což znělo dost netaktně, „nuže, pojďte dovnitř. Myslím, že mám jakési právo vás pozvat. Víte-li, kde je vodovod, poslužte si sám. V domě není jediný sluha.“

„Není jediný sluha?“ podivil se inženýr.

Pablo Cruz ho vzal pod paží a vstrčil ho dovnitř. Nebyl diskrétní. Byl hlučný a nepřemýšlivý – pravý opak pracovníka, jakým byl L. L. Cirne.

„Pane Cirne, dovolte, abych vám představil inženýra Brookse, ředitele čistírny na bavlnu v Dalstonské bažině. Velkého přívržence automobilismu. Propagátora sjízdných cest, ale – dnes přijel na koní.“

„Mám na voze malou poruchu,“ pravil inženýr, kvituje posměšný dodatek kapitánův zdvořilým úsměvem.

Uklonil se i Georgemu, kterého neznal a jemuž ho kapitán neuznal za dobré představit. Obratně se vyhnul oběma zřízencům, kteří se snažili dostat s bednou do přilehlého salónu, a pak se představil Georgemu Dancovi sám.

L. L. Cirne neuvítal tohoto návštěvníka s radostí. Vstal a počal přecházet, aby dal najevo, že si kapitánových známosti prozatím neváží. Pablo Cruz mluvil o inženýrově žízni, o vzdálenosti, která ho dělí od Dalstonské bažiny, i o jeho automobilu, a dosáhl posléze toho, že s ním George Dance odešel, aby mu poskytl žádané občerstvení.

„Kdo je ten člověk?“ otočil se L. L. po jejich odchodu.

„Neslyšel jste? Inženýr Brooks. Tak říkajíc tady v krajině nový. Vede čistírnu bavlny postavenou tajně po severojižní válce Ku-Kluxem. Čištění bavlny bylo tehdy zatíženo tak vysokými daněmi, že si jižní farmáři pomáhali podloudnictvím, jestli o tom nic nevíte.“

„Opravdu jsem o tom ještě neslyšel,“ přiznal se L. L. Cirne. „Znáte ho dobře, kapitáne?“

„Ne. Je vám na něm něco podezřelého?“

L. L. pokrčil rameny.

„Jenom to, že vstoupil do tohoto domu,“ odvětil. „Společensky nevkusné, víte? Váš inženýr Brooks se zdá být jinak vychovaný člověk. Je-li Dalstonská bažina tak daleko, jak říkáte, je i jeho ranní projížďka koňmo trochu dlouhá.“

„Dělá časté cesty do Hatchendu,“ pravil mrzutě kapitán.

„Rozhodně byste ho měl odstranit,“ řekl L. L., vyhlížeje oknem k banánovému stromu, „nehodí se, aby byl přítomen vyšetřováni. Míním to jako radu.“

„Jako radu to také přijímám,“ odvětil kapitán mračivě a kroutil si přitom podrážděně knírek, „ale jinak nechápu, co máte proti člověku, který je téměř mým přítelem.“

„Co proti němu mám? Vidím u sedla jeho koně hliníkovou polní láhev, kapitáne. Dáte-li si tu práci a nenápadně vyšetříte, je-li plná čili nic, poznáte, jak to vlastně váš známý se svou žízní myslel.“

„Caramba,“ zabručel Pablo Cruz, „vy myslíte ostře, pane Cirne.“

„Podle všeho,“ odvětil L. L. s pokrčením ramen, „je váš inženýr po čertech zvědavý chlapík.“

V té chvíli vyšli oba zřízenci ze salónku s podlouhlou bednou a s jejím neutěšeným obsahem. L. L. jim klidně udělal místo. Když se zřízenci blížili se svým nákladem k východu, Pablo Cruz je předběhl a byl venku dříve než oni.

L. L. Cirne ho viděl zamřížovaným oknem a zdálo se mu, že kráčí trochu vztekle. Skutečně kapitán přistoupil k inženýrovu koni tak bezohledně, že zvíře ustrašeně couvlo. Jediným pohybem vytáhl Pablo Cruz hliníkovou láhev z koženého pouzdra. L. L. viděl, jak s ní třepá u své hlavy. Kapitán patrně poznal, že láhev je plná. Neuspokojilo ho to, a s otevřeností, která mu byla patrně vrozena, odšrouboval uzávěr. Přiložil láhev dokonce k ústům. Pak to dal do pořádku a vrátil se rychle do haly. Práce zřízenců ho nezajímala.

„Pane,“ pravil, nakrucuje si vousky, „měl jste pravdu. Je to patentní láhev a je naplněna chlazeným čajem. Brooks je zvědavý jako myš.“

„Považujte to za epizodu,“ odvětil L. L. Cirne mírně.

Potom, jako dobrý znalec lidí, poznal na policejním kapitánovi, že inženýr Brooks nebude zdržován nebo že bude dokonce vybídnut k odchodu. Pablo Cruz se patrně nezlobil pro inženýrovu zvědavost, které byl ochoten hovět, nýbrž proto, že žádost o doušek vody byla výmluvou.

„Ne…“ pravil mrzutě, „on mne špatně zná.“

Pak mlčel. L. L. Cirne měl snad v úmyslu něco říci, čekal však na návrat inženýrův.

Ti dva, Brooks s Georgem Dancem, se zdrželi trochu déle, než patrně bylo zapotřebí. Potom však inženýr Brooks zcela odzbrojil naivního policejního kapitána.

„Promiňte, že jsem vás obtěžoval,“ omluvil se, „nechci překážet. Děkuji ještě jednou, pane Dance.“

Z toho poznal nejen pan Cirne, ale dokonce i kapitán Cruz, že se inženýr Brooks již vyptával a že jeho zvědavost je ukojena.

„Sbohem,“ pravil policejní kapitán.

„Sbohem,“ odvětil Brooks.

Venku nepříjemně zavrčel vůz. Starý pan Dance odjížděl na svou poslední cestu. George, když postřehl ten zvuk, otočil prudce hlavu a učinil dva kroky ke dveřím. Ale tam zůstal stát se svěšenou hlavou.

Inženýr Brooks, míjeje ho, stiskl mu pravici.

„Nyní,“ pravil L. L. Cirne, „by již měl brzy přijet Tom Dance s lékařem. Něco je asi zdrželo.“

„Touhle dobou navštěvuje Farndon pacienty,“ řekl policejní kapitán zamyšleně.

Inženýr Brooks vsedl na koně a odjížděl. Pablo Cruz ho sledoval pohledem.

„Kdykoli zabloudím k čistírně,“ bručel, „pozve mne Brooks na číšku. Vypadá jako celý muž, pane Cirne, nemyslíte?“

„Ale ano,“ připustil L. L.

„Je však zvědavý,“ bručel kapitán. „Vyptával se vás, doktore?“

George Dance se vytrhl.

„Vyptával se, ovšem.“

„Neměl jste mu odpovídat,“ zamračil se Pablo Cruz.

Dal se do netrpělivého přecházení. Neměl jediné myšlenky, která by byla alespoň trochu motorická.

L. L. Cirne ho zastavil.

„Zatelefonujte si do města pro elektrotechnika,“ pravil „Je záhodno, abychom slyšeli z úst odborníka, proč zde světlo v noci zhaslo.“

„Pravda. Zapomněl jsem na to. Jsou to starosti, milý pane Cirne. S těmi vlasy také, což? Myslil jsem právě na ženy, které zde v okolí nosí odbarvené vlasy. Není jich mnoho.“

„Znáte takovou ženu?“ zeptal se L. L. Cirne, „nebo vy, doktore?“

„Nevím, jaké vlasy mají zdejší ženy,“ řekl George Dance dutě.

„Já to vím,“ pochlubil se kapitán, „takových věcí si všímám. Ale nemyslím, že by některá z nich měla důvod povalovat se na této pohovce. Opravdu,“ potřásal hlavou, „je to úplný nesmysl.“

„Máte na mysli určitou osobu?“ otázal se L. L. zbystřeně.

„Eh… nemám. Opravdu, nesmysl. Nechme toho. Nestane se mi nic, zdvihnu-li ten zatracený telefon?“

„Naprosto nic,“ řekl George, „pokud vím.“

Policejní kapitán zdvihl opatrně sluchátko, dotýkaje se ho pouze dvěma prsty. O spojení však se snažil bez výsledku.

„Je v tom nějaká porucha,“ otočil se.

L. L. si hladil bradu.

„To by byla po tom světle druhá,“ pravil věcně.

Pablo Cruz se nahnul a probádal prostor za stojanem.

„Vypátral jsem to!“ řekl udiveně.

„Nuže?“

Místo odpovědi kapitán vykročil, svíraje stále sluchátko mezi dvěma prsty. L. L. maličko užasl, neboť Pablo Cruz šel dále až k němu, a když se konečně zastavil, byl vzdálen od telefonního stojanu dobrých dvanáct yardů.

„Uznáte,“ pravil hrozivě, „že tak dlouhá šňůra neexistuje u žádného domácího telefonu.“

L. L. Cirne to uznal milerád. Neexistovala ostatně ani zde. Policejní kapitán mohl jít se sluchátkem tak daleko jenom proto, že šňůra byla přetržena a že se za ním smutně plouhal asi třístopový kus.

„Vedení je přerušeno!“

„Přetrženo,“ opravil L. L., když si to trochu prohlédl.

Bližším ohledáním zjistil, že drát nebyl přestřižen ani přeřezán, nýbrž vytržen silou. Velmi pravděpodobně někdo úmyslně trhl sluchátkem tak, že funkci přístroje zmařil. Potom však opět položil mikrofon do vidlice, jako by to bylo zcela v pořádku.

„Caramba,“ ulehčil si Pablo Cruz, „vím docela jistě, že jsem telefonoval v noci s Hugo Seligem.“

„Pak došlo k poruše až po vaší rozmluvě,“ pokývl L. L. Cirne a hladil si rozvážně bradu.

10

Pablo Cruz se přiznal, že je zmaten. Naopak L. L. Cirne se ocital ve svém živlu. V jeho mozku se srovnávaly jednotlivé úkazy do správných přihrádek, a i když si s nimi jste nevěděl rady, probíral je systematicky a trpělivě.

Tomáš Dance přijel konečně se svým automobilem a přivezl svou matku, Sokrata a doktora Ewarta Farndona. Policejního kapitána zastihli, jak sedí unaveně v křesle a otírá si s čela pot, ačkoli neměl za sebou žádnou zřejmou námahu. L. L. Cirne se zdál Tomovi naopak poněkud obživlý.

Tom Dance se viditelně zamračil, spatřiv v hale policistu. Jeho tázavý zrak ulpěl na panu Cirnovi. L. L. jen pokrčil rameny.

Jinak se Tomáš Dance zhostil svého úkolu, jak nejlépe mohl. Připravil svou matku na špatnou skutečnost tak, že se chovala dosti statečně. Jenom rty se jí chvěly a byla ještě bledší než včera. Posadili ji stranou a Sokrates spěchal pro ledovou limonádu s trochou whisky. L. L. pocítil lítost. Ale ihned ji potlačil.

Proti očekávání však byl i doktor Ewart Farndon jaksi změněn. Zřejmě ho skličovala špatná nálada, jejíž příčinu prozatím L. L. neuhodl.

„Zase nehoda v tomto domě smrti?“ zeptal se doktor hrubě, „jak mohlo dojít, u všech čertů…“

L. L. ho obdařil uklidňujícím posunkem. Kapitán Cruz sice chtěl, aby Sokratovi a jeho velitelce a popřípadě také Tomovi ukázali Seligovu mrtvolu, ale L. L. byl zásadně proti tomu.

Na kapitánovi bylo vidět, že naprosto není přítelem výslechů, zejména křížových. Neměl talent stopaře, měl Jen nadání tvrdohlavého pronásledovatele. Mávl prudce rukou, když se L. L. zmínil o možnosti výslechu.

„Nevím, co si slibujete od výslechů,“ prohodil, jako by mu bylo špatně od žaludku, „nikdo neřekne víc, než musí. Všecko už víme.“

L. L. Cirne to považoval za úřední svolení pro uplatnění své pověstné trpělivosti.

„Nejdříve,“ pravil, „byste se měl nějak postarat o toho elektrotechnika.“

„Ten vám leží v hlavě!“ bručel kapitán.

Ewart Farndon netrpělivě přerušil jejich rozmluvu.

„Jakou zde mám vlastně funkci?“ osopil se mrzutě.

„Ohledat mrtvolu,“ poučil ho L. L., dávaje znát, že to považuje za samozřejmost. „Řeknete nám, kdy Selig zemřel a jiné věci, které o něm můžete zjistit. Slyšel jsem, že v účincích doktorova brazilského jedu se trochu vyznáte.“

„Kam jste dali toho druhého nebožtíka?“

„Je stále tam, kde byl,“ odvětil L. L. a ukázal ke dveřím salónku.

Ewart Farndon tam zašel a George Dance, vyhýbaje se pohledům své matky, pravil:

„Jeho posudek bude souhlasit do posledního bodu s mým.“

„Bezpochyby,“ hučel kapitán Cruz. „Ale toto bude úřední posudek, víte.“

„Dospěl jste k něčemu pozitivnímu, pane Cirne?“ zeptal se Tom Dance netrpělivě.

L. L. jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Je podezření na mého bratra?“

„U svaté Madony!“ vykřikl Pablo Cruz netrpělivě, „můžete si myslit, mladíku, že je! Dejte pokoj se svými otázkami.“

Paní Danceová lehce zaúpěla. Podle všeho byla napolo přesvědčena o vině svého staršího syna. L. L. si nemohl pomoci. Obrátil se svou první otázkou na ni.

„Kde je vaše ostatní služebnictvo, madame?“

„Během dopoledne se mají všichni vrátit,“ odpověděla s malým zbytkem své důstojnosti, „tak jim to nařídil George.“

L. L. Cirne ji vybídl, aby odešla nahoru do svého pokoje, a požádal, aby opustili místnost i ostatní kromě Georgeho. Sokrates, uchopiv sklenici s gin-fizzem, následoval svou paní, snaže se ji podpírat volnou rukou.

Pole ovládl L. L. Cirne. Kapitán Pablo Cruz se každou další minutu nápadněji stával pouhým asistentem. Nebylo to z pohodlnosti, to kapitán sám nejlépe věděl. Plynulo to z převahy muže, který si dával říkat L. L. Cirne. Kdo byl vlastně tento obstárlý muž? Jistě něco společensky slabšího než šlechtický kapitán v policejních službách. Jenomže měl vzácný dar být užitečný a nestrkat svou osobu nadutě do popředí. Byl bystrý, rozhodný a účelný, mluvil však laskavě. Kouzlo jeho jednání nebylo ve volbě výrazu, nýbrž v tónu jeho řeči a v pohledu klidných očí. I to časté hlazení brady konejšilo spíše okolí než bradu samotnou.

Osaměli s George Dancem, jehož se zmocnilo podivné vzrušení.

„Neskrývejte nám nic,“ pravil L. L. Cirne vlídně, „bylo by to jen k vaší škodě, ať jste vinen nebo nevinen.“

George pokývl a nasucho polkl. L. L. Cirne ho nepoznával, vzpomněl-li si na jeho včerejší jednání se zemřelým Seligem. L. L. Cirne považoval za dosti důležité, aby Georgeho nechal volně mluvit, ačkoli Pablo Cruz jevil netrpělivost. Opět a opět vykládal George Dance o tom, že věří ve výčitky svědomí, které chtěl vzbudit drastickým způsobem v Hugo Seligovi. Zapletl do toho i vědecké otázky. Tvrdil, že pouze průměrný inteligent se může duchovním silám vysmívat. Přirovnával je k magnetismu a elektřině, které před svým objevem rovněž nebyly chápány, ačkoli jejich stopy se všude jevily.

„Jé…“ mluvil zaníceně, „vím, že zmrzlá voda zanechává na skle obrazce téhož tvaru, jaký měla před milióny lety, když nasycovala cévy předhistorických kapradin. Já sám jsem prováděl ve Filadelfii pokus, při kterém jsme spálil na prášek velikou rybu a kde jsme oživili popel louhem tak, že z něho vznikly nové, pohybující se bytosti, pod mikroskopem navlas podobné spálené rybě. Já vím, kterak ze světla vzniká hmota, a vím, že hmota není nic jiného než světlo. Vím, že duch a myšlení je jen forma hmoty, že je možno najít mutaci mezi vnějším dějem a duševním hnutím, a proto jsem ji hledal. Do mého plánu, který by se byl snad zcela nezdařil, vnikla však hrubá vnější síla, a za to nemohu. Byl bych ochoten věřit, že mutace se našla a že Selig zemřel jen proto. Ale vy hledáte hmatatelné důvody, fyzický zásah, technický obrat…“

Jeho řeč se začala podobat učené přednášce, a L. L. Cirne již chápal, co myslil Tom Dance, když tvrdil, že jeho bratr je tak trochu nenormální.

„Prozatím,“ odpověděl mu, „zůstaňte při současném chápání světa. Tvrdíte, že jste odešel za takových a takových okolností a vrátil se až ve společnosti svého bratra dnes ráno. Všecko bylo již hotovo. Uvěříme vám, jakmile si vaši výpověď svědecky zjistíme.“

Policejní kapitán spěšně psal do svého zápisníku, co všechno je třeba učinit.

„Avšak i kdybyste byl desetkrát nevinen,“ připojil L. L. Cirne, „docela z toho nevyklouznete. Omezování osobní svobody stojí také za něco.“

„S tím jsem počítal předem,“ odvětil George Dance hlasem poněkud hlubším.

Pak se vrátil doktor Ewart Farndon ze salónku.

„Chtěl bych si umýt ruce,“ bručel.

George ochotně zazvonil na Sokrata.

„Je to ten jed,“ pravil Farndon. „Vnikl do těla poraněním v zápěstí. Podobá se to injekci, ale čert ví. Místo je značně oteklé. Musí být pitván.“

„To se rozumí,“ pokývl kapitán.

„Smrt nastala někdy po půlnoci. Dávka jedu nebyla velká, ale i nejmenší množství postačí. Celá krevní náplň těla se po tom jedu rozloží. Lékař, který pitvá, musí být zpropadeně opatrný. Přivezl jste si z tropů hezkou věc, George.“

„Váš posudek souhlasí zcela s mým,“ pravil George Dance ironicky.

Farndon pak odešel se Sokratem, kterého L. L. Cirne požádal, aby se vrátil co nejdříve k výslechu.

Veliký černoch zůstal naprosto klidný. Ani se neohlédl po svém pánu, když George na kapitánův příkaz odcházel do hořejších místností.

Pokud šlo o minulý večer, nelišila se výpověď Sokratova od výpovědi Georgovy v ničem. Podrobně a volnými větami Sokrates líčil, jak se choval Selig a jak pan Dance a madame.

„Vy jste věděl o plánu svého pána, Sokrate,“ mluvil k němu L. L. vlídně, „souhlasil jste s ním?“

„Sluha nedělá po celý život nic jiného, než souhlasí, pane,“ odvětil Sokrates zvučným, poklidným hlasem.

L. L. to zplna chápal.

„Tyto lahvičky jsem na rozkaz pana Georgeho přinesl do haly sám,“ ukázal černoch, odpovídaje tak na další otázku. „Byly připraveny již před příchodem vaším a páně Tomovým. Injekční jehla rovněž.“

„Rozumíte trochu pánovu řemeslu, Sokrate?“

„V menších věcech mu pomáhám, pane“

„To znamená,“ vmísil se nepokojně kapitán, „že rozeznáte spolehlivě láhev medicíny od kleští na zuby?“

„Ovšem, pane,“ uklonil se Sokrates.

Se stejnou nenuceností se také přiznal, že nalepil trn na držadlo telefonního sluchátka. Byl to rovněž příkaz pana Georgeho.

„Mnoho lepu? Možná, pane. Váš včerejší příjezd jaksi znemožnil dodatečnou kontrolu. Pokud vím, nebyl trn ničím napuštěn.“

L. L. se ho zeptal, věděla-li o těchto přípravách paní domu. Sokrates odvětil, že sám jí nic neříkal.

„A myslím,“ připojil, „že ani pan George neřekl nic. Paní by se byla poděsila.“

To rovněž souhlasilo s Georgovou výpovědí. O přetržení telefonního drátu neměl Sokrates ani tušení. Světlo bylo v pořádku, když odcházeli. Georgovi mohl podle svých možností dosvědčit, že strávil celou noc v Hatchendu. K tomu ostatně hodlal L. L. sehnat ještě jiné svědky, a kapitán měl již jejich jména poznamenána v zápisníku.

Když Sokrates odešel s příkazem, aby se podíval, kdo ze služebnictva se již vrátil, pravil Pablo Cruz s nepěkným úšklebkem:

„Je svobodný, ale má otrockou duši svých předků.“

Farndon se vrátil, mrzutý více než předtím, a zdržel je poněkud otázkami, na které mu museli dílem ze slušnosti, dílem povinně odpovídat. Usedl na pohovku, kde L. L. našel patnáct zlatých vlasů, a vypadal unaveně.

„Zavřete ho,“ radil, maje na mysli Georgeho, „je to přece tak jasné! Ve vazbě se vám spíše přizná.“

„To je i moje mínění,“ odpověděl Pablo Cruz, ale díval se při tom na pana Cirna.

L. L. Cirne se nevyjádřil nijak. Pustil se za chvíli se svou vlídnou tvrdošíjností do výslechu paní Danceové. Netrápil ji příliš dlouho, ale nepovolil ve věcech, které se mu zdály důležité. Přesvědčil se, že paní Danceová byla částečně svým synem oklamána. Nemohl ji však zbavit jisté odpovědnosti.

„Bylo vaší povinností, madame,“ pravil jí, „zabránit tomu nesmyslnému plánu. Chápete, čemu všemu byste tím byla pravděpodobně předešla?“

„Neznáte poměry v naší rodině,“ odvětila bez patosu, smutně a s odvráceným pohledem.

Něco z toho L. L. již tušil, ale přece si od ní nechal vyložit, že její starší syn ovládal dům svým podivně zarytým temperamentem, a že i nebožtík otec považoval za moudré všecko, co syn učinil. Paní Danceová si v této chvíli dokonce připomněla, proč se její mladší syn již před lety s otcovským domem rozloučil. Byl to vždycky dobrý chlapec – v mnohém ohledu snad lepší než George. jehož nadvládu, nevyhovující jeho názorům, nesnášel. Georgovi se vždycky vlastně ustupovalo.

„A myslíte…“ dodávala paní Danceová stále tak bez naděje, „že jsem silná povaha? Naopak. Znám se dobře Jsem slabá, povolná, nerozhodná… Někdy postačí, aby se na mne George jen podíval. Nedívá se nikdy s láskou… je uzavřený, bezohledný…“

„Přece jenom jste však musela v jeho jednání se Seligem vidět něco protizákonného,“ pravil L. L. mírně.

„Nebylo mi to vhod, ovšem… Protestovala jsem…“

„A nakonec se snad i rozplakala,“ poznamenal doktor Farndon, kývaje káravě hlavou. „Mnohokrát jsem vám v tom směru radil, madame. Říkal jsem vám, že pláč považujete za jedinou obranu proti svévolnostem svého syna.“

„Doktore…“

„Ale ano!“ Farndonova špatná nálada jako by ještě stoupla. „Proti jeho svévolnostem! Vyjádřil jsem se správně. Nikdo prozatím netvrdí, jak vidím, že zavraždil Hugo Seliga. Ale stejně je to výsledek jeho svévolnosti.“

„Prosím,“ řekl L. L. Cirne, „klid.“

Paní Danceovou brzy propustil. Zatímco čekali na Torna, obrátil se k Farndonovi.

„Máme pro vás ještě práci, doktore. Promiňte, že mluvím jménem kapitána Cruze. Je zapotřebí prozkoumat obsah těchto lahviček i tyto střepy – a také trn přilepený na rukojeti telefonu. Znáte chemickou reakci toho jedu?“

„Znám ji,“ zamračil se doktor, „je poměrně snadná. Pracovali jsme na tom trochu s Georgem.“

„Provedete to?“

„Třeba hned,“ doktor se unaveně protáhl, „mohu použít Georgovy laboratoře. Ale potom bych už měl rád pokoj.“

Počal se líně zvedat. L. L. si ho už nevšímal. Věnoval pozornost Tomu Dancovi, který právě vstoupil.

Současně oznámil věčně klidný Sokrates, že se právě vrátil černý zahradník se svou ženou, že se však oba bojí mrtvol v domě.

„Pošlete je ke mně,“ řekl L. L. Cirne a vyptal se na všecky, kdo ještě chybějí.

Zjistil, že Sokrates umí řídit automobil, a požádal proto Toma o dovolení, aby mu směl dojet pro elektrotechnika. Sokrates se potom poslušně vzdálil a také doktor Farndon, složiv na podnosu předměty, které měl vyšetřit, odešel.

Tomův výslech netrval dlouho. L. L. Cirne hovořil s Tomem spíše přátelsky, neboť o tomto mladém muži měl již několik dní dobrý dojem. Ani ten, ani onen se slůvkem nezmínil o tom, co je sem původně přivedlo. Považovali to za věc podružného významu.

Tom Dance trval s celou svou opravdovostí na tom, že George není přímým viníkem Seligovy smrti. L. L. sám se klonil k tomuto názoru, ale střežil se jej projevit. Za Cirna mluvila vždycky jen fakta. A těch dosud nebylo mnoho proti ani pro.

Výčitku, že měl Tom zakročit, si však L. L. Cirne neodpustil. Tomáš Dance se proti tomu hájil podobným způsobem jako jeho matka.

„Tím spíše mne můžete pochopit,“ pravil, „že jsem vpadl doprostřed událostí jako z nebe. Ta nová strašná událost mi poněkud zastírá dojem ze smrti mého otce. A koneckonců, pane Cirne, věděl jste o podniku mého bratra jen o málo později než já sám. Oznámil jsem vám to přece hned. A co jste učinil? Rovněž nic.“

L. L. Cirne, maje ruku na své špatně holené bradě, se zamyslil.

„To je pravda,“ řekl skromně.

„A co učinil kapitán Cruz?“ pokračoval Tom rozumně. „Byl zde přece v noci. Nikoho z nás nenapadlo, že by se mohlo stát něco tak strašlivého. Pomyslil jste již na náhodu, pane Cirne?“

„Nikoli,“ odvětil L. L. pokojně, „a také odmítám na ni myslit.“

Policejní kapitán zase přecházel a pošlehával důležitě jezdeckým bičíkem švy svých kalhot.

„Nedovíme se nic,“ huboval, „tohle všecko je ztráta času.“

L. L. Cirne ještě trpělivě vyslechl černé manžele zahradníkovy. Nemohli mu povědět nic jiného, než že je pán včera poslal pryč. Měli příbuzné za Hatchendem na farmě a šli je navštívit. Podobně vypovídalo i ostatní služebnictvo. Badeith neměl ani jediného bílého sluhu. Počet služebnictva byl na poměrně veliký dům malý.

L. L. Cirne se jenom přesvědčil, že služebnictvo úzkostlivě dbá na čistotu a že je tedy vyloučeno, aby na hnědé kůži pohovky zůstaly nějaké vlasy. Snažil se získat i poznatky z otisků prstů; touto pátrací metodou kapitán Cruz zřejmě opovrhoval, vyjádřiv se o ní, že by ji museli provádět úředníci až z Louisiany. L. L. Cirne se toho tedy vzdal a čekal netrpělivě na skončení Farndonovy práce.

Poněvadž bylo nyní služebnictvo v domě, mohli požádat o občerstvení. Vyplnili tím jakousi nucenou přestávku. Pablo Cruz jedl jako hladový satan. Plnými ústy naříkal na své pracovní přetížení a v jeho hlase bylo již znát vděčnost, že se toho L. L. Cirne ujímá.

L. L. byl však naplněn starostmi. Padl na stopu jako vlk, ale nevěděl dosud, co s ní. Tři věci by byl velmi rád znal: Proč zhaslo světlo, kdo utrhl telefonní sluchátko a z které hlavy se uvolnilo patnáct zlatých vlasů. Čtvrtá záležitost – stopy jedu na předmětech, které odnesl do laboratoře doktor Farndon, ho příliš nezajímala.

Tušil, jak to dopadne, a ve svém odhadu se nemýlil.

„Ani stopa,“ hlásil Ewart Farndon, když se vrátil, „předměty jsou naprosto čisté. Injekční jehly snad ani nebylo použito.“

Pak dopadl do křesla a tvářil se unaveně.

„Ztrácím z toho chuť k jídlu,“ bručel Pablo Cruz nepravdivě.

Pak se sebral, aby se trochu postaral o svého koně, a L. L. Cirne se za Tomova doprovodu vydal na obhlídku Badeithu.

Velmi často se zastavoval a zamyšleně hleděl do neurčita.

„Plete se mi do hlavy váš poklad šesti znamení,“ poznamenal jednu chvíli, ale Tom Dance jen svraštil obočí.

Sokrates se vrátil z města poměrně brzy. Hatchendský elektrotechnik slíbil, že náramně brzy vypátrá příčinu světelné poruchy, a také téměř ihned zjistil, že hlavní pojistky praskly.

„Tady to máme,“ pravil vítězně.

L. L. Cirne u něho stál s rukama složenýma na zádech. „Že je to tady, věděl jsem od počátku, chlapče,“ pravil konejšivě, „vysvětlete mi však, které těleso je tak vadné, že pojistky praskají.“

Elektrotechnik lehkomyslně slíbil i to. Zašrouboval nové pojistky a chodil po domě, otáčeje vypínači. Zjistil, že je všecko v naprostém pořádku.

„Nechte to svítit,“ poradil, „je tu leště několik zásuvek. Zkusíme je. Potřeboval bych nějakou stolní lampu.“

Sokrates posloužil a elektrotechnik pak zkoušel zásuvku po zásuvce. Opět nenašel chybu. Tvrdil, že každá zásuvka má podle předpisu vlastní pojistky, které by musely prasknout dřív než pojistky hlavní.

„Někdy však také ne,“ připouštěl moudře, „přijde na to. Čas od času se elektrárna zblázní a pustí do sítě o něco voltů víc. Pak to praskne samo.“

„Já však mám dojem,“ odpověděl mu L. L. Cirne, který se od něho nehnul, „že by to byla prazvláštní náhoda.“

Elektrotechnik připadl na to, že snad některá stolní lampa, která byla včera rozsvícena, má krátké spojení, a L. L. se ihned obrátil na vševědoucího Sokrata.

„Můžete nám snést všecky lampy a jiné spotřebiče, které zde máte?“ otázal se ho.

Sokrates mohl. Měl pravděpodobně v hlavě přesný seznam nejenom lamp, ale i váziček a popelníčků. Sokratovi se prostě z Badeithu nemohlo nic ztratit.

Snášel tedy lampy. Jiné spotřebiče kromě vysavače prachu v domě neměli. Zavrčel vysavač prachu, ale pojistky to vydržely. Vydrželo to i šest stolních lamp, a L. L. ztrácel pomalu naději. Obrátil se, aby oslovil černého sluhu. Sokrates nebyl přítomen.

„Kde je?“ zeptal se L. L.

„Hledá ještě jednu lampu,“ odvětil kapitán s úšklebkem.

Sokrates se vrátil. Jeho nízké čelo pod vlnitými šedivými vlasy bylo zachmuřeno.

„Jedna z lamp se ztratila, pane,“ hlásil.

L. L. Cirne blýskl očima. Jeho pravice se zdvihla a pohladila drátěnou bradu.

„Nemůžete ji nikde najít, Sokrate?“

„Nemohu, pane, a vím zcela přesně, že včera večer tu ještě byla.“

„Včera večer jste ji ještě viděl?“

„Ovšem, pane. Jak bych na ni mohl zapomenout? Byla to noční lampička a svítila u našeho mrtvého pána. Sám jsem ji zapínal.“

L. L. Cirne se zamračil. Pamatoval se zcela dobře, že u hlavy mrtvého pána domu žádnou noční lampičku neviděl.

11

L. L. Cirne zavadil vyčítavým pohledem o vyjevené zraky policejního kapitána.

„Ta noční lampa způsobila krátké spojení,“ pravil s určitostí. „Povězte nám o tom víc, Sokrate.“

Sokrates, nyní poučen, co L. L. Cirna zajímá, vylíčil lampičku jako objímku s doutnavou žárovkou, kterou rozsvítil ve stejnou chvíli s dvěma svícemi u nebožtíkovy hlavy.

„Pak to byl tanec světel,“ řekl L. L. Cirne uštěpačně. „Pouze jedno z těch tří vydrželo na místě. Druhé se přestěhovalo na tento stolek a třetí se ztratilo vůbec. Říkáte…“ obrátil se k elektrotechnikovi, „že by musely prasknout nejdříve pojistky v zásuvce?“

„Pravděpodobně,“ kývl elektrotechnik.

„Pojďte tedy se mnou a prohlédneme si tu zásuvku,“ řekl L. L.

Policejní kapitán mračivě upozornil, že tam dosud leží mrtvý Selig, ale Cirne toho nedbal.

„Máte silné nervy?“ otázal se elektrotechnika.

Muž prohlásil, že se podobají vyhlášeným italským kabelům, a odvážně vkročil do salónku.

Hugo Selig, na němž smrt tiše hlodala do namodralých skvrn, opravdu neskýtal pěkný pohled. Ležel stále ještě na zemi a museli se mu opatrně vyhýbat a překračovat ho.

Elektrotechnik s kabelovými nervy řekl jen: „Hrome!“ Otřel si nějak čelo a poklekl k zásuvce pod zamřížovaným oknem.

Odšrouboval kryt.

„Na první pohled je to znát,“ pravil důležitě a vzrušeně zároveň, „tu noční lampičku může vzít čert. Tady vidíte, proč praskly hlavní pojistky.“

„A proč ne tyto zde?“ naklonil se L. L. Cirne.

„Protože tu žádné nejsou,“ odvětil muž a škrábal v otevřené zásuvce prstem, „nebo, abyste tomu rozuměl, jsou nahrazeny drátem, který snese víc než celé vedení dohromady.“ A povstal.

L. L. Cirne si to prohlédl zblízka. Nechal si to ještě vysvětlit, protože v nauce o elektrickém proudu nebyl silný.

„Je to uděláno úmyslně,“ pravil elektrotechnik, „a teprve nedávno.“

„Proč myslíte, že nedávno?“

„Inu, je z toho setřen prach. Pod každý takový kryt zaleze časem prach.“

„To je pravda,“ souhlasil L. L. Cirne zahanbeně.

Pak se vztyčil a dal najevo, že mohou salónek opustit. Policejnímu kapitánovi doporučil, aby se postaral o řemeslníkův účet, a posadil se vedle doktora Farndona, aby vypil sklenici zázvorového piva.

„Víme tedy,“ řekl, „že tma byla vyvolána úmyslně. Jakousi pachuť to má vzhledem k tomu, že to způsobila lampička u mrtvého. Ale proč ta tma? K čemu bylo zapotřebí tmy?“

Nikdo nevěděl, zejména ne kapitán Estanze Pablo Cruz, který se k panu Cirnemu vrátil ihned, jakmile se mu podařilo vyhodit zvědavého elektrotechnika.

„Učinil jste toho chlapíka důležitým,“ zahuboval. „Ptáte se, proč ta tma uprostřed noci? Nuže, mohu vás ujistit, že na to nepřijdu do nejdelší smrti.“

„Já snad ano,“ odvětil L. L. Cirne, „zač bych stál?“

Pak zavolal Sokrata.

„Tu lampu musíme najít, rozumíte. Nemůže být daleko. Starejte se o to také, kapitáne. Je to ve vašem zájmu. A konečně – zaveďte si zde jakýsi pořádek. Obsaďte si dům. Zavřete zdejší lidi do jejich příbytků.“

„Co říkáte? Abych zavřel…“

„Abyste si zajistil nerušenost. Zajímáme se o lampu. Najděte lampu. Nerozumíte mi? Georgeho Danca do pokoje Georgeho, paní Danceovou do pokojů paní Danceové a tak dále. Nemáte na to snad právo se zřetelem k závažnosti případu?“

„Právo ovšem mám, ale divím se, že vy sám tak najednou…“

„Metody se mění podle okolností,“ prohlásil L. L. Cirne stroze.

Mávl netrpělivě rukou. Bezděky se vžíval do dob, kdy se na jeho pouhé slovo rozbíhaly desítky lidí. Tu funkci všemocného inspektora dobrovolně opustil. Nyní se k ní jaksi vracel.

Kapitán Pablo Cruz se rozhodl, že bude jednat podle rady tohoto podivného člověka.

„Sokrata si tady nechte,“ pravil L. L.

V hale tedy zůstal pouze doktor Farndon, ale ten se již zdvíhal.

„Nemám tu nic na práci,“ mračil se, „ty věci máte v laboratoři, kdybyste je potřebovali. Pro Seliga si přijedou. Ohledací vysvědčení vystavím.“

Pablo Cruz byl ještě nahoře, kde svědomitě zamykal obyvatele domu do jejich pokojů. Žalářníkem byl také černému služebnictvu, které uvěznil společně v zahradníkově domku.

Doktora Farndona L. L. požádal, aby ještě zůstal. Doktor Farndon to odmítl dosti nezdvořile.

„Mám své vlastní starosti,“ opakoval, „musím do města. Myslím, že mne tam očekává důležitý telegram.“

„Osobní záležitosti?“ zeptal se L. L., mysle na něco jiného.

„Ovšem. Zatraceně osobní. Moje žena se měla včera vrátit z návštěvy u příbuzných. Nevrátila se ještě ani do chvíle, kdy jste mne sem vytáhli. Nevím, co je s ní. Telegrafoval jsem a čekám odpověď.“

„Nu…“ řekl L. L. Cirne, „proč vás to znepokojuje?“

„Protože…“ mračil se doktor, „nevím, jak bych vám to řekl nebo mám-li o tom vůbec mluvit… jezdí ke svým příbuzným příliš často, víte.“

„Dobrá,“ řekl L. L. Cirne, „nemluvte o tom.“

A mrzelo ho, že vůbec nadhodil tu nepříjemnou otázku.

Jenomže, když náhodou zdvihl oči, spatřil ve dveřích kapitána, který se právě vracel. A kapitán Pablo Cruz měl výraz podobný onomu, jímž přivítal před chvílí ztrátu noční lampičky.

„Poslouchejte, doktore…“ pravil.

„Nu?“ řekl doktor, ohlížeje se po svém slaměném klobouku.

„O čem jste to právě mluvil? Vaše choť se vám nevrátila? Vaše choť nebyla minulou noc doma?“

„Nebyla. Proč se o to zajímáte?“

„Proč se o to zajímám!“ vyrazil kapitán, rozhodiv ruce, v kterých držel nějaké klíče. „Zeptejte se pana Cirna! Vytáhněte ty vlasy, pane Cirne, honem! Caramba, nesmysl se stává skutečností! Pane Cirne, doktorova manželka má přece vlasy zlaté jako len!“

12

L. L. Cirne se nesplašil. Kapitánovo sdělení nemuselo být ještě objevem. Ale Ewarta Farndona velmi polekalo.

„Prosím vás…“ zakoktal, „o čem to mluvíte?“

„O zlatých vlasech vaší choti,“ odsekl kapitán Cruz skoro hrubě. „Pan Cirne je našel na této pohovce. U čerta, máme v celém okrese sotva pět žen se světlými vlasy, ale ani jedinou s tak velice světlými! Co to znamená, tisíc hromů?“

„Patrně nic,“ mračil se doktor, „co by tu pohledávala moje žena?“

„Nebyla-li tu, pak musíme věřit, že jste přinesl těch patnáct vlasů na vlastním rukávě, pane.“

„Patnáct vlasů?“

L. L. Cirne se ještě se svým nálezem nechlubil.

„Caramba,“ rozhulákal se kapitán, „řekl byste nám laskavě, kam vlastně paní Farndonová odjela?“

„Do Louisiany, pane.“

„Dobrá. Do Louisiany. Měl byste se na to poptat podrobněji.“

„To již dělám.“

„Zcela správně. Staré španělské přísloví praví, že z mladé ženy starý vlk rychle šediví.“

„Hrome, kapitáne…“

„Santa Madona, přijměte tedy mou omluvu!“

L. L. Cirne zvolna vrtěl hlavou. Tento postup mu zřejmě nebyl po chuti.

„Jistý předpoklad by tu musel být ovšem splněn, kapitáne,“ poznamenal, „to jest – aby nalezené vlasy byly skutečně vlasy paní Farndonové. Co by tu pohledávala právě minulou noc? Neoctla-li se tu náhodou…“

„Jakou náhodou, pane Cirne?“ otázal se Ewart Farndon podrážděně, „neexistuje žádný její vztah k tomuto domu – ani náhodný.“

L. L. neodpověděl. Vlasy zabalené v novinovém papíru držel již v ruce. Doktor Farndon se naklonil, aby se podíval. Dlouho nález prohlížel a mračil se stále stejně.

Konečně zdvihl očí.

„Kdo by chtěl s naprostou jistotou tvrdit, že Jsou to vlasy mé ženy, byl by blázen,“ pravil.

„Já to netvrdím s jistotou,“ odvětil kapitán a hladil si černý knírek, „proč mi hned nadáváte bláznů?“

„Jen malou otázku, doktore. Připouštíte, že by to mohly být vlasy paní Farndonové?“

„Připouštím to,“ odvětil doktor nevrle, „barva odpovídá. Jenomže přece nemohu tvrdit…“

„A řekl byste nám, co si myslíte o častých návštěvách paní Farndonové v Louisianě? Naznačil jste před chvílí jakousi nedůvěru.“

Ewart Farndon potřásl hlavou.

„Nechápu, pánové. Najednou se tu mluví o mých rodinných záležitostech. Hovor tohoto druhu samozřejmě odmítám.“

„Je to vaše právo,“ pokývl L. L., dávaje současně znamení kapitánovi, aby mlčel. „Jenom bych rád připomněl, že se tu snažíme všemi možnými způsoby vrhnout světlo do nejasného případu. Proto nám jistě prominete, že se chápeme i této zvláštní náhody. Kromě toho jsme muži a jsme sami. Naše zvědavost není nediskrétnost, je to nutnost. Všecko, co si zde řekneme, zůstane mezi námi. A konečně mám dojem, že i vy sám byste si rád vysvětlil leccos, co vás – řekněme – trápí…“

„V tlachavé sdílnosti nevidím úlevu,“ odpověděl doktor, „zdá se mi spíš zbabělostí.“

„Někdy snad ano,“ pokývl L. L. Cirne s mírnou laskavostí, „ve vašem případě ne. Naznačil jste nám už, že máte vlastní starosti, a dokonce jste prozradil, čeho se týkají. Já pro svou osobu vás ujišťuji, že v tom naprosto nevidím zbabělou tlachavost.“

„Pro mne platí totéž,“ poznamenal kapitán suše.

L. L. Cirne otvíral doktorovu uzavřenost zámek za zámkem, jako by mu viděl do srdce i do mozku. Ostatně Farndonovo znepokojení mnoho napovídalo.

„Nemusel byste již říci ani slovo,“ pokračoval L. L., „a přece teď už vím, že o cestě paní Farndonové máte jisté mínění. Není-li toto mínění ničím podepřeno, dobrá. Spokojíme se s vaším dosavadním prohlášením. Domníváte-li se však, že něco podstatného víte, měl byste nám to říci. Ať z toho vyplyne cokoli, popřípadě zhola nic, zapomeneme to tak rychle, že se tomu budete divit. Myslím, že mluvím i za kapitána.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil Pablo Cruz, „a za celou policii, která s tím bude mít co dělat.“

„Mimo to,“ připojil L. L. Cirne s neúnavnou, ale nijak obtěžující naléhavostí, „můžete prospět spravedlnosti. Ať se vám zdá jakkoli podivná tato spojitost, je v ní asi mnoho důležitého.“

„Ano… ale jak by se má žena dostala sem do tohoto domu proboha?“

„To je právě to, co bychom si rádi vysvětlili, doktore.“

„Nevysvětlíte si to prostě ničím, zejména ne tím, co bych vám mohl říci já!“

„A co byste nám mohl říci, prosím?“

L. L. si hladil nevzrušeně bradu. Ewart Farndon byl opravdu pohněván jeho tvrdošíjností, nechtěl však odpovědět hrubě.

„Nechci ponížit svou ženu, rozumíte!“ vybuchl konečně.

„Ničím na světě ji před námi neponížíte.“

L. L. tajil netrpělivost. Ewart Farndon řekl vlastně už všechno, ale chyběly podrobnosti. Nemohl se k nim odhodlat. Pablo Cruz to pozoroval a rozhodl se k neomalené operaci.

„Obáváte se, doktore, že se paní Farndonová dopouští manželské nevěry?“

Doktor potrhl prudce rameny. Pohlédl hrozivě na kapitána. Ale ihned se ovládl.

Mnoho lidí v Hatchendu si povídalo, že paní Farndonová nebere své manželství vážně. Kapitán Pablo Cruz o tom věděl, L. L. samozřejmě nikoli. Hatchend byl jako všecka jiná hnízda na světě. Říkalo se leccos, ale nikdy nic před doktorem Farndonem.

„Dobrá,“ pravil konečně Ewart Farndon, „obávám se toho skutečně.“

Pak vytáhl kapesník a otřel si čelo. Mávl rukou, učinil dva kroky sem a tam a opět se posadil.

L. L. chvíli čekal. Pak se zeptal:

„Máte nějaké důkazy?“

„Jen podezření.“

„Na určitého člověka?“

„Ano.“

„Trvá to, než se k tomu dostaneme,“ vybuchl policejní kapitán. „Vyslovíte už konečně jméno doktora Georgeho Danca, Faradone?“

„To jméno nevyslovím nikdy,“ odvětil Ewart Farndon bez rozpaků, čímž kapitána znamenitě vyšinul z jeho jistoty. „Georgeho nechte na pokoji. Kdybych na něho měl podezření, byl bych je vyslovil již dávno. Pak bych také chápal nějakou souvislost, ale takto? Nebo se mýlím. Velmi pravděpodobně se mýlím, a byl bych rád, kdyby tomu tak bylo. Toužím po klidu.“

„Kdo touží po klidu, má se vystříhat ženění,“ pravil Pablo Cruz. „Neznáte to staré španělské přísloví, doktore?“

„To je dokonce má druhá žena,“ odvětil Ewart Farndon zamyšleně. Potom, pravděpodobně již rozhodnut, mluvil dál.

„Přistěhoval se sem nedávno jistý chlapík, jako stvořený ke svádění mladých žen. Vím o některých okolnostech, které vzbudily mé podezření, že se tajně stýká s mou ženou. A je-li ona pryč dva dny a dvě noci, a nevím-li o ní ještě ani třetí noc, potom, pánové…“

„Potom je to na pováženou,“ dopověděl Pablo Cruz a kroutil si knírek. „Kdysi ovšem, jako mladík, jsem rovněž…“

„Vás se to netýká,“ odsekl doktor. „Někteří muži si ze svádění vdaných žen dělají sport. Já sám jsem takový nikdy nebyl a myslím, že jsem proto žil čestněji. Tenhle chlapík je nějakým ředitelem nebo čím v Dalstonské čistírně bavlny a jmenuje se Brooks.“

Pablo Cruz otevřel ústa. L. L. Cirne nikoli; jenom si konejšivě hladil svou štětinatou bradu.

13

„Nyní…“ pravil L. L. Cirne, když překvapenému doktorovi sdělili, že inženýr Brooks dnes již návštěvu na Badeithu vykonal, „nyní s tím můžeme trochu hnout. Je zapotřebí obeslat inženýra Brookse k výslechu. Je také nutné poohlédnout se po paní Farndonové. Snad se již vrátila, doktore?“

„Možná,“ odvětil Ewart Farndon rozčileně.

„Budete-li s ni mluvit dříve než my, chraňte se prozradit z naší rozmluvy jen jediné slovíčko. Bude-li se nějak vymlouvat, tvařte se, jako byste jí věřil.“

„Pokusím se o to,“ syčel doktor sevřenými zuby.

„Někdo zde také musí spravit telefon. Nejlépe bude, kapitáne, vydáte-li se hned do města. Já zůstanu tak dlouho, dokud nenajdeme tu protivnou noční lampičku.“

Když rozdělil takto úlohy, vyhledal L. L. Cirne černého Sokrata. Sokrates se dosud namáhal marně. L. L. jeho činnost přerušil.

V souhlase s kapitánem, který ostatně kývl na všecko, co L. L. řekl, propustili obyvatele domu z jejich dočasných vězení. Georgemu nebyly kladeny překážky ve volném pohybu a Tom byl požádán, aby Ewarta Farndona odvezl do města.

Policejní kapitán vsedl na koně a rozloučil se s panem Cirnem.

„Bude dobře,“ pravil mu L. L., „počkáte-li, až s paní Farndonovou promluví její manžel. Potom ji obešlete k okamžitému výslechu. Přijedu za vámi, jakmile jen budu moci. Věřím, že z ní dovedete vytáhnout pravdu.“

„V tom se vyznám,“ uklidnil ho Pablo Cruz. „Také pro inženýra Brookse ihned pošlu.“

L. L. Cirne se málokdy setkal s tak podivnými okolnostmi, aby jedna zapadala dobře do druhé, a přece dohromady nedávaly žádný hezký celek.

Promluvil si s Georgem, když i Tom s Farndonem odjeli.

„Připadl jsem na něco,“ pravil mu, „a to v rámci strašení, které jste připravil pro Hugo Seliga.“

Zdálo se, že George Dance zcela zapomněl na smrt svého otce, která ho tak rozbolestnila. Nyní měl v hlavě jen druhou tragédii a strach o sama sebe.

„Nejlépe se ovšem straší potmě,“ dodal L. L. Cirne, „proto se domnívám, že i tu tmu jste připravil právě tak jako lahvičky a trn na telefonu. Jak jste to udělal, prosím?“

L. L. se díval vlídně, ale s určitostí. Přesto bylo pravděpodobné, že nic neví, a George zakoktal.

„Podezříváte mne zbytečně, pane Cirne.“

„Nikoli zbytečně. Chybí-li lampička u mrtvého a jsou-li tam nahrazeny pojistky silnými dráty, je patrně moudré hledat původ půlnoční tmy právě tam. Vy jste zde nebyl, ani nikdo jiný kromě Seliga, který je tu ostatně dosud, ubožák. A přece světlo zhaslo. Krátké spojení tedy nastalo v oné noční lampičce. Odmítám věřit, že by byla opatřena nějakým hodinovým strojem. Bylo to mnohem jednodušší. Pokud vím, krátké spojení nastane, jestliže se oba přívodní dráty dotknou navzájem, aniž jsou spojeny přes tak zvaný spotřebič příslušného odporu. Podotýkám, že vedení elektrického proudu valně nerozumím, ale přemýšlím, co jiného zde bylo živého, aby došlo ke krátkému spojení?“

„Co by bylo, pane Cirne…“

„Plameny svíček,“ řekl L. L. Cirne pokojně.

Pak vkročil do salónku a přinesl odtamtud svíci, kterou vytáhnul z železného stojanu.

„Mám jednu špatnou vlastnost,“ pravil omluvně, „a to tu, že si přesně pamatuji, jak věci vypadaly, když jsem je jednou viděl. Nuže, dole ve ztuhlém vosku, který ze svíce odkapával, jsem viděl malou červenou skvrnku, která je tu dosud, jak vidíte. Nyní vím, že pochází z izolace elektrického drátu, ačkoli jsem ji měl původně za kapku krve. Představuji si, že šňůra byla obtočena kolem svíce tak, aby svíce při svém uhořování izolaci spálila a nastalo krátké spojení… někdy uprostřed noci. Jak to, že jste se nebál požáru, pane Dance?“

Poslední zbytky Georgovy energie se v tomto okamžiku ztratily. Zíral do klidného obličeje samozvaného detektiva jako strnulý.

„Jak můžete tvrdit…“ zakoktal.

„Mohu to tvrdit. Zřízenci z patologie vypověděli, že jste ráno zašel do salónku, nikdo z nich však neví, co jste tam dělal. Odstranil jste lampu. Zřízenec slyšel hluk dřevěné záclony, kterou jste vytahoval. Já jsem ji však potom našel zase spuštěnou. Dělal jste snad něco zbytečného, doktore?“

„Proboha, pane Cirne…“

„Při tom leknutí bych se vám nedivil. Vy však jste zdvihl záclonu proto, abyste mohl noční lampičku vyhodit oknem. Pod oknem je husté křoví. Lampička do něho zapadla. Váš bratr si v rozčilení ztrátu svítidla neuvědomil. Je tomu tak?“

„Je tomu tak,“ odpověděl George násilně.

L. L. potřásl hlavou.

„Je nebezpečí, že jste odstranil ještě více věcí.“

„Přísahám…“

„K trnu na rukojeti telefonu jste se rovněž nepřiznal dobrovolně,“ přerušil ho L. L. Cirne. „Nechápu, jak můžete spoléhat na mou pomoc, jste-li tak neupřímný. Nebo chcete tímto způsobem pomáhat?“

„Bojím se…“ koktal George, „bojím se, že pro týhle věci bych mohl být zatčen, ačkoli nejsem vinen…“

„Stále stejná písnička, můj milý. Upřímnost vám pomůže v obou případech, v případě viny i neviny. A to nebo ono bude prokázáno, poněvadž já za to ručím.“

George Dance sklopil hlavu.

„Přál bych si to zplna srdce,“ zašeptal.

To mělo pana Cirna znovu přesvědčit o Georgově nevině, ale pan Cirne nebyl sentimentální.

„Opravdu už nic?“ otázal se.

„Opravdu nic, pane Cirne.“

„Ten přetržený telefonní přívod, například…“

„Nic o tom nevím.“

L. L. Cirne na něho chvíli pohlížel. Ne ostře, ne hněvivě. Laskavě, ale tak, že se půda pod Georgovýma nohama zdála horká.

„Dobrá. Přineste mi nyní tu lampu.“

Po pečlivé prohlídce se L. L. dokonale přesvědčil, že se nemýlil. Položil ještě několik otázek a dověděl se, že nápad s přepálením izolace nesvěřil George nikomu a že si dovedl přibližně vypočítat, kdy světla zhasnou.

„Kolem půlnoci,“ opakoval po něm L. L. Cirne. „Kolem půlnoci zemřel také Hugo Selig. Přiznám se vám, doktore, že se spíše kloním k názoru, že jste vinen. Provedli jste to, učinil jste to opravdu rafinovaně, a těžiště vašeho plánu leží v poruše vašeho telefonu.“

„Ale já jsem to neudělal!“ hájil se George a téměř křičel.

„Uvidíme. Prozatím vám děkuji.“

L. L. Cirne pak požádal paní domu o dovolení, aby ho směl Sokrates dovézt do města druhým vozem. Svolení mu bylo ochotně dáno, a Sokrates dostal dokonce rozkaz aby panu Cirnemu zůstal k dispozici podle potřeby.

Cestu do města strávil L. L. bezmyšlenkovitě, odpočívaje pohodlně v polštářích vozu. V Hatchendu ho Sokrates vyklopil před policejní stanicí.

Nebyla to žádná přepychová budova, a také (kancelář kapitána Cruze nějak neodpovídala jeho honosné uniformě.

„Telefon bude spraven ještě do večera,“ hlásil Pablo Cruz, zachvácen chutí pro horečnou činnost, „může být co chvíli zapotřebí. Také pro Brookse jsem poslal, ale o paní Farndonovou jsem se prozatím nestaral – podle vašeho návodu.“

„Teď však se už po ní podíváme,“ pravil L. L. Cirne.

„Čekal jsem jen na vás. Farndon ví, že ho navštívíme. Chcete-li, pojďme.“

Kráčeli potom pěšky po dřevěném chodníku, který jim klapal pod nohama. Z lidí, které potkávali, byla dobrá polovina černých.

Doktor Farndon jim otevřel svůj byt, velmi prostorný a zapáchající karbolem. Doktor byl ještě více zamračen než ráno.

„Paní Farndonová se ještě nevrátila,“ oznámil.

Pablo Cruz s tím naprosto nebyl spokojen. Vypadal bezradně.

„Dios…!“ zamručel. „Kde vězí?“

Ewart Farndon mlčky vytáhl z kapsy telegrafický blanket. Vzdychl.

„Přečtěte si to!“

L. L. Cirne stál trochu stranou a choval se tiše. Pablo Cruz četl:

„Felicita u nás nebyla. Neviděli jsme ji půl roku.“

„Za poslední polovinu roku,“ pravil doktor Farndon, „byla pryč přes celou noc nebo i dvě alespoň pětkrát.“

Policejní kapitán se viditelně rozhněval.

„A teprve dnes vás napadlo, abyste se staral o podrobnosti?“ téměř se osopil. „Myslím, že zasloužíte svoje, Farndone.“

Ewart Farndon pokrčil rameny. Vypadal v té chvíli trochu nedůsledně.

Usedl, a ačkoliv se snažil nedat svou špatnou náladu najevo, byla na něm vidět.

„Musíme zahájit pátrání po paní Farndonové,“ ozval se L. L. Cirne nevtíravě.

„Především se však zeptáme inženýra Brookse.“

„Ovšem,“ pokývl L. L.

Nebyla však naděje, že se inženýr Brooks dostaví před večerem. Dalstonská bažina byla značně vzdálena. Kapitán tam poslal strážníka na koni, protože hatchendská stanice neměla k dispozici vůz. Pablo Cruz přecházel hlučně a rozzlobeně doktorovou pracovnou a šlehal své kalhoty svým nepostradatelným bičíkem.

Bičík měl s sebou také, když vsedal do Sokratova vozu, ale kromě toho se opásal těžkým revolverem na zlaté šňůře.

Podle Cirnova návrhu se totiž rozjeli k Dalstonské bažině, aby průběh věcí urychlili.

Cestovali většinou rozsáhlými plantážemi, ve kterých našli jen místy oázy stromů, osamělé domy nebo vodní stanice. Strážníka, volně se klátícího v sedle hubeného koně, dohonili asi v polovině vzdálenosti.

Policejní kapitán přikázal zastavit a vystrčil hlavu z okénka.

„Ihned se vraťte, člověče!“ křičel, „vašeho pomalého toulání po zeměkouli mám právě tak dost!“

„Nemohu rychleji, pane,“ omlouval se policista, „pro koně je moc horko.“

Nechali ho vzadu. V cestě jim stál nízký zarostlý hřeben, ke kterému přímo mířili po špatné silnici, ale na úpatí se cesta pravoúhle ohnula a vedla je příjemným stínem k cíli.

Někde potom rozsáhlá pole kapradí vystřídala bavlnu a ukázaly se i lesy stromů s rezavě vlasatou korou, dokazující přítomnost bažin. Konečně ze zeleně, připomínající spleť pralesa, vyhlédl vysoký červený komín. Pablo Cruz prohlásil, že jsou na místě.

Bývalá čistírna Ku-Klux-Klanu byla 1 nyní ještě dobře skryta a L. L. Cirne se podivoval, jak je rozsáhlá, když vjeli do velikého dvora. V čistírně se nepracovalo. Nebyla sezóna. Poloviční směna dělníků jen připravovala stroje na příští žeň, aby pak polykaly balík za balíkem.

Kolem parku nákladních vozů, na nichž se prováděly jakési opravy, vešli L. L. Cirne a kapitán Cruz do kanceláře.

Inženýr Brooks je uvítal zdvořile, ale s jistým údivem. Pobyl-li zde někdy policejní kapitán na přátelské besedě, přijel tentokrát bezpochyby za jiným účelem. Pablo Cruz se zřejmě tvářil jinak než jindy.

„Pana Cirna vám snad nemusím představovat,“ pravil úsečně.

„Nemám tak krátkou paměť,“ odvětil inženýr s ostražitým pohledem.

Kapitán Pablo Cruz měl podle všeho ve zvyku se ukvapovat. Zbytečně vypadal předčasně přísně, zatímco L. L. Cirne měl tvář plnou vlídnosti jako vždycky.

Tato vlídnost ovšem naprosto neznamenala licoměrnost. Byla jen důkazem jeho vnitřního klidu. L. L. přijal nabízenou židli a neusmíval se zbytečně dlouho.

„Znáte paní Felicitu Farndonovou, prosím?“

A pak mohl L. L. usoudit, že se inženýr Brooks na tuto otázku připravil, anebo že ho doktor Farndon zbytečně nařkl. Použil ve své odpovědi nejsprávnějšího tónu.

„Znám již hodně lidí v této krajině, mezi nimi i paní Farndonovou. Byla mi představena koncem loňského léta při zmrzlinové slavnosti. Proč se na to ptáte, pane Cirne?“

„Jistě to má své důvody,“ odvětil L. L. klidně. „Kdy jste ji viděl naposledy?“

Čich inženýra Brookse byl asi velmi jemný. Přes vlídnost otázky tušil přísný úmysl, a pohlédl na kapitána. Pablo Cruz mlčky kroutil svůj knírek. Byl to jeho zřetelný souhlas.

„Nepamatuji se již přesně, pane Cirne.“

A zůstal nedobytným. L. L. si hladil bradu. Rychle přemýšlel. Chvíli byl pohled inženýrův dokonce klidnější než jeho.

„Ptáme se proto,“ řekl L. L. rozvážně, „že paní Farndonová záhadně zmizela. Jsou jisté důvody, abychom se domýšleli, že jste ji snad v poslední době viděl. Dejme tomu včera nebo předevčírem…“

Tentokrát však nedovedl inženýr Brooks zamaskovat lehoučkou známku nepokoje.

„To mne překvapuje,“ pohnul hlavou, „ale mohu vás ujistit, že jsem ji opravdu neviděl.“

„Mýlili jsme se tedy,“ řekl L. L. Cirne.

L. L. Cirne nebyl lstivý, měl jen smysl pro diplomacii. Dvě okolnosti tu stály proti němu, což Pablo Cruz nechápal. Za prvé šlo o ženu, jejíž čest byl muž druhu inženýra Brookse podle všeho připraven rytířsky chránit. A také, měl-li tento pán něco vlastního na svědomí, bude se i proto bránit zuby nehty. Věcných důkazů o nějaké jeho záhadné činnosti nebylo. L. L. Cirne po nich začal pátrat, skrývaje své myšlenky za laskavým úsměvem.

„Doufám,“ pravil Brooks, „že se té dámě nic nepřihodilo.“

„Nikdo nemyslí na nehodu,“ odpověděl mu L. L. Cirne, „zejména ne na takovou, která potkala ji. Jde o nehodu, která stihla jistého pana Seliga.“

Inženýr Brooks se studeně usmál.

„Nechápu, co by s tím měla společného žena okresního lékaře. A proč jsem do toho zatahován já?“

L. L. Cirnovi se zdálo, že již našel inženýrovu Achillovu patu. Pamatoval si kapitánovu zmínku, že tento inženýr je velkým přívržencem automobilismu. Jeho vůz měl poruchu a inženýr vážil dalekou cestu k Badeithu v sedle. Takové cestování se nehodilo ani pro koně, ani pro jezdce. Inženýrova zvědavost byla tím nápadnější, že se nyní naprosto netvářil zvědavě, spíše naopak. A podezření, že je milencem paní Farndonové, podporovalo snahu pana Cirna.

„Musíte nám prominout,“ požádal L. L. „Policisté, kteří jsou v nesnázích, podnikají leccos, co na pohled vypadá jako přehmat.“

„Nevytýkám vám přehmat, pane Cirne,“ řekl Brooks, „rád pomohu každému, je-li to ovšem v mé moci.“

Zavolal nějakého člověka, který vstoupil v pracovním obleku, odevzdal mu svazek malých klíčů a nařídil, aby z jeho bytu donesl láhev staroskotské whisky.

„Myslím, že nejsem ještě zatčen,“ usmál se inženýr, „a proto neodmítejte, kapitáne.“ Pak se otočil za odcházejícím dělníkem a zavolal: „Dobře zamkni, chlapče.“

A L. L. Cirne začal o té automobilové poruše.

„Není to vážné,“ pravil Brooks lehkomyslně, „spěchal jsem trochu, přední kola narazila na kámen – čert ví, proč se na našich cestách válí tolik kamenů – a volant se mi vysmekl z rukou. Narazil jsem do stromu. Nic se nestalo. Zohýbané blatníky a jeden rozbitý světlomet. Ani chladič neteče.“

„Kdy se vám to stalo?“ zeptal se L. L.

„V noci na dnešek. Jakmile se některý dělník uvolní, dá mi to do pořádku.“

„A kde se vám to stalo, prosím?“ tázal se L. L. neodbytně.

Inženýr neprojevil ani stín netrpělivosti.

„To je těžko říci, pane Cirne. Na silnici mezi plantážemi, dosti daleko odtud.“

„A něčemu jinému blíž?“

Inženýr Brooks svraštil čelo, jako by přemítal. Spíše se mu však nechtělo říci pravdu, jak soudil L. L. Cirne.

Inženýr se však rozhodl brzy, bezpochyby proto, že uvážil důslednost tohoto obstárlého muže, který si nápadně často hladil neholenou bradu.

„Zase se vám to asi bude zdát zvláštní,“ pravil posléze, „ale skutečně to nebylo daleko od domu, ve kterém záhadně zahynul ten člověk. Snad je tato okolnost vina i tím, že jsem si ráno zajel až na Badeith.“

„Předtím jste nevěděl o události na Badeithu nic?“

„Ne. Jak bych mohl vědět?“

L. L. Cirne kul žhavé železo.

„Jsem velmi zvědav na místo vaší nehody, pane Brooksi. Pochybuji, že bychom je našli sami. Doprovodil byste nás laskavě? Sokrates nás tam doveze. Nejdříve však by chtěl policejní kapitán vidět váš havarovaný automobil.“

Inženýr Brooks neodpověděl hned. Jeho rozpaky, které jakž takž zakrýval, změnily se nyní v nervózu. Čelo mu znatelně pobledlo.

„Milerád,“ pokývl konečně. Odsunul láhev, kterou před něho právě dělník postavil, a strčil svazek klíčů do kapsy. Vstal a nenabídnul ani doušek, po němž Pablo Cruz toužil. Zdvihl se a čekal, až se L. L. Cirne pohodlně sebere.

A L. L. věděl zcela určitě, že inženýra Brookse zviklal v jeho jistotě a že ho zahnal tam, kde ho chtěl mít.

14

Na automobilu, který byl v jakési kolně, neviděl L. L. nic zvláštního. Nehoda zcela odpovídala inženýrovu předběžnému vylíčení a dovnitř se L. L. prozatím nedíval.

K doušku whisky už opravdu nedošlo, čehož policejní kapitán tajně litoval. Nejenže si připadal jako divák, ale také se tak tvářil. Iniciativu měl v rukou L. L. Cirne.

Pablo Cruz pošlehával hlučně bičíkem holeně svých vysokých bot, když potom všichni kráčeli k Sokratovu vozu. To jediné mu zachovávalo zdání autority. Snažil se, aby šel hodně rázně. Inženýr Brooks byl patrně uražen. L. L. Cirne vypadal nejskromněji ze všech.

Brooks usedl vedle řidiče. Učinil to úmyslně a cestou nemluvil, ledaže dal tu a tam pokyn Sokratovi, kudy má jet. L. L. sepjal ruce na břiše a každý, kdo by ho byl viděl tak blahobytně roztaženého, musel neklamně soudit, že se snad v automobilu ještě nikdy nevezl.

Jinak přes dlouhá, pohodlná péra vůz slušně nadskakoval, neboť cesty mezi plantážemi byly skutečně bídné.

Jeli zcela jiným směrem, než jakým přijeli. Policejní kapitán, který se vlastně při jízdě nudil, neboť se nesnažil dávat na všecko takový pozor jako Cirne, se rozpovídal, jen však na adresu svého souseda.

„Poslal jsem zprávu komisaři,“ pravil.

„Učinil jste dobře,“ pokývl L. L.

„Myslím, že se komisař dostaví osobně. Nemám ho příliš rád. Seznámím vás, ovšem.“

„Ó,“ řekl L. L. „toho není zapotřebí. Chtěl bych se vašemu komisaři naopak vyhnout. Můžete ho docela dobře informovat sám.“

„Jak chcete,“ kapitán pokrčil rameny a potahoval si knírek, „ale…“ ztišil hlas, „co zamýšlíte tady s tím? Proč tam jedeme?“

„Doufám,“ odvětil L. L, Cirne, „že se to dovíte ještě před příjezdem pana komisaře. Snad vám dám ke konci dnešního dne důležitou radu. Myslíte, že se podle ní zařídíte?“

„Jsem si tím jist, pane Cirne, neboť pokud mám s vámi zkušenosti, dáváte jen dobré rady. Utvořil jste si nějakou teorii o podivném chování paní Farndonové?“

L. L. k němu otočil hlavu. Pak se naklonil, a Pablo Cruz, pochopiv to, dychtivě se nachýlil. A L. L. Cirne. mu zašeptal do ucha:

„To budu vědět zítra ráno.“

Kapitán jen pokývl. Tohoto muže mu poslala bezpochyby Madre Dios.

Ale také L. L. Cirne se tvářil spokojeně. Dokud býval policejním inspektorem, míval svázané ruce horou předpisů, které mu někdy nechtěly souhlasit s praxí. L. L. Cirne se naučil milovat své detektivní umění a konečně se rozhodl oprostit je od tohoto závaží služebnosti. Nyní se nemusel ohlížet na nic a byl nejšťastnější, podařilo-li se mu svrhnout odpovědnost na někoho jiného. Měl možnost dělat to, čeho by se jako policista nemohl odvážit. Mohl prostě pracovat prostředky zcela svobodně volenými.

Cestami uprostřed nesmírně rozlehlých bavlníkových plantáží se projíždělo jako bludištěm. Sokrates se v nich vyznal a inženýr Brooks je asi rovněž už prostudoval. Také o orientaci policejního kapitána neměl L. L. pochyb, sám se však neustálým přejížděním křižovatek a změnou směrů zcela zmátl. Posléze se zeptal, kde asi leží Badeith. Policejní kapitán ukázal přímo dopředu, ačkoli L. L. měl dojem, že je za jejich zády.

„A Hatchend?“ otázal se.

„Badeith leží mezi námi a Hatchendem,“ odpověděl kapitán.

Byly to cesty po desetiletí neudržované. Kdyby nebyl inženýr Brooks uraženě mlčel, patrně by vyprávěl, že jako nadšený automobilista se od prvních dnů svého pobytu v této krajině snažil vzbudit guvernérův zájem o lepší stav silnic. Skutečně i L. L. Cirne nahlížel, jak mnoho by hospodářsky prospělo, kdyby se do těchto nekonečných cest něco investovalo. Leželo na nich buď tak mnoho kamení, že odskakovalo pod pneumatikami a bilo zespodu do karosérie se zvonivými ranami, nebo se kola brodila hlubokým prachem. V moři prachu tu a tam seděl balvan, takže inženýrova noční nehoda nebyla ničím zvláštním.

Konečně dal inženýr Brooks zastavit. Otočil hlavu dozadu. Jeho výraz byl zase klidný jako dříve. Také zdvořilý. Měl-li nějaké zvláštní pocity, nebyly už na něm znát.

„Jsme na místě,“ oznámil, „je to sto kroků před námi.“

„Proč se máme plahočit sto kroků prachem?“ zahuboval policejní kapitán.

„Protože se domnívám, že to tak bude panu Cirnovi vhod,“ odvětil inženýr. „Není lovcem senzací, je stopařem. Vsadil bych se, že tudy od včerejška nikdo neprojel, a že stopy mého vozu zůstaly zachovány.“

„Zcela správně,“ pochválil L. L. vděčně.

Vystoupili. Pokročilý den zanechal na ploché, tiché krajině stopy denního horka. Bylo zrovna cítit, kolik práce tu slunce vykonalo. Veliký pták vesloval vzduchem napříč před jejich vozem. Jinak nikde ani pohybu.

Brooks je vedl. Policejní kapitán zůstal rozumně poslední a jen ranami jezdeckého bičíku do vysokých bot připomínal svou důležitost. Inženýr hleděl k zemi. Pak nechal pana Cirna jít napřed.

„Ten kámen je zde dosud,“ ukázal.

Prach na cestě byl tak jemný, že se zvedal za nohama mužů jako při větru a nebyl schopen zachovat jakékoli otisky přesně. Hluboké rýhy po automobilových kolech však byly ještě znát.

Za Sokratovým vozem stála vysoká zeď tohoto zvířeného prachu a vůz byl od něho šedivý. I Sokrates sám podivně šedivěl v obličeji a oděvy cestujících byly přímo prachem nasáty. Policejní kapitán se výhodně vyprašoval svým bičíkem. L. L. však neměl takovou příležitost.

Jemné částečky pálivého prachu vnikaly nepříjemně do plic. L. L. Cirne zakašlal.

„Ano,“ pravil, „vidím.“

Podivné náhody mají svá práva. Ačkoli široko daleko nebyl žádný strom, zde se našel strom i kámen. L. L. Cirne se přesvědčil o inženýrově pravdomluvnosti. Jámy v prachu dokazovaly, kde a jak inženýrův vůz vyběhl ze směru. Namířil si přímo na strom, zešikmil se prudkým a duchapřítomným brzděním, ale kůru amerického baobabu sedřel a strom ji nyní léčil slzami pryskyřice.

„Když jsem zjistil, že se tak dalece nic nestalo,“ pravil inženýr, „nasedl jsem opět, vycouval a jel dál.“

„Rozumím,“ pokývl L. L. „říkal jste, že jste spěchal. Proč jste spěchal a kam?“

„Spěchal jsem proto,“ odvětil inženýr Brooks, patrně připraven na takovou otázku, „že nerad jezdím pomalu. Chtěl jsem se dostat na cestu k čistírně.“

„Právě jedeme od čistírny,“ poznamenal L. L. Cirne, „směr vašeho vozu včera byl týž.“

„Zajisté. Jenomže musíte prominout, vyšel jsem vám natolik vstříc, že jste se dostal ke stopě pozitivním směrem. Když jsem vyjížděl z čistírny, vál západní větřík. Teď se trochu utišil, ale přesto můžete pozorovat, jak prach za vaším automobilem ustupuje. Kdybychom byli přijeli z druhé strany, válela by se nyní mračna prachu přímo nad námi. Jinak na tom nezáleží, ledaže druhou stranou je k mému domovu o něco blíž. Z každého místa v této krajině se dostaneme oběma směry zase do stejného místa. Je tu rozsáhlá síť cest mezi jednotlivými plantážemi.“

„Rozumím,“ řekl L. L. Cirne mírně. „Rád bych se vás však zeptal, odkud jste jel, vím-li už, kam jste jel.“

„Vyjednával jsem dodávku náhradních strojových součásti, pane Cirne. Kapitán Cruz vám snad potvrdí, že tato síť cest se připojuje na hlavní silnici. Nemáte-li po ruce mapu, je těžké vám to podrobně vyložit.“

„Není zapotřebí podrobnějšího výkladu,“ pravil L. L. Cirne a rozhlížel se.

Jestliže ho toto místo zajímalo, zajímalo ho jistě jen v poměru k událostem na Badeithu.

„V kolik hodin se vám nehoda přihodila?“ zeptal se.

„Kolem jedenácté,“ zněla bezprostřední odpověď.

„A nyní…“ usmál se L. L. Cirne, „jak daleko je odtud na Badeith?“

Inženýr Brooks pohlédl na policejního kapitána. Nehledal u něho pomoc, spíše ho považoval za kompetentnějšího k odpovědi. Pablo Cruz se také hned přihlásil.

„Podivíte se,“ pravil. „Necelé dvě míle.“

„Nedivím se vůbec,“ odvětil L. L. Cirne, neztráceje úsměv. „Naopak, podivil bych se velice, kdyby to bylo jen o pět yardů dál.“

Inženýr Brooks stiskl rty, ale neříkal nic. L. L. se k němu obrátil.

„Tvrdíte tedy,“ pravil, hladě si své zaprášené vousy na bradě, „že jste tudy jel kolem jedenácté hodiny, havaroval s vozem a pak jel dál k čistírně kolem Badeithu, aniž jste zažil něco zvláštního?“

„Ovšem.“

„Na Badeithu jste rovněž nic nezpozoroval?“

„Sotva jsem si ho všiml.“

„Bylo tam světlo?“

Inženýr se vzpomínavě zamračil.

„Myslím, že bylo,“ odvětil, „ale nevím, proč bych se tomu byl divil. Není přece tajemstvím, že je Badeith obýván. Neměl jsem ovšem tušení, že jeho majitel zemřel sebevraždou, protože jsem byl pryč a právě jsem se vracel. Jinak by se mi to bylo snad nějak doneslo. Sebevražda tu znamená senzaci. Poměry jsou spíše venkovské.“

L. L. Cirne pokyvoval, nechávaje se poučovat.

„V plantážích je mnoho domů podobných Badeithu,“ pokračoval inženýr. „A bývalo prý jich ještě více. Jsou teď většinou opuštěny, protože je nepohodlná jejich přílišná vzdálenost od města. Moderní člověk není rád vzdálen od civilizace. Některé ty domy se zbořily, v některých straší.“

„Chápu zásobovací a jiné starosti v takových sídlech,“ pravil L. L. Cirne. „Myslím, že na cestě k vám jsem viděl dvě nebo tři podobné stavby. Na tom však nezáleží. Jde nám pouze a výhradně o dům, který se jmenuje Badeith. Ten jste tedy minul bez povšimnutí.“

„Ano.“

„Rozmyslete si svou výpověď,“ řekl L. L. Cirne.

Kapitán Cruz tím byl překvapen. Inženýr Brooks snad překvapení jen hrál.

„Proč bych si ji měl rozmýšlet?“

Inženýrův hlas zněl uraženě. L. L. Cirne však neztratil svůj obvyklý tón.

„Proto byste si ji měl rozmyslet, že vaše výpověď je velice závadná sama o sobě. Kdyby byla lživá, nic by nevadilo…“

„Pane Cirne… lživá?“

„Říkám, kdyby byla lživá. Neříkám, že je. Ale mluvíte-li pravdu, pak je mi velmi líto…“

„Čeho litujete, pane Cirne?“

„Vás, prosím.“

„Trvám na tom, že je moje výpověď pravdivá.“

„Pak,“ usmál se L. L. Cirne smutně, „musíte ihned putovat do vyšetřovací vazby jako prozatímně zatčená osoba.“

A ustoupil, aby udělal místo policejnímu kapitánovi.

15

Inženýr Brooks stál vzpřímen, jako zkamenělý, a tentokrát doopravdy uražen.

„Vy jste se zbláznil, pane!“ řekl nepřátelsky.

Také policejní kapitán si asi myslil něco podobného, třebaže zatýkal k smrti rád.

„Co špatného vidíte v mé výpovědi?“ vybuchl Brooks.

„Doufám, že to vidí kapitán Cruz rovněž,“ odvětil L. L. Cirne pokojně, „je to jasné jako slunce.“

Pablo Cruz neviděl nic. Proto také nic neřekl. L. L. se k němu obrátil.

„Je to rada, kterou jsem vám sliboval,“ dodal, „záleží ovšem na vás, uposlechnete-li čili nic.“

„Vaše rady jsou většinou dobré,“ vykoktal kapitán konečně. „Měl byste mne však přímo poučit, kde je tu jaká závada, říká-li inženýr Brooks, že nelže, a chcete-li ho zatknout právě na základě toho, že nelže.“

„Doufám, že neprovedete žádný nesmysl,“ osopil se inženýr Brooks.

L. L. Cirne jen pokrčil rameny. Přešlápl v hlubokém prachu, jako by se chtěl hnout z místa.

„Neodpovídám za nic, kapitáne. Vy ano. Já jen radím. Záleží na vás, chcete-li mne uposlechnout nebo ne. Prohlašuji však na své dobré svědomí, že v zájmu spravedlnosti musí být inženýr Brooks zatčen. Použijte formule, která vám to dovoluje. Nemáte-li ve svém zákonodárství takovou, jste k politování.“

„Já takovou mám!“ řekl kapitán zoufale, „ale, caramba, měl byste mi říci, čím se Brooks provinil!“

„Vy to nevidíte?“ otázal se L. L. Cirne a kroutil protivně hlavou. Pablo Cruz se dopálil.

„Já to nevidím,“ prohlásil, „Dios! Jsem snad proti vám hlupák, ale nejsem bezmezný idiot. Skrývá před námi něco? Objevil jste to snad? Uhodl jste to z jeho nevinné výpovědi?“

„Hlupák nejste, kapitáne,“ pravil inženýr Brooks, „ale zdá se mi, že se tento pán snaží ho z vás udělat.“

„To bych mu vskutku neradil,“ odsekl Pablo Cruz a zatahal se za knírek, až mu slzy vstoupily do očí.

Pan Cirne však odvětil, že mu policejní kapitán nemá co radit.

„Jsem to já, který radí,“ řekl. „Ale nestojím o to, aby byly moje rady přijímány. Odjíždím, pánové. Vůz a jeho řidiče jsem si vypůjčil a hodlám oba v pořádku odevzdat. Místo odevzdání je vzdáleno pouhé dvě míle. Nanejvýš že požádám, abych byl ještě dovezen do Hatchendu. Pravděpodobně tímto okamžikem svou činnost končím.“

„Co vás napadá?“ volal za ním policejní kapitán, „to je příliš velké chytráctví!“

Pablo Cruz mrštil zlým pohledem. L. L. Cirne se hrabal prachem k vozu.

„Nakonec nám ujedete!“ řval Pablo Cruz.

„Ne. Doufám, že přisednete. A záleží jen na vás, v jakém poměru k inženýru Brooksovi.“

L. L. Cirne se usadil na svém místě. Nevypadal netrpělivě ani zvědavě. Tvářil se náramně pokojně a nesledoval vůbec ty drahé dva, kteří se spolu domlouvali.

Konečně se společně přiblížili. Pablo Cruz nahlédl do otevřených dvířek, jindy neživé oči se mu leskly jako nepokojnému ďáblovi. Naprosto nebyl se situací spokojen.

„Buďte tak laskav, pane Cirne,“ syčel, „přesedněte si dopředu.“

„Pročpak?“ otázal se L. L. přátelsky.

„Protože přece musím sedět po boku svého svěřence, caramba!“

Zdálo se, že policejní kapitán je se zatčením ještě daleko méně spokojen než zatčený sám. Inženýr Brooks ostatně našel již klid. Dokonce se usmíval, ale byl to úsměv plný hrozeb.

L. L. Cirne se rozvážně přemístil. Policejní kapitán však do vozu ještě nevlezl.

„Doznejte se!“ obrátil se na inženýra. „Co se stalo s paní Farndonovou? Neublížil jste jí při té havárii?“

„Paní Farndonová při tom vůbec nebyla. Kde by se tu najednou vzala?“

„Což si nezjednám jasno, diablos? Je na vás silné podezření, inženýre. Říká se, že udržujete s paní Farndonovou nedovolené styky…!“

„Hrome! Netvrďte ten nesmysl příliš veřejně, kapitáne!“

Skoro se hádali.

L. L. Cirne řekl již dávno svoje a nyní se jich prostě nevšímal. V klidu s ním úspěšně konkuroval jen dokonale vychovaný Sokrates.

Konečně se octli všichni na svých místech, kapitán Cruz pod nepříjemným tlakem L. L. Cirnovy rady, za kterou L. L. neodpovídal.

Sokrates dostal příkaz k jízdě a okamžitě mu vyhověl.

Za malou chvíli zastavil před Badeithem, aby se poptal po dalších rozkazech. Dostali se k domu z opačné strany, takže, jestliže chtěli jet do Hatchendu, nemuseli obracet.

„Podíval bych se dovnitř,“ pravil L. L. Cirne, „z pouhé zvědavosti. Jinak, jedete-li dál, svezu se s vámi.“

„Podívejte se tam!“ bručel kapitán. „Telefon má být již spraven nebo má být alespoň v práci, Selig má být již odvezen. Doličné předměty, jako ta lampa, lahvičky a střepy injekční jehly, do Hatchendu! Celá rodina má trčet poslušně doma, až na další. Nechcete zatknout Georgeho?“

„Nikoli,“ pravil L. L. Cirne.

Poslušně se staral, aby bylo všecko v pořádku tak, jak to kapitán říkal. Vyžádal si dovolení, aby směl ještě požít vozu se Sokratem, a mluvil přitom i za kapitána.

Za chvíli jeli dál.

Inženýr Brooks již nepromluvil a L. L. rovněž považoval za zbytečné něco říkat. Kapitán Cruz však mumlal kletby.

V Hatchendu vystoupili před policejní strážnici a L. L. poslal Sokrata zpět. Policejní kapitán nezacházel s inženýrem jako se zatčeným, když vstupovali do kanceláře. Ale pak zavolal jednoho ze své maličké armády strážníků. Byl to ten, kterého poslali zpět z jeho výpravy k čistírně.

„Uvědomte si,“ houkl na něj kapitán nadmíru nevlídně, „že je tento muž v zajišťovací vazbě. Zameťte celu. Vazba první třídy.“

Inženýr Brooks se zašklebil koutkem úst.

„Poněvadž jste přijal mou radu,“ pravil L. L. Cirne, „přijměte i další.“

„Přijmu milerád,“ zahučel kapitán, „beztoho se celou cestu obávám, že mne v tom nyní necháte.“ Rozhodil ruce a učinil několik rozčilených kroků. „Za takových okolností nedám obyčejně zatknout ani tuláka.“

L. L. Cirne počkal, dokud se neuklidnil.

„Jak zavíráte delikventy?“ otázal se potom. „Ponecháváte jim předměty, které mají u sebe?“

Kapitán se zarazil.

„Předměty bereme do úschovy,“ odvětil pátravě. „Co s tím chcete? Rozumí se, že jim neponecháme nic, pokud to ovšem není na příklad dřevěná noha nebo zlatý chrup. Radíte, abych vzal Brooksovi všecko, co má při sobě?“

„Jednejte podle předpisu!“

Pablo Cruz mlčel a díval se velmi podezřívavě.

„Myslíte, že má něco při sobě, co snad…“

Nedopověděl, ale také L. L. Cirne mlčel, a kapitán tedy začal jinou.

„Budete ho vyslýchat?“

„Dnes ne.“

„Ani zítra ne, milý pane Cirne,“ ozval se inženýr jízlivě.

„Nepovažuji vás za kompetentního. A je mi líto, že vás kapitán za kompetentního považuje, pokud se týče vašich pitomých rad.“

Pablo Cruz se prudce otočil. L. L. Cirne však mávl smířlivě rukou. Strážník, který stál u dveří, přistoupil, poslušen energického pokynu svého představeného.

„Vyberte mu všecko z kapes,“ poručil kapitán. „Sepíšeme to.“

Hněv trhal inženýrovými rty. Ale slovo přes ně nevyšlo.

„Zvedněte trochu ruce,“ řekl strážník tiše.

Inženýr Brooks zvolna uposlechl, a strážník mu hrabal v kapsách.

Pablo Cruz vyvaloval pozorně oči, jako by čekal, že strážník najde přinejmenším jedovatého hada. Ale byla to snůška tak obyčejných věcí, že cítil téměř bolestivé zklamání. L. L. Cirne však, jak se zdálo, byl spokojen.

„Jedna tobolka,“ vrčel kapitán, sedě za stolem a škrábaje perem, „s obsahem pěti set dolarů ve stodolarových bankovkách, s dvaceti třemi dolary…“

O stůl zazvonily klíče, kapesní nůž a ještě několik intimností pánské kapsy, i s kapesníkem, zapalovačem a pouzdrem na cigarety.

„Zápisník?“ natahoval se kapitán, „je tam zápisník?“

„Není tu zápisník,“ hlásil strážník nesměle.

Konečně to měli všecko. Pablo Cruz uhodil perem tak silně, že se odrazilo a seskočilo se stolu. Strážník se sehnul, aby je sebral.

„Co teď? Mluvte, pane Cirne!“

„Stále podle předpisu,“ odvětil L. L. mírně a hladil si bradu.

Podle předpisu tedy dostal strážník rozkaz, aby zajatce odvedl. A policejní kapitán pohlížel na hromádku věcí na stole s čirým zoufalstvím.

„Jsem zvědav, jak se z toho vyhrabete,“ vzdychl.

„Nejdříve musíme zjistit,“ odvětil L. L. Cirne, „jestli se zatím paní Felicita Fardonová nevrátila.“

„Nevrátila se,“ odsekl kapitán. „Počítáte-li, že vám to pomůže, budete zklamán. Její návrat by byl okamžitě hlášen sem.“

„Nevrátila se tedy. Dobrá. Pak se tedy podíváme, která z těchto věciček na stole by mohla být pro nás důležitá. Vidím ji.“

„Kterou?“

„Vidím ji,“ opakoval L. L. Cirne tvrdohlavě. „Nezapomeňte však zítra ráno inženýra Brookse propustit. Zatčení pro jednu noc nám zcela postačí.“

Kapitán Cruz, sedě za stolem, nahýbal se celým tělem přes jeho desku, takže obsah inženýrových kapes viděl před sebou z perspektivy přímo žabí, a tak ve svých očích viděl L. L. Cirna vysoko jako Boha.

L. L. Cirne přistoupil ke stolu.

„Je to tohle!“ pravil a vztáhl ruku.

Svazek klíčů zazvonil. L. L. Cirne jimi uličnicky zatřepal.

„Máme-li postoupit v této záležitosti, milý kapitáne,“ pravil skoro vesele, „musíme se podívat dnes v noci do inženýrova bytu. Já vím, že nemáte povolení a že byste je tak hned nesehnal. Ale vím také, že musíme nějak inženýrovi dokázat styky s paní Farndonovou. Vsadím vlastní hlavu, že existují důkazy, na které by nám nedovolil za nic na světě dobrovolně pohlédnout. Je to jeden z těch poblázněných rytířů, kteří mají zvrácené pojmy o cti. Krade jinému ženu a tváři se jako úžasný charakter. A možná tím velmi ubližuje veřejné pravdě.“

16

„To není úřední postup podle litery zákona,“ rozčilil se kapitán Cruz, stíraje si pot s čela, „to je dobrodružství!“

„Zajisté je to dobrodružství,“ přitakal L. L. Cirne pohodlně. „Já totiž miluji dobrodružství. Dobrodružství, abych tak řekl, civilizovaného člověka. Dobrodružství v prostředí, které jinak naprosto není dobrodružným.“

„Vy nevypadáte jako dobrodruh!“ vzdychal Pablo Cruz.

„Tím hůř pro mne,“ řekl L. L. smutně. „Opravdu jako dobrodruh vypadáte spíše vy sám, se svými prýmky revolucionářského generála. Je však mnoho povah živořících v zaprášených velkoměstech, v nichž touhu po dobrodružství nepotlačíte. Takové osoby ukájejí svou touhu četbou a filmem, a oddávají se fantazii lidí, kteří jsou jim velmi podobní. Já jsem hledal jinou cestu. Nemusím být kovbojem, nemusím mít svaly jako Herkules a nemusím se rvát s každým na potkání. Mohu vypadat tak, jak vypadám, a přece mohu milovat dobrodružství, neobvyklé zážitky a zvláštní zkušenosti. Například prohlídka inženýrova bytu. To je to pravé dobrodružství. Pohnutky k němu jsou dobré. Napínavost zaručena.“

„Ale není to dovoleno, hrome! Nechci s tím nic mít.“

„Tedy s tím nic mít nebudete. Vypravím se do bažiny sám. Vy se držte svých předpisů.“

„Aby vás vzal čert! Uvedete mě do neštěstí a ještě mne celého zmátnete.“

„Naopak. Přičiňuji se, abyste se v tom co nejlépe vyznal. Zatelefonujte na Badeith. Potřebuji Sokrata a jeho vůz, ovšem až v noci.“

Zatelefonovali. Spojení již fungovalo. Bylo namontováno nové sluchátko. To, na které Sokrates nalepil obratně trn, leželo zabaveno na policejní stanici.

„Nyní se obraťte,“ pravil potom L. L. Cirne, „ukradnu vám klíče. Nevíte o tom nic. Zítra ráno vám je přinesu.“

„Nesmíte to v jeho bytě zpřeházet, proboha!“

„Budu si počínat jako nehmotný duch. Myslím, že se inženýr často vrací domů hodně pozdě. I kdyby někdo můj příchod zpozoroval, bude mne pokládat za Brookse.“

Policejní kapitán zalomil rukama.

„Já vás pokládám za maskovaného čerta!“ pravil.

Poměry v objektu bavlnářské čistírny kapitán dobře znal, a L. L. se na ně vyptal co nejpodrobněji. Inženýr bydlil sám. Vyvařovala mu žena jednoho z dělníků. Polohu bytu měl L. L. v hlavě z poslední návštěvy. Jeho plán tedy nevypadal nesnadně.

Prozatím se rozloučili. L. L. Cirne, ponechav kapitána jeho nemalým starostem, poobědval ve svém hotelu, ovšem na účet Torna Danca.

V deset hodin večer se setkal znovu s mlčenlivým Sokratem.

„Pamatujte, vy černá dobroto,“ řekl mu, „že jste nalepil trn na telefonní sluchátko a že za to můžete být v podzimu svého života zavřen, až zčernáte ještě víc. Neznamená to nic jiného, než že musíte přísně mlčet o všem, co se nyní bude dít.“

„Dobře, pane,“ odpověděl Sokrates a zdálo se, že ho to naprosto nezajímá.

A pak vyjeli.

Něco podobného nemohl nikdo v Dalstonské bažině očekávat, a proto se L. L. nesetkal s obtížemi. V bytových prohlídkách se znamenitě vyznal. Sokrates byl spolehlivý, vůz běžel dobře. A tak se k ránu L. L. Cirne navrátil do města s dobrou kořistí. Vystoupil před hotelem velmi unaven dlouhým bděním, ale spokojen, neboť náprsní kapsa se mu nadouvala jakýmsi balíčkem. Sokratovi řekl:

„Jeďte domů. Neříkejte nikomu nic, i kdyby se vás ptali, poněvadž tak zní můj rozkaz. Dělali jsme něco pro záchranu doktora Danca.“

„Děkuji vám mnohokrát, pane,“ řekl Sokrates s nepatrným chvěním v hlase, prozrazujícím pohnutí.

Denní světlo bylo ještě slabé. L. L. prohlížel už ve voze při vnitřní lampičce získané dokumenty, ale nyní je chtěl prostudovat podrobněji. Vstoupil tedy do svého pokoje a otočil vypínačem.

Zívaje rozložil před sebou asi patnáct dopisů psaných něžnou ženskou rukou. S neomaleností augura je postupně pročítal. Každý čtenář by z nich byl soudil, že pan Brooks svádí paní Farndonovou k společnému útěku a že paní Farndonová dlouho odporovat nebude, avšak pouze L. L. Cirne z nich vyčetl také závažné okolnosti.

Jinak nenašel v inženýrově bytě ani známku občasné přítomnosti nějaké ženy, ačkoli tam strávil něco přes hodinu. Nemyslil také, že by se byl prostý inženýrův byt hodil k milostným schůzkám. Scházeli se jistě jinde.

L. L. si umínil, že místo jejich schůzek vypátrá nejsnáze přímým výslechem. Inženýr Brooks snad bude povolnější, pohrozí-li se mu žalobou pro cizoložství. L. L. pohlížel na erotické záležitosti ze zásady střízlivě, a to i na své vlastní. To mu snad vyneslo osud starého mládence.

Usnul potom jako člověk, který si toho zaslouží, a spal až do samého poledne. V poledne to prasklo. L. L. Cirne, učiniv tu chybu, že nedodržel svůj slib o včasném vrácení klíčů, pykal.

Přihodilo se totiž, že před policejní stanicí v Hatchendu zastavil po ránu pěkný automobil, z kterého vylezl přísný, hubený a v civilu oblečený pán. Byl celý černý a zajisté neúprosný. Měl titul policejního komisaře a jmenoval se W. G. Bern.

Pod jeho zástupcem, policejním kapitánem Pablem Cruzem, se zachvěla kolena.

„Jaký je to případ?“ zeptal se W. G. Bern a jeho hlas skřípal jako suché kolo voznice spěchající k požáru.

Podle všeho byl komisař Bern velmi svědomitý úředník a o tento případ projevil kromobyčejný zájem. Policejní kapitán nezapřel nic kromě toho, že o část pokroku v pátrání se zasloužil jistý pan Cirne. Komisař Bern policejního kapitána pochválil.

Poněvadž však konal inspekci do podrobností, neušel mu ani obyvatel vězeňské cely, o němž se kapitán Cruz zmiňoval jen rozpačitě.

„To je člověk, pane, jehož mám v důvodném podezření, a vzal jsem ho proto do vazby.“

W. G. Bern pokyvoval hlavou, která se tak trochu podobala hlavě černého supa.

„Podle indicií se zdá, že jste na správné stopě,“ projevil souhlas. „Máte také určitou pravomoc. Ale ovšem běda vám, kdyby se vám nepodařilo nic dokázat. Brooks by se po vás svezl.“

Policejní kapitán marně hledal příležitost, aby uvědomil pana Cirna. Komisaře toho dne ještě nečekal. W. G. Bern patrně kapitánovu telegrafickou zprávu ani nedočetl a už se chystal na cestu.

Pablo Cruz by byl smrtelně rád věděl, dosáhl-li L. L. úspěchu. Stejně se o tom před komisařem muselo mlčet, jen závažné důkazy proti inženýrovi by ho snad usmířily.

Bohužel pan Cirne se neukazoval. W. G. Bern prohlásil, že pojede na Badeith, a vůbec vypadal, jako by zamýšlel ujmout se toho sám. Měl-li k tomu schopnosti čili nic, ani kapitán nevěděl. Bylo mu však jasné, že komisař Bern chce skromně převzít na sebe všecky zásluhy s beder svého kapitána ještě daleko prostším způsobem, než jak se k tomu chystal kapitán sám.

W. G. Bern začal s výslechem inženýra Brookse.

„Já vás ovšem neznám,“ pravil inženýr Brooks, když byl předveden, „ale ať jste kdokoliv, kašlu na váš ošklivý nos.“

Noc strávená ve vězení patrně inženýra notně rozhněvala.

„Budu žádat o náhradu za tu nepřístojnost,“ pohrozil.

„Jsem poškozen existenčně i společensky víc, než si myslíte.“

„Buďte zticha!“ zaskřípal komisař, ale Brooks se nedal.

„Nemohu být zticha, protože nejsem ničím vinen. Máte-li neschopné úředníky, alespoň se jich nezastávejte.“

„Buďte zticha!“ opakoval komisař pozlobené.

„Tento váš úředník si nechává radit od všelijakých pobudů. Kdo je vlastně ten chytrák, na jehož naléhání jste mne zavřel do vězení?“

Tak se prozradila páně Cirnova funkce, což viděl Pablo Cruz velmi nerad, neboť W. G. Bern se o to začal živě zajímat.

Po nějaké chvíli se poměry změnily. Komisař šlehal očima k jinému cíli. Pálilo to kapitána.

„Jak můžete dovolit, aby se vám do úředních výkonů vměšoval nějaký cizinec? Chci ho ihned vidět.“

Komisařův hlas skřípal jako nezaříznutá pila. Bylo to zlé. Paní Farndonová se dosud neobjevila. Doktor Farndon se osobně dostavil na stanici, byl rozčilen a žádal, aby se po jeho ženě pátralo. Vyšlo najevo, že se s tím ještě nezačalo, což komisař Bern pokládal ve své úřední horlivosti za těžký hřích.

Policejní kapitán upadal v nemilost. Inženýr Brooks žádal energicky, aby byl ihned propuštěn, a komisař nahlížel, že propuštěn být musí. A když inženýr požadoval zpět své věci, shledalo se, že chybí svazek klíčů.

Pak se tedy zmocnilo policejního kapitána zoufalství a za čtvrt hodiny vyšlo najevo, že klíče asi omylem vstrčil do kapsy nesnesitelný pan Cirne.

„Cirne!“ sípal komisař, „stále ten Cirne! Vyžaduji okamžité předvedení toho individua. Kde je?“

Byl jistě v hotelu. Poslali pro něho, ale L. L. byl již na cestě, zlořeče své lenivosti a marně si namlouvaje, že se snad nic nestalo. Avšak stalo se přece. Inženýr Brooks, který jídal vtipnou kaši, objevil pravděpodobnou příčinu ztráty klíčů.

Když pak L. L. Cirne konečně vešel, měl co dělat, aby se v situaci vyznal.

„Zde ho máte!“ vykřikl Brooks tvrdě. „Ať se propadnu, neprohledával-li v noci můj byt.“

Svým vzácným bystrozrakem L. L. Cirne uhodl, že je všecko venku, a poznal také, že přísný pán, za jehož zády bledl a potil se jindy energický policejní kapitán, je důležitou osobností.

„Proč bych prohledával váš byt?“ řekl L. L. Cirne pohotově a hodně jasně.

To byla jediná otázka, která mohla inženýra Brookse přivést z rovnováhy, a skutečně se inženýr na okamžik odmlčel. Neboť toto „proč“ mělo svou choulostivou odpověď.

„To víte lépe než já!“ vyrazil konečně.

L. L. Cirne zavrtěl hlavou.

„Nic jsem neprohledával,“ pravil bezectně.

„A proč jste tedy vzal klíče?“

„Jaké klíče? Vaše? Och ne. Nevzal jsem klíče.“

Pak uznal zoufalý kapitán za vhodné, aby se do toho vmísil.

„Pane Cirne… přece jenom se asi stalo, že vám vklouzly omylem do kapsy. To nic nedělá. Pamatuji se, že jste je prohlížel spolu s ostatními věcmi a snad…“

„Pane!“ přerušil ho komisař Bern hlasem, který se podobal hlasu bouřky, „nechápu naprosto, proč by tento gentleman měl prohlížet předměty zabavené v kapsách vašich zatčených!“

„Dovolil bych si vysvětlit pohnutky…“

„Tiše!“

Oprýmkovaný kapitán tedy ztichl. L. L. viděl, jak mu ohryzek skáče vzrušením, a bylo mu ho skutečně líto. Sám však cítil naprostou vyrovnanost, přijímaje věci tak, jak se vyvíjely.

Počal se s chladnou myslí prohledávat. Toho, co na něj komisař sípavě zařval, si nevšímal. Sám bezmezně trpělivý, napjal trpělivost ostatních k prasknutí.

Posléze se octl v jeho ruce svazek klíčů, pozdvihl si je před oči a pak je položil na stůl.

„Skutečně,“ pravil při tom, „jsou-li to tyto zde, je po nesnázích.“

Komisař se osopil na inženýra Brookse.

„Poznáváte své vlastnictví?“

„To si myslím, že poznávám. A tvrdím, že mi byly odcizeny neprávem.“

„Stěžujete si tedy?“

„Stěžuji si a žádám zadostiučinění.“

W. G. Bern stočil na půl vteřiny pohled k L. L. Cirnovi. L. L. stál a hladil si pokojně bradu.

„Zadostiučinění se vám dostane, pane Brooksi, a to ihned. Kapitáne, dejte zatknout pana Cirna.“

Pablo Cruz se nehýbal, strnulý hrůzou.

„To je nemožné…“ zakoktal. „Nemám příčinu…“

„Naopak. Listiny pana Cirna musí být prozkoumány, jeho totožnost přesně zjištěna. Jde o neoprávněné vměšování do úředních výkonů s úmysly pravděpodobně nekalými. Jde o podvod, kterého se dopustil na důvěřivém policejním úředníkovi. Jde o individuum, které možná vykradlo tímto způsobem byt inženýra Brookse. Je zapotřebí zjistit stav inženýrova bytu a alespoň po tu dobu musí být pan Cirne zadržen.“

„To je správný postup,“ pokývl L. L., jako by se ho to netýkalo.

Pablo Cruz, nad jehož hlavou se vznášel Damoklův meč disciplinárního vyšetřování, zavolal nejistým hlasem strážníka.

„Předměty, které má zadržený při sobě,“ poznamenal sípavě komisař, „budou vzaty do policejní úschovy.“

L. L. ani nezamrkal. Pochopil hned, kam komisař míří. Necítil sice sympatie k tomuto muži supího pohledu, ala zdálo se mu, že ani zdaleka není takový hlupáček jako jeho kapitán.

„Jde-li o předměty, které mám u sebe,“ ozval se hlasem, který nekřičel a nevtíral se, a přece míval vždycky schopnost upoutat na sebe pozornost i za největší vřavy, „nejsem k nim snad přikován řetězem. Začnu je vyhazovat z kapes. A snad to ani nebudou muset být všecky.“

Na stůl dopadl svazek přeložených papírů, na první pohled sbírka dopisů, a to nikterak ne obchodních.

„Je to moje, proboha!“ vykřikl inženýr Brooks a učinil rychlý pohyb.

Kapitán Cruz, jehož strach dostal náhle formu vzteku, chytil jej za opasek a trhl jím mocně zpět.

„Je to vaše,“ pokývl L. L. s bohorovným klidem.

„Vezmu si to, pane!“

Ale kapitán Cruz, maje dobrý dojem, že svazek dopisů na stole má svou důležitost, byl ochoten se s inženýrem poprat. Kromě toho neušly dopisy ani komisařovu zájmu, a na zatýkání páně Cirnovo se pro tu chvíli zapomnělo.

„Ukradl jste to v mém bytě, pane!“

„Vypůjčil jsem si to ve vašem bytě,“ opravil L. L. klidně.

„Tak jako tak mám právo si dopisy vzít. A v ostatním ponesete následky. Žádám, abyste byl potrestán.“

Inženýr Brooks se však doposud dopisů nezmocnil. Policejní kapitán ho držel pevně. Jen jedna věc byla jistá, a to ta, že L. L. svému osudu neujde. Odpovědnost padala plně na jeho hlavu.

W. G. Bern napomenul ke klidu.

„Pane…“ oslovil sípavě inženýra, „doufám, že si dovedete představit, jak mnoho záleží na jistých okolnostech v aféře Badeithu. Uznávám, že nemáme právo dotknout se těchto dopisů – alespoň prozatím, přesto však…“

„To právo nebudete mít nikdy. Protestuji proti tomu, abych zde byl zdržován jako zločinec.“

„To je celkem maličkost, pane. Jde nám o důkaz, který potřebujeme úředně, rozumíte, a který leží v těchto dopisech.“

„O důkaz proti mně!“ řekl inženýr se zlostným smíchem.

„Je to spíše opora dalšího vyšetřování.“

L. L. Cirne se pod kůží smál. Pro něho již několik let neplatily okovy úředního myšlení. Prostě si vyjel do Da1stonské bažiny a dělal si tam, co chtěl. Chytrý komisař Bern se v té chvíli podobal hladovému psu, nad kterým je v bezpečné výši uvázán kus masa. Dopisů se nesměl dotknout.

L. L. je nechal, aby se chvíli trápili. Inženýr Brooks trval na svém soukromém právu a W. G. Bern se jednu chvíli snížil téměř k prosbám. Brooks začal křičet. Jeho energii pomalu povoloval i policejní kapitán, který ho přidržoval za rukáv, a tak konečně inženýr přece jenom vztáhl ruku a svazek dopisů popadl. Ihned se octly v jeho kapse.

Policejní kapitán pohlédl na pana Cirna s výčitkou. Inženýr Brooks vyslal na tutéž adresu pohled plný žhavé nenávisti. L. L. se nedíval nikam, jen si rozvážně hladil bradu. Přítomný strážník stál velmi rozpačitě a komisař Bern se naklonil v židli dozadu a mocně si odfoukl.

První opět promluvil inženýr Brooks. Snažil se, aby hovořil klidně, avšak své rozčilení nemohl úplně ovládnout.

Ukázal na L. L. Cirna.

„Podávám trestní oznámení,“ zasyčel.

Nyní mohl L. L. učinit několik věcí, mezi jiným na příklad poprosit o milost. L. L. však nejenže to neudělal, nýbrž ještě nadto proti sobě inženýra nebezpečně poštval.

Inženýr ho nazval lupičem, patrně zcela oprávněně, a připojil ještě několik vět, a L. L. stále ještě mlčel. Ze zásady nikdy nikoho nepřekřikoval. Chvíle, v níž se musel inženýr vyjádřit, nemohla být přece nekonečně dlouhá. Skutečně, jak očekával, inženýr Brooks konečně zmlkl. A komisaři a jeho zástupci se zdálo, že nyní nemůže dojít k ničemu jinému, než k pohnání pana Cirna k odpovědnosti.

Než však se k tomu dostali, promluvil L. L. Cirne sám.

„Pánové…“ pravil, „považujme za prokázáno, že přítomný inženýr Brooks udržuje milostné styky s jistou dámou, která se podpisovala na dopisech slovy: Tvoje věrná Felicita. Ohlédněte se po osobě tohoto jména, neboť z toho ještě neplyne, že jde o paní Farndonovou.“

„Bídáku!“ řekl inženýr a syčel při tom jako had.

L. L. mu nevěnoval pozornost.

„Má pravdu,“ pokývl jako mimochodem, „já jsem ty dopisy podrobně pročetl. Plyne z nich především, že ona dáma je vdaná žena, čímž se usnadňuje pátrání po její totožností. Je také nesporné, že se chystala se svým milencem k útěku. Často se zmiňuje o svém muži, kterého nenávidí. Milenci se scházeli asi tak často, jak často odjížděla paní Farndonová na návštěvu svých příbuzných do Louisiany.“

L. L. byl náhle přerušen. Inženýr Brooks se před ním octl dvěma kroky dříve, než mu v tom mohl kapitán zabránit. Zdvihl pěst.

„Dost!“ pravil a měl rty bledé jako papír.

L. L. zachoval klid. Nepohnul se z místa, nenakrčil se. Nebyl stvořen k fyzickým výkonům. Inženýr Brooks by byl jedinou ranou srazil dvě takové figury. Avšak páně Cirnův pohled se stal ostrým, bodal do inženýrových očí a byl tak dobrou obranou, že se inženýr ničeho neodvážil.

V dobách, kdy L. L. Cirne takto čelil nejsprostším zločincům, nosil s sebou revolver. Dovedl jej ukázat v pravý okamžik a s vlídným úsměvem na štětinaté tváři, nyní však s sebou neměl nic takového. Postačila jeho mravní síla proti pochybnému inženýrovu rytířství.

„Kdo podniká něco potmě,“ pravil L. L. pokojně, „musí počítat s tím, že mu na to jednoho krásného dne někdo posvítí. A pak je otázkou, bude-li se za to stydět, čili nic. Podívejte se na můj případ. Prohledal jsem váš byt, podnikal jsem něco potmě – a prozradilo se to. Já se však za to nehanbím.“

„Prokletý chlape…“ řekl inženýr s námahou, která by byla jistě ohrožovala srdce slabší, než bylo jeho.

Policejní kapitán, vyděšený jako pronásledovaná veverka, pokoušel se rozčileného inženýra odtáhnout. Avšak Brooksova síla byla v tom okamžiku nesmírná.

„Je jisté,“ pokračoval L. L. Cirne se záviděníhodným klidem, „že smrt člověka je mnohem důležitější než nějaké milostné tajemství, nota bene rázu naprosto nečestného. Kdybyste byl tak dobrý chlap, jak na pohled vypadáte, pokusil byste se prospět spravedlnosti na základě toho, co soukromě víte. Promeškal jste lhůtu. Obsah jednoho z dopisů dokazuje jen to, co si myslíme již od včerejška, totiž, že paní Felicita byla ve vaší společnosti ještě předminulou noc. Od té doby o ní nikdo neví. Nikdo ji neviděl, nikdo nespatřil její stopu. Mým radám je konec, jak vidím. Ale kdybych je směl ještě udělovat, řekl bych, aby vás nyní doopravdy zatkli.“

Inženýr Brooks ucouvl leknutím.

„Vy blázne…!“

„Mnohokrát jsem si již vyčinil bláznů,“ pravil L. L. pokojně. „Neříkáte mi tedy nic nového. Snažíte se být čestným mužem, ale pojmy o cti máte poněkud zkreslené vášní k cizí ženě. Dobrá. I to bych chápal. Proč se však paní Felicita neobjevuje? Můžete říci, kde je?“

„Já to nevím!“ vykřikl inženýr prudce.

Komisař Bern, o kterém L. L. bystře usoudil, že není z nejhloupějších, jediný objevil strategii pana Cirna. L. L. se nevzdal své iniciativy ani za těchto okolností. Přesunul pouze těžiště svého snažení. Přel se nyní s inženýrem Brooksem osobně, odsunoval do pozadí svou vlastní loupežnou vinu a strkal do popředí jinou vinu, daleko významnější, ale již ne jeho.

„Je vážné podezření,“ sypal ránu za ranou, „že se paní Felicitě přihodilo něco zlého. Mluvím o svých osobních dojmech, aby bylo jasno. Nejsem policejním úředníkem. Kdo o paní Farndonové může vědět lépe než ten, který strávil v její společnosti poslední chvíle? A to jste byl vy.“

„Já? Popírám…“

„Stojí to ve vašich dopisech,“ pravil L. L. klidně. „Ujednáváte si schůzku na den, který přesně odpovídá nejen datu, ale i hodině, v níž se paní Farndonová vzdálila ze svého domova v Hatchendu. Udánlivě odjela vlakem, jehož časový odjezd je stanoven naprosto přesně, a vyzývá vás, abyste na ni čekal v tu a v tu hodinu na obvyklém místě. Nechci vás zdržovat vypočítáváním minut. Sokrates, sluha na Badeithu, je jakýmsi zdejším Baedeckrem. On ví, kudy a jak zde jezdí vlaky a může o tom mluvit s hezkou přibližností. Mluvili jsme o tom tedy, když jsme cestovali z Dalstonské bažiny, a tak vyšlo najevo, že doba vaší schůzky s paní Felicitou odpovídá zajímavé době, kdy louisianský vlak brzdí v první stanici za Hatchendem.“

„Toto odvážné tvrzení, pane…“

„Není odvážné,“ L. L. potřásl hlavou a tvářil se, že naprosto nepozoruje zájem komisařův, nýbrž že je zaujat sám sebou. „Je to fakt, který jsem z dopisů vyčetl a o němž víte i vy sám. Uvážíme-li místo, kde jste havaroval se svým automobilem, můžeme soudit, že jste tudy cestoval nejkratším směrem, abyste dovezl paní Farndonovou do Hatchendu. Bylo to stejně již mnohem později, než kdy se měla vrátit domů. Nemohli jste se patrně včas rozloučit…“

„Vaše drzost, pane…“

„Ale buďte už přece jednou zticha, člověče!“ zařval W. G. Bern, a jeho hlas by byl zněl jako hrom, kdyby toho byl schopen.

L. L. si hladil bradu. Komisař prudce kašlal a L. L. počkal, až se to utiší.

„Ano. Měl byste být zticha, inženýre, protože ani jedno z vašich slov nemá tu důležitost jako moje. Sám jste říkal, že jste spěchal. Spěch byl příčinou, proč jste havaroval. Co se při tom stalo paní Farndonové?“

L. L. se odmlčel. Nezazněl však jiný hlas. Policejní kapitán otvíral ústa úžasem. L. L. Cirne se měl vrátit s balíčkem dopisů a vrátil se s hotovou teorií.

„Paní Farndonová…“ pravil inženýr velmi těžce, „paní Farndonová při tom nebyla.“

„Lžete,“ odvětil L. L. klidně.

„Zdá se…“ začal W. G. Bern.

L. L. Cirne ho usadil pohybem ruky. Věci dospěly již tak daleko, že si to mohl dovolit.

„Paní Farndonová byla při havárii zraněna,“ pravil nevzrušeně. „Bylo to nablízku Badeithu a vy jste tam pro ni hledal pomoc. Hugo Selig vám otevřel. Snad chvíli váhal, než se k tomu odhodlal, ale nepožadujte, abych věděl všecko do nejmenších podrobností. Měl klíč, který mu odevzdal nějakou chvíli před tím kapitán Cruz. Vy jste se domníval, že najdete v domě lékaře, a nenašel jste ho. Našel jste pouze Seliga. Položil jste zraněnou paní Farndonovou na pohovku, kde po ní zůstalo patnáct zlatých vlasů. Co se stalo potom?“

„Nestalo se nic potom ani předtím!“ inženýr Brooks zamával rukama, „nemohu nic říci. Jste na strašném omylu.“

L. L. zavrtěl s mírným úsměvem hlavou.

„Bohužel, nutíte mne, abych šel dál podle vlastního úsudku. A to nese nebezpečí, že se přece jenom nějak mohu mýlit. Chcete-li to tedy mermomocí slyšet, domnívám se, že paní Felicita na Badeithu zemřela.“

„Proboha…1“

„Víte to snad lépe?“

„Mluvíte naprosté nesmysly!“

„Budu jen rád, opravíte-li mne podle pravdy.“

„Musím vaše vývody zcela vyvrátit!“

„Nuže učiňte to.“

„K ničemu takovému nedošlo! Paní Farndonová nebyla předminulou noc se mnou.“

„Proto…“ řekl L. L. Cirne smutně, „proto buďte zticha a nechte mne pokračovat v mé pusté teorii. I když je nepravdivá a vy se stavíte proti ní, uznejte, že je alespoň zajímavá.“

„Je bláznivá!“ vybuchl inženýr urážlivě.

„To je epitheton constans, hodící se spíš k erotické lásce některých mužů, pane. Pravím-li, že před sebou jasně vidím smrt Felicity Farndonové, vidím stejně jasně, že to přítomného Seliga rozčililo.“

„Jen žvaňte dál.“

„Ano, děkuji. Hugo Selig hmátl po telefonu, aby přivolal pomoc. V tom jste mu zabránil tím, že jste přetrhl přívodní šňůru. Bylo rázem po telefonování. Je přece tak snadné domyslit, proč jste nechtěl, aby se telefonovalo pro lékaře, neboť jediným lékařem, který mohl být přivolán, byl manžel vaší milenky. Krátce řečeno, dostal jste tak veliký strach před následky svého činu, že jste zabil i Seliga, protože jste se nějak dověděl, že se to může svádět na někoho jiného.“

L. L. mírně přimhuřoval oči, jejichž pevný pohled inženýra Brookse téměř hypnotizoval. Nyní se měl inženýr zhroutit. Místo toho však naklonil hlavu dozadu a začal se smát. Prudce a hlasitě, nepřirozeně, ale s úžasnou vervou.

„Och…“ sténal, „vy jste ale idiot!“

Couval nazad, až našel hmatem židli. Posadil se, kýval se a pořád se smál.

Policejní kapitán učinil jakýsi pohyb. L. L. Cirne mu dal znamení. A zatímco smích zněl, L. L. Cirne čekal. Inženýr Brooks se musel přece jednou utišit, a také se utišil.

Vypadal vyčerpaně, když se koutky jeho úst zase hněvivě stáhly a horečnatý zrak se znovu upřel na L. L. Cirna. Bylo ticho.

L. L. si hladil rozvážně bradu. Komisař Bern neviděl, že by to bylo pana Cirna nějak přivedlo z rovnováhy.

„Mrtvolu Hugo Seliga jste ponechal na místě. Co však jste učinil s mrtvou paní Farndonovou?“

„Jste samá otázka!“ zařval inženýr. „Odpovězte si sám.“

L. L. Cirne kývl.

„Pokusím se. Nutíte mne k riziku dosud nepotvrzených domněnek, o kterých jsem však přesvědčen, že se v nich najde mnoho pravdy. Paní Felicita musela ovšem z domu.

Váš vůz byl schopen jízdy. Odvezl jste ji a opustil dům v takovém spěchu, že jste jej nechal neuzavřený.“

„Odvezl jsem ji! Bůh ví, že žasnu, pane. Kam jsem ji odvezl? I to víte, vy prokletý čmuchale?“

„Domnívám se, že ano,“ pravil L. L. laskavě.

17

Teorie L. L. Cirna byla jistě odvážná, i když logická. W. G. Bern to uznával a snažil se, aby se ujal vedení, neboť L. L. trochu ustoupil a zdálo se, že se o odpověď na poslední otázku nechá prosit.

Byla to ovšem jen teorie, ale tak závažná, že inženýr Brooks tím byl postaven do zvláštního světla.

„Myslím,“ pravil W. G. Bern a sípavě odkašlal, „že bych soudil po přečtení dopisů velmi podobně, pane Brooksi.“

„Byl byste tedy podobný hlupák jako pan Cirne,“ odpověděl inženýr bez ostychu.

Komisař se zamračil. Ještě nápadněji se podobal supu.

„Obsah dopisů neznám,“ pravil. „Ale chtěl bych si je přečíst a tak potvrdit vývody pana Cirna.“

„Pana Cirna musíte zavřít pro sprosté vloupání. Je mu dokázáno.“

„Stane se po právu,“ kývl komisař a byl nyní zcela na straně samozvance, který ukradl klíče.

Nastal jakýsi převrat komisaře Berna, jemuž se policejní kapitán, znalý jeho příchylnosti k úředním předpisům, užasle divil.

„Stane se každému po právu,“ opakoval komisař s hrozivým skřípěním, „tedy i vám, pane. Soudím, že nestačí, prohlásíte-li, že dopisy, které máte v kapse, jsou váš majetek. Jednoduše jste je sebral, aniž jste nás přesvědčil, že jsou vaše.“

Inženýr, když poznal novou léčku, se divoce rozhlédl.

„Pan Cirne vyprávěl, kde je našel!“ odsekl.

„Mohl je nakrásně najít i u vás, a mohly být podvrženy.“

„Naprosto ne. Chcete snad, abych vás považoval za komedianta ještě většího, než je tento denunciant?“

Komisař natahoval vyschlou ruku velmi protivným způsobem.

„Dejte to sem,“ pravil rázně, „přesvědčím se. Musím podotknout, že úředně ve mně již vzniklo jisté podezření proti vám. Mohl bych vás tedy dát policejně zadržet, při čemž by vám ovšem byly zabaveny všechny předměty, které máte právě při sobě, tedy i dopisy.“

„Tudy na to…“ řekl inženýr a nuceně se zasmál. „Na štěstí vaše právo na mé zatčení je velmi problematické.“

„Je-li problematické,“ sípal komisař, „pak naprosto není problematické, že musíme panu Cirnovi nejdříve policejně zabavit jeho lup a potom vám jej teprve odevzdat. Nemůžete namítat ani slovo proti tomuto úřednímu postupu.“

Inženýr Brooks zaťal rty. Jeho nenávist vůči panu Cirnovi, který ho do toho dostal, byla asi hrozná.

„Bohužel, jsem jako mezi mlýnskými kameny,“ vypravil ze sebe. „Očekávám dokonce, že byste užili násilí, kdybych ještě déle protestoval.“

„Jistě,“ pokývl komisař se zlým klidem.

„V jednom se ovšem ohavně mýlíte, a to v tom, pokládáte-li mne za vraha. Nuže dobrá…“ hodil dopisy na stůl vzteklým pohybem, „zde je máte. Dělal jsem, co jsem mohl, ale proti vašim gangsterským způsobům jsem bezbranný. Nejde o mne. Jde o čest dámy. Ano. Znám paní Faradonovou. A jestliže se podvoluji, je to jen proto, že mne v této podivné situaci znepokojuje totéž, co vás, a ještě mnohem víc.“

„Co vás znepokojuje?“

„Její záhadné zmizení. Přiznávám se, že jsme byli předminulé noci spolu. Dovezl jsem ji však svým havarovaným vozem bez úrazu do Hatchendu, jen na několik desítek kroků od Farndonova domu. A to byl poslední okamžik, kdy jsem ji viděl. Jsem zvědav, co tomu říká váš skvělý pan Cirne.“

Skvělý pan Cirne neříkal nic. Měl však něco říci, poněvadž policejní kapitán považoval za slušné v přítomnosti svého komisaře mlčet, a poněvadž komisař sám nemohl vzhledem k zvláštní funkci pana Cirna ani souhlasit, ani odporovat. Rozvázal pouze stužku balíčku a neúčelně v malém svazku dopisů listoval.

Konečně připadl na otázku, ale nepronesl ji nijak energicky, neboť vyplývala z řečí L. L. Cirna a L. L. Cirne nebyl policista, který by měl právo na to, aby ho brali vážně.

„V Badeithu jste předminulé noci nebyl?“ zamračil se.

„Ale byl!“ odvětil inženýr s hněvivým odhodláním a mávl při tom rukou. „Já i Felicita. Je to správné. Narazila při havárii hlavou o přední sklo a omdlela.“

Komisař zvolna odložil dopisy. Najednou jich nebylo zapotřebí.

„Tedy jste tam přece byl…“

Komisařův hlas klesl tak, že sípání téměř zmizelo. W. G. Bern byl zachvácen nelogickým údivem. Pan Cirne měl pravdu! Avšak pan Cirne bezpochyby nepochyboval o své pravdě vůbec. Tvářil se pořád stejně a hladil si svou neholenou bradu.

„Měl byste…“ pravil komisař a opakoval: „Měl byste požádat pana Cirna o prominutí. Nazval jste ho, tuším, idiotem.“

„Nazval jsem ho idiotem, ale neodvolám to,“ odvětil inženýr rázně. „Je idiot, domnívá-li se, že jsem oba ty lidi zabil. Tvářil bych se jinak, kdybych zavinil smrt ženy, kterou nade všecko miluji a kterou chci vyrvat z pout sobeckého starce…“

„Mluvíte-li o doktoru Farndonovi,“ přerušil ho komisař, „radím vám, abyste se o něm vyjadřoval slušněji.“

Inženýr Brooks se zašklebil.

„Nevím, v jakém poměru jste k doktoru Farndonovi. Můj vlastní poměr k němu je zcela jasný. Nenávidím ho právě pro jeho egoismus. Nejsem parazit, zejména ne v lásce. Přemlouval jsem Felicitu, aby ho opustila. Ale oné osudné noci nebyla ještě rozhodnuta. Má jistý nešťastný smysl pro pořádek.“

„Dobrá – myslím, že přijde čas, kdy se na to budeme vyptávat podrobně.“

„Nebudu o tom mluvit rád a nemluvím o tom rád ani teď. Doufám, že se Felicita sama objeví a přestane se s tímto nesmyslným řáděním. Jsem s tím už smířen. Propukne společenská aféra. Felicitě bude zbývat jen jediná cesta – a to odejít od svého manžela a jít ke mně. To si také přeji. Věděl jsem, že bez bolestné operace to nepůjde.“

„Prozatím se však paní Farndonová nevrací.“

„Nevrací se, a já nevím proč,“ inženýr se začal znovu rozčilovat. „Pan Cirne říká, že ví, kde ji hledat, a myslí přitom dokonce na mrtvolu. To je přímo ohavné… Mohu mu odpustit vloupání do mého bytu, ale nemohu mu nikdy odpustit jeho idiotskou teorii.“

Kapitán Pablo Cruz si oddechl. Následky – nepřístojného úředního chování pro něho jaksi zmizely.

„Idiotskou teorii…“ opakoval komisař, „tento výraz, kterého užíváte velmi často, se mi nelíbí, pane inženýre Brooksi.“

„Nevadí, že se vám nelíbí.“

„V idiotské teorii, jak ji nazýváte, je mnoho pravdy.“

„Je v ní pravda jen potud, že jsem skutečně odnesl Felicitu na Badeith, poněvadž jsem ji nemohl venku vzkřísit, a že jsem s ní potom zase odešel. Ale tato prostá pravda je zastíněna šíleným výmyslem o dvojí vraždě, které jsem se měl dopustit.“

L. L. Cirne konečně uznal za nutné se znovu ozvat. Bylo jisté, že mu to komisař nebude mít za zlé. Také neměl. Jakmile zazněl hlas pana Cirna, komisař otočil jen s trapnou zvědavostí hlavu.

„Některé detaily oné noci na Badeithu jsou tak důležité, že byste je neměl pomíjet,“ pravil L. L. svým klidným způsobem. „A bylo by vůbec dobře, kdybyste této příležitosti využil k podrobnému vylíčení svého dobrodružství.“

„Pohlížím na vás až dosud jako na bytového zloděje, pane Cirne,“ zamračil se inženýr Brooks.

„Máte na to plné právo,“ pokývl L. L.

„Děkujte Bohu, že malichernosti musí stranou,“ řekl Brooks rázně. „Chcete-li mi věřit, tedy naprosto nejsem vinen Seligovou smrtí. Zazvonil jsem u vrat Badeithu – zahradou jsem prošel bez překážek s Felicitou v náručí. Obyvatele domu jsem neznal. Věděl jsem jenom, že tam bydlí lékař. Než mi bylo otevřeno, trvalo snad deset minut a já už křičel netrpělivostí. Seliga jsem pokládal za lékaře, a on mne vyvedl z omylu teprve za chvíli. Pak mi již nezbývalo nic jiného, než požádat ho, aby mi pomohl Felicitu vzkřísit.“

L. L. již nepotřeboval mluvit. Zdálo se mu užitečnější poslouchat – a ostatní nechat komisaři, který se v tom bezpochyby obstojně vyznal.

„Co bylo paní Farndomové?“

„Říkal jsem už, že se uhodila do hlavy, do spánku. Nějak nešťastně. Omdlela a všecky křísící prostředky selhávaly. Selig se snažil pomoci. Nejdřív byl poplašen a chtěl volat telefonem do města. Představíte si snadno mou hrůzu, když jsem si uvědomil, že jediným lékařem v Hatchendu je právě doktor Farndom.“

„Ležela stále na pohovce, kde bylo nalezeno jejích patnáct vlasů?“

„Ano. Se Seligem jsem se musel o telefon trochu tahat. Chtěl totiž znovu telefonovat, když jsem z haly odešel, abych opatřil studenou vodu a ocet. Rozhněval jsem se a sluchátko urval. Konečně jsme však přece jenom Felicitu vzkřísili.“

„Vzkřísili jste ji…“

„Ano. Ale stěžovala si na závratě a potřebovala klid. Odpočívala tedy a jen občas jsem jí přikládal obklady. Bylo jí stále lépe. A my jsme se s panem Seligem domluvili – mohu říci, že docela přátelsky.“

„O čem, prosím? Předpokládám, že jste měli jedem pro druhého leccos zajímavého?“

L. L. v duchu spokojeně souhlasil s komisařovou moudrostí.

„Jistě, že jsme měli,“ pravil inženýr. „Požádal jsem pana Seliga, aby zachoval naši noční návštěvu v tajnosti, protože jsem věděl, že za chvíli zmizíme. Na svůj úraz, který ostatně nestál za řeč, se mohla paní Farndonová doma vymluvit všelijak. Selig slíbil mlčet. Řekl, že nemá zájem o naši záležitost.“

„A vy sám – zajímal jste se o jeho záležitosti?“

„Celkem vzato, musel jsem. Potřeboval si postěžovat, hubovat a vyhrožovat. Byl jsem ovšem překvapen. Viděl jsem nebožtíka ve vedlejším pokoji. Viděl jsem lahvičky na stolku a injekční jehlu na kusu vaty, a Selig o tom všem podrobně vyprávěl.“

„V jakém to bylo pořádku?“

„Jak to myslíte? Bylo to v pořádku. Selig pravil, že tam leží všechno tak, jak to přinesli, a se smíchem se zapřísahal, že na nic nesáhne. Měl dobré svědomí. Nezlobil se, ale těšil se na pomstu. Byl hlučný až nevkusně vzhledem k tomu, že vedle ležel mrtvý. Zdál se mi hodně bezohledný. Ke mně se tvářil přátelsky. Nevyčítal mi už, že jsem se s ním tahal o telefon.“

L. L. si hladil bradu. Inženýr Brooks to vyprávěl trochu Jinak, než jak to vytvářela jeho fantazie.

„Odešli jste tedy potom klidně a zdvořile jste se s panem Seligem rozloučili?“ otázal se komisař.

Teď záleželo mnoho na tom, jestli inženýr přisvědčí. Kdyby tak byl učinil, byl by L. L. jeho vyprávění zarazil jako lživé a měl by pro to důkaz. Selig zůstal na Badeithu jen proto, že neměl dopravní prostředek, kterým by se dostal do Hatchendu. Inženýr Brooks však měl s sebou vůz, a Selig tak mohl odcestoval s největším pohodlím. Proč by toho byl nevyužil?

L. L. napjatě čekal, ale inženýr nepřisvědčil. Naopak.

„Nyní,“ pravil zamyšleně, značně již uklidněn ze svého předcházejícího rozčilení, „nyní se přihodilo to záhadné. Nerozumím tomu, a to byla příčina, pro kterou jsem vážil hned ráno tak dalekou cestu k Badeithu na koni. Zcela správně to bylo panu Cirnovi nápadné. Ne, on opravdu není idiot…“

„Myslím rovněž, že není,“ souhlasil komisař vážně, „pokračujte.“

„Felicita vstala a prohlásila, že můžeme jít. Trochu nejistě stála na nohou – mám dosud obavy, jestli přece jenom neutrpěla otřes mozku, ačkoli celou zpáteční cestu absolvovala dobře… Krátce řečeno, jednu chvíli se zapotácela. Selig stál u ní blíž než já. Přistoupil, aby ji podepřel, a vtom…“

Inženýr Brooks vzpomínal.

„Felicitě jsme předtím uvolnili trochu šat na prsou, aby mohla volněji dýchat. Měla pod hrdlem velikou brož, která byla rozepjata, když Selig přiskočil. V rychlosti nezachytil Felicitu správně, viděl jsem jeho neobratnost a spěchal jsem, abych jí pomohl sám, ale zastavil jsem se leknutím a také Felicita se vzpamatovala sama, protože Selig strašlivě zavyl…“

„Vykřikl?“

„Říkám zavyl – to je výstižnější. Chytil se za ruku a začal tančit jako blázen nebo spíše jako člověk uštknutý hadem. Zpozoroval jsem za chvíli, co se stalo. Vlastně to řekla Felicita sama…“

„Co řekla?“

„Řekla: poranil se o mou brož – ale já věděl, že do oka to nebylo a že zranění není vážné. Držel si ruku v zápěstí a křičel a tancoval.“

„Kterou ruku?“

„Kterou? Pravou. Ano, pravou. Zavolal jsem na něj, proč třeští pro takovou maličkost, a on na mne začal řvát, že jsme ho otrávili.“

„Ach…“

„Ano, pochopil jsem to hned také. Myslil, že je to nastrojený úklad. Doktor Dance ho varoval, že se nesmí nikde zranit bez nebezpečí prudké otravy. Nevěděl jsem, mám-li ho uklidnit, nebo raději s Felicitou zmizet, a byl jsem odhodlán spíš k tomu, že utečeme, když náhle – zhasla světlal“

„Právě v té chvíli? Kolik bylo hodin?“

„Jistě kolem dvanácté. Přesně nevím. Byl jsem tím sám poděšen a Felicita ml málem omdlela znovu. Vyvlekl jsem ji ven. Posadil jsem ji do vozu a odjížděli jsme. Ovšem, že jsem se nestaral o klíč od domu. Byl jsem rád, že máme to úzkostlivé řvaní za zády. Uklidňoval jsem Felicitu, jak jsem mohl, opakoval jsem jí to, co mi vyprávěl Selig, a sám jsem to všecko dohromady považoval za nesmysl. Felicitu jsem vysadil v docela dobrém stavu v Hatchendu, rychle jsme se rozloučili a jel jsem do Dalstonské bažiny…“

„Zase kolem Badeithu?“

„Ne. Nejkratší cestou. Ale myslil jsem stále na Seligův křik, pochyboval jsem, že jsem jednal správně, a rozhodl jsem se, že hned ráno se k Badeithu podívám. S pomačkaným vozem jsem tam ovšem nechtěl, abych nevzbudil zbytečnou zvědavost. Jel jsem na koni a k svému úžasu jsem se dověděl, že Selig je mrtev…“

„Je to všecko, co víte?“ otázal se komisař Bern.

„Přisahám, že ano.“

„Dobrá. Podle toho by věděl pan Cirne přece jenom o něco víc. Vy sám nemáte tušení, kde by bylo lze najít paní Farndonovou, kdežto pan Cirne tvrdí, že to místo zná.“

„Netvrdím, že je znám,“ ozval se L. L. klidně. „Říkám jen, že se to domnívám.“

„Domníváte se, že je mrtva?“ otočil se inženýr prudce.

„V tom bych se po vašem sdělení poněkud opravil,“ odvětil L. L. vážně, „ale nezřekl bych se stejně námahy vydat se ihned na cestu.“

„Jako průvodce?“ řekl komisař.

„Ano, jako průvodce. Ve vaší společnosti, ve společnosti kapitána Cruze a ve společnosti inženýra Brookse. Inženýr Brooks je jako společník nutný.“

„Myslíte tedy, že on…“

„Nechte to tak,“ pravil L. L. „Nenajdeme-li paní Farndonovou, najdeme něco jiného, rovněž zajímavého. Studoval jsem dnes mapu na stěně zdejšího hotelu.“

Nedošlo tedy prozatím k zatčení. Milostné dopisy paní Farndonové sice strčil komisař do hluboké kapsy svého cestovního pláště, ale ostatní věci byly inženýrovi vráceny. L. L. doporučil, aby doktoru Farndonovi prozatím nic neoznamovali, aby ho tak ušetřili nepříjemných zážitků alespoň do té doby, kdy ho musí osud neúprosně potkat.

Pak nasedli do komisařova automobilu a komisař řekl:

„Pojedeme nejdříve směrem na Badeith.“

Přísně se podíval na kapitána Cruze sedícího vedle něho. Kapitán Cruz ukázal spěšně rukou směr a zamumlal něco nezřetelného a zdvořilého.

18

Před Badeithem zastavili.

Kapitán Cruz doprovázel komisaře dovnitř. L. L. s inženýrem zůstali venku. Nemluvili spolu, ačkoli L. L. se nijak nezlobil pro idiota, jímž byl od inženýra obdařen. Inženýr dával najevo mlčenlivý hněv. Chodil podle vozu a kouřil cigaretu.

Měl k hněvu konečně dobré příčiny, neboť i noc strávenou ve vězení musel přičíst Cirnově dobrodružné povaze. L. L. však na to již nemyslil. Srovnával si v duchu svou teorii s tím, co vyprávěl Brooks. Řadil si v mysli množství detailů, které mohly být nazvány stopami a které musely tvořit jakýsi tmel v rekonstrukci případu.

Poranil-li se Selig opravdu jehlicí dámské brože, poplašil se asi strachem, že mu to bylo způsobeno úmyslně. Jeho zmatek vzrostl snad tak vysoko, že Selig použil i obsahu lahviček, v kterých byla čistá voda. L. L. Cirne, vzpomínaje na své setkání se Seligem, nedovedl se s touto domněnkou smířit. Selig vypadal příliš rozumně a prakticky. L. L. by byl spíše řekl, že Selig své rozčilení za chvíli ovládl, i když ho obklopovala tma. Tak jako tak se mu však nemohlo nic zlého přihodit – a přece byl ráno mrtev.

A inženýr Brooks byl pravděpodobně posledním člověkem, který viděl Hugo Seliga živého – právě tak jako byl poslední osobou, která se nacházela v přítomnosti paní Farndonové před jejím zmizením.

Konečně opět vyjeli a komisař se zeptal na další směr.

„Měl jsem dost času o tom přemýšlet,“ odvětil L. L. Cirne. „Ke stanici dráhy Monks Keynes.“

„Co tam?“ otázal se supí komisař, poněkud rozladěn tím, že na Badeithu nezískal vlastní novinky.

„Je to stanice, kde vystupovala paní Farndonová, chtěla-li se sejít s inženýrem Brooksem.“

Inženýr to neochotně potvrdil.

„Avšak,“ dodal L. L. Cirne, „tato stanice sama o sobě není pro nás nijak důležitá. Je pouhým východiskem. Aniž chci být ironický, v dopisech je častá zmínka o jistém hnízdečku. Pátráním by se mohlo poměrně snadno zjistit, kde to hnízdečko leží. Kdybyste požádal inženýra Brookse o informace, posloužil by vám možná rád.“

„Zcela jistě,“ pravil inženýr bez váhání. „Pochybuji však, že vás tam bude zajímat něco jiného než nejčistší soukromí.“

„Toto hnízdečko je tajné,“ pokračoval L. L. nerušeně, „a není daleko od stanice Monks Keynes…“

„Je to dost daleko!“ skočil mu do řeči inženýr. „Nezapomínejte, že mám automobil. Felicita nastupovala do vlaku před očima Hatchendu z docela jiných důvodů.“

„To chápu. Avšak Monks Keynes je už na prahu bavlníkových plantáží. Tam dál nestojí žádný rozlehlý dům bývalých majetníků, nyní opuštěný a po případě pronajímaný či nabízený ke koupi za peníz opravdu levný?“

Inženýr Brooks překvapeně vzhlédl.

„Jste jako satan!“ pravil. „Co všecko jste vyčetl z několika krátkých dopisů?“

„Nejsou to jen dopisy,“ odvětil L. L. Cirne lehce.

„Nemýlíte se. Koupil jsem opravdu dům v plantážích, skoro již padesát let opuštěný. Zařídil jsem jej trochu pro sebe a pro Felicitu…“

„A nyní mi řekněte,“ usmál se L. L., svíraje v pěsti svou bradu, „proč by neměla být paní Farndonová právě tam?“

„Proboha proč?“

„Uvěříme-li vám, že jste ji při své havárii nezabil, pak snad ne mrtvá, nýbrž jen zraněná. Dokonce – podle vás jen s boulí na čele. Ve vašem hnízdečku tedy čeká, až ji to přejde. Nyní je čas, abyste přestal zapírat, neboť to již nemá smysl.“

„Jestliže se Felicita obávala, že její zranění bude doktorovi Farndonovi nápadné, straní se ho z vlastního nápadu a nikoli; z mého. Já o tom nic nevím.“

„Jako bych tvrdil něco opačného!“ L. L. potřásl hlavou. „Straní se svého manžela a vyhledala si k tomu vlastní úkryt. Ten nápad mohla mít i po rozloučení s vámi. Kde by však hledala vhodnější úkryt než ve vašem (milostném hnízdečku? Vy o tom tak dalece nevíte nic, protože jste tam ani včera, ani dnes nevkročil.“

„Budu se srdečně smát, najdeme-li dům prázdný.“

„Smát se budete vy. Já jsem uvažoval předem. Není-li paní Farndonová v hnízdečku…“

„Nemluvte stále v té protivné zdrobnělině.“

„Prosím za odpuštění. Není-li tedy tam, jela pravděpodobně přece jenom k příbuzným do Louisiany a zítra ráno dostane od ní Farndon dopis, který ho zcela upokojí. Co chcete. Paní Farndonová si popřípadě léčí svou bouli opravdu až v Louisianě.“

Inženýr Brooks mu již neodpověděl. Naklonil se dopředu ke komisaři.

„Řeknu vám sám, kudy máte jet,“ pravil nevlídně.

„Dobrá,“ odpověděl komisař, neodvraceje hlavu a drže vztekle volant na špatné cestě. „Mám dojem, že jedeme po tomhle kamení do pekel.“

„Já jsem tudy jezdíval do nebe,“ poznamenal inženýr pro sebe.

Pak jeli dál mlčky. Vůz poskakoval v liduprázdné krajině a přejížděl křižovatky. Odbočoval na úzkých cestách a komisař Bern si vypočítal, že touto strašnou jízdou zamortizoval nejméně deset procent jeho ceny.

Viděli z dálky dům, ale nebyl to ten pravý. Opět viděli dům a nechali jej stranou. A zase viděli dům a inženýr Brooks jej označil jako útočiště své a Felicitino.

Komisař Bern tedy zastavil a vylezl. Protáhl se a zjistil, že okolí je velmi neutěšené.

Do daleka na všechny strany se táhla rovina bavlníků. Nebyla tu zahrada jako kolem Badeithu, jen nějaké prostranství porostlé nepořádnou trávou, kde byly dosud znát stopy dělnického tábora. V době obdělávání půdy a žní se spalo pod širým nebem lépe než v domě, který byl ostatně nyní pevně uzavřen.

Jeden z klíčů ve svazku inženýra Brookse zapadl do nově namontovaného zámku velikých vrat.

Vešli.

Vestibul, příjemně chladný, nesl stopy bývalé nádhery. Nyní byl jen pečlivě vyčištěn, podle inženýrových informací jedním z jeho dělníků. Schodiště vedoucí k hale bylo rovněž v pořádku, a hala skromně, ale vkusně zařízena. Něco peněz to jistě stálo, protože dům byl rozlehlý a podle všeho v něm nebyla místnost, kterou by byl Brooks nechal prázdnou.

Zvenčí se podobal nemodernímu letohrádku, se sloupy, který byly v době jeho vzniku nezbytností, a s patrem dívajícím se širokými okny. Hala zaujímala celé toto patro, obytné místnosti ležely dole.

„Felicita má klíč,“ řekl inženýr Brooks, „to je sice pravda. Ale přesto myslím, že by se již vyšla podívat, jaká je to vlastně návštěva.“

Jeho slova zněla ironicky, ale L. L. toho nedbal. Pomalu kráčel napříč halou, rozhlížel se na všecky strany.

V jednou jejím koutě stál veliký stůl a za ním rohová pohovka, která se tam valně nehodila. Byla pod stropem tvaru kostelní klenby jaksi příliš moderní. L. L. došel až k ní, vyhnul se obloukem stolu, zastavil se a pravil:

„Sem mne vedl instinkt. I když jsem přímo nevěřil, že zde paní Farndonovou najdeme, považoval jsem přece jenom toto místo za nejbližší pro příští bod pátracího postupu. Odtud bych byl šel po stopě pravděpodobně do Louisiany, a kdybych paní Farndonovou nenašel ani tam, vrátil bych se k původnímu východisku, totiž na Badeith. Avšak…“

Inženýr Brooks ho přerušil.

„Nemyslím,“ pravil, „že by se vám jakýmkoli způsobem podařilo vymluvit se z vašeho omylu.“

„Nevymlouvám se,“ odvětil L. L. Cirne velmi vážně a klidně. „Není také zapotřebí. Pouze se omlouvám, nechci být pokládán za člověka zázračného čichu. Neboť dávám vám všem své slovo, že přesně nedovedu vysvětlit, jak se toto zde sem dostalo.“

Na jeho pokyn přistoupili, a komisař Bern, zahlédnuv nález první, odstrčil prudce veliký stůl, takže se výhled na pohovku zcela otevřel.

Na pohovce spočívalo mrtvé tělo mladé ženy, jejíž vlasy byly zlaté a jejíž obličej byl jediná modrá skvrna.

19

„Nyní,“ pravil komisař Bern zamračeně, „se musíme chtěj nechtěj přidržet teorie pana Cirna.“

„Nyní,“ odpověděl mu L. L. Cirne, „se musíme především postarat o normální postup v takových případech. Radím, aby se nikdo této mrtvé nedotýkal.“

Kapitán Cruz, zcela vyděšen překvapením, opět držel inženýra Brookse za rukáv. Byla obava, že Brooks někam skočí, ale sám sotva věděl kam. V jeho obličeji se nejprve objevila veliká hrůza, a poněvadž se vždycky zdálo, že inženýrův obličej není zásadně ochoten prozrazovat bázeň nebo leknutí, působilo to nyní na policejního kapitána tím hůř.

„To je Felicita…“ řekl inženýr v prvním okamžiku naprosto cizím hlasem, a vlastně jméno ani nedopověděl. Hrdlo se mu tak rychle stáhlo, že měli dojem, jako by se dusil.

Pak odvrátil zrak. Modrý obličej byl sám o sobě strašlivou věcí, a šlo-li o obličej ženy, do kterého se díval s láskou, nedivil se ani strohý komisař, že je tento člověk blízký mdlobám.

Ale přece jenom stál a nepadal, jen se všelijak klonil a policejní kapitán, který ho nemohl přimět, aby se hnul z místa, chytil ho alespoň za rukáv.

„Myslím,“ pravil W. G. Bern, „že o totožnosti této ženy není pochybnosti.“

Obracel se výhradně na pana Cirna. Nikdy nesblížila dva muže tak podivná věc jako tato. Supí zrak komisařův se díval s důvěrou.

„Myslím,“ odvětil L. L. Cirne, hladě si pomalu bradu, „že není ani pochybnosti o příčině její smrti.“

Byl to strašný brazilský jed, jehož účinkem zmodraly již dva obličeje předtím. L. L. Cirne se naklonil. Na prsou mrtvé viděl velkou nefritovou brož. Byla to patrně táž, o které mluvil inženýr Brooks a o kterou se podle jeho výpovědi Hugo Selig poranil.

Naklonit se nad modrým obličejem bylo samo o sobě hrdinství, komisař Bern to uznával a sám se přibližoval co nejméně. Na štěstí však byly oči ženy zavřeny.

L. L. se jí nedotýkal. Ruce, volně natažené podle těla, měly rovněž modrou pokožku. Byly obnaženy až k loktům, ale nikde L. L. nezpozoroval zranění po injekční jehle. Starý Dance i Hugo Selig měli ta osudná místečka silně naběhlá. Na rukou ženy však nic takového nebylo.

„Velmi podivné,“ potřásl hlavou.

L. L. se napřímil.

„Co je podivné?“ zaskuhral komisař Bern.

„Zdá se, že je to přece jenom ta brož.“

Byli by museli ženin šat rozhalit na prsou, aby se o tom přesvědčili. L. L. to však nedoporučoval. Ohlédl se po inženýru Brooksovi. Kapitán Cruz ho nějak tahal. Inženýr učinil krok dozadu jenom proto, že kapitánovým cloumáním ztrácel rovnováhu.

„Nu…“ říkal Pablo Cruz, který od komisařova příchodu ještě nenabyl své iberské energie, „sedněte si tamhle.“

Brooks se zmohl jen na jakési sténání, s jeho bledých rtů splynulo příšerně slabošsky a nemužně.

Kapitánu Cruzovi se podařilo odtáhnout ho k židli. Strčil mu ji pod nohy a násilím ho na ni posadil. Inženýr svěsil ruce a naklonil hlavu. Hlas L. L. Cirnův k němu zněl, ale jeho působnost se asi omezovala na pouhý zvuk. Význam slov inženýr nechápal.

Přece jenom však to mělo ten výsledek, že se inženýrovy nervy ujaly opět své motorické práce. Brooks se naklonil v židli vpřed, opřel lokty o kolena a obličej skryl v dlaních.

„Můj Bože…“ zanaříkal, „je to možné?“

L. L. mu dopřál kratičkou přestávku. Pak řekl:

„Poznal jste Felicitu Farndonovou?“

„Je to Felicita…“

Toho měl L. L. prozatím dost. Otočil se ke komisaři.

„Nezbývá, než abyste se co nejrychleji vrátil, nechcete-li ovšem svěřit svůj vůz kapitánu Cruzovi.“

„Na těchto cestách nikdy!“ prohlásil komisař.

„Na těchto opuštěných cestách,“ doplnil L. L., jemuž bylo dokonale jedno, čí automobil se na nich zničí. „Myslím, že dobrých pět mil kolem bychom nyní nenašli živého člověka, což?“

„Sotva byste našel,“ pravil policejní kapitán, cítě jakési ulehčení, že se zbavil péče o inženýra.

„Musíte přivézt lékaře,“ řekl L. L. Cirne starostlivě, „to jest doktora Farndona. Bůh ho potěš. Nevím, budeme-li se moci na něho plně spolehnout. Proto se zastavte na Badeithu. George Dance sem rovněž musí. A to ostatní. Já se zatím podívám po domě.“

Komisař neváhal, pouze o něčem přemýšlel. Jeho důvěra v pana Cirna byla pevná.

„Dobrá,“ řekl, „ale myslím, že si vypůjčím na Badeithu vůz i s tím černým vozkou, protože mohl-li jste to udělat vy, udělám to i já.“

„Já jsem ovšem neměl vlastní vůz,“ odpověděl L. L. připomínavě.

W. G. Bern bez váhání odešel. Za chvíli zahrčel venku jeho automobil. L. L. se po tu dobu nehnul. Pozoroval inženýra sedícího stále stejně. Zvuk motoru dozněl a nastalo beznadějné ticho. Slunce suše pronikalo zaprášenými okenními tabulemi, za kterými se válely jemně, jako náznaky, žíznivé prachové mlhy. Sedaly, mizely, a ticho se stávalo dusným. Vnitřek staré haly byl velmi výstižnou ilustrací opuštěnosti uprostřed plantáží, chystajících se v příštím měsíci kvést.

„Musíte se ovládnout,“ pravil L. L. Cirne a přistoupil ke stolu, který začal strkat na dřívější místo, aby zakryl pohled na rohovou pohovku. Policejní kapitán, jehož úcta k panu Cirnovi vzrostla, přiskočil, aby mu pomohl.

Inženýr Brooks ukázal obličej.

„Pojďme odtud,“ pravil chraptivě.

L. L. zavrtěl hlavou.

„Obávám se, že vám nemohu vyhovět. Nezáleží vám na tom, abychom zjistili, kdo je tím vinen?“

„Ať je vinen kdokoli… ona je mrtva – a já…“

„To je snad váš názor. Víc o tom říct nechcete?“

Inženýrovy oči nabývaly lesku. Najednou se vztyčil v plné síle, spánky mu zrudly, zahrozil pěstí.

„Zase vás mám nazvat idiotem?“ vykřikl.

„To je stanovisko čistě osobní,“ řekl L. L, a pokrčil rameny.

„Srazím vás k zemi,“ pravil inženýr a učinil krok, „to bude nejlepší odpověď na vaše hanebnosti.“

„Sedněte si,“ řekl kapitán a postavil se před něho.

Inženýr Brooks stiskl zuby. Slyšitelně zaskřípaly.

„Já jsem ji nezabil!“ zařval, a poloprázdné zdi mu odpověděly drzou, řinčivou ozvěnou. „Cožpak jste se zbláznil? Copak jsem řemeslný vrah, abych postačil odpravit dva lidi za noc? Hledejte v tom jiného ďábla! Řekněte mi, proč bych to dělal, proč bych…“

Zalkl se. Přestal. L. L. Cirne zůstal při jeho výbuchu naprosto klidný. Když se inženýr odmlčel, L. L. ještě chvíli čekal. Nerad se hlasitě přel. Promluvil, až když bylo jisto, že ten druhý bude zticha. Policejní kapitán opět tlačil Brookse do židle. A připravoval se zařvat sám. Nedošlo k tomu.

„Zcela jistě budete obžalován,“ pravil L. L. bez hrozby, „a moje svědectví vyzní bohužel proti vám.“

Pak si ho přestal všímat. Přecházel halou a našel pod malým zrcadlem v koutě na jakémsi taburetu dámskou kabelku. Vzal ji a otevřel.

„Můžete mi říct, zda-li je to majetek paní Farndonové?“ otázal se.

Inženýr Brooks se podíval jen zběžně.

„Je to její kabelka,“ odpověděl zmučeně.

Snažil se, aby vypadal tvrdě. Nedařilo se mu to valně. Pod tlakem svých myšlenek co chvíli hnul hlavou a sevřenými zuby vyrážel dech jako při návalech bolesti. Zaťal pěst a uhodil se do kolena. Těžce ovládal své vzrušení. Policejní kapitán z něho nespouštěl oči. L. L. si ho však nevšímal. Byl pokojný jako vždycky.

V kabelce se přehraboval nestoudně a dlouho. Pak ji odložil na místo, kde ji nalezl.

„Zmínil jste se. tuším,“ pravil, „že paní Farndonová měla vlastní klíč od tohoto domu?“

Inženýr mračně přisvědčil.

„Nuže, kde je?“

„Nosila jej v kabelce,“ odvětil inženýr netrpělivě, „hledáte správně.“

„Ale marně,“ povzdechl L. L. a chodil dál.

Nebylo jistě zapotřebí, aby se tvářil nenápadně. Policejní kapitán by se nedivil, kdyby byl pan Cirne pobíhal jako dychtivý pes z místa na místo. L. L. Cirne však se jen zastavoval s rukama na zádech nebo hladil přemýšlivě svou bradu, a zasloužilo-li si něco jeho pozornost, nevrhl se k tomu hned.

Posléze zmizel v nějakých dveřích a policejní kapitán poznal, že u něho ztratil značnou část vážnosti. Klesl snad dokonce na úroveň obyčejného strážníka.

L. L. Cirne se vrátil zanedlouho. Získal snad nějaké poznatky, ale nezmínil se o nich.

„Co o tom soudíte?“ zeptal se Pablo Cruz.

„To,“ odpověděl L. L., „co můžete soudit i vy.“

Inženýr Brooks mu naslouchal s napjatou pozorností.

„Říkám vám,“ ozval se, „že jsem paní Farndonovou vysadil v Hatchendu. Nemám naprosto tušení, proč se sem vrátila.“

„Budete si muset opatřit hodnověrné svědky,“ odvětil L. L. Cirne.

„Svědky? Zbláznil jste se. Nejsou žádní. Naopak. Snažil jsem se, abych se každému vyhnul.“

„To je ovšem vaše chyba. Malé dítě uzná, že pro vás bylo maličkostí vrátit se sem třeba ještě i z Hatchendu. Jde přece jen o několik desítek mil.“

„Je to jen několik desítek mil, ano, ale…“

„Promluvme si věcně. Nenutím vás, abyste ještě jednou pohlédl na mrtvou, ale budete to muset učinit, není-li váš postřeh dost dobrý. Měla paní Farndonová, když jste ji viděl podle svého tvrzení naposledy, na sobě tytéž šaty, které má dnes?“

„Myslím, že ano.“

„Nestačí pouhá domněnka.“

„Měla cestovní kostým…“ odpověděl inženýr podrážděně, „světlešedé barvy, lehký kabátek s krátkými rukávy, bílou blůzku sepjatou sponou… to jest broží, která…“

„Ano. Všiml jste si brože, kterou má nyní na prsou?“

„Všiml jsem si. Je to ta samá. Hned jsem si pomyslil…“

„Jaké měla střevíce?“

„Citrónově žluté, cestovní… hloupou moderní hračku bez podpatku, se zvýšenou patou…“

„Děkuji,“ řekl L. L. Cirne. „Paní Farndonová se tedy nepřevlékala. Nebyla asi vůbec doma od chvíle, kdy vyjela na návštěvu k příbuzným, ačkoli jste ji vysadil v Hatchendu.“

„Vaše ironie…“

„Není ironií. Vyjíždíme-li k příbuzným z Hatchendu do Louisiany, bereme s sebou tak zvaný necesér. Může to být malý elegantní kufřík, jehož hlavním obsahem je pyžama a kartáček na zuby. Paní Farndonová s sebou neměla nic takového?“

„Ovšem, že měla.“

„A nezapomněla zavazadlo ve vašem voze, když jste ji vysazoval v Hatchendu?“

Inženýr Brooks přejel dlaní čelo.

„Zblázníte měl“ řekl, „taková hlouposti Jistě je vzala s sebou z vozu.“

„Pozoruji, že se na to nepamatujete zcela přesně.“

„Nepovšimnu si takové maličkosti, ale nepochybuji o tom! O její zavazadlo jsme se nestarali. Neotevřela je vůbec. Ostatně musel bych je přece mít ve voze. A není tam nic.“

„Chápu,“ pokývl L. L., „paní Farndonová má dosti slušnou zásobu pyžam zde v ložnici.“

„Přehraboval jste se v tom?“

„Byl jsem tak smělý.“

L. L. se odvrátil a přešel několikrát beze spěchu sem tam. Kapitán Cruz se neodvážil rušit ho otázkou, poněvadž poznal, že L. L. Cirne usilovně přemýšlí. L. L. Cirne se však najednou zastavil.

„Popište mi laskavě to ruční zavazadlo co nejpřesněji,“ požádal.

Inženýr vyprávěl o kufříku z lakované kůže, znal jeho váhu i přibližné rozměry a vysvětlil, že je to věc docela nová a že stála paní Farndonovou patnáct dolarů.

S popisem byl L. L. spokojen. Poděkoval.

„Ten kufřík však zde není,“ pravil, „pokud jsem ovšem mohl zjistit zběžnou prohlídkou. Také v kabelce paní Farndonové chybí klíč. Kufřík snad zůstal ve vašem voze, když jste paní Farndonovou nesl v náručí na Badeith.

I potom bylo mnoho starostí a nedivil bych se, kdybyste byli na něj opravdu oba zapomněli.“

„Našel jste jej snad v mém bytě, když jste tam loupil dopisy?“ otázal se inženýr ostře.

Ale jeho zrak hned zase pohasl. Ruka mávla vzduchem. Inženýr Brooks se odvrátil. Skutečnost mu říkala, že by bylo malicherné přít se s tímto nesnesitelně klidným člověkem.

„Ve vašem bytě jsem nic nenašel,“ pravil L. L. rozvážně, „ale snad jen proto, že jsem tam nic takového nehledal. Nechme to na později. I jinak to má svou důležitost. Jde však také o klíč, o kterém tvrdíte, že jej paní Farndonová nosila v kabelce. Nuže, nyní není možno najít ani klíč. Co to znamená?“

„Co by to znamenalo? Snad jej tentokrát ani neměla s sebou.“

„To by bylo proti jejím zvyklostem?“

„Ano. Ano.“ Inženýr se chytil za hlavu. „Uděláte ze mě opravdu blázna. Nemáte trochu soucitu?“

„Mám více snahy přijít věci na kloub,“ odpověděl L.

L. Cirne klidně. „Rozmluva o klíči není zajisté tak choulostivá, abyste ji nemohl snést.“

„Felicita klič nepotřebovala,“ řekl inženýr prudce. „Otvíral jsem dveře sám. A sám jsem také zavíral, když jsme odcházeli. Mohla jej snadno zapomenout doma. Jistě jej někde před manželem skrývala. Neměla klíč tentokráte s sebou, to je všecko.“

„Neměla klíč s sebou,“ opakoval L. L. vláčně. „Hle, k čemu docházíme. Domů se vůbec nevrátila… Klíč jste měl jen vy sám. A najednou ji tu nacházíme mrtvou… a dům je přitom uzamčen a zase jste to vy, kdo nám odmyká.“

Inženýr Brooks vytřeštil oči. Mlčel.

„Podle toho,“ dodal L. L. Cirne, „jste paní Farndonovou doprovázel, když se sem po dobrodružství na Badeithu vrátila.“

Brooks ještě chviličku mlčel. Pak řekl se sevřenými zuby:

„Ne!“

L. L. pokrčil rameny. Obešel stůl a zahleděl se do modrého obličeje mrtvé ženy, jako by z něho chtěl vyčíst pravdu, kterou již nemohla říct.

20

Komisař W. G. Bern přijel ještě před večerem ve společnosti doktora Farndona, doktora Georgeho Danca a s jedním strážníkem. Danceův vůz řídil Sokrates, mlčenlivý a zdvořilý jako vždy.

L. L. se s ním setkal v chladném vestibulu. Ewart Farndon, přemáhaje zběsilost, běžel kolem nich nahoru, ani se nezastavil.

George Dance zůstal stát, ale jen na okamžik, pak následoval doktora Farndona. Komisař Bern se poškrábal na svém supím nose.

„Povídám,“ pravil, „byl to hezký úkol – připravit doktora Farndona na smrt jeho ženy. Myslil jsem, že…“

„Neváhejte,“ upozornil ho L. L. Cirne, „a pošlete za nimi nahoru strážníka. Je tam přece Brooks.“

Komisař zasípal kletbu a otočil se, hledaje očima strážníka, který okouněl u vozu.

„U čerta, vy se domníváte…“

To už nedořekl. Shora zazněl výkřik a strážník ani nepotřeboval pobídnutí. L. L. se otočil a spěchal tak, že ho ani komisař ani strážník nedohonili.

Ewart Farndon se vrhl na inženýra Brookse, a třeba byl již starší a mnohem slabší, uchopil ho za hrdlo a právě oba padli k zemi, když se L. L. objevil u dveří.

Spojenému úsilí kapitána Cruze a Georgeho Danca, jimž přispě1 hranatý strážník, podařilo se Ewarta Farndona odtrhnout.

„Počítal jsem s tím,“ řekl L. L., trochu zadýchán rychlým výstupem po schodech, „že budeme potřebovat doktora Georgeho. Farndon není k ničemu.“

Inženýr Brooks, který patrně neměl naprosto chuť se rvát, rozhořčeně stál, vztyčen v celé výšce, byl smrtelně bledý a chvějícími se prsty si urovnával pokřivenou kravatu.

Ewart Farndon se podobal zvířeti. Byl nakloněn dopředu a byl by se snad překotil, kdyby ho byli George s Pablo Cruzem netáhli mocí zpět. Od Farndonových úst kapaly sliny. Sípěl mnohem znatelněji než komisař Bern.

„Vrahu…“ říkal, „vrahu…“

W. G. Bern projevil rozhodnost. Obešel Farndona a sevřel inženýrův loket.

„Počkejte,“ pravil.

Odvedl Brookse nejbližšími dveřmi. L. L. Cirne je následoval. Zavřeli za sebou, doufajíce, že zbylá trojice Ewarta Farndona uklidní.

„Dance ví, co má dělat,“ řekl komisař, „jestliže to už Farndon pro jiné myšlenky zapomněl. Vy, inženýre, Farndona nedrážděte, dokud budete na svobodě.“

„Naprosto jsem se nesnažil…“ odpověděl Brooks. „Nechtěl jsem… Najednou se objevil a skočil po mně.“

„Na vašem místě bych se mu nedivil.“

„Nazval mne vrahem!“

„Ano, slyšeli jsme.“

„Ale já nejsem vrah!“

„V každém případě jste něco, s čím se doktor Farndon nikdy nemůže spřátelit,“ mračil se komisař. Odkašlal. Jeho pohled nebyl vlídný.

V krátkém čase byl inženýr Brooks již druhým mužem, jehož energii viděl L. L. Cirne se hroutit. A doktor Farndon byl vlastně třetím takovým mužem. V této chvíli seděl na židli, trhal si nákrčník, aby mohl volněji vydechnout, a doktor George Dance se po několik minut domníval, že ho sklátí srdeční mrtvice.

Za zavřenými dveřmi se o to L. L. Cirne a komisař Bern prozatím nestarali.

„Zajímavou novinkou je,“ pravil W. G., „že inženýr Brooks je ženat. Našel jsem si úřední zápis, do kterého se to nemehlo nepodívalo.“

„Nemehlem nazýváte svého kapitána?“ zeptal se L. L. Cirne netečně.

„Ovšem,“ řekl komisař s dávkou samozřejmosti. Obrátil se k Brooksovi. „Vaše žena není zde v kraji, co?“

Inženýr Brooks se prudce pohnul.

„Je v New Yorku. Nevím, proč ji do toho zatahujete.“

„Nic takového nedělám. Je do toho zatažena již s vámi. Věděla paní Farndonová, že jste ženat?“

„Odpírám odpověď.“

„To vám nijak nepomůže.“

Zrak inženýra Brookse zajiskřil.

„Vyjadřujete se s vrcholným nevkusem. Jsem čestný člověk, třeba se vám to nezdá. V tomto případě je maloměstský názor o počestnosti přemožen city tak hlubokými, že jich sám až do smrti nebudete schopen.“

„Čím víc se tím budete chlubit, tím hůř pro vás.“

„Nevím, proč tak soudíte!“

„Protože veliká láska bez naděje do budoucna končívá někdy smrtí. Koncepci ještě neznáme, ale doufám, že vás klidně mohu ještě dnes posadit za mříže. Co tomu říkáte, pane Cirne?“

L. L. pokývl.

„Považuji to za naprostou nutnost,“ vyjádřil se určitě.

Inženýr Brooks prudce ustoupil. Pohlížel z jednoho na druhého.

„Je snad Hatchend plný bláznů?“ vykřikl.

Komisař Bern otevřel dveře a zavolal strážníka. Ewart Farndon seděl na židli a už ho nikdo nepotřeboval držet. Budil dojem naprosto zničeného člověka. Postava Georgeho Danca vyhlédala za stolem opět odsunutým.

„Máte na starosti tohoto pána,“ ukázal komisař strážníkovi, „střezte ho jako oko v hlavě. Později ho kapitán zatkne.“

Vrátili se s panem Cirnem do haly. K Ewartu Farndonovi se nepřiblížili. Byl by je bez pochyby zoufale odmítl, poněvadž mu nijak nemohli pomoci.

Přistoupil k nim kapitán Cruz. Mluvil polohlasem.

„Doktor se domnívá, že je to ta jehlice… Musí být prozkoumána…“

Komisař pokývl. George ještě pracoval. Jeho nález přinášel jen potvrzení, že jde i v tomto případě o jeho strašlivý brazilský jed.

L. L. Cirne využil času, aby informoval komisaře o tom, čeho si všiml za jeho nepřítomností. Kabelka, nezvěstný klíč, ruční zavazadlo…

„Všecko to,“ pokyvoval W. G. Bern, „utahuje smyčku kolem inženýrova hrdla.“

George Dance se konečně vztyčil. Mezi dvěma prsty držel s vrcholnou opatrností velikou nefritovou brož.

„Toto musí být prozkoumáno,“ pravil, „ale proboha, ať se toho nikdo nedotýká. Myslím, že matný povlak na jehle…“

Pablo Cruz mimoděk ustoupil.

„Do něčeho to zabalte,“ pravil komisař nejistě.

„Nejlepší by byla nějaká menší krabička. Sehnalo by se zde něco takového?“

Pablo Cruz se nabídl, že bude hledat. Ihned odběhl.

„Chemickou reakci…“ řekl doktor Dance, „je třeba provést chemickou reakci. Udělal bych to popřípadě sám…“

„Nejste úřední lékař,“ zabručel komisař.

„Já jsem úřední lékař!“ ozval se Ewart Farndon.

Povstal, s rysy v obličeji strhanými, unavených, stařeckých očí, ubohá troska manželství, ve kterém s mladou ženou nemohl být šťasten. L. L. měl zvláštní myšlenky. Nemohl ho zplna litovat. Inženýr Brooks byl jen náhoda. Felicita Farndonová by byla patrně hledala dobrodružství jinde, kdyby nebylo právě inženýra Brookse.

Přesto v srdci Ewarta Farndona bodala bolest jistě hluboko. Snad se ocital v blízkosti šílenství více pro odcizení své ženy než pro její smrt samu.

„Já jsem úřední lékař,“ opakoval. „Dance může asistovat. Chci konat svou povinnost. Proklatě. Proč ji jenom zabil! Proč ji zabíjel…?“

Pablo Cruz se vrátil s krabici, kde bývalo patrně nějaké mýdlo. Položil ji na stůl. Ewart Farndon přistoupil ke stolu. George Dance zvedl vysoko ruku, ve které držel otrávenou brož.

„Ustupte, doktore, zabalím to sám.“

Ewart Farndon lhostejně pokývl.

„Můžete pracovat v laboratoři na Badeithu?“ zeptal se komisař sípavě.

„Nejlépe tam,“ odvětil George. „Jsem na to dobře zařízen.“

„Dobrá. Prozkoumanou jehlici mi odevzdáte.“

W. G. Bern udělil bryskní rozkazy. Týkaly se i převezení mrtvoly, u níž měl zůstat zatím policista na stráži. Dům měl být pak zapečetěn a zítra podrobně prohledán. Byla nařízena i prohlídka inženýrova bytu a inženýr sám měl dobrou naději, že stráví příští noc opět ve vazbě.

Sokratův vůz pojal do svého vnitřku všecky jen s nepatrným nepohodlím. Ewart Farndon mlčel a klopil hlavu. Ponechali ho jeho neutěšenému rozjímání.

Když vůz zastavil před Badeithem, rychlý soumrak již klesal a v hale plála světla.

Zatímco čekali na posudek obou lékařů, hovořil Tom Dance s panem drnem.

„Pozítří může být otcův pohřeb,“ pravil Tom, vzrušený neblahou novinkou, „já odjedu hned zítra ráno, abych to zařídil. To znamená, že vás prozatím opustím, pane Cirne, ale doufám, že se na mne nezlobíte.“

„Pro takovou příčinu jistě ne, hochu,“ odvětil L. L. „Ostatně stýkali jsme se zde až dosud tak málo, že nebyla příležitost k několika důvěrným slovíčkům.“

Chemické vyšetření nefritové brože trvalo dlouho. Oba lékaři se vrátili z laboratoře a doktor Farndon ihned usedl jako po veliké únavě.

V pozadí haly stála paní Danceová, snažící se být tak nenápadná, jak to jen bylo možno. Tom se po ní ohlédl.

Přistoupil k ní, aby ji několika slovy posílil proti hrůze, která se stále hromadila.

„Úředně, komisaři,“ pravil George Dance, „příslušný protokol může vyhotovit podle těchto poznámek doktor Farndon zítra…“

„Dobrá,“ bručel komisař, „to nespěchá.“

„Jehlice brože je nasycena jedem tak hrozně, že by to postačilo k otrávení padesáti lidí. Paní Farndonová je škrábnuta na prsou. To dávno postačilo k její smrti. Jde asi o náhodu nebo neopatrnost.“

„Asi o takovou náhodu,“ zasípal komisař ostře, „o jakou šlo v případě Seligově…“

George Dance ztratil trochu jistoty.

„Nevím…“ pravil.

„Co říká, je pravda,“ ozval se Ewart Farndon temně. „Potvrzuji to.“

„Dobře. Ale jak mohu věřit, že paní Faradonová nosila na prsou brož nasycenou jedem pro padesát lidí?“

Na to mu nikdo neodpověděl. Byl tu získán jen důkaz, že Seligův strach po zranění jehlicí, o kterém vyprávěl Brooks, byl oprávněný. Ale byl to takový důkaz, že sám o sobě vypadal podivně. V lahvičkách, které doktor Dance připravil Seligovi na stolek, nebylo po jedu památky. Injekční jehla byla čistá. A jen nefritová brož…

„Chemická reakce rozpozná i mikroskopickou stopu,“ připomněl George Dance, celkem již mnohem klidnější než včera, ale pořád ještě starostlivý, nejistý a netrpělivě zvědavý.

V hale Badeithu ležela protivná tíseň. Chvíli se neozývalo nic než jakési záhadné šumění, které pocházelo z brady L. L. Cirnovy třené dlaní jeho ruky.

W. G. Bern se k němu obrátil.

„Chtěl bych znát vaše mínění, pane Cirne…“

L. L. si dal s odpovědi na čas.

„Moje mínění je prozatím to…“ pravil konečně s velkou rozvahou, „že buď paní Farndonová zemřela proto, že zemřel Hugo Selig, nebo Hugo Selig je mrtev proto, že zemřela paní Farndonová. A vaše mínění musí být, že roznášela po světě smrt na jehlici své brože – mezi jinými i svou vlastní. A snad – nedej Bože – jsme to chytili za opačný konec.“

Nepovídalo to nic. Jen sám L. L. věděl, jak hluboký smysl to má. Neboť v hlavě mu klíčila nová myšlenka, kterou se rozhodl vyslovit až po zralém uvážení a podepřenou důkazy.

Byl přesvědčen, že ostatní toho vědí právě tolik jako on. Měli stejnou možnost kombinovat z toho, co již bylo známo.

Přece však se ještě v této chvíli přihodilo něco, co mohlo myšlenky posunout daleko dopředu.

Ve vchodu haly se objevily náhle dvě postavy, totiž inženýr Brooks, který čekal až dosud pod kapitánovým dohledem ve voze, a kapitán sám.

„Říká,“ pravil Pablo Cruz s jakousi hlučnou omluvou, „že má něco velmi důležitého…“

„Nakázal jsem, abyste čekali venku!“ zahrozil komisař sípavě.

„Ano, ale on mi utekl.“

Inženýr Brooks, stále ještě bledý a vzrušený, ale nadaný již svou bývalou rozhodností, odstrčil kapitána stranou.

„Vzpomněl jsem si na něco,“ pravil zvučně.

Všecky pohledy byly na něho upřeny, pohled doktora Farndona však plál smrtelnou nenávistí.

„Ať odejde…!“

Nikdo se nezeptal, nač si inženýr Brooks vzpomněl, a inženýr také nečekal na otázku. Náhlým pohybem roztrhl rukáv svého plátěného kabátce a vyhrnul jej k lokti. Ukázala se jeho svalnatá, nahá paže.

„Kdo má oči, může to vidět,“ pravil, „a může si o tom myslit, co chce.“

Na jeho paži patrně bylo něco, co pro vzdálenost nikdo neviděl. Komisař Bern se tedy hnul, aby k němu přikročil a pak spatřil několik palců dlouhou, již zaschlou stopu škrábnutí jako kočičím drápem.

„Doufám,“ pravil inženýr Brooks, poklepávaje ukazováčkem druhé ruky na své nevýznamné zranění, „že se vám nepotvrdila ta bláznivá domněnka o otrávené broži paní Farndonové. Nezáleží na tom, jak k tomu došlo… ale je jisté, že nastal v jedné z minulých nocí okamžik, kdy jsem brož na prsou paní Farndonové sám rozpínal. Při odporu, který nebyl míněn vážně, jsem se o ni poranil. Nuže, komisaři, proč nejsem mrtev jako Hugo Selig a jako paní Farndonová, jestliže jde stále o tutéž brož?“

21

Inženýr Brooks byl rozčilen. Odsunul drahou rukou komisaře a s obnaženým předloktím přistoupil k L. L. Cirnovi, naprosto nedbaje policejního kapitána, který se snažil ho zadržet.

„Podívejte se na to i vy…“ pravil zprudka. „Je to způsobeno jehlicí Felicitiny brože. Je to již skoro zahojeno. Proč nejsem mrtev?“

L. L. Cirne se sice podíval, ale bez velkého zájmu.

„Víte jistě, že jste se poranil o jehlici?“ otázal se mdle.

„Přísahám na to.“

„Co všecko se dělo s tou broží od chvíle, kdy jste se o ni poranil?“

Inženýr Brooks se zarazil. Otočil hlavu a pohlédl na doktora Farndona. Ewart Farndon ho nedbal. Setrvával v jakémsi stavu unavené apatie.

Přistoupil však George Dance. Doktoru Dancemu se patrně zdálo, že se již dostal ze samého středu policejního zájmu, a dostával opět ono vzezření, jaké měl, když ho L. L. viděl poprvé. Přestal se podobat svému skromnějšímu bratru. Nabýval zase charakteru málo sympatického, fanatického egoisty.

„Toto,“ pravil, „nemohlo být způsobeno otrávenou jehlicí. Poranil jste se asi nějakou její hranou, nikoli jehlou.“

„Poranil jsem se jehlou!“ osopil se inženýr.

„Pak v té chvíli ještě nebyla otrávená!“

W. G. Bern stál na místě, kde ho inženýr opustil. Nemohl si to srovnat ve své supí hlavě, jen stahoval obočí.

„Odpovězte na mou otázku,“ pravil L. L. Cirne nenásilně. „Co všecko se s broží dělo od chvíle, kdy jste se o ni poranil?“

„Nemohu mluvit před doktorem Farndonem,“ odpověděl inženýr Brooks.

„Vyslechnu vás tedy tam, kde se to lépe hodí,“ zasípěl konečně komisař. „Kapitáne, odveďte pana Brookse do vozu.“

Inženýr pokrčil rameny. L. L. mlčel. Komisař nevěda, co jiného moudrého by udělal, začal pobízet k odchodu. Ve zmatku vyšli. L. L. Cirne se všemožně snažil, aby nepřekážel.

Cestou do Hatchendu byl komisař téměř hrubý. Inženýra se prozatím na nic neptal. L. L. Cirnovi však vyčítal jeho mlčení.

„Snad si o tom něco myslíte,“ pravil mu, „proč to neřeknete?“

„Co si mohu myslit?“ odvětil L. L. mírně, „doufám, že jste vzal brož s sebou.“

„Ovšem. Ale inženýr Brooks tvrdí…“

„Jed na jehlici je nesporný fakt, komisaři.“

„Ovšem, ovšem. Ale hrome…“

„Nebyl-li tam v okamžiku, kdy se tím předmětem inženýr Brooks poranil, dostal se tam později. Předpokládám totiž, že paní Farndonová na jistou dobu v těchto kritických dnech také brož odložila.“

„Víte o tom něco?“ řekl komisař inženýrovi.

„Vím a chci to říct. Ale zdůraznil jsem již, že to nechci učinit před doktorem Farndonem.“

Komisař se odmlčel. Panu Cirnovi připadal v té chvíli naivní. Pan Cirne se díval přes hlavy předních cestujících do houpajících se kuželů světel, která Sokratův vůz vrhal dopředu. L. L. měl ostnatou bradu zabořenou do límce, který si tak ovšem ničil jako pilníkem, a neříkal nic.

W. G. Bern vztekle poposedl a rovněž mlčel. Promluvil však neočekávaně doktor Farndon. Jeho hlas zazněl přiškrceně, jako hlas člověka, trpícího těžkou angínou. Pokud mohl komisař rozeznat, pohyboval při tom doktor Farndon svými stárnoucími rty jen co nejnutněji.

„Zbytečné ohledy, pánové… Nebyla to jen brož, kterou paní Farndonová v přítomnosti tohoto člověka odkládala… Jsem smířen s tím, co se stalo, jen si myslím, že není na světě trestu, který by byl pro toho svůdce a vraha dost těžký.“

Mlčeli. Ani inženýr Brooks nepovažoval za nutné protestovat.

V Hatchendu vystoupil L. L. Cirne první.

„Co máte nyní dělat,“ rozloučil se s komisařem, „víte lépe než já. Zítra na shledanou.“

Myšlenka klíčící panu Cirnovi v hlavě nabývala určitějších forem. Ale odešel od automobilu poklidnými pohyby, aniž se prozradil jen slůvkem.

Věděl, co nastane. Komisař bude s vlčí vytrvalostí trápit inženýra Brookse celou noc. Zůstane-li však inženýr při svých dosavadních tvrzeních, nebude žádný znatelnější výsledek.

Houževnatost Bernova typu L. L. Cirne dobře znal. Přizná-li se inženýr k vině, zůstane ve vazbě. Nepřizná-li se, zůstane rovněž ve vazbě. Avšak k čemu se měl vlastně přiznat?

Naprosto to nebyl jednoduchý zločin. Prozatím to L. L. vyjádřil tak, že jeden z těch dvou mrtvých zemřel kvůli druhému. Ale šlo o pořadí. A také na sebevraha se nesmělo zapomínat.

Závislost těchto tří smrti podmiňovaly patrně náhody při střetnutí několika zájmů.

Skutečně, věci se katastrofálně obracely naruby, jakmile se obrátil směr závislostí. L. L. si ty zájmy vypočítával, ještě když uléhal k zaslouženému odpočinku. Byl to v první řadě zájem finanční, který dohnal starého Danca k sebevraždě. Dále zájem jeho syna, aby smrt byla pomstěna. Pak zájem inženýra Brookse, zájem erotického rázu, sám o sobě jakýsi společenský zločin. Ale ještě jeden zájem, o kterém nikoho nic nenapadlo a který byl právě tak jasný jako zájmy ostatní…

L. L. Cirne se spokojeným úsměvem a s nadějí na úspěchy příštího dne blaženě usnul.

Myšlení komisaře Berna bylo úřední a více primitivní. W. G. Bern byl zajisté schopným jedincem na svém místě, ale umělecky nedovedl myšlenky zpracovávat.

S inženýrem Brooksem se opravdu trápil dlouho do noci. Pro komisaře Berna platila fakta. Na nich stavěl. A otrávená jehlice byla faktem.

„Poranil jste se o ni…“ říkal, „dobře. Nezemřel jste. Také dobře, hlavně pro vás. Plyne z toho to, co říkal výborný pan Cirne. Jed se dostal na jehlici dodatečně. Mluvte konečně o tom, My a jak ji paní Farndonová odložila. Jsem přesvědčen, že vás ani nenapadne tvrdit, že jste hrot špendlíku namočil v jedu sám.“

„To mne skutečně nenapadá,“ odvětil inženýr Brooks chladné. Nabyl jakéhosi klidu, který ho činil více důstojným.

„Kdy jste se tou zatracenou broží poškrábal?“

„Mohu vám to říct dost přesně. Nejvýš nějakých pět hodin předtím, než se o ni poranil Hugo Selig.“

„Pět hodin, pravíte?“

„Ano. Stalo se to asi k šesté hodině večerní v domě, kde nyní ta ubožačka leží.“

Komisař se nad tím velmi mračil.

„Za jaké příležitosti?“

„Nyní je doktor Farndon nepřítomen,“ odpověděl inženýr. „Mohu o tom tedy v zájmu spravedlnosti promluvit upřímně. Vím, že to na mne vrhá špatné světlo…“

„O tom nepochybujte. Jste slaboch, dovedete-li tímto způsobem zapomenout na svou vlastní ženu a dítě.“

Inženýr zrudl na spáncích.

„Jsem-li slaboch nebo ne,“ řekl prudce, „to nekritizujte. Je to soukromá záležitost. Máte byrokratický mozek a kdyby se někdy vaše vlastní žena zpozdila o pět minut s obědem, nadobro ji zblázníte. Víte starého čerta, jak silný musím nyní být, abych s vámi mohl klidně mluvit. Paní Farndonová je mrtva a moje rodina nezůstane ušetřena…“

„Kromě toho,“ poznamenal komisař, „budete asi obžalován. Pokračujte laskavě v odpovědi na mou otázku. Hádám, že ve věci nefritové brože šlo o intimní záležitost?“

„To uhodl již Farndon,“ odtušil inženýr. „Proto se vlastně Felicita zpozdila se svým návratem. Ještě v šest hodin večer jsme se nemohli rozloučit, ačkoli byla již vypravena na cestu. Myslím, že sám jste ni’kdy nikoho pořádně nemiloval, abyste to mohl pochopit.“

„Mě do toho nezatahujte,“ řekl komisař stroze.

Brooks mávl rukou.

„Rozpínal jsem tu brož. Když jsem se poranil, smáli jsme se tomu. Chcete znát podrobnosti?“

„Jen věcně,“ pravil komisař s hrůzou.

„Mám na mysli jenom věcné podrobnosti,“ inženýr se zuřivě zamračil. „Brož zůstala na stole v hale. Na stole u pohovky, kde jsme dnes tu nešťastnici našli…“

Komisař ho hnal kupředu.

„A co dále?“

„Odešli jsme do ložnice.“

„Nevíte tedy, co se zatím v hale dělo?“

„Nevěděli jsme vůbec, co se dělo v celém světě, pane. Pro mne a za mne mohly vyletět celé plantáže i s čistírnou do povětří.“

„Velmi hezké. Byli byste vyletěli s nimi. Potom si ovšem paní Farndonová brož opět připjala a spěchali jste do Hatchendu tak, že došlo k havárii?“

„Ano. Ale na brož jsem již nesáhl, až na Badeithu, kde jsem ji opět rozpínal, ale ze zcela jiných příčin.“

„Chápu, chápu. Och, vy to dovedete trefně vylíčit. Nikdo se již o jehlici neporanil?“

„Nikdo kromě Seliga, a pak… jak to vypadá… kromě Felicity samotné.“

„Došlo-li tedy k nějaké manipulaci s broží, došlo k ní v oné době, kdy ležela bez dozoru na stolku v hale vašeho hnízdečka?“

„Ten dům skutečně nemá jméno, ale váš název…“

„Je to název, který jste si vymyslili ve svých dopisech sami, a proto proti němu nic nenamítejte. Považujete za možné, že se s broží v oné době něco dělo?“

„Považuji to za naprosto nemožné,“ řekl inženýr rázně.

„Dům byl uzamčen, služebnictvo žádné.“

„Víte o druhém klíči? O klíči, který s sebou nosila paní Farndonová?“

„Nyní nevím. Neptal jsem se po něm. Felicita ho nepoužila při naší poslední schůzce vůbec.“

W. G. Bern byl tedy postaven před podivnou motanici. Jed byl rozhodně z majetku Georgeho Danca. Měl-li George Dance zájem na zavraždění Hugo Seliga, neměl patrně zájem na zavraždění Felicity Farndonové. Věřilo-li se inženýrově výpovědi, pak navštívil se svou milenkou Badeith pouze náhodně. Náhoda pak mohla mít za následek i další, horší náhody, ale ne v tomto bláznivém sledu.

Patrně se tedy nemohlo inženýru Brooksovi věřit.

Ve tři hodiny ráno ho komisař dal dovést do jeho cely, napolo přesvědčen, že klíč od „Hnízdečka“ ukradl tajemný vrah, který se do blízkosti nefritové brože vloupal v pravý čas. Utahaný a tajně zívající kapitán, veliká nula v komisařově přítomnosti, přepustil svému představenému pro tuto noc své lůžko a natáhl se polooblečen na kavalci ve strážnici.

Hloupou noc, jak se zdá, strávil také policista střežící daleký dům s modrým obličejem. V pět hodin ráno však mrtvou odvezli tíž zřízenci, kteří něco podobného učinili již dvakrát, a znechucený policista, který se s nimi svezl do Hatchendu, jim usnul ve voze.

22

Zdálo se i samotnému L. L. Cirnovi, že v posledních letech zlenivěl. Nevstával ráno dříve, dokud to opravdu nemuselo být.

Dopoledne již trochu pokročilo, když policejní kapitán zaklepal na dveře jeho pokoje a také s jiným značným hlukem žádal, aby byl vpuštěn.

L. L. Cirne ho tedy vpustil a policejní kapitán řekl, že je skoro jedenáct hodin.

„Posílá mne komisař,“ mluvil s náznakem své někdejší energie, poněvadž se mu v Bernově nepřítomnosti znamenitě ulevilo, „a to pro radu.“

„Pro radu!“ užasl L. L. Cirne, „nerozdal jsem jich už dost?“

„Zdaleka to ještě nestačí,“ pravil Pablo Cruz věcně. „Komisař se právě probudil a očekává vás. Ačkoli nemám naprosto příčinu ani chuť se ho zastávat, musím uznat, že šel velmi pozdě spát. Já také, ovšem,“ zatahal popuzeně svůj černý knírek, „ale na mně, zdá se, nezáleží.“

„V druhé řadě ano,“ poznamenal L. L. Cirne konejšivě. „Proč šel pozdě spát?“

„Protože měl něco s inženýrem Brooksem a já jsem musel stát při tom. Z Brookse nevypadlo nic kloudného. Chcete-li se zatím oblákat, budu vám to vyprávět.“

L. L. s tím souhlasil. Šplíchal se chvíli v umývadle bez patrného výsledku, ale nenaříkal si, že mu Tomáš Dance původně slíbil mnohem větší pohodlí. Policejní kapitán něco vykládal a L. L. ho chvílemi poslouchal, chvílemi ne.

„Mám skutečně připravenou radu,“ řekl potom L. L. Cirne, „a poněvadž mi zbývá vzít si jen vázanku, můžeme vyrazit.“

Namotal pod odřeným límcem uzel, jehož tvar byl asi uprostřed mezi gordickým a námořnickým, a vyšli.

Komisařových objevů z nočního výslechu si nijak zvlášť necenil.

„Je to případ,“ pravil, „který vyžaduje spíše myšlenkovou kombinaci než hledání háčků ve výpovědích. Moje hypotéza již existuje. Nyní ji jen podepřeme z obou stran. Vy z jedné, já z druhé.“

„Jak ji mám podepřít?“ otázal se komisař rozmrzele.

„Poměrně jednoduchým způsobem,“ odvětil L. L., hladě si bradu. „Seberte předměty, které se nám zdají důležité, a osobně je doručte k prozkoumání. Pak se s výsledkem vraťte a já zde na vás budu čekat, doufám, rovněž s výsledkem.“

„Přesně vzato – které předměty máte na mysli?“

„Žádná zvláštnost. Obě lahvičky I s jejich obsahem, s podnosem a s kusem vaty, který byl při tom. Všecky střípky rozbité injekční stříkačky. Samozřejmě i nefritovou brož. A ovšem I vlasy nalezené na pohovce v Badeithu.“

„Pochybujte, že náležejí paní Farndonové?“

„Nepochybuji, ale musí mi to potvrdit soudní chemik. Všecko musí potvrdit soudní chemik. Zdejší dobrozdání už nestačí.“

„Dobrá,“ pokývl komisař, „udělám to.“

„Pokud možno brzy. Poněvadž já zde hodlám něco podnikat, doporučte mne laskavě přízni svého kapitána.“

„Jste již dávno doporučen,“ řekl komisař a zakroužil orlím nosem ve vzduchu.

„Ano, a děkuji vám. Nyní jde hlavně o to, aby ml kapitán Cruz vyhověl i v tom, k čemu by cítil úřední odpor.“

„Má od tohoto okamžiku rozkaz, aby vás ve všem poslouchal na slovo.“

„Znovu děkuji,“ pravil L. L.

„Poslouchám vás už několikátý den,“ zabručel Pablo Cruz. „Dovoluji si jenom upozornit, že může jít opět o nějaké neoprávněné vloupání jako v případě dopisů.“

„A já si dovoluji upozornit,“ podotkl L. L. Cirne, „že by se již sotva našel komisař, který by s tím zase začal ostudně třást.“

W. G. Bern stahoval obočí.

„Takového komisaře není,“ řekl mračivě.

Policejní kapitán se odvážil pokrčit rameny.

„Jestliže tedy poručíte, podrazím při nejbližší příležitosti hatchendskému šerifovi nohy. Jsem vám k službám.“

L. L. Cirne si to pochválil a vyslovil přesvědčení, že Inženýr Brooks bude prozatím držen ve vazbě.

„Ten člověk se mi vůbec nelíbí,“ řekl na to komisař. „Je vinen.“

„Je vinen zcela jasným způsobem,“ pravil L. L. Cirne určitě.

„Jde tedy o nashromáždění důkazů…“

„Jde o něco takového, ano.“

Potom se rozloučili. Jakmile komisařův vůz zmizel, vyrostl policejní kapitán viditelně o dva palce.

„Celkem mám dojem,“ zahučel, „že jste komisaře poslal pryč jen proto, abyste se ho zbavil.“

L. L. Cirne na to neodpověděl. Poptal se s účastí po zdraví doktora Farndona, ale neobtěžoval ho osobní návštěvou. Dověděl se, že Ewart Farndon odmítl toho dne pracovat a že si předem zakázal styk s příbuznými své ženy. Později vyšlo najevo, že napsal několik dopisů, kde ulevoval svým citům. Že ohlásil svou urážlivou nepřítomnost na pohřbu své ženy a že vyhodil služku, která do jeho domu denně docházela, aby poklidila.

„Zítra,“ pravil L. L. Cirne kapitánovi, „ho navštívím. Dnes k tomu není vhodná doba.“

„Do zítřka se Jistě trochu usadí,“ pokývl kapitán.

L. L. potom zatelefonoval na Badeith. Na jeho žádost poslali do Hatchendu Sokrata s vozem. Kapitán zůstal ve městě a odpočíval. L. L. ho k ničemu nepotřeboval.

Jisté uklidnění zavládlo i na Badeithu a L. L. tam mohl promluvit s paní domu. Omluvil se především za svou vtíravost, ale paní s ním jednala velice vlídně, zejména když ji ujistil svým chvalně známým způsobem, že nevěří ve vinu jejího syna.

„Přesto však, madame,“ pravil, „odehrálo se první jednání tragédie v tomto domě. A přesto otevřel oponu váš syn George. I otevření opony je jistou důležitou funkcí, za kterou se platí…“

„Rozumím vám,“ vzdychla paní Danceová, „jsem připravena na následky, které to pro Georgeho bude mít.“

„Je dobře, že jste připravena,“ pokývl L. L. Cirne laskavě.

Řekla mu, že zítra časně z rána s Georgem odjíždí na pohřeb svého manžela. Zvěčnělý prý bude zpopelněn, a pro urnu snad postaví Tom důstojný náhrobek v zahradě Badeithu. L. L. hovořil s paní domu hodinu. Vypadalo to hodně společensky, ale pravý účel Cirnův byl informovat se co nejpodrobněji o všech okolnostech, které by mohly mít pro sebevraždu starého pána důležitost.

L. L. se chystal k rozhodnému kroku a byl by nerad, kdyby se dal svést svou základní, holou myšlenkou a neuvážil vše, co bylo nutné.

Poprosil paní Danceovou, aby i zítra za jejich nepřítomnosti mohl dům navštívit, bude-li toho třeba, a dostal ochotně svolení. Nenápadně také vyslechl Georgeho, a se Sokratem si promluvil na zpáteční cestě k Hatchendu.

Celkem nenabyl dojmu, že by musel svou podnikatelskou myšlenku pozměnit nebo dokonce zavrhnout.

Po návratu do Hatchendu obtěžoval policejního kapitána. Vyžadoval různá telefonická spojení po dlouhé hodiny. Když s tím byl hotov, měl v hlavě podrobné informace o osobních poměrech Hugo Seliga a paní Farndonové. Selig neměl žádné příbuzné kromě několika vzdálených bratranců. Jeho bankovní dům podléhal nyní zmatku, k němuž zůstal L. L. lhostejný. Hugo Selig si vydržoval nějakou menší filmovou hvězdičku, která prý po zprávě o jeho úmrtí chtěla skočit z okna, ale sama si to rozmyslila. Ani to pana Cirna nedojalo. Dále se L. L. dozvěděl, že Seligovo prostředí je na hony vzdáleno tragédii na Badeithu. To, co Hugo Selig provedl svému klientu Dancovi, bylo snad skutečně darebáctví. Ale základní Cirnovy myšlenky se to nedotýkalo.

Paní Farndonová měla v Louisianě matku a tetu, které opravdu občas navštěvovala. Trpělivě, i rozmluvou s Brooksem, získal L. L. přesný obraz jejich známosti a sehnal i maloměstské pomlouvače, kteří tu a tam Brookse s paní Farndonovou viděli.

Hodně nepříjemná pro L. L. Cirna byla reakce Felicitiny matky. L. L. ji litoval.

„Ale my,“ pravil, „jsme lidé, kteří se musejí lidským citům úmyslně vyhýbat. Ale proto ještě nejsme bezcitní, myslím.“

„Rozhodně nejsme,“ hulákal Pablo Cruz odvážně. „Kolik jste vyšetřoval za svého života zločinců, pane Cirne?“

„Hodně přes tisíc,“ vzdychl L. L., „a každý z nich rozlil moře žalu. Jak bych vypadal, řekněte sám, kdybych se v každém tom moři koupal tak dlouho, dokud by nevyschlo?“

Oprášil si ruce a odstoupil od telefonu, na jehož druhém konci v té chvíli nešťastná matka Felicity Farndonové patrně omdlévala.

Pořád ještě zůstávala Cirnova podnikatelská myšlenka nedotčena.

L. L. si s tím dal mnoho práce. Dvojnásobnou smrt obklopil znalostmi o poměrech všech zúčastněných, takže se potom podobala kalné louži, ze které byly ze všech stran vyhrabány stružky. Avšak žádnou tou stružkou do louže nic nepřitékalo ani z ní nic neodtékalo.

Zločin dvou domů byl záležitostí těch několika lidí, které L. L. Cirne osobně znal.

Kvečeru měl L. L. přece jenom příležitost promluvit s nešťastným doktorem Farndonem. Ani s ním necítil nějakou zvláštní lítost. Zdálo se mu, že přece jenom neměl právo připoutat k sobě mladou ženu a že tedy nemá právo žalovat na její ztrátu. Doktor Farndon nyní vypadal také spíš zle a nenávistně než zdrceně. Podle soudu mnohých nebyl nikdy zvlášť hezký ani sympatický, ale v této chvíli se díval dokonce odporně.

Hodil na stůl v policejní stanici několik listů popsaných inkoustem.

Zřejmě to byly dopisy podobné těm, které L. L. Cirne ukradl v Brooksově bytě.

„Toto psal ten hanebník mé ženě,“ řekl hněvivě, „možná že vás to bude zajímat.“

„Velmi pravděpodobně,“ přisvědčil L. L., „dáte mi to k dispozici?“

„Milerád. Hledal jsem tak dlouho, až jsem to našel.“

L. L. zasunul dopisy lhostejně do kapsy. Bylo jich asi dvacet.

„Patrně jste po celý den shledával důkazy o nevěře své ženy?“ otázal se.

„Shledával jsem, ovšem. Všecko, co připomíná mou ženu, musí pryč. Zejména takové…“

„Co ještě jste našel?“

„Nic. Nebyli zrovna sentimentální. Uvidíte, až budete číst, že je to sice všecko proklatě něžné, ale věcné. Nepsali si zbytečně. Zjistil jsem tajnou poštovní schránku své ženy…“

„Našel jste klíč k jejich hnízdečku?“

„Klíč? Ne. Neměla doma žádný klíč.“

„Ten klíč by měl být na světě,“ pravil L. L. zamyšleně.

Doktor Farndon vybuchl.

„Nic nemusí být na světě. Ani ona sama už není. Je to dobře. Nevím, co bych udělal, kdyby… Stejně už jsem měl nervy napjaté k prasknutí…“

„Je to podivné,“ L. L. si hladil bradu se stálým klidem. „Zdá se, že jste věděl o chování své ženy již delší čas?“

„Věděl jsem. Co se na venkově neroznese, prosím vás?“

„A trpěl jste to?“

„Byl jsem bezradný!“ řekl Ewart Farndon a zaťal pěsti. „Byl jsem možná i zbabělý – k ní i k sobě. Bál jsem se ostudy…“

„Bál jste se plné pravdy!“

„Ano, tak je to. Bál jsem se nahé pravdy. Ale nyní už se jí nebojím. Překonal jsem to. Lidé snad uznají, že za to nemohu. Já jsem se pouze dopustil omylu…“

„Na všechno se časem zapomene,“ pravil L. L. smířlivě.

Když se s doktorem rozešel, ponořil se do čtení dopisů. Nepřinesly mu nové poznatky. Odložil je brzy. Policejní kapitán je četl po něm, jeden za druhým. Kroutil hlavou a jeho zvědavost byla čistě osobní.

L. L. Cirne zkonstatoval, že mu den utekl jako voda.

„Zítra,“ povzdechl, „budeme pokračovat, kapitáne. Máme vyřídit několik bodů, a vyřídíme-li je, jsme s tímto případem hotovi.“

„Hleďme,“ řekl Pablo Cruz, který považoval záhadu modrých obličejů za nerozluštitelnou. „Které by to byly body?“

„Jedním je druhý klíč k ‚Hnízdečku‘,“ odvětil L. L., „patrně jej nikdy nenajdeme.“

„Vidíte, že hned v prvním bodě…“

„Správně. Právě proto, že jej nenajdeme, že jej nenašel ani doktor Farndon, který jistě hledal jako ďábel každou maličkost, zůstává ztráta klíče závažnou okolností.“

„Může být stále ještě v tom ‚Hnízdečku‘, nemyslíte? Až se dá pátrací komise do práce…“

„Klíč odnesl vrah,“ pravil L. L. suše, „zamkl dům zvenčí a klíč bezpochyby pohodil. Byl to druhý klíč, onen, který náležel paní Farndonové a který také jí a jejímu vrahu umožnil vstup do domu.“

„Ale to by znamenalo, že Brooks není vrahem?“

„Nikoli, alespoň ne vrahem Felicity Farndonové. Neptejte se po tom zatím dál, kapitáne, sám nevím nic určitého. Dalším bodem je fakt, že smrt byla způsobena brazilským jedem, který dosud nemá ani vědecké pojmenování a který nazývají Indiáni nějakým divokým jménem.“

„Může pocházet jedině z laboratoře doktora Danca.“

„Jistě,“ přisvědčil L. L. a opakoval s určitostí: „Jistě. V základě prostý úsudek, ale myslíte, že nemůže mít variace?“

„Krádež?“

„Krádež nebo jiný způsob, jakým se trochu jedu dostalo z Badeithu?“

„Nevím…“

„O, já vím. Vy víte rovněž. Je to věc dobré paměti.“

L. L. Cirne se podivně usmál. Mluvil dále:

„Třetím závažným bodem je osud příručního zavazadla paní Farndonové. Měla prý je s sebou při svém posledním odjezdu z domova. Kde je nyní to zavazadlo, kapitáne?“

„Caramba, já přece nevím.“

„Já vím,“ usmál se opět L. L. Cirne, „zítra si pro ně dojdeme. Nyní však půjdeme spát. Zítra bych chtěl být svěží.“

„A co uděláte zítra ve věci svých podivných bodů, pane Cirne?“

„Nejdříve,“ protáhl se L. L. líně, „si zajedu na Badeith. Panstvo bude pryč. Jaká to příležitost.“

„A já? Co já? Podle toho, jak se to vyvinulo, máte mít pro mě rozkazy.“

„Mám rozkaz,“ děl L. L. Cirne laskavě, „a to takový: Nedělejte nic, ale buďte připraven mi přispět, kdykoliv vás o to požádám.“

Pak mu dal s vlídným úsměvem dobrou noc.

23

L. L. zavolal následujícího rána telefonicky Badeith a požádal, aby se Sokrates pro něho stavil, až odveze panstvo k vlaku. Kolem jedenácté hodiny polední pak vystoupil z automobilu pod velikým stromem v zahradě a sdělil Sokratovi, že prozatím jeho služeb nepotřebuje, že si však dovoluje počítat s pozváním k obědu.

Pak se potuloval po domě zdánlivě bez cíle a jen tu a tam potkal nějakého černého služebníka nebo služku.

Ačkoli nebyl valně nakloněn lidem černé pleti, tentokrát se na ně na potkání usmíval a prohodil i vlídné slůvko. Musel-li již o tom někdy mluvit, pak vysvětloval svou averzi k černým tím, že ho za útlého mládí jeho matka neprozřetelně strašila černochem, který byl vrátným v jisté bance. Nyní však shledal, že dvouletá holčička černých manželů zahradníkových je roztomilé vyžle, a více než hodinu vydržel si s ní hrát, zatímco blažení rodičové se široce usmívali, ukazujíce řady mohutných bílých zubů.

Potom se L. L. opět toulal domem, ruce složeny za zády, a přerušil svou obhlídku jen ve chvíli oběda. Pak si připadal jako pán tohoto domu, neboť stoloval sám. Po obědě se zdvihl a toulal se znovu.

Podle mínění kapitána Cruze, který zůstal v Hatchendu, mohl zde hledat buď klíč od ‚Hnízdečka‘ nebo příruční zavazadlo paní Farndonové, či snad obojí. L. L. Cirne však viditelně nehledal to ani ono, ačkoli mu po jistém zdráhání otevřel Sokrates i doktorovu laboratoř a pokud to sám věděl, poučil pana Cirna o jejím uspořádání. L. L. si tedy s uctivou zvědavostí prohlédl zásoby brazilského jedu v ampulkách a v zapečetěných lahvičkách a různé roztoky, z nichž každý znamenal mnohonásobnou smrt. Varovaly před ní veliké nápisy, malby lebek a zákaz vstupu do laboratoře, kterou směl jakž takž poklízet pouze Sokrates.

Potom však Sokrates uzavřel laboratoř patentním zámkem a L. L. se opět toulal sám. A myslil na šest znamení ukrytého pokladu, neboť to byla původní příčina jeho pobytu v této končině.

Nebe. Kamení. Slunce. Zrcadlo. Voda. Oheň.

Nebe tu nebylo ničím zvláštním. Klenulo se nad domem na všecky strany a bylo je možno spatřit všude, kde nad hlavou nebyl strop. L. L. již věděl, na které straně ráno vychází slunce, a nezapomínal, že onoho památného rána, kdy Tomášův předek stál jako rozechvělé dítě před svým nešťastným otcem, Hatchend hořel. Vedla-li se tedy pomyslná přímka spojující vycházející slunce s Hatchendem, skrytým za obzorem, ležel na ní Badeith skoro přesně.

L. L. Cirnovi to tedy dokazovalo, že Tomův praděd volil tři směry k sobě kolmé, neboť i studené kamení pod bosýma nožkama dítěte a nebe nad hlavou ležely na spojující přímce. Průsečík těchto tří přímek však zůstával tak dlouho neurčitý, dokud se kolmá přímka od nebe k zemi mohla volně posunovat po přímce vedoucí od slunce k Hatchendu.

A byl to právě onen třetí směr dětského pohledu, který určovaly body tak zřetelné, voda a zrcadlo. Neboť v blízkosti Badeithu nebyla viditelná voda, a nebe vylučovalo, že by se dala spatřit zrcadla uvnitř domu. L. L. tedy stál před otázkou, která ho moc nerozčilovala, ale kterou si umínil do večera zodpovědět: Je to uvnitř domu, nebo mimo dům?

Mimo dům mohl vidět sice nebe, oheň a slunce, i cítit kamení pod nohama, ale nemohl vidět zrcadlo. V domě se mu ztratilo nebe, i když vyhledal takový pokoj, aby jeho oknem viděl k východu. Voda nebyla vůbec nikde. Mississippi tekla za staletou hrází několik mil od domu.

L. L. tedy pátral po kompromisu a našel jej. Bylo to na terase domu, která byla podepřena sloupy stavěnými v oblouku. Prakticky však nikde nemohl být uložen poklad větší ceny, protože tam nebyl dostatečný prostor. Slabá půda terasy, podepřená štíhlými sloupy, byla jen lehce narýsována ve vzduchu a zdálo se, že někdejší stavitel tu zhmotnil svou touhu po odluce od budovatelské mohutnosti současníků. Nic z této terasy nebylo předimenzováno, spíše naopak.

L. L. se díval nějakou chvílí dolů přes lehoučké zábradlí na mramorové schodiště. Pak odstoupil.

Zde nebylo kamení pod nohama, byly to tenké dlaždice, mnohá z nich se viklala, ale tyto dlaždice mohly bosé nožky dítěte chladit se stejným účinkem. L. L. jednu z dlaždic zdvihl pomocí kapesního nože a přesvědčil se, že pod nimi nemůže být nic trvale ukryto kromě několika listů papíru. Snad tehdy šlo opravdu jen o papíry, ale prozatím L. L. ušetřil terasu úplného demolování. Nějakou dobu se hmoždil se zasazením dlaždice na místo. Stále se mu houpala, a když ji zkoušel přitlačit, praskla. Napřímil se tedy, oprášil si ruce, a pohlédnuv na ni zamyšleně, přestal jí věnovat pozornost.

Pohlédl-li k nebi a k vycházejícímu slunci, nepřekáželo mu nic. Chyběla však zase ta prokletá voda a zrcadlo.

L. L. chápal, že poměry se za léta změnily, ale odmítal věřit, že by kdy na této terase viselo zrcadlo. Měl ovšem nyní jistotu, kudy vede třetí směr pohledu. Postavil-li se čelem k zábradlí, měl po levé ruce východ slunce a po pravé Hatchend. Nad hlavou ovšem nebe a pod nohama „kamení“. A třetí směr vedl vzhledem k jeho postavě odpředu dozadu. Logicky se mu zdálo, že vodu by měl spatřit někde dole v zahradě nebo vůbec tam, kam mohl přes zábradlí dohlédnout, a zrcadlo za svými zády.

Hříčka ho začala bavit. Byla pro něho asi tím, čím je pro automobilového závodníka nedělní výlet cestovním vozem. Neviděl vodu. Ale nebyla kdysi opravdu voda tam, kde nyní neviděl nic?

Obrátil se, aby sešel s terasy. Vykročil již, aby otevřel skleněné dveře vedoucí do vnitřních místností, a opět se zastavil.

Mimoděk si hladil bradu a tupil se v duchu nepěknými výrazy, pohlížeje na svůj nezřetelný obraz ve skle dveří.

Ani nejhloupější dítě nemohlo sklo dveří prohlásit za zrcadlo. Odraz ve dveřích byl příliš nezřetelný a rušen mnoha odlesky. Avšak L. L. si uvědomil, že je velký rozdíl mezi tímto odrazem plným stínů a odrazem za časného rána, kdy prostor za skleněnými dveřmi je tmavý a postavy na terase osvětlené vycházejícím sluncem.

L. L. tedy objevil „zrcadlo“ a chyběla mu již jen voda.

Zavolal na Sokrata. Viděl ho náhodou dole v zahradě a měl takovou touhu s ním promluvit, že by ochotně skočil dolů přes zábradlí. Včas si uvědomil nebezpečí takového podniku, jehož se neodvážil ani Hugo Selig, svého času v tomto domě uvězněný, a spěchal normální cestou. Sokrates mu šel ochotně vstříc.

„Ne, pane,“ odpověděl na jeho otázku, „tudy netekl nikdy žádný potok ani nic jiného…“

„Kde však berete v tomto domě vodu?“ řekl L. L., přesvědčen o zdárném výsledku svého pátrání.

„Pane –“ odvětil Sokrates s údivem, „z vodovodu.“

L. L. svěsil hlavu v úvaze. Vodovod tu jistě za časů Tomova praděda nebyl.

To tedy nebyla ta pravá voda. L. L. si připomněl převratné reorganizace, ke kterým ve zdejší krajině asi po severojižní válce došlo, a zajímala ho z nich hlavně stavba vodovodu.

Vrátil se do Hatchendu a pobídl policejního kapitána k činností tak podivné, že Pablo Cruz vyvaloval očí.

„Jakže?“ tázal se. „Naše vodárna? Co má proboha vodárna společného s modrými obličeji?“

L. L. ho nechal v nejistotě. Za jeho přítomnosti kladl na okresním úřadě nepochopitelné otázky a dával si ukazovat plány i vysvětlovat vodní meliorace.

Tam mu bylo řečeno mnoho věcí. Mluvilo se o odvodňování bažin i plantáží, o sběru a filtraci vody a konečně i o tom, co ho nejvíce zajímalo:

V zahradě Badeithu byl kdysi nizoučký vodotrysk, využívající spádu podzemního pramene, který stékal hluboko pod lesem k řece. Pramen byl sveden ve společném zájmu k Hatchendu do hlavního potrubí. A to se stalo již za nepřítomnosti Tomova děda.

L. L. si oddechl, usmál se na nechápajícího kapitána a usadil se s ním ke skromné večeři na policejní stanici.

Setmělo se již docela, když zadrnčel telefon. Policejní kapitán jej neochotně zdvihl a dověděl se, že se na Badeithu cosi děje. Sluchátko se mu zachvělo v ruce strachem. Přikryl mluvítko dlaní a obrátil se pobledlý k panu Cirnovi.

„Poslouchejte,“ pravil rozčileně, „na Badeithu onemocněl jeden z černých sluhů za příznaků nějaké otravy…“

„Myslil jsem si to od rána,“ pokývl L. L. klidně, „proto zde sedím a čekám. Seberte se, kapitáne. Toto je naše příležitost.“

O tři hodiny později se opět vrátili na stanici. Policejní kapitán měl oči vyvaleny a potil se na čele. L. L. se mírně usmíval a pohlížel láskyplně na malý kufřík z lakované kůže, který postavil Pablo Cruz na odřený stůl.

24

Komisař W. G. Bern se vrátil následující den. Pan Cirne nebyl daleko. Zdálo se, že očekává komisaře netrpělivě.

„Nuže?“ pravil, když se s ním přivítal.

„Stále stejný pohled na situaci,“ pravil W. G. Bern. „Pitva provedena ve všech třech případech. Brazilský jed, ovšem. Nesporně. Vlasy, které jste našel, pocházejí z hlavy paní Farndonové. Na broži je jed. Lahvičky jsou čisté. Rozbitá injekční stříkačka je rovněž čistá.“

L. L. si hladil bradu. Komisař čekal na jeho slova, ale L. L. si dal chvíli na čas.

„To je v pořádku,“ pravil potom. „My jsme také nelenili. Posledním získaným důkazem je tento kufřík.“

„Důkaz proti inženýru Brooksovi?“

„Och, naopak. Důkaz jeho neviny. Inženýr Brooks nikoho nezavraždil.“

„Nikoho nezavraždil? A my ho držíme ve vězení?“

„Doporučoval jsem to, ale jen proto, aby unikl případným nástrahám pravého vraha, který je tak nebezpečný, že ve své pomstychtivosti může ztratit docela rozum. Pošlete, prosím, ihned kapitána v doprovodu alespoň jednoho strážníka pro doktora Farndona. Doktor Farndon totiž zabil svou ženu.“

Komisař zasípal.

„To víte jistě?“

„Mám pro to důkazy. Kapitán o nich ví již od včerejška. Inženýru Brooksovi se snadno omluvíte.“

„Já se mám omlouvat?“

„Je to vaše povinnost. Řeknete-li mu, že jste se ho ujal v zájmu jeho vlastní bezpečnosti, ještě vám poděkuje.“

W. G. Bern se bezradně otáčel.

„Pro Farndona mám poslat? Neznám ty vaše důkazy, pane Cirne…“

„Neztrácejte čas,“ poradil mu L. L. Cirne, „doktor by mohl přece jenom zpozorovat stopy naší noční návštěvy.“

„Vy jste…“

„Ano. Muselo to být. Vylákal jsem Farndona z domu včera večer. Vsedl do svého kočáru a jel mým přičiněním na Badelth ošetřit zdánlivě onemocnělého zahradníka. Navštívili jsme ho mezitím a odnesli si z jeho bytu příruční zavazadlo jeho nebožky ženy. Kufřík je pádným důkazem, že osudné noci byla paní Farndonová doma. Ewarta Farndona snad až do této chvíle nenapadlo, že malý kufřík je nejnápadnějším důkazem proti němu. Také jsme jej nikterak dlouho nehledali. Válel se v bytě tak, jak jej paní Felicita při návratu odložila.“

W. G. Bern si to srovnával v hlavě, jak nejrychleji uměl. L. L. to však měl již dávno srovnáno, a proto komisař uznal, že by bylo plýtváním času čekat, až tomu zcela porozumí sám.

Otočil se ke kapitánovi.

„Učiňte, co radí pan Cirne,“ zasípal.

„Je to nejmoudřejší,“ řekl Pablo Cruz a připjal si opasek, „pan Cirne vám to zatím vyloží.“

Spěšně odešel.

„Rozumím,“ pravil komisař W. G. Bern, „zmínil jste se o tom již posledně… Kufřík, ano. Kam by byl přišel? To, že jste jej nalezl v doktorově bytě… Ale zdá se mi úžasné…“

„Je to nejvýš přirozené,“ pravil L. L. Cirne, „neboť doktor Farndon byl jediný, kdo měl jakousi příčinu paní Felicitu zabít. Postačilo si na něho vzpomenout.“

„Farndon…! Ale proč by byl zabíjel Seliga?“

L. L. Cirne pokrčil rameny. Trochu svého klidu vsugeroval i komisaři.

„Motiv zločinu je tu,“ pokračoval L. L., „bezmezná žárlivost a mstivost. Není to můj úkol, abych posuzoval pohnutky. Postačí, že vím o motivu. Co by dělaly porotní soudy? Pět korunních svědectví stojí proti doktoru Farndonovi, komisaři. Kufřík je jedním z nich.“

„S kufříkem je to ovšem jasné…“

„Inženýr vysadil paní Felicitu nedaleko jejího domu a odjel. Paní, třebaže rozrušena, vstoupila do bytu, odložila zavazadlo a už se o ně nikdo na světě – kromě mne – nestaral. Farndon na ni čekal. Viděl, že je zraněna na hlavě a rozčilena. Přicházela opožděně, a úlohu tu sehrál i druhý korunní důkaz: Farndon věděl o nevěře své choti a uhodil na ni co nejpřísněji. Co se potom mezi nimi odehrálo, nemohu ovšem v detailech vědět. Ale vsadím se, že to tu noc všecko prasklo s dost velkým hlukem.“

„Myslíte, že to byl doktor Farndon, který jel pak se svou paní do ‚Hnízdečka‘?“

„Poněkud předbíháte událostem,“ pokývl L. L., „ale i tak je to dosti rozumné. Myslím, že ano. Ráno po Seligově smrti jsme hledali doktora Farndona trochu příliš dlouho. To je třetím korunním důkazem proti němu. Zdržel se svým zločinem. Srovnáte-li si doby, uznáte, že to asi právě tak vychází. Od návratu své manželky nezůstal Farndon ani na vteřinu nečinný. Je jisté, že z ní vytáhl tu noční příhodu, kterou mu sdělila tím ochotněji, že se bála nějakých komplikací. Farndon ji pak snadno vylákal z domu, řekl-li, že je nutno, aby se ihned podívali na Badeith. A v těch chvílích pojal svůj vražedný plán. Byl se svou ženou v noci na Badelthu a cestoval tam svým kočárem taženým koněm. Vstoupil bez překážek do opuštěného domu a našel Seliga mrtvého. Protože znal celou příhodu, zařídil se podle toho. Má doma vzorek Georgova jedu. To bylo pro mne čtvrtým korunním, důkazem. Možná však, že neměl na té noční výpravě vzorek vůbec s sebou a že si opatřil jed teprve v Badeithu. Alespoň mi Sokrates říkal, že laboratoř ponechali pro tu noc otevřenou k Seligovu volnému použití…“

„Soudíte, že Farndon potom zamířil z Badeithu přímo k ‚Hnízdečku‘?“

„Ano. Otevřeli klíčem, který měla paní Farndonová při sobě.“

„Musela se mu tedy přiznat…“

„To je detail. Doktor Farndon to prostě provedl. Zabil svou manželku škrábnutím jehlice, kterou sám otrávil, počkal, až její smrt byla jistá, vyšel, dům uzamkl a klíč odhodil jako zrádný předmět.“

„Ve skutečnosti byl však tento kufřík mnohem zrádnější…“

„Samozřejmě. Naprosto jsem se nenamáhal hledáním klíče v ‚Hnízdečku‘, a nedoporučoval bych to nikomu. Tento ztracený klíč je pátým korunním důkazem, a jsem přesvědčen, že se Farndom totálně přizná, hodíte-li mu to na hlavu všecko najednou.“

„Farndon tedy počítal s tím, že za příčinu Seligovy smrti bude pokládána jehlice jeho ženy?“

„Jistě.“

„V tom případě by přece musel předpokládat, že skutečná příčina objevena nebude!“

„To skutečně předpokládal. Je mnohem chytřejší, než se na pohled zdá.“

L. L. Cirne se zavrtěl.

„Jedinou záhadou zůstává Seligova smrt,“ připojil. „Ale doufám, že jakousi stopu zachytíme z Farndonovy výpovědi. Zemřel-li Hugo Selig přece jenom zásluhou Georgovou, je v tom něco zločinecky geniálního. Doktor Dance přece ani ve svém tehdejším duševním stavu nemohl předpokládat s jistotou, že Selig obsahu lahviček použije. Spíše se seskupilo několik podivných náhod, mezi nimi Brooksova havárie.“

„Náhody,“ poznamenal komisař, „které tak jako tak musí být vysvětleny.“

„Budou vysvětleny,“ pokývl L. L. Cirne, „mám k tomu dokonce již cestičku. Jakmile si to uspořádáte s doktorem Farndonem, rozjedeme se na Badeith.“

25

Doktor Ewart Farndon byl přiveden na policejní stanici jako člověk zcela zlomený. Jako zločinec amatér doufal, že svůj zločin zatají, ale nikdy ho asi nenapadlo připravit se na zapírání při výslechu.

Usedl před přísnými zraky policejního komisaře, svěsil hlavu a vypadal velmi nemocně.

„Zabil jste svou ženu?“ otázal se W. G. se sípavou výbušností.

Ewart Farndon mlčky pokývl.

Úřednická horlivost komisařova pak naplnila místnost, zatímco L. L. Cirne usedl skromně do nejvzdálenějšího kouta.

Strážník stál u doktorovy židle a policejní kapitán zuřivě psal protokol.

Opravovalo se to jen v detailech. Doktora Farndona nedovedli dlouho přimět k řeči. Když komisař příliš naléhal, Farndon vyskočil jako šílenec, a pak křičel.

„Co ještě chcete? Řekl jsem, že jsem ji zabil! Nestačí vám, že jsem to řekl a že to opakuji? Zabil jsem ji. Zasloužila si to. Nemohl jsem jinak.“

Trvalo to proto déle, než L. L. předpokládal, poněvadž také komisař si nepočínal nejsprávněji. Ale přesto se mu do toho L. L. nevměšoval. Tady již nebylo možno něco pokazit kromě plýtvání časem.

Duševní rozpoložení a oslabení vůle paní Farndonové po jejím osudném návratu domů bylo pochopitelné. Patrně by byla učinila lépe, kdyby byla riskovala zdržení ještě o den či dva, než se důkladně vzpamatuje. Farndon jejího rozčilení využil, jak správně L. L. hádal. Obořil se na ni, vyhrožoval, dokonce ji bil.

Strach ji přemohl. Farndon jí vyčetl všecko, o čem věděl, a to ji velmi překvapilo. Domnívala se, že naprosto nic netuší, a nyní ji hodil pod nohy dopisy, které někde našel.

Doznal, že se nemohl ovládnout. Doznal, že se připravoval oba vystopovat a zabít je, a že k tomu mělo dojít tak jako tak. Doznal, že by byl použil revolveru bez ohledu na následky pro sebe. A ukázalo se, že v uvěznění inženýra Brookse bylo mnoho Cirnovy prozíravosti.

Na otázku, zda by byl odhodlán zabít inženýra Brookse dodatečně, odvětil Farndon, že ano.

„Udělal bych to s rozkoší,“ prohlásil, „ale ne revolverem. Zkušenost mne naučila moudrosti. Byl bych hledal příležitost, jaká se mi naskytla s mou ženou. Kdybych byl měl více času, byl bych vlákal Brookse do toho domu. Byl bych…“

Jeho nenávist k inženýrovi patrně neznala mezí. To, že se na něj v ‚Hnízdečku‘ rozhořčeně vrhl, byla však pouhá hra.

Oné noci se jeho oslabená žena přiznala ke všemu. Skutečně ji přinutil, aby s ním jela na Badeith. Chtěl ji zabít, a to jedem, který s sebou vzal z domova. Felicita Farndonová s ním opustila Hatchend bez námitek a bez hluku. Nepovažovala za nepřirozené, že pojedou znovu na Badeith, kde přece zůstal křičící člověk naplněný neznámou úzkostí. Přesný plán vraždy však doktor Farndon ještě neměl. Jen žhavě toužil po smrti své ženy. Přesvědčen, že Felicitin návrat domů nikdo nezpozoroval a že nikdo nezpozoruje ani její nový odjezd, zamýšlel snad původně ji zabít a prostě někde nechat. Teprve při zapřahání koně do kočáru si vzpomněl na dům, kde se ti dva scházeli. Nyní tvrdil, že ho hnalo jakési tušení a že ani nebyl příliš překvapen, když našel Seliga mrtvého. Ničeho se nedotkl. Nechal svíce hořet. Vyšel zpět ke své ženě s hotovým plánem v hlavě. Myslil si, že toto je jeho veliká noc, že mu všecko pomáhá k hroznému výsledku.

Felicita, která čekala venku naprosto důvěřivě, nemajíc představu ničeho jiného než rozvodu, poplašila se důkladně zprávou o Seligově smrti a odmítla jet k Hnízdečku. Doktor Farndon ji k tomu přinutil. Trval na tom, že se musí ještě této noci dovědět, kde dům leží.

„Chytil jsem ji za krk,“ vyprávěl, upíraje vytřeštěné oči do neznáma, „a třásl jsem s ní, až jsem myslil, že bude mrtva hned. Měla jistě podlitiny, které potom zmizely v té modré barvě kůže. Vzal jsem ji klíč. Když jsme vstoupili do domu, byla tak zničena, že usedla a neodvážila se pohnout…“

L. L. Cirne uznával, že ubohou ženu příhody oné noci zdrtily. Svůj poklesek vyvažovala důkladným trestem,

„Sledovala mne vyděšenýma očima…“ vyprávěl Farndon trhavě, „já jsem ji tak hrozně nenáviděl, že se mi zdála smrt jedem pro ni málo. Byl bych ji roztrhal na kusy. Umiňoval jsem si, že po její smrti vyhledám ještě Brookse, ale už k tomu nedošlo. Uplynulo příliš mnoho času…“

V podstatě všecko odpovídalo Cirnově hypotéze. Komisař W. G. Bern s úřední tvrdohlavostí trval na vylíčení detailů. Doktor Farndon se s ním hádal, klel a nadával mu.

„To byla moje vlastní rozkoš!“ řval, a policejnímu kapitánu padalo pero z ruky. „Díval jsem se zblízka na její smrt… vyčítal jsem jí do poslední chvíle, že mi zničila celý život, a ona se na mne jen dívala a její oči…“

Přišla však chvíle, kdy dál nemohl. Sténal, zmítal se na židli, dupal nohama do podlahy. Na příkaz komisařův zavolal kapitán ještě jednoho strážníka. Násilím doktora Farndona odvedli. Odporoval jim tak, že ho dveřmi nesli jako zmítajícího se šílence.

„Hrome,“ řekl W. G. Bern, když jeho křik dozněl, „je to úspěch, ale jde na nervy.“

L. L. Cirne, zásluhou své schopnosti chovat se odtažitě k vnitřním záležitostem lidských dramat, vypadal zcela klidně.

Farndonův byt zapečetili a policejní kapitán zaslal telegram pátrací komisí. Pak nasedli do Bernova vozu a rozjeli se na Badeith.

Danceova rodina se již vrátila. Všichni však budili zdání, že ztratili smysl života. Tom přecházel po domě, George se toulal za domem a paní Danceová zůstávala nahoře ve svých pokojích. Patrně jim dům připadal podivně prázdný a práce neúčelná. Starosti se Seligovou záležitostí ležely na dně jejich duší a neurčitě hrozily novými nesnázemi. Nad finanční ztrátou, která způsobila otcovu smrt a vlastně 1 všecko ostatní, asi neuvažovali vůbec.

L. L. Cirne tu náladu přehlédl jediným pohledem. Ačkoli zásadně odmítal lidské city v podobných případech, přece s nimi dovedl počítat. Především jeho prostou filosofií bylo, že čas všecko zahojí, není-li již možno některé věci na světě napravit.

Komisař i kapitán vzali na sebe úlohu pouhých asistentů. L. L. Cirne, je-li možno to tak nazvat, udělal v Hatchendu závratnou kariéru za dva dny. V této chvíli byl všemocný komisař připraven poslouchat ho jako psík.

L. L. požádal paní Danceovou a její dva syny, aby se posadili ke kuřáckému stolku v koutě haly, a zaujal s oběma policisty místo před nitmi. Danceova rodina byla tímto způsobem jaksi uvězněna. Na tvářích všech bylo znát nejistotu a únavu.

L. L. Cirne hnal výslech do úžasných podrobností. Tvářil se lhostejně a hladil si pomalými pohyby ruky bradu. Dotazoval se na takové detaily, že Pablo Cruz cítil, jak mu běží mráz po zádech. Nebyl jediný tmavý obrázek v celém filmu, který tak L. L. Cirne získával. Krok za krokem sledoval pohyby všech, budil jejich paměť v časových diferenciálech, naléhal, útočil, trýznil a unavoval. Podnikal výpad za výpadem, vrhal vpřed energii a armádu myšlenek, snaže se za každou cenu dobýt ten kus neznámé půdy.

Posléze však vyčerpaně ustoupil, jenom s jediným výsledkem. Danceova rodina nebyla přímo vinna Seligovou smrtí, a v rafinovanost tak úžasnou, aby jí neporozuměl ani trochu, L. L. nevěřil.

Smrt Hugo Seliga zůstávala zahalena tajemstvím.

26

Následující noc L. L. Cirne nespal a shledával poslední materiál ke své stavbě, aby po sobě zanechal v okrese hatchendském důstojnou památku.

Když ráno přispěchal na policejní stanici, byl inženýr Brooks již hodinu na svobodě. Někde ve městě čekal na svůj pomačkaný vůz, za který se již nehodlal hanbit. L. L. se s ním nesešel a byl tomu rád.

Od mrzutého komisaře se L. L. Cirne dověděl, že inženýr Brooks přijal omluvu a vysvětlení s úšklebkem. Řekl prý, že nebylo třeba, aby ho chránili před ztřeštěncem Farndonova druhu.

„Dokázal mi svým chováním,“ zlobil se komisař sípavě, „že jeho vztah k Felicitě Farndonové byl dobrodružstvím a nikoli nějakou zvláštní náklonností. Má více starosti o své nynější společenské nesnáze, než smutku nad ztrátou milované ženy.“

L. L. Cirne to doplnil poznámkou, že patrně Farndon miloval svou paní mnohem víc než Brooks.

Pak usedli proti sobě a W. G. Bern se díval vyčítavě. L. L. Cirne cítil proto mnohem větší odpovědnost než kterákoli policejní osoba, a hladil si netrpělivě bradu.

„Brookse jste doporučil propustit,“ pravil komisař, „a přece není docela jisté, odpovídá-li zcela pravdě to, co vyprávěl o své noční návštěvě na Badeithu.“

„Je to jaksi potvrzeno Farndonovou výpovědí,“ odpověděl L. L. Cirne.

„Považujete-li to za potvrzené, pak zavřeme akta o Seligově smrti jednou provždy.“

„Nedělejte to.“

„A co tedy udělám?“

„Pátral jsem po rozporech,“ pravil L. L. „A jsou tu skutečně některé. Až dosud se musíme domnívat, že Hugo Selig v úzkosti použil tekutiny z obou lahviček a pak rozčileně stříkačku odhodil, takže se rozbila. Opravdu, někdo ji musel rozbít. Nesklouzla se stolu sama, někdo ji dost prudce odhodil.“

„Pochybujete, že to byl Selig?“

„Uvažuji pouze nad takovou možností,“ pravil L. L. pokojně, ale jakoby ve střehu. „Když Brooks s paní Farndonovou opustili dům, byla prý stříkačka ještě celá. My jsme ji ráno našli roztříštěnou. Je tedy známa přesně doba, ve které stříkačka vzala za své, ale také všecky osoby, které ji v té době mohly rozbít.“

„To je sice naprosto logické,“ odvětil komisař, „ale nevím, jestli si dokážete něco z toho vybrat.“

„Možná že ano. Které to byly osoby, o nichž bychom mohli uvažovat?“

„Podle vás mimo Seliga už jen dvě. Pán a paní Farndonovi.“

„Tři,“ řekl L. L. Cirne.

„Nevím o žádném třetím činiteli, který by byl…“

„Rovněž o něm nevím,“ připustil L. L. Cirne. „Ale chceme-li se přísně držet logiky, pak musíme počítat s neznámým člověkem, který do otevřeného domu v kritické době vstoupil. Posoudili jsme to logicky. Obraťme nyní zřetel k pravděpodobnosti. Pravděpodobně nikdo cizí v oné době do domu nevstoupil. Kdyby byli stříkačku nějakou náhodou rozbili zřízenci patologického ústavu, byli by se k tomu přiznali. Oni však tvrdí, že střepy se tam již válely, když vstoupili.“

„Trváte tedy na tom, že to učinili manželé Farndonovi?“

„Netrvám prozatím na ničem, a paní Farndonovou bych z toho raději vyloučil. Ostatně Farndon vypověděl, že jeho žena čekala venku v kočáru.“

„Stříkačka tedy nebyla rozbita, když Farndon vstoupil?“

„Stříkačka možná nebyla rozbita,“ přisvědčil L. L. zamyšleně, „ale snad ani Selig nebyl ještě mrtev.“

Komisař zakoulel očima.

„Co to povídáte?“

„Připomínám možnost,“ pravil L. L. „Nezapomínejte, že pravdu o tom znají právě jen manželé Farndonovi a že jeden z nich promluvit nemůže.“

„Farndon zavraždil Seliga?“

„Farndon zavraždil Seliga,“ přitakal L. L. Cirne, ale pokrčil přitom rameny. „Je to tak daleko logičtější než to, co jsme si o tom myslil až dosud.“

„Ale hrome… co jsme si myslili až dosud? Farndon to řekl přece tak jasně!“

„Naprosto ne jasně,“ odporoval L. L. „Především vzal s sebou z domova jed. Proč to učinil? Vmyslete se dobře do jeho situace, jeho žena mu vyprávěla, že se Selig poplašil svým nepatrným poraněním. O lahvičkách věděl od své ženy. Znal doktora Danca dost dobře, aby ho považoval za neschopného dát opravdu do jedné z lahviček jed a do druhé protijed.“

„Proč ne? Proč by tomu tak nemohlo být? V duševním rozpoložení Georgeho toho dne…“

L. L. se mírně usmál.

„Proto ne,“ odpověděl, „že protijed k brazilské látce neexistuje, nebo alespoň není až dosud obleven.“

„U všech čertů,“ sípal komisař, „to je sice pravda, ale…“

„Ale?“

„Ale jed mohl být v obou lahvičkách!“

„Pak bychom jej tam byli také našli. Lahvičky vyměněny nebyly, to dosvědčují zřízenci patologie, ledaže by je byli vyměnili sami, a o tom můžeme pochybovat. Také Dance má věrohodné svědky, že se v noci do domu tajně nevrátil. Myslím, že si dokonce tyto svědky zajistil předem. Farndon si rozhodně nemyslil, že Selig má být Georgem Dancem zabit. Nevěřil tomu – docela správně. Své ženě ovšem po jejím přiznání namluvil, že je jeho povinností se tam ihned podívat, a nedalo mu asi mnoho práce ji přimět, aby jela s ním. A vzal-li s sebou svůj vzorek brazilského jedu, vzal jej jenom proto, aby svou ženu zabil.“

„K tomu se přece přiznali“

L. L. opět pokrčil rameny.

„Podívejte, co se mi zdá ve Farndonově výpovědi podezřelé. Našel Seliga mrtvého. Bez váhání a aniž mohl podrobně zkoumat, čím zemřel, svedl to na nefritovou brož. Podle jeho výpovědi ležela již rozbitá stříkačka na zemi. Poněvadž jí pravděpodobně Selig užil, musela by nést stopy jedu. V tom případě bylo moudré, aby Farndon střepy odstranil a z otevřené laboratoře donesl jinou stříkačku – popřípadě ji rozbil…“

„Použil-li však brože…“

„Farndon použil v Seligově případu stříkačky a nikoli brože,“ pravil L. L. Cirne.

„Pak bychom na ní přece byli našli stopy jedu!“ vybuchl W. G. Bern.

„Jistě. Kdyby byl ovšem použil oné stříkačky, kterou jsme na Badeithu našli. On však použil jiné.“

„Jiné? Jaké?“

„Té, kterou si přines! s sebou z domova. Neboť by bylo nesmyslné mít vražedný úmysl a vyzbrojit se jen jedem a nikoli tím, čím lze jed vpravit do těla. To není jed, který se polyká, komisaři. Všecky rekvizity pocházely z ordinace Farndonovy a nikoli z Dancovy. Proto Jsme včera na Badeithu nenašli ani nejmenší rozpor. Prostě – Farndon vstupoval na Badeith s přesvědčením, že Seliga najde naživu – což bylo to nejpřirozenější – a méně rozčileného než ve chvíli, kdy jej opouštěl párek milenců. Pravděpodobně také nenašel dům otevřený, nýbrž znovu zevnitř uzamčený. Selig mu otevřel, zejména když se prohlásil svým jménem, jménem člověka, o němž Selig věděl, že je manželem nevěrné ženy a povoláním lékař. Uvažte okolnosti. Byl-li Selig dosud živ a zdráv… mohl se Farndon odvážit vraždy své manželky?“

„Nemohl by se odvážit,“ souhlasil komisař, „měl-li trochu rozumu v hlavě.“

„A to patrně měl, jestliže si dovedl celou věc vymyslit tak geniálně. Zdánlivě nesmyslná motanice není snůškou náhod ani dílem několika lidí, nýbrž přesným plánem jednotlivce, který stavěl na daných základech náhod a okolností již hotových. Smrt paní Farndonové vyžadovala především smrt Seligovu. Zdá se, že byl doktor Farndon oné noci ke všemu odhodlán a že by byl ochotně pobil půl světa, jen aby mohl bezpečně zničit svou vlastní ženu.“

„Zůstává to pouhou hypotézou, pane Cirne!“

„Připouštím. Hledal jsem také ještě včera jinde. Nedopadlo to však k ničemu. Mou hypotézu musíme uplatnit.“

„Budiž, dovedete-li to ke zdárnému konci.“

„Není jiné cesty. Jed, který vzal Farndon s sebou z domova, jeho rychlé, nerozvažující jednání, jak o něm vyprávěl, téměř dokázané přesvědčení, že neočekával mrtvolu, nýbrž živého člověka… to jsou úkazy mou hypotézu potvrzující. Je jasné, že se rozhodl zabít svou ženu již doma. Je také jasné, že potřeboval Seligovu smrt. S jeho smrtí tedy počítal, ale nemohl spoléhat na tu zvláštní náhodu, že Selig skutečně zemře a bez jeho přičínění.“

„Nekulhá vám to, pane Cirne?“

„Myslím, že ne. Že se to jenom jaksi vyrovná jako lehoučká rovnice, na jejíž obou stranách je táž neznámá, kterou si jednoduše převedeme. Kulhá jenom to, co vyprávěl Farndon. Mluvil přece o jakémsi tušení, že se na Badeithu něco stalo. Mluvil o tom, že se ničeho nedotkl, a zatím…“

„Co zatím?“ otázal se komisař netrpělivě.

„Zatím vlekl mrtvého Seliga z haly do salónku k sebevrahovi.“

„Jak víte, že…“

„Pochybuji, že by byl šel Selig umírat k nebožtíkovi sám. Bylo to spíše tak, že si po zhasnutí světla došel jen pro svíci. Objevil přitom přirozeně příčinu krátkého spojení, snad se ironicky zasmál Georgovu strašáku, a drát, který svíčku ovinoval, odstranil. Věděli bychom to lépe, kdyby byl George Dance neprovedl ten ztřeštěný kousek a lampičku nevyhodil oknem do křoví. Ale i tak jsem za Seligovými nehty našel stopy vosku. Svíce u hlavy mrtvého byla zhasnuta! Zhasil ji Selig, který nevěděl, jak dlouho mu první světlo vydrží, a proto se tedy rozhodl zásobou šetřit. Nebo snad proto, aby si při odstraňování drátu nepopálil prsty. Farndon však potřeboval světlo při dopravě mrtvého Seliga a použil zápalku, kterou potom nedbale odhodil, takže ležela na nohou mrtvého. Pamatujete se, že jsem se divil tomu málo pietnímu pořádku?“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl komisař. „Proč se však domníváte, že Farndon vláčel mrtvého Seliga do salónku?“

„Hned to vysvětlím. Když Farndon vstoupil do domu, tvářil se vlídně a jako lékař dovedl nabídnout Seligovi injekci, která by ho uklidnila. Svůj vstup omluvil starostí o něj, a zmínil se patrně o informacích své manželky. Selig mu pak plně důvěřoval a věřil přirozeně jeho osobnímu zájmu. Farndon mu namluvil, že tep jeho srdce je v nepořádku, že to předpokládal, neboť slyšel o Georgových hrozbách, a že proto vzal s sebou kafrovou nebo jinou injekci. Selig nastavil paži, Farndon mu vbodl smrtící jed. V pěti minutách byl konec.“

Policejní komisař se díval ostře.

„Jen, který s sebou přinesl?“

„Ano. A stříkačku, kterou měl rovněž s sebou a kterou pak zase odnesl.“

„A pak vyprázdnil dopola lahvičky, aby se zdálo…“

„Tak si to představuji. Byla to pro něho fantastická noc. Provedl dobře všecko, co promyslil, ale nedivme se, že nacházíme chyby, které ho zrazují.“

„Co zamýšlel prostým rozbitím stříkačky?“

„Možná že nebylo tak prosté,“ řekl L. L. „Pro odstranění mrtvého Seliga do salónku nemohl mít Farndon jiný důvod než ten, aby paní Farndonová mrtvého nespatřila. Domnívám se totiž, že po činu zavolal svou ženu dovnitř a že ji zabil na Badeithu.“

„Proč se to domníváte, proboha?“

„Protože tam k tomu byla nejlepší příležitost. Možná že by byla paní Farndonová odporovala, kdyby ji byl vyzval k cestě do ‚Hnízdečka‘, zcela jistě by byla začala křičet. Farndon tak vyloučil ze své práce zbytečný hluk a nesnáze. Svou ženu prostě vlákal dovnitř s úmyslem stejně určitým, s jakým ji předtím nechal čekat venku. Patrně již dříve vystopoval úkryt milenců sám a nepotřeboval nikoho, kdo by ho vedl. Byl by musel požádat svou ženu, aby mu půjčila pod nějakou záminkou svou brož. To všecko si ušetřil, sňal-li brož až s prsou mrtvé, omočil jehlici v jedu a zase brož připjal. Ubohou ženu mohl mnohem snáze škrábnout pod hrdlem hrotem injekční jehly než broží. Felicita Farndonová se zděsila. Bránila se. Snad pozdě. Snad jí Farndon svíral hrdlo, aby nekřičela. Není divu, že Georgova injekční stříkačka přitom padla na zem a rozbila se. A v tom strašném domě pak byly tři modrající obličeje.“

Komisař zašermoval divoce rukama.

„Nám se zde přece doznal! Proč se nezmínil o Seligovi? Proč se přiznal jenom k vraždě své ženy?“

„Protože mu byla vražda jeho ženy dokázána,“ odpověděl L. L. Cirne klidně. „O Seligovi doufal, že svede pátrání na nepravou stopu. Není lhostejné, zdali bude obviněn z jedné vraždy či ze dvou. Poněkud polehčující okolností mu snad bude manželčina nevěra. Ale vražda Hugo Seliga ho posadí na elektrické křeslo.“

„Chce být tedy mazaný do poslední chvíle!“ rozzuřil se komisař sípavě.

Vstal, otevřel dveře a vyrazil skuhravý výkřik, kterým volal kapitána Estanza Pablo Cruze.

„Přiveďte okamžitě Farndona k novému výslechu,“ rozkázal.

Policejní kapitán však se nehýbal, aby běžel pro Farndona. Naopak, vstoupil za komisařem dovnitř. Jeho zuřivého pohledu nedbal.

„Myslím,“ pravil s nechutí, „že toho bylo na toho člověka moc. Leží ve své cele na zemi, mlátí sebou a má pěnu u úst. Moříme se s ním marně už půl hodiny, abychom ho uklidnili. Právě jdu pro vás, abyste nám řekl, co s ním máme dělat.“

Teprve nyní si komisař povšiml, že skvělá uniforma policejního kapitána je pošpiněna a i jinak v nepořádku.

„Cože?“ zasípal.

„Ano,“ řekl Pablo Cruz. „Poslal jsem již na Badeith pro doktora Danca. Je to jediný lékař, který…“

L. L. Cirne si rozvážně pohladil bradu. Když promluvil, užil onoho tónu, který tišil i největší zmatky.

„Opatřte svěrací kazajku,“ pravil, „a nemáte-li žádnou…“

„Nemáme, pane Cirne,“ řekl Pablo Cruz a vrtěl nešťastně hlavou.

„Nemáte-li, poradím vám, jak užít provazů,“ pokývl mírně L. L. a hnul se, aby prošel dveřmi.

27

L. L. Cirne se vykoupal, převlekl do čistého prádla a složil své zavazadlo.

Pobyl jsem tu dost dlouho, pomyslil si. Zasmušile usedl ve špatně vypravené hotelové písárně a začal psát dopis.

Milý Tomáši Dance!

Pobyl jsem tu dosti dlouho, abych uznal, že je na čase odcestovat. Proto Vás pozdravuji. Sděluji Vám, že pravděpodobně místo, kam Váš předek ukryl své poklady, je střední sloup podpírající terasu na Badeithu. Sloup je ve skutečnost litinová roura, obezděná na přiměřenou šířku a poměrně slabá v průměru, jistě však je ta roura dutá a hleďte se do ní dostat shora. Poklad (je-li tam jaký) leží až na dně.

Můžete mi ovšem sdělit, co tam najdete. Bylo by to konečně podle naší smlouvy. Doufám, že mi proto nebudete mít za zlé, jestliže účet v hotelu ponechávám otevřený.

Odjíždím nejbližším vlakem, a to zcela diskrétně a dříve, než se zdejší policie zbaví starostí s Ewartem Farndonem. Jsem zklamán. Ewart Farndon už asi nikdy nepotvrdí mou teorii.

Váš

Logarithmus Lewis Cirne

Ve čtvrt na dvě po poledni vstoupil L. L. Cirne do vlaku, zakoupiv si na vlastní náklad jízdenku. Za jízdy hledal vhodné místo.

Otevřel oddělení a strčil svůj cestovní vak dovnitř. V oddělení seděl pouze jediný cestující, což zaručovalo jakýsi klid.

L. L. Cirne zasmušile, ale zdvořile pozdravil. Cestující k němu otočil hlavu a pravil:

„To jste vy!“

L. L. sebral zavazadlo a opustil oddělení bez pozdravu. Oním cestujícím byl inženýr Brooks.

Je silné podezření, že na Cirnovu adresu, totiž tam, kde L. L. Cirna před krátkým časem Tom Dance našel, aby s ním promluvil o pokladu šesti znamení, došel naléhavý dopis. Byl opatřen zpáteční adresou Tomovou a poštovní úřady si tedy zachovaly klidné svědomí, i když dopis neznámého obsahu vypravily zpět odesílateli.

L. L. Cirne totiž zatím odcestoval. Ale nikdo nedovedl spolehlivě říci – kam.