Vladimír Přibský

Podezřelý je Kamil

I. ČÁST

1

Stál jsem asi tak uprostřed mostu, ladného oblouku sklenutého vysoko nad zeleným údolím a tenkou černou říčkou, a tupě jsem zíral na ostnatý hřib modrého lesa na obzoru. Drm — drrn… drnčelo to někde v dálce, drrn — drrn, jako by mi tam v tom modrém lese motorovou pilou přeřezávali nervy jeden po druhém.

Ne, už jsem neměl sílu vrátit se tam, na pokraj mostu, kde ležela bez hnutí, tvář strašlivě zohavenou. Jak jen se mi mohl v hlavě vylíhnout tak nesmyslný plán?

Mostem pomalu projížděl malý náklaďák, v jeho vzdalujícím se hluku umlkla pila v modrém lese — pojednou bylo ticho, a já, teprve teď a tady, pár kroků od té ženy, o níž jsem nevěděl nic, dočista nic, jsem si to konečně uvědomil. Udělals chybu, říkal jsem si s prazvláštním pocitem člověka, který se v pádu zastavil kdesi mezi oblohou a zemí, mezi nebem a peklem, jednoho dne se octneš i ty na pokraji nějakého svého mostu, i tebe někdo srazí k zemi, proboha, vždyť to víš, tobě přece tohleto nesedí.

„Haló!“

Prudce jsem trhl hlavou.

„Tady,“ řekl jsem tiše, tak tiše, že to mohlo být slyšet sotva na pět metrů. Ten člověk se ke mně přibližoval pomalým krokem. Na tu vzdálenost se mi zdálo, že se dokonce usmívá. Na červených náramenících se mu v ranním slunci leskly dvě stříbrné hvězdičky a černý pásek od fotopřístroje.

„Skončeno?“ zeptal jsem se, když se zastavil krok přede mnou.

Přikývl. Fotopřístroj si přendal do levé ruky.

„Jdem,“ řekl a já jsem němě přikývl.

Teprve za jízdy modrobílou služební volhou, opatřenou na střeše mohutným signálním zařízením, se mi to začínalo rýsovat: hned zítra na redakční poradě řekneš starci STOP, akce HAVÁRKY zastavena. Mám na tohle asi slabý žaludek.

Už jsem ho viděl, a hlavně slyšel, jak bručí, sám si to vymyslí a teď kličkuje jako zajíc, takový potřebný seriál, postaví mi to samozřejmě výchovně, víš, co je na našich silnicích havárií a kolik lidí zbytečně přichází o život jen proto, že si pořádně nepřečetli „osmdesátku”? Víš, jak vysoko BESIP hodnotí právě tenhle seriál? A to mi ještě kladli na srdce, dejte na to někoho šikovného, někoho, kdo umí.

Nemá to význam hádat se se starcem, ani v duchu to nemá cenu, je to vyloženě nerovný boj. Tak jako tak člověk zůstane na lopatkách. A jak jsme ujížděli dál po rovné asfaltce, viděl jsem se už na poradě; budu tam pochopitelně sedět jak pecka, a až Jarmilka ohlásí svým milým hláskem, že jedenáctka v čísle dvacet osm je jako obvykle zase Petrák — nehoda, já ani nepípnu, jenom si zatrhnu v zápisníku 16.00 — zajít za majorem Hanouskem!

„Budete to psát hned, nebo si počkáte, až ho lapnem?” ptal se mě — právě v tomto okamžiku tiché totální porážky — major Hanousek z předního sedadla.

„Potřebuju to v sobotu odevzdat.”

„No a?“

„To si vážně myslíte, že ho do soboty chytnete?” otázal jsem se poněkud sarkasticky. Major Hanousek pootočil brunátnou tvář. Usoudil jsem, že se lišácky usmívá.

„Máte něco v kabeli?” zeptal jsem se, když jsme zdolali dalších tři sta asfaltových metrů.

„Nestojí to skoro za řeč,” řekl mi rozložitý praporčík, který mi zleva žehlil baloňák.

„Máme smůlu, redaktore,” ozval se zase major Hanousek zpředu, „bohužel nám tam nenechal občanku.”

„To je peklo,” řekl jsem zamyšleně, „přejede si ženskou, a klidně si ujede.” Obrátil jsem se na svého souseda vpravo. „Co si takovej vůbec myslí? Takovej…“ pátral jsem po vhodném výrazu, protože ničema se mi jaksi nezdál vhodný.

„Ujedu jim a mám to v suchu, to si myslí,“ řekl mi můj soused zleva a pokusil se sáhnout si do kapsy. Podařilo se mu to. Vytáhl klíček od aktovky. „Tenhle hoch se nám na silnici ale krásně podepsal,“ řekl praporčík, otevřel aktovku, vyndal z ní sáček a rozevřel ho.

„Sklo?“

„Střepy,“ řekl, „patrně z reflektoru,“ a usmál se na mě. „A guma.“

„Výborně.“

„A kousek žlutého laku.“

„S tím psaním počkejte. Večer se ho můžete zeptat, kam myslel, že nám na tom motocyklu ujede.“

„Motocyklu?“

„Vidíte tu gumu? Je ze stupačky.“

„Co to je?“ ozval se opět ten, co mi seděl po pravé ruce, či spíše na pravé ruce. Takže se vlastně teď začali bavit jaksi přese mne.

„Je to žlutý a vyskytuje se to na silnicích, hádej, můžeš třikrát.“

„Pampelišky,“ řekl ten vpravo.

„Správně. Nebo žlutá přílba.“

„Při takovémhle karambolu se musel pěkně odřít, soudruhu majore,“ mínil ten vlevo, zpod něhož jsem konečně vytrhl cíp svého zmandlovaného baloňáku. Obrátil se na mne skoro užasle. „Vy myslíte, že ho do večera nemáme?“

„Jestliže ano,“ řekl jsem, „tak jste u mě frajeři,“ a uhlazoval jsem na koleně cíp jakoby krávou prožvýkaného baloňáku.

Kdekdo z redakce Ozvěny vám to potvrdí, Jaromír Petrák na alkohol není. Nicméně dneska ráno, sotvaže jsem za sebou na Perštýně zavřel dveře modré služební volhy, musel jsem si skočit do Metra na něco ostřejšího. Havárky! Ušil jsem si to na sebe seriálek, jen co je pravda.

„Ano, pane vrchní, velkýho.“

Tahle moje nová záliba v dopravních nehodách mě zničí, zničí mě finančně, duševně i tělesně, sklátí mě do hrobu. Zvedl jsem sklenku něčeho nahnědlého, a už jsem to zase viděl. Hrůzně znetvořené obličeje, uhořelá těla, utrhané okončetiny, ó hrůzo, nikdy bych nepomyslel, že i tohle bude jednou součást mého povolání. Dělat reportéra, znovu a znovu jsem se o tom přesvědčoval, to přece jen asi nebude pro mne. To je džob pro chlapy, které hned tak něco neporazí, nic pro jemné duše. Kdykoli se při práci s ovocem někdo fikl do prstu, pokoušely se o mě mdloby — a teď? Ne, ani opakovat se mi nechce, co jsem za ty dva měsíce, co „dělám v nehodách“, musel vidět na vlastní oči buď přímo, či na autentických záběrech, detailních až hrůza. Budu-li tuto práci vykonávat ještě další dva měsíce, buď se z toho jednoduše pomátnu, anebo se musí od základu proměnit moje letora, zděděná po mých přecitlivělých předcích. Mnou pak počne nová rodová série, z mé krve vyrostou otrlci, hrdlořezi, surovci — pravděpodobně i několik vynikajících hokejistů — nicméně bilance mého potomstva, které tohle dostane ode mne v genech do vínku, bude otřesná, já, zakladatel nové větve Petráků, rozšířím po meči… Moment — s kým?

I k založení vadného plemene je přece třeba dvou, a já — aby bylo jasno — jsem stále ještě sám, samotinký, takže prozatím z mé strany lidstvu žádné větší nebezpečí nehrozí. Alkohol se zkrátka nemá pít po ránu, něco takového si smějí dovolit jen profesionálové, amatéra to dočista zmate a do oběda pak už nestojí za nic.

„Hergot, z tebe to ale táhne,“ čichal si ke mně Bohoušek z grafického oddělení, „že tys nasával?“ tázal se mě s očima vykulenýma.

„Cítím ti takovou skleslost, že bys nevěřil,“ řekl jsem mu a otevřel trestní spis. PŘÍLOHY, stálo na tvrdých deskách, a já se podvědomě zachvěl.

„Odkdy ses dal na rum?“ ptal se mě Bohoušek starostlivě.

Z černobílé fotky zasvítilo bílé tělo na pitevním stole. Zas to na mě šlo, ty mé mrákoty.

„Já to asi vážně nebudu moct dělat, Bohoušku.“

„To bych řek, že ne. Ráno, a rum — to je holá ftákovina.“

Bohoušek znaleckým okem profesionála prohlížel mrtvolu. „Ne, tohle dát nemůžeme,“ a obrátil stránku. Další snímek znázorňoval zle pomačkané převrácené embéčko.

„Tomuhle říkám tvarování zastudena,“ řekl Bohoušek spokojeně. Vzhlédl. „Pamatuj si jedno, na alkoholu se nikdy nemá šetřit. Rum,“ a obrátil oči v sloup.

Přisunul jsem si židli k jeho širokému výtvarnickému stolku a řekl jsem s absolutní beznadějí v hlase: „já vůl.“

Bohoušek opět obrátil list. Zálibně si prohlížel nějaký další sugestivní snímek v přílohách trestního spisu. Němě jsem na něho civěl.

„Tohle taky nemůžeme dát,“ řekl Bohoušek konečně a nalistoval poslední stránku oněch hrůzostrašných příloh. „No?“ obrátil se na mě, „co bys říkal tomuhle, alkoholiku? Tohle by snad k tomu sedlo, ne?“

Téměř s obavami jsem pohlédl na snímek. Zohýbaný plech, který dříve býval autem.

„Ty, Bohoušku…“ sebral jsem s jeho stolu nějaký magazín s blondýnou opalující se na titulu. Bez zájmu jsem listoval. „Dneska, na tom mostě, jsem se konečně rozhod.“

Perfektně opálený čtyřicátník, interesantně prošedivělý, mi přes celou stránku sugeroval, že nejlepší z nejlepších je cigareta MARLBORO. Podvědomě jsem hledal další blondýnu, trávicí svůj zasloužený odpočinek na pláži moře Jaderského.

„Na jakým mostě?“ ptal se mě Bohoušek a přitom se pokoušel oproti výslovným zákazům majora Hanouska odlepit ze spisu fotku, která by mohla připadat v úvahu jakožto fotoilustrace mé další havárky.

„Přejeli nějakou ženskou, dneska ráno,“ řekl jsem a znechuceně odložil západoevropský týdeník, nabízející tentokrát svým čtenářům neslýchané malý počet plážových blondýn.

„Dej pokoj,“ vyplazoval Bohoušek jazyk a — škub!, fotka byla urvaná. „Tak ženskou, hm.“

„Bylo to něco strašnýho,“ řekl jsem a bezbarvě dodal: „to se nesmí, odlepovat ze spisu fotky.“

Bohoušek znaleckým okem mrkl znovu na fotku zrumpreclíkovaného wartburga. „Tadyhle ten levej okraj nám vyleze matně. Kdy se ti tvoji esenbáci konečně naučí fotit?“

„Rozhod jsem se, tam na tom mostě, dneska ráno,“ řekl jsem, „že to starci řeknu.“

Konečně to bylo venku. Konečně to někdo věděl. A byl jsem rád, že to byl právě Bohoušek, který má pro člověka pochopení.

„Co řekneš?“

„No, že to pokládám.“

„Co jako?“

„Tohle mrtvolkování, krucihiml.“

„Nevztekej se,“ napomenul mě Bohoušek, „hlavně se nevztekej.“ Vzal do ruky tlustý trestní spis. „Naší milí čtenáři doslova prahnou po tvých…“

Chtěl mi povídat něco lichotivého, vpadl jsem mu však do toho: „Kašlu na všecko, já už to prostě nedělám a nedělám a nedělám.“

Bohoušek položil trestní spis na obrovskou špíglovací plachtu čísla dvacet pět a důvěrně se ke mně naklonil. „Pocem, ty máku, no jen pojď.“ A tiše se mě zeptal: „A kdo jako myslíš, že by to v týhle redakci, doslova přecpaný psavci, po tobě mohl převzít? Uvažuj. Uvažuj pomalu a moudře.“

Pokoušel jsem se o to.

„Franta,“ řekl jsem ne jako návrh, spíš jen tak nazdařbůh.

„Franta,“ vyprskl Bohoušek. „To snad nemyslíš vážně. Má svý kosmonauty a ti mu vydrží až do konce tohohle tisíciletí, máku.“

„Nebo takovej Ivošek, ten by to docela určitě dokázal,“ řekl jsem, téměř jako bych tomu opravdu věřil.

„Když si představím jeho lyrický popisy zlomenin spodin lebečních, už teď mi běhá mráz po zádech,“ a Bohoušek mi řekl opravdu po dobrém: „Na tohle se nehodí intelektuál, na to musí bejt profík a ras.“

Strnul jsem.

„Míro,“ řekl mi Bohoušek velmi domlouvavě, „ty jsi profík non plus ultra, chápej, že tě ani nenapadne tuhle věc starci pokládat. Byl by to největší omyl tvýho života. Vždyť ty se na tomhle seriálu uděláš, ty máku. Copak jsi to ještě nepochopil?“

„Já, no dovol…“

„Kdo Jinej,“ řekl mi Bohoušek a srdečně mě poplácal po rameni. „No vážně. Ahoj.“

Když jsem pak vycházel z jeho grafické místnůstky, drbal jsem si nos. Tak oni mě tu, prosím, mají za rasa, je to možné? je to… a vtom jsem do ní vrazil, myslím do blondýny z první stránky magazínu na Bohouškově špíglovacím stole.

„É,“ hekl jsem, „to jste vy? É, promiňte…“

„Já? Kdo já?“ zeptala se věcně, a já jsem jen něco zamumlal; ovšem, nebyla to ona, už třeba proto, že nebyla v plavkách.

„Nevíte, kde bych našla vašeho šéfredaktora?“ nevrhla po mně otázku, ale oštěp.

„Von tam néni?“ otázal jsem se jí s nesmírně inteligentním výrazem v tváři.

„Copak já vím, kde sedí?“ vyjekla na mě.

Ukázal jsem na dveře s nápisem jako hrom REDAKČNÍ SEKRETARIÁT.

„Aha,“ řekla již mírněji a poposunula si brýle, zřejmě špatně seřízené. „Děkuji vám.“ Otočila se na polovysokém podpatku ke mně zády a mně už celkem nic nebránilo, abych si ji mohl znovu představit v tom magazínovém provedení.

Zapadl jsem do našeho vigvamu určeného pro dva otrlé Eskymáky, nyní prázdného, zcela vylidněného. Dobrý reportér, to byla zdravá zásada našeho starce, neleští zadkem židli. Dobrý reportér se ustavičně pohybuje v lehkém poklusu. Stařec nepatřil k té sortě šéfů, kteří mají redakce od rána do pozdních odpoledních hodin plně obsazeny zaměstnanci, inteligentně diskutujícími o závažných problémech nad nekonečnou řadou koflíčků černé kávy. Z tohoto důvodu stařec například velice málo navštěvoval kulturní rubriku. Z té podlouhlé kulturní místnůstky atmosféra klidu, míru a vůně kávy slazené originálními postřehy doslova vanula a já jsem ani vteřinu nepochyboval o tom, že ona lepá blondýna, domáhající se šéfredaktora, ve skutečnosti hledá tu zahulenou podlouhlou místnůstku, tu kávu, která se tam už vaří; včera navštívila představení nějakého toho avantgardního divadélka, a už nedala jinak; své cenné dojmy a fantastické postřehy z tohoto jedinečného zážitku vtělila do důkladně fundované recenze. Má to v kabelce s průklepem, ó ubohý starče…

Jakmile jsem dospěl zhruba k těmto závěrům, zadrnčel na mém stole telefon. A tak jsem se ještě téhož dne octl tváří v tvář starci a blondýně. Představil mi ji jako slečnu Kam-ham-bou. Nešlo pochopitelně o Číňanku, starcova výslovnost, to je prostě fakt, je někdy více než ledabylá.

„A, to jste vy,“ řekla mi, a pak se mě zeptala, jak si to představuju. No s čím, s tou havárkou v čísle dvacet tři. Podle čeho prý jsem tak jednoznačně usoudil, že zavlnila tu kolizi ona?

„Ano. Totiž. Ovšem,“ řekl jsem a snažil jsem se prudce upamatovat na případ z čísla dvacet tři. Ale nějak mi to vypnulo.

„Ahá,“ vzpomněl jsem si konečně, „no jo, to je ten náklaďák, co…“

„Náklaďák?“ opáčila způsobem, který dával jediné vysvětlení. Okamžitě jsem pochopil, že jsem si nevzpomněl. Náklaďák ne. Dám se poddat, chtělo se mi říct, ale nebylo třeba.

„Podívejte se, pane redaktore, já jsem takhle vycouvávala z parkoviště,“ říkala mi a názorně to předváděla tělem, „a jak jsem vycouvávala,“ opakovala mi ještě jednou to složité slovo a zarazila se o židli, „vtom se těsně podle parkujících aut přiřítil chlap v modrém renaultu.“

„… ano, už vím, vy jste do něho drcla, bílé embéčko.“ Konečně jsem si vzpomněl.

„Jaké bílé embéčko?“ vyjekla. Obrátila se na starce, který nás sledoval jako divák na tenisovém dvorci. „Jela jsem v červeném fiatu osm set padesát. Psal on vůbec ten článeček?“

Bylo mi teď skoro do pláče. Kdepak já a alkohol, notabene dopoledne. Bohoušek má pravdu. Moje momentální mozková indispozice mi nicméně dovolila všimnout si starcova tiku: všechno zřejmě pochopil a s laskavým úsměvem mi doporučil, abych slečnu Kum-ham-bou odvedl do vigvamu a tam jí předložil materiály, podle nichž jsem svůj článeček zplichtil. „To bude jistě nejrozumnější,“ řekl s hraným milým úsměvem.

„Tudy prosím.“

Mé reakce byly zcela neadekvátní. Teď jsem například na chodbě jel odshora dolů nehtem po zdi.

„Nezdržuju vás příliš, pane redaktore?“

„Mě?“ zavrtěl jsem hlavou a vymodeloval milý úsměv. „Račte.“

Když se konečně posadila na opuštěnou Karlíčkovu židli, bylo se okamžitě nač zaměřit pohledem.

„Já… okamžik, hned to najdeme, číslo dvacet čtyři, viďte?“

„Dvacet tři,“ opravila mě a začala něco lovit v kabelce.

„Kouříte?“

„Děkuji.“ Sfoukla mi plamínek zapalovače a dlouze vtáhla. „No né,“ řekla uznale, jakmile se tu rozhlédla. Zatímco jsem hledal tu třiadvacítku v šupleti, čekal jsem s hřbetem instinktivně nahrbeným větu á la ahá, tak tady píšete ty svoje článečky, no to už se nedivím, v takovémhle prostředí…

Uznávám, že prostředí, které ve vigvamu svědomitě již řadu měsíců vytvářel Karlíček díky své kromobyčejné sběratelské vášni, mohlo nahodilého návštěvníka poněkud šokovat. Tak hned nad klikou jsme měli nápis NEDOTÝKATI SE — VYSOKÉ NAPĚTÍ, který Karlíček „získal“ při nějaké reportáží z rozvoden; nad můj stůl pověsil emailovou tabulku NEKRMIT a do průčelí místnosti vylepil zdravotnicko-bezpečnostní plakát obrovské ovázané ruky s textíkem PŘIŠEL JSI ZDRÁV, HLEĎ, ABYS TÉŽ ZDRÁV ODCHÁZEL! Pevně jsem doufal, že si v tom fofru dosud neměla čas všimnout nápisu na skříni ZA ODLOŽENÉ VĚCI SE NERUČÍ, připevněného pod výmluvnou cedulkou DÁMY.

S pocity zajisté smíšenými studovala právě modrou kuchařku nad Karlíčkovým stolem, pravé to veledílo domácího výšivkářství: HOSPODYŇKA PILNÁ ČISTÁ MUŽÍČKOVI JÍDLO CHYSTÁ, LÁSKA JEST JÍ ODMĚNOU, a nad tím, na poličce, několik nádherných masivních kousků: porcelánoví jeleni v říji, sloni vzpínající se na popelníku, džbán v podobě neurčité zvířecí hlavy, samé kuriozity, které — vyskytly-li se kdekoliv na našem území — Karlíčkově bedlivé pozornosti nikdy neušly. A nesebral-li je v nestřeženém okamžiku, dobře je majitelům platil. Pokud jde o mne, nijak zvlášť jsem této Karlíčkově zálibě nefandil. Neodvažoval jsem se však protestovat, či dokonce odstraňovat všechny ty originální věcičky, nápisy a výstřižky, které i mně vsouval pod sklo na stole.

„Už to mám,“ šťasten, že to tak dopadlo, mačkal jsem v ruce inkriminované číslo dvacet tři, „hned se na to mrknem.“ A když jsem zahlédl její poloironický pohled, s nímž si to tady obhlížela, pípl jsem: „Pěkné, é, že?“

„Tušit to, přinesla jsem vám něco fantastickýho.“ Dlaň si přiložila ke kolenům. „Takovýhohle trpaslíka.“

Otevřel jsem třiadvacítku na stránce jedenáct a s úsměvem jsem přitakal: „To by bylo prima,“ a předal jí to.

„Nikdy nepochopím,“ řekla bez známek prvopočátečního nepřátelství a popel mi odklepla do krabičky se svorkami, „že můžou existovat lidi, co něco napíšou a za tejden netuší co.“

Musel jsem sebrat všechnu dobrou vůli, abych se dokázal na tuhle blond slečnu přívětivě usmát. Měl jsem jí tu snad vykládat, že článek, který vyšel před týdnem, jsem odevzdal do sazby zhruba před měsícem a od té doby že jsem dal dohromady spoustu dalších článků, reportáží, črt či fejetonů? Mělo význam něco vysvětlovat téhle nezkušené dívce, která si upřímně myslí, že jsem do svých pětatřiceti let sbíral sílu, abych nadrásal čtyři stránečky o tom, jak drcla do jednoho nešťastného embéčkáře? Nebo fiatkáře? „Chápejte, copak jsem mohla při tom couvání tušit, že se ten chlap v renaultu pořítí ulicí stovkou?“ Aha, tak dobře, renaultkáře.

Byl jsem jí teď jaksi podvědomě vděčen, že neužila svého oblíbeného vycouvávání. Čeština, toť můj oř a jako starý novinářský žokej dost těžce nesu, zarývají se mu příliš hluboko ostruhy do slabin.

„Příslušná preambule však říká, že při výjezdu z místa stání nebo zastavení,“ začal jsem znalecky, ale dost rychle jsem zhasl. Naši kýčovitou místnůstku zcela náhle zaplnil zdravý dívčí smích. Čemu se smála? Mé upřímné snaze rozebrat celý případ podle preambulí? Či pochopila, že veškeré rozumy mi dává major Hanousek a já to vždycky jen obalím měkkou vatou slov, pozměním název místa, Jména účastníků a — pokud to jde — i značky a barvy vozidel? Koneckonců, oč jí jde? Její jméno v článku nefiguruje a její embéčko — nebo v čím to proboha couvala — jsem zaručeně přelakoval na jiný odstín.

A vtom jsem si to uvědomil. Karlíček, ach bože, vsunul mi pod sklo nový výstřižek, který jsem vizuálně nevnímal, který nicméně dobře vnímala moje světlovlasá návštěva. Šlo o vyrvaný titulní list jakési populární brožury, jež nesla prostý název: PRŮVODCE POHLAVNÍM ŽIVOTEM.

„To… e… já,“ koktal jsem a pokoušel jsem se to přikrýt hřbetem ruky, „ne, on, jeden kolega… občas, vtipálek takový.“ Nikdy bych nevěřil, že něčí šprýmovná nátura vám může dát někdy takhle zabrat. Zabít Karlíčka na fleku! A zahanbeně jako školák, přistižený panem učitelem při probírce necudných obrázků pod lavicí, přibil jsem svůj těkající zrak k podlaze.

„Abych pravdu řekla, představovala jsem si vás ale úplně jinak.“

„Jinak?“ otázal jsem se a pokoušel jsem se loktem zakrýt celé sklo; marně. „A jak?“ Pokud jde o mne, připadal jsem si jako pán, který se dostavil na Inzerát.

„Nevím, prostě jinak.“

Zamáčkla půlku cigarety do krabičky se svorkami.

„Jak?“

„Já vlastně nevím,“ řekla po kratším přemýšlení. „Skoro nevěřím, že jste to byl vy, kdo napsal ten článeček, z kterého to doslova číší.“

„Či-ší co?“ slabikoval jsem.

„Hm, takové to opovržení, víte.“

„Opo…?“

„Ano, opovržení. Žena. Za volantem. Hm.“ A pravou rukou jako by tu větu porcovala. „Ovšem,“ pokračovala rychle, abych se ji snad nepokoušel vyvádět z omylu, „pitomá ženská. Couvá rovnou do silnice. Samozřejmě, ani se neobtěžuje hnout hlavou dozadu a drcne do pána, který si jede, nic zlého netuše. Chudák pán. Nepokoušejte se mi nic vymlouvat. Typicky mužský přístup k věci. Ženská zkrátka nepatří za volant. Případně,“ ušklíbla se, „nepatří za nic, co je důležité alespoň tak jako volant.“

„Ale to já tam, proboha, přece netvrdím.“

„Ne, vy to netvrdíte, vy si to jenom myslíte.“

„Jak jste poznala, že si myslím akorát tohle?“

„Čiší to z toho, pane redaktore.“

„Ané?“ podrbal jsem se na nose.

„Ané,“ protáhla týmž způsobem a vstala z Karlíčkovy židle. Na opěradle naštěstí nebyl žádný nový vtipný výstřižek ani obrázek.

„To už…?“

„Ano. Řekla jsem vám, myslím, všechno, co vám bylo potřeba říct. Na shledanou,“ podávala mi ruku.

Hlesl jsem, že mě těšilo, a ještě něco jsem chtěl hlesnout, najednou jsem však nevěděl co. A najednou tu už nebyla a já jsem zadumaně stál nad skleněnou deskou stolu a uvažoval o tom znovu, pokud možno s rozvahou.

Musím přiznat, že jsem byl mile překvapen. Ne, to nebyl běžný typ čtenáře Ozvěny. Bojovala tu nikoliv za sebe a za své právo na couvání, ale za právo na couvání všech žen-řidiček, co jich kde je. Nevím proč, ale pojednou jsem byl přesvědčen, že tahle blondýna couvala správně a major Hanousek že jí pořádně křivdil. Jel-li ten chlápek v renaultu opravdu tak rychle, kolizi docela určitě zavinil on.

Telefon opět zařinčel. Major Hanousek osobně. Máte čas? Výborně. Mohu se dostavit na Perštýn. Vyšetřování se nečekaně pohnulo kupředu.

„To už ho máte?“

„Ovšem, právě pro ni jel Hlušička,“ řekl mi major do telefonu. A já jsem si tak čistě pro sebe řekl cherchez la femme; zavěsil jsem.

2

Službu konající strážmistr mi ve vrátnici přívětivě kynul. Ani legitimaci po mně nežádal a já jsem jen kývl hlavou na pozdrav a vrhl se přímo k telefonu.

Vytočil jsem dva dva osm.

„Slyším,“ ozvalo se ve sluchátku.

„Major Hanousek?“

„U telefonu. To jste vy? Výborně. Přijdete sám, nebo mám pro vás někoho poslat?“

„Radši poslat,“ řekl jsem, neboť tady v těch katakombách se snad nikdy nevyznám. Nějakou uniformovanou krasavicí se nechám vést třeba až do pekla.

Přišla. V uniformě. Nikoli však krasavice, nýbrž služba. „K majoru Hanouskovi?“ a pokynem hlavy mi dal najevo, že ho mohu následovat.

Myš byla vpuštěna do bludiště.

Nejprve jsme nastoupili do výtahu. Vyjeli do prvního patra. Vystoupili a dali se takovou dlouhou chodbou. Pak zahnuli doleva do další chodby a brzy opět zahnuli doprava. V tomto okamžiku se mi to začínalo plést. Prošli jsme nějakými dveřmi, za nimiž se vinulo schodiště. Vystoupili ještě o patro výš. Prošil úzkou chodbičkou a otevřeli další dveře do další chodbičky. To už jsem vůbec nevěděl, kam jdeme. Byl jsem majorovi nesmírně vděčný, že pro mne vyslal tohohle mlčenlivého průvodce.

„Prosím,“ promluvil konečně, a myš byla u cíle. Ano, tady jsem to už dobře poznával.

Major byl v té veliké místnosti sám, jeho protějšek, jak jsem záhy zaslechl, hovořil ve vedlejší neméně rozlehlé místnosti do telefonu. Dveře byly pootevřené, byly to tajemné dveře, dveře do oddělení vražd.

„Vítám vás u nás, a posaďte se tu někde.“

A jen jsem tak učinil, major Hanousek hodil na stůl balík svázaný motouzem a nadepsaný BRNO.

„Mám tu pro vás novou zásilku,“ hlásil mi s úsměvem, „doufám, že si tentokrát vyberete,“ a rozvázal provázek. A jak bral do ruky jednotlivé trestní spisy, informoval mě zároveň bez nejmenšího vzrušení: „Železniční přejezd — čtyři mrtví, srážka na dálnici — tři lidé uhořeli, z toho jedno dítě, nesprávné předjíždění — spolujezdkyně zabitá a řidič těžce zraněný…“ a mně už se zase zdálo, jako bych u všech těch katastrof byl, a dovedl jsem si taky živě představit fotopřílohy k těm spisům a znovu jsem pocítil nepotlačitelný vnitřní odpor k této ušlechtilé činnosti, kterou pro tak rozšířený list, jakým Ozvěna nesporně je, může dělat jen jediný člověk — Jaromír Petrák. A už jsem se vůbec nedivil, že si mě jedna blondýna, která mně přišla vynadat Jménem dosud neexistujícího Svazu žen — řidiček, představovala úplně jinak, a namísto aby mi vynadala, odešla s tajuplným úsměvem. Ten úsměv se mi až do této chvíle nepodařilo rozluštit.

„A teď hezky po pořádku,“ řekl major Hanousek; nevím, nevšiml si mého zádumčivého pohledu. A vzápětí mi sdělil, jakoby mimochodem: „Jo, máme už tu ženskou.“

„Jakou ženskou?“ A užuž jsem čekal, že mi odpoví: No přece tu blondýnu.

„Tu ženskou z té motorky,“ řekl mi však major Hanousek a otevřel stůl.

„Z jaké motorky?“

Major vyndal modré desky. Usmál se na mne.

„Střep nalezený na místě nehody pochází z reflektoru o průměru 152 mm. Takové reflektory mají jen motocykly.“

„Takže ta guma byl opravdu odštěpek stupačky,“ uhádl jsem.

„A ten kousek žluté barvy byl z ochranné přilby řidiče motocyklu.“

„Teda řidičky,“ opravil jsem majora Hanouska.

Major Hanousek mlčky zavrtěl hlavou. Stále se mírně šklebil.

„Vzpomínáte si, co říkal ráno ve voze praporčík Myška?“

Zavrtěl jsem hlavou. Říkal něco o pampeliškách, vzpomněl jsem si.

„Po takovém střetu, říkal, se musel motocyklista pořádně vymáznout!“

„Teda motocyklistka,“ opravil jsem opět majora Hanouska.

Přikývl. „Tandemistka.“

Už jsem chápal.

„Dostavila se dneska ráno na středisko. Otřes mozku. A pěkně potlučená.“ Posunul přede mne ty desky. „Její výpověď. Chcete nahlédnout?“

A zase jsem držel v ruce počátek dalšího smutného případu, který jako obvykle měl úřední název PROTOKOL O VÝSLECHU SVĚDKA s patřičnými daty a nacionáliemi:

Jiřina Krejzová, nar. 20. dubna 1953 v Kolíně, sourozenci 2 (sestra 15, bratr 13 let), zaměstnání úřednice, matka dělnice, otec stavbyvedoucí, příbuzenský poměr k obžalovanému nemá, toho času v ústavním ošetřování (comoce, pohmožděnina levého ramene), vypovídat schopna.

Výpověď ze dne 10. května t. r., str. 1.

V neděli dne 9, t. m. jsem byla na tancovačce v Kulturním domě v Podolí. Nekonzumovala jsem žádné alkoholické nápoje, pouze limonády (2). Byla jsem se svým známým Zdeňkem Divíškem, který mě sem přivezl na své motorce. Na motorce jsem se s ním uvolila po skončení zábavy vrátit domů. Zábava skončila asi tak o půl třetí a asi ve tři čtvrtě na tři jsme odjížděli — bylo možná o něco později — směrem na Vrátnici. Silnice byla suchá, viditelnost dobrá. Na řidiči Zdeňku Divíškovi jsem nepozorovala, že by pil alkoholický nápoj. Jeli jsme rychlosti asi 50 km/h. Možná i míň, v noci se to zdá vždycky víc. Až do vjezdu na most se neudálo nic zvláštního. Během té doby nás předjelo jedno nákladní auto, myslím, že to bylo vojenské auto. Že to bylo vojenské auto, usuzuji podle toho, že Zděnda říkal, to jsou vojclové. Řidič nákladního auta nás přitlačil až ke krajnici. Jinak jsme žádné auto ani nepředjížděli, ani žádné auto nepředjíždělo nás. To bylo asi tak 3 km před vjezdem na ten most.

Potom už si jen vzpomínám, jak jsme vjížděli na most. Pak to s námi hodilo, vzpomínám si ještě, jak jsem letěla vzduchem, a potom jsem už jenom cítila bolest někde v ruce a v noze a nade mnou se skláněl Zdeněk Divíšek a ptal se mě, jsem-li v pořádku a že prý jsme najeli na nějakou ženskou, co ležela uprostřed silnice. Žádal mě, abych se tam nechodila dívat, protože dotyčná už prý nejeví známky života. Ptal se, jestli mi má zavolat sanitku, já jsem však přece jenom dokázala vstát. Noha nebyla zlomená, jen ruka mě strašně bolela a v hlavě mi hučelo. Šla jsem se podívat na tu paní, neboť mám kurs první pomoci a myslela jsem, že bych jí snad ještě mohla být nějak platná, ale hned jsem viděla, že je to s ní zlé, a řekla jsem Zdeňkovi Divíškovi, přejeli jsme ji a musíme to ohlásit. Zdeněk však trval na tom, že ta žena už na silnici ležela a že ji přejel někdo před námi. Byla těžce zraněná v obličeji, zatímco my jsme jí přejeli — jak mě Zdeněk D. ujistil — jenom nohy v těch místech, jak jsou kotníky. Od nás nemohla mít to zranění v obličeji, které bylo hrozné.

Zde vyšetřovatel vyrovnával papír ve stroji a řádky šly trochu do kopce. Vysvětloval jsem si to tím, že vyšetřovaná Jiřina Krejzová při této vzpomínce prostě nemohla plynule pokračovat. Chápal jsem ji.

Tělo zabité ženy jsme odtáhli trochu ze silnice, a když mi Zdeněk D. slíbil, že to ihned ohlásí na VB, požádala jsem ho, aby mne zavezl domů. Udělalo se mi špatně. Doma jsem byla asi hodinu, ale protože mně bylo stále hůř, maminka mě odvedla na pohotovost. Zvracela jsem a ruka mi strašně otekla a zmodrala. Ze střediska mě odeslali do nemocnice na chirurgii, kde jsem ošetřujícímu lékaři vylíčila, jak k mému zranění došlo. Teprve v nemocnici jsem se dověděla, že Zdeněk D. sice hlásil, že na kraji mostu leží mrtvá žena, nenašel však odvahu říct svoje jméno, což si nedovedu vysvětlit. Ujišťoval mě přece, že určitě ví, že tu paní přejel v místech, co Jsou kotníky, proto ani náraz nebyl tak prudký, jako kdybychom najeli plnou rychlostí do ležícího těla.

Jinak nemám k případu co dodat.

Skončeno a podepsáno v 11.30 hod.

Vyšetřovatel: por. Hovorka — svědkyně: J. Krejzová.

Vrátil jsem majorovi protokol.

„Sakramentskej Divíšek,“ řekl a plácl do desek. „Náklaďák má teď skoro dvanáct hodin náskok.“

„Pěkná fuška,“ mínil jsem.

Major Hanousek pokrčil rameny a jen tak si povzdechl. Otevřel zas žluté desky a skoro monotónně mi to vypočítával:

„Odeslat na expertizu částice laku nalezené v oděvu mrtvé ženy,

— prověřit průjezdy všech vozidel parkujících v okolních obcích, zejména se zaměřením na vojenská vozidla, — zjistit v hotelích Pasáž a Sport, nezdržovala-li se tam asi padesátiletá žena (popis přiložen), popřípadě kdy a s kým odcházela,

— vyslechnout personál restaurací a vináren okresu a zaměřit se přitom zejména na hosty restauračních podniků v obcích Podolí, Douchov a Vrátnice,

— prověřit vozidla všech podniků ve městě a zjistit, kde se v kritickou dobu nacházela, unaveně zvedl hlavu, „celkem 49 bodů, jeden pracnější než druhý.“

„Neboli vylučujete, že tihle dva mladí mají na nehodě vlnu.“

„Náš doktor je toho názoru, že tu ženu nepřejela motorka, ale přinejmenším osobní auto, a vůbec ne ráno okolo třetí, ale už včera večer, ne-ještě dřív.“

„A hele,“ řekl jsem.

„Takže kdyby těch bodů bylo za hodinu 99, ani bych se moc nedivil,“ řekl mi major Hanousek, sklapl žluté desky a já jsem pochopil, že případ se stává záležitostí celého oddělení.

„Děkuju, odtud už trefím,“ řekl jsem svému průvodci na poslední z chodeb a chodbiček, jimiž nám bylo procházet, a seběhl jsem křepce do přízemku. Od vrátnice na mě už zpovzdáli přátelsky mával službu konající strážmistr.

„Pěkné počasíčko,“ prohodil jsem jako starý známý. Trochu mi lichotilo, že i v tomhle obrovském baráku jsem díky svým sugestivně podaným „havárkám“ známý jak falešná pětka.

„Jestli jste ten redaktor, tak máte jít nahoru k majorovi, teď mi sem volal,“ řekl mi na to strážmistr u fortny. „No jste z Ozvěny?“

Přikývl jsem. „A nevíte, co mi chce?“

„Vždyť vám to povídám. Abyste k němu šel. Teď jsem položil telefon,“ opáčil strážmistr — služba. „Jste redaktor?“

Opět jsem přikývl. Vzápětí jsem si představil, jak bloudím tímhle labyrintem, a strážmistr, který si nemohl nevšimnout mého otálení, mi s nádechem mírné žoviálnosti povolil, že mohu nahoru bez propustky. Zoufale jsem pohlédl k výtahu.

Správně jsem vystoupil do prvního patra. Správně jsem se dal chodbou doleva, správně jsem zahnul doprava. A teď přišlo to místo, kde se mi začínal vytrácet pojem severu a jihu. Aha, svitlo mi, dveře vlevo. Správně. Dostal jsem se na schodiště B. Jím je třeba vystoupit o patro výše. Pak přijde dlouhá chodba a za tou chodbou je ještě taková kratší chodbička, ano, kratší chodbička, opakoval jsem sí a stoupal jsem o patro výše. Po kratší chodbičce nahoře však nebylo ani památky. Byla tu zase nějaká dlouhá chodba a v ní mne obestřel pocit pohádkových hrdinů, kteří, přestoupivše bludný kořen, pátrají po kýženém světýlku. Bylo mi skoro do pláče. Bezpečně jsem se ztratil v těchto bezpečnostních katakombách. Nezbude ti, říkal jsem si sugestivně, než otevřít prostě nějaké dveře, to už je fuk, a poprosit o záchrannou akci. Zmáčkněte však nějakou kliku v baráku, kde každé druhé dveře mohou být přís-taj-dův, případně zapovězené dveře nějakého náčelníka, který vám v úžasu zahřmí v ústrety: KDO VÁS SEM PUSTIL? SLUŽBA? a chudák žoviální strážce brány je kvůli vám předčasně penzionován. Jelikož velice nerad dostávám lidi do maléru, rozhodl jsem se, že budu jen tak chodit po chodbách, poletovat a bloudit, hledat VÝCHODY a VCHODY a BUDOVU B a BUDOVU A a DVŮR a SKLEP a PŮDU a VÝTAH a LABORATOŘ a KARTOTÉKU a VSTUPUJTE JEDNOTLIVĚ — konečně rozumná tabulka!

Vstoupil jsem tedy jednotlivě. Místnost obsahovala ještě další místnost, oddělenou překližkovým pažením. Vstoupil jsem do úřadovny VYSTĚHOVALECKÉ PASY — URGENCE.

Za přepážkou a za stolem seděl muž a proti muži dívka.

Přál jsem si v duchu, aby se mě ujala právě ona.

„Dobrý den,“ povídám.

„Je pondělí,“ sdělil mi však skrze zuby ten muž, aniž na mne pohlédl. Podpisoval nebo čísloval neustále nějaká lejstra.

Přikývl jsem.

„Je pondělí, vážený,“ opakoval mi ten člověk, s nímž jsem se nehodlal přít.

„Ano, je, já… nějak jsem tu to… zabloudil,“ řekl jsem hbitě, abych zabránil možným nedorozuměním.

Konečně ten člověk vzhlédl od svých lejster a prohlížel si mě do půli těla, jež nebyla zakryta dřevěným pažením.

„Co si přejete?“ zeptal se mě tónem, který v podtextu skrýval větu mnohem delší.

„Nevím, kde bych našel majora Hanouska,“ přiznal jsem se bez mučení.

„Major Hanousek, to jsou dopraváci,“ řekla mi ta dívka, „to máte v budově B.“

„Ano,“ souhlasil jsem živě, a dodal jsem: „B,“ vyznělo to však trapně. Vpíjel jsem se očima do tváře té dívky, doufal jsem, že ona si mě teď vezme na paškál, nicméně její protějšek si zřejmě řekl, to je můj člověk, a věnoval se mi dál, ani ho nenapadlo něco razítkovat nebo podepisovat.

„Tak poslechněte, vážený,“ oslovil mě znovu tímto korespondenčním titulem, „vy myslíte, že máme čas běhat po budově s lidmi, kteří si spletli hlavní vchod?“

Přikývl jsem, vzápětí jsem však zavrtěl hlavou.

„Totiž,“ řekl jsem.

„Je pondělí,“ oznámil mi znovu ten člověk a já jsem pocítil jemné trnutí v šíji, „a pondělí není úřední den, máte to jasně na dveřích, vážený.“

„Já vám to ukážu,“ nabídla se zcela náhle dívka, a teprve přede dveřmi jsem pochopil, že to mínila samaritánsky. Nejenže mě dovedla až ke schodišti budovy B, ale ještě mi ukázala na chodbu, která mě docela určitě dovede k majoru Hanouskovi. Řekl jsem jí, jaká je strašně hodná, že se takhle v pondělí obtěžuje, a ona opáčila, že si beztak chtěla jít do kantýny pro chlebíček. Automatika svobodného mládence mi ve vteřině přihrála tuto eventualitu: pozvat ji na chlebíček nebo na kafe.

Bohužel, pozdě. Už byla někde vpolou schodiště. Druhá pěkná ženská, která mi za jediný den utekla. Zamyslel jsem se. Ne, před takovými pěti lety by se mi to nemohlo stát. A s touto utkvělou myšlenkou jsem vstoupil do kanceláře majora Hanouska.

Major na mne vrhl pohled. Víc nemohl, telefonoval. Někdo mu něco dlouze vykládal. Major Hanousek němě ukázal na židli. Roztáhl tvář do krátkého úšklebku a pokýval hlavou.

„Já si to taky myslím,“ řekl do telefonu. Pak na mě něco bezdeše zaslabikoval, něco jako MÁMO, ale asi jsem to špatně vyluštil.

„Pokud se nepřepočítáte s tím dohadem,“ řekl zase do telefonu, pokyvoval hlavou a spokojeně se na mě šklebil. Otevřel modré desky a přistrčil je ke mně. Na útržku z bloku stálo: OO VB 7.

„Buď zdráv,“ řekl konečně a položil telefon. „No tak,“ otočil se a otázal se mě, kde jsem. Sdělil jsem mu, že jsem ho omylem sháněl v urgencích vystěhovaleckých pasů. Trochu na mne zíral. Také jsem se mu přiznal, že mě skoro až sem museli přivést z budovy A.

„Chcete si někam vyjet?“ zeptal se mě major zničehonic, „nemyslím na vystěhovalecký pas,“ pokračoval ihned s postřehnutelnou ironií, „myslím semhle.“ A zaťukal na ten lísteček s poznámečkou OO VB 7. „Máme ho,“ sdělil mi lakonicky a mně svitlo, to byla ta MÁMA.

„Tomu říkám rychlá práce.“

„Ale prosím vás, redaktore,“ mávl rukou major Hanousek, „v praxi je to trochu jednodušší než v časopisech. Ten chlápek — aby bylo jasno — se nám před chvílí přihlásil.“

„To je gól,“ řekl jsem s notnou dávkou zklamání.

„Senzace se bohužel nekoná. Tak teď si hezky pospěšte, než to s ním hoši na sedmičce sepíšou, ať vám ho nevyfoukne prokurátor. Chtěl jste to mít, myslím, do soboty, ne?“

A když už jsem za sebou zavíral dveře, vykřikl za mnou: „Moment, odvedu vás dolů, abyste neskončil s platným pasem v Austrálii.“

Skončil jsem na obvodním oddělení VB. Hleděl jsem do zasmušilé tváře jednoho nadpraporčíka, jehož jméno jsem si nezapamatoval. Přišel jsem s křížkem po funuse. Muž, který se jim tu před malou chvílí přiznal, že dnes v ranních hodinách na vrátnickém mostě přejel neznámou ženu ve věku asi padesáti let, tu už nebyl.

„Odvezl si ho soudruh Vrána,“ sdělil mi nadpraporčík. Nyní přemítal o tom, má-li či nemá-li mě nechat alespoň nahlédnout do protokolu, mě, osobu soukromou, neporuší-li se tím předpisy, v tomto punktu jasné a striktní.

Nicméně jméno a telefonické svolení majora Hanouska, hlavního papaláše přes nehody, nakonec zapůsobilo. Nadpraporčík to vyřešil šalamounsky.

„Já vám ale protokol stejně neukážu,“ řekl mi a přivřel jedno oko. „Protože jste mi ale sympatickej, pravidelně čítám ty vaše havárky v Ozvěně, pustím vám tamhleten flašinet.“ A vstal, aby přinesl na stůl obrovskou bednu s dlouhatánskou šňůrou. „Pro vaši potřebu to, bude, myslím, naopak ještě atraktivnější,“ řekl. Ano, šel na to správně, dneska musí být všechno atraktivní — spotřební zboží, první stránka Ozvěny, obálky knížek, výrobní programy, léky na civilizační neurózy, mořské pláže, myšlenky, manželky… prostě všechno, co dříve stačilo, když bylo solidní. Poptávka po solidnosti zanikla, svět žádá atraktivnost, kvalita ztratila na zajímavosti, hlavní je, že tě to trkne, až nadskočíš, toť účel hry.

A jelikož během těch střelhbitých úvah, jež ve mně v desetině vteřiny vyvolá třeba jediné slůvko, zastrčil nadpraporčík kolík do zástrčky, začalo se pomalu otáčet kolo osudu a pak se ozval hlas, dutý jak ze záhrobí: „… a tak jsem ten stín zpozoroval,“ a vzápětí kvik-kvik- kvik, začali jsme od prostředka, vysvětlil mi nadpraporčík, a kotouč s magnetofonovým páskem vzal prudký zpětný chod. Když nadpraporčík znovu cvrnkl do knoflíku, kdosi neznámý nám suše oznamoval, že v tom obchodě opravdu nic nebylo.

„To ještě není ono,“ upozornil mě nadpraporčík a usmál se téměř provinile, „to je ten chatař, číslo.“ Cvak, a nadpraporčík zrychlil kotouč o pár prudkých otáček.

„…jsem se vracel s garantem z Brna,“ sdělil nám hlas.

Nadpraporčík kývl, bylo to tedy ono, nepokoušel se to již hledat od začátku, jistota je jistota, usoudil, a i ta nejmodernější technika má své brouky.

„… po státní silnici, směrem na Vrátnici, byla tma, světla jsem však měl v pořádku, viděl jsem teda dobře,“ oznamoval dutý, huhňavý hlas, zakletý v sonetu, a já jsem dobře vycítil, že hlas toho člověka je pozměněn nejen proto, že magnetofony této značky mají parametry spíše tuzemské než světové, ale i situací toho, který teď znovu vypovídal na příkaz červeného knoflíku, situací, která byla všechno, jenom ne atraktivní. V tom huhňání jsem rozeznával obavy, úzkost, strach z toho, co se to vlastně přihodilo a co přijde teď.

„Světla jsem měl v pořádku,“ říkal ten hlas, „a ten stín na silnici jsem zpozoroval ze vzdálenosti sto, možná ještě míň metrů.“

Měl jsem pojednou pocit, že ho vidím, jak sedí na židli před touhle bednou a ruce se mu třesou, občas si je dává k bradě, nebo ob vteřinu oklepává cigaretu do popelníku a v obličeji mu hrají všechny svaly a v očích — ano, i jeho oči jsem si už dokázal představit — je nejenom ten děs, ale i prosba, žádost, nepronesená výzva: Snažte se to pochopit, proboha!

„Ať jsem jel devadesátkou, víc určitě ne,“ pokračoval pásek hlasem o poznání hlubším, a teď i pauzy mezi slovy jako by se zvětšovaly, „a když jsem se přiblížil k tomu temnému stínu,“ stín je vždycky temný, zapracovala moje profesionální automatika, „asi tak na dvacet metrů, bylo mi už jasné —“ pauza, „je to člověk.“ Pásek se točil naprázdno. „Spatřil jsem kabát… nějakou kabelku… a vtom na mě přišel takovej — já nevím — jestli to byl strach. Strach, že už to nedokážu. Chytil jsem volant pevně do rukou, chtěl jsem strhnout řízení prudce doprava, ale po pravé straně jsem měl sloupy.“

A v další kratičké prodlevě mi došlo: ten člověk není zbabělec, ale někdy se to tak semele a trvá to strašně krátce, desetinu nebo možná setinu vteřiny, a člověk musí volit: buď já, nebo jakýsi neznámý stín. A další desetina vteřiny už jaksi automaticky přináší řešeni: každý řidič volí ve svůj prospěch; ne, to není nic egocentrického, takhle pracuje podvědomí a desetina vteřiny je prostě příliš krátké doba, aby se na tom dalo cokoliv změnit. A jak jsem to tak poslouchal z toho pásku, bylo mi pojednou jasné, že ani já, ani tenhle nadpraporčík nečníme nad tímhle člověkem, jenž se tak evidentně provinil proti liteře zákona. Zabil člověka, protože se už nedalo nic dělat. Zní to ovšem setsakramentsky zle. Ale tak nějak to bylo, tak to zcela určitě bylo.

„Už to nešlo,“ pokračoval můj neznámý ze sonetu, „opravdu se už nedalo nic dělat. Musíte mi to věřit. Měl jsem snahu, měl, ale… Musíte mi to věřit.“

Věřil jsem mu to. V tomto okamžiku jsem mu to věřil.

„Nejprve tupý náraz zpředu, a pak jsem cítil, že ho – toho člověka — že ho vleču pod autem.“

Pásek jemně šelestil.

„Asi tak po dvaceti metrech… jsem přeřadil na trojku. Nebrzdil jsem…“

Nastražil jsem uši. Nadpraporčík významně pokýval hlavou.

„… pak na dvojku,“ řekl nám zase ten hlas, nyní už tak tiše, že nadpraporčík musel přidat na zvuku. „A aniž jsem se podíval, co se to vlastně stalo, jel jsem dál.“

Takhle je to tedy. Krátce jsem pohlédl na nadpraporčíka, který povysunul spodní ret.

„Nevěděl jsem, zdali je mrtev nebo zdali ještě žije. Věděl jsem jen, že mám strach zastavit, obrátit to a jet se tam podívat. Takový strach, že… já nedokážu, víte, dívat se na zraněnýho nebo… na mrtvýho člověka. Kterýho jsem možná — zabil.“

A zase ticho, rušené jen šustivým otáčením netknutého pásku, který někdy prozradí na člověka víc, než by si mohl pomyslet.

„Přijel jsem domů, ani nevím jak. Nedokázal jsem ani stát, pořád se mi tak chvěly nohy, něco hroznýho. Hned jsem si šel lehnout, ale oka jsem nezamhouřil. Čekal jsem na rozednění. Doufal jsem, že ráno přinese rozluštění. Přejet člověka, stále jako bych tomu nemohl uvěřit.“

Muž teď hovořil rychleji a plynuleji, řekl bych dokonce vyrovnaně.

„Hned ráno jsem šel do garáže a nastartoval vůz. Musel jsem se tam vrátit. Myslím na to místo, kde k tomu došlo.“

Ano, je klidný, neboť řešení se přece jen — ať už jakékoliv — dostavilo s úsvitem. Vrátit se tam, pozdě, ale přece, jak se obvykle říká, a já bych to v tomto případě poobrátil: přece, ale bohužel příliš, příliš pozdě…

„Našel jsem to hned. Už tam byli příslušníci. Zapisovali… měřili… a jednu chvíli jsem už byl rozhodnut, zastavíš a přiznáš se jim, ale pak to na mě zas přišlo. Někoho jsem viděl na mostě. Co když je to nějaký příbuzný, třeba otec…“

Nezdržel jsem se, abych se nenaklonil nad magnetofon.

„Stál tam uprostřed mostu, zdálo se mi, že se samým zoufalstvím ani nemůže pohnout — jako by uvažoval, má-li skočit z toho mostu… A tak jsem přidal plyn a vyrazil kupředu a přál jsem si už jen jedno — být daleko odtud, ujíždět pryč a nikdy se nevracet na tenhle strašný most.“

Všiml jsem si, že na mě nadpraporčík pátravě hledí. Nedovedl si asi vysvětlit, proč bubnuji prsty na skříň magnetofonu. Přestal jsem s tím okamžitě, jakmile jsem si to i já uvědomil. Mé bubnování však nebylo tak docela zbytečné. Vyvolal jsem v sobě ducha svatého a ten mě osvítil svým namodralým fluidem: sepíšu psychologickou „havárku“, viník se mučí tak dlouho, až se promučí k doznání. Reálie, ostatně nikterak atraktivní — ať jdeme s dobou — vysuneme protentokrát do proscénia a dáme vyniknout lidské psýše, nastolíme znovu věčnou otázku viny a svědomí, strachu a trestu. Bohoušek má možná pravdu a já se na tom možná opravdu „udělám“.

„Cestou mě to zase přepadlo, myslím ta úzkost,“ říkal mi hlas, teď již celkem zbytečně, protože to už byla jen omáčka, jakou svede u novin kdekdo, „už jsem málem ani nedokázal udržet volant v rukou. Bylo to hrozný. Teď jsem to věděl, já ho zabil. Zabil jsem člověka.“ A co řekl ten hlas vzápětí, nebylo tak docela zanedbatelné. „V tom okamžiku jsem věděl, ať jedu kamkoliv a jakkoliv rychle, dříve nebo později zastavím a řeknu to. Přihlásím se na nějakém VB.“ A opět tišeji dodal: „Činím tak zde, a až teď, ano, vím, měl jsem tak učinit okamžitě. Řekli mi, že to byla žena. Možná že je to matka několika dětí a byli by ji zachránili, kdybych…“

V hlase toho člověka bylo skutečně zoufalství. Byl na dně. A já jsem si kupodivu teprve nyní uvědomil, že ho vlastně znám. Na okamžik jsem docela určitě zahlédl jeho tvář za sklem toho náklaďáku v pondělí ráno na mostě. Dokonce se mi teď ta tvář začala vybavovat na bílé zdi těsně nad mapou obvodu. Byl ramenatý, mohutnou černou kštici nad čelem a něco výrazného v tváři, nevím, nos, knírek či mohutné kotlety… ale viděl jsem ho a on viděl mne. Právě v tom okamžiku podmalovaném nervy drásajícím zvukem motorové pily v modrém lese.

A tu jako by se mi ten zvuk znovu zařízl do masa.

Nadpraporčík hbitě sáhl po přístroji.

„Slyším,“ vykřikl těsně vedle mého ucha.

Úplně jsem se vzpamatoval.

„Ano, je ještě tady, soudruhu majore.“ Nadpraporčík zvedl obočí. „Provedu, soudruhu majore.“ A byl jsem to já, komu předával sluchátko.

„Petrák,“ řekl jsem překvapen vlastním hlasem.

„Hanousek,“ zařval mi major do ucha. „Redaktore, zaklapněte blok. Všechno, co jste si zapsal o tomhle případu, zahoďte.“

„Já jsem si nic nepsal,“ řekl jsem; byla to ostatně svatá pravda, málokdy něco zapisuju, spoléhám na svou fantastickou paměť — a proč to nepřiznat — bujnou fantazii.

„Tím líp,“ řekl mi major Hanousek a podal mi stručné, nicméně jasné vysvětlení: „Střelili jsme kozla, milý redaktore.“

„Haló! Kozla? Nerozumím, jakého kozla?“

„Podívejte se, redaktore,“ řekl mi major Hanousek dobrácky, „nemyslete si, mě to dost mrzí, že jsem vás dneska honil od čerta k ďáblu a nakonec je z toho karas. Až vám řeknu, co mi teď přinesli z prosektury, všechno pochopíte naráz.“

Mimoděk jsem si přisunul židli, jako bych cosi větřil ve vzduchu svým neomylným reportérským chřípím, a židle je přece jenom cosi, oč se člověk nakonec může opřít.

„Podívejte se, redaktore, tu paní Pírkovou,“ už i jméno mají, žasl jsem v chvatu, „nepřejelo žádné auto.“

Ten okamžik jsem měl silný dojem, že opravdu nějak mizerně slyším.

„Totiž přejelo,“ pokračoval major vzápětí, „přejelo, ale nezabilo. Tak je to, aby bylo jasno.“

Jasno?

„Jste u toho, redaktore?“

„Jsem, jsem, ale že bych něco chápal, to teda nechápu.“

„Všechno pochopíte.“ Major Hanousek se na chvíli odmlčel. „Paní Pírková zemřela nikoli na následky nějaké dopravní nehody, ale na následky udušení,“ sdělil mi tichým hlasem. „Ale to ještě není všechno. Lékaři tvrdí, že byla mrtvá už včera, a dávno před půlnocí.“

„Tak to je…“ hlesl jsem.

„Správně, je tu vážné podezření, že jde o trestný čin úkladné vraždy, milý redaktore.“

„To tedy znamená…“

„To tedy znamená, že případ přestává být naším případem. Všechno teď spadá do vedlejší místnosti. Já vím, že vás to mrzí, ale mám tu pro vás to Brno; kdy si pro ně přijdete? Zapomněl jste mi to tu na stole, člověče!“

„Tak teda vražda,“ řekl jsem.

„Ovšem, ovšem, vypadá to na to. Případ dostal kapitán… teď mi vypadlo jméno, přišel k nám teprve nedávno, tuším z Brna, ne, z Budějovic. Kdy si přijdete pro to Brno?“

„Nepřišel náhodou z Hradce?“

„Jo,“ bouchlo to ve sluchátku, „z Hradce, máte pravdu.“ A vzápětí major žasl: „jak to víte?“

„Já to nevím. Já jenom znám jednoho kapitána z Hradce, co vyšetřuje tyhle věci.“ A ještě jsem se zeptal: „Nejmenuje se náhodou Bajer?“

„Jak to víte?“ vybuchl major Hanousek.

„Takže kapitán Bajer,“ řekl jsem spíše sobě než majoru Hanouskovi a v této chvíli jako bych věděl, že celý případ pro mne nekončí, spíše naopak; nic takového jsem však majoru Hanouskovi po telefonu neřekl.

„Zejtra ráno,“ řekl jsem, „budu u vás. Přijdu si pro to vaše Brno,“ a položil jsem sluchátko. A jakmile jsem je položil, musel jsem se až podivit, jak nevyzpytatelná zákoutí mají naše mozkové zákruty: ta blondýna, napadlo mě pojednou, se přece musela zapsat u nás na vrátnici; jak to, že mě to nenapadlo hned?!

3

Ten den jsem se už do redakce nevrátil. Nazítří, když jsem procházel vrátnici, jsem měl tak trochu výčitky svědomí: celý den přišel vniveč; aby to však neznělo tak vznešeně: zabil jsem pondělí. Ačkoliv sháňka materiálu, s tím je taky třeba počítat. To nejde přijít, sednout za stroj a začít do toho mlátit. Reportér není spisovatel, reportér nemá tu obrovskou výhodu, že může psát kdykoliv o čemkoliv a jakkoliv, reportér musí mít při ruce fakta, jež si může každý ověřit. Pouze autoři historických románů mají mou úctu. Ti alespoň musejí prolézt archivy a shánět očité svědky dávno zašlých dějů, jež rozezněly jejich tvůrčí nerv; autoři historických románů jsou v podstatě reportéři, kteří se dostavili na místo se zpožděním.

„… brý ráno, pane Vácha,“ strčil jsem hlavu do okénka vrátnice. „Pane Vácha, prosím vás, nepůjčil byste mi ji na momentík?“

„Neexistuje, soudruhu. Se nesmí odnášet. Kniha návštěv. Byste měl vědět. Hodinu lítat po budově a shánět knihu návštěv, to tak!“

Tím ovšem nechci naznačit, že pan Vácha je vrátný komisní, naopak, pan Vácha vůbec není zlý vrátný, vrátnice nicméně člověka zformuje, vždyť kam by přišel vrátný, kdyby se musel s každým hodinu vybavovat. Ukaž, občane, občanku, ohlas účel návštěvy, oznam jméno navštíveného, a já vypíšu do knihy návštěv datum a hodinu tvého příchodu. Ty mi to, občane, tadyhle dole podškrábneš, a to je všechno; tak to musí být, předpis je předpis.

Snadno jsem panu Váchovi vysvětlil, že knihu návštěv, kdepak, neodnesu, že pouze nahlédnu. Hledám především křestní jméno Jana a příjmení končící na -ková. Nebo tak nějak. A kupodivu, ani jsem nemusel hledat dlouho.

Jana Jílková, příchod 10.13, odchod 10.35

Zaměstnavatel: Čs. rozhlas

Účel návštěvy: k šéfredaktorovi Ozvěny

Zlatý náš no passaran; kdeže, neprošla mu.

„Neprošla by mi, ani kdyby byla bruneta,“ řekl pan Vácha.

Tohle ráno začínalo skvěle. Vyběhl jsem hbitě do prvního patra.

V redakčních místnostech v prvním patře, v tak brzkou dopolední hodinu zejících prázdnotou, jsem se pozdravil s Jarmilkou ze sekretariátu, ale tentokrát jsem ji nezdržoval řečmi, které beztak nikam nevedou, a vletěl jsem rovnou do našeho vigvamu. Měl jsem to už v hlavě.

„Tě bůh,“ oslovil mě Karlíček; co ten tu, proboha, dělá v půl deváté?

„Brejtro, Kadle,“ usmál jsem se na Karlíčka, a vzápětí jsem zvážněl; uvědomil jsem si, že se na něho vlastně zlobím. V mžiku jsem zkontroloval sklo na svém stole. Karlíček cvakal za svým strojem, aniž vzhlédl. Co to. Žádný výstřižek s poodhalenou slečnou, žádný rozverný nápis, nikde nic nového? Téměř starostlivě jsem na Karlíčka pohlédl.

„Včas vstávat, včas do práce a v práci houževnatě pracovat,“ poučoval mě Karliček nezištně, zatímco já jsem štrachal ve všech zásuvkách. Kam jsem si dal, hrome, ten diář? — Nemohl jsem si nevšimnout něčeho šílenýho na poličce. Ozdobná zahradní skulptura velikosti granátnické boty stála svou němou stráž na Karlíčkově PéPéZetce (= polici porcelánových zvěrstev). Karliček již zpozoroval můj upřímný údiv a podal mi ochotně všechny dostupné Informace.

„Nádherrrná věcička,“ řekl s tím svým znaleckým protáhlým r, „před malou chvilinkou mně to tu nechala jedna dáma. Přesněji řečeno, přinesla to — jak pravila — vašemu kolegovi v brejlích. Ale protože jsi tu nebyl,“ pokračoval Karliček ochotně, „dala to mně. Nádherrrná věcička.“

„Blondýna?“ vydechl jsem.

„Jakže?“

„Měla světlý tyhle?“

Narýsoval jsem kol své hlavy něco jako svatozář.

„Co já vím? Neměl jsem — no uznej! — oči pro ni.“

„To byla vona,“ řekl jsem v kratičkém zamyšlení. „Představila se ti?“

„Zajisté. I já se jí představil. Půjde-li to s námi takhle dál, mám s ní do roka svatbu.“

„Prosím tě, Karlíčku,“ vpadl jsem téměř úpěnlivě, „ta dáma — pokus si vzpomenout — nejmenovala se náhodou Jílková?“

„Jílková? Proč?“ Karliček na mě udiveně hleděl. Přesněji řečeno, hleděli jsme na sebe udiveně oba. „Jmenovala se Pátková. A jmenuje se tak dosud, pokud se mezitím neprovdala.“

„V kolik tu byla?“ řekl jsem s nervózním tikem v levém očním koutku. „Odhadem!“

„No tak ať je to patnáct minut. A neřvi na mě, mám žaludeční neurózu.“

„Karle, Jílková — určitě se nejmenovala Jílková?“

„Podívej se na tu krásu,“ řekl mi Karlíček nepřítomně, „to je… to je… a k tomu ten oduševnělý výraz v tváři pidimuže.“

„I vlasy mu uniknou, to je děsný.“

„Jaký vlasy? Jaký vlasy?“ opakoval Karliček a znovu pohlédl na věcičku. „Má čapku. Nevidíš? Čerrrvenou čapku…“

„Jílková!“ zařval jsem, abych vytrhl Karlíčka ze zanícení.

„Pátková,“ zařval Karlíček „a nebyla to blondýna.“ Obrátil se na mě a řekl skoro plačky: „jestli mi tu budeš řvát, budu si muset vzít seduxen.“

Vyběhl jsem z vigvamu. Řítil jsem se ze schodů.

„Pane Vácha, pane Vácha…“ zase jsem se sápal po knize návštěv.

„Hergot! Vopatrně. Se roztrhá vobal!“

„Hned vám to vysvětlím, pane Vácha, hned, hned, hned…“

Listoval jsem. Jílková, Jílková, Jílková. Tady, ovšem, je to ten podpis. Neprošla mu. Pronesla sice trpaslíka, v němž mohlo být zalito pět kilo trinitrotoluenu, ale není povinností vrátných kontrolovat do budovy přinášené, leč pouze odnášené. Potud předpis.

Studoval jsem ty tahy. Ten podpis jako by mi učaroval. Jechová? Nebo Juhová? Ale v žádném případě Pátkové, Karlíčku! Copak tohle je P?

„Pane Vácha, vy jste takovej rozumnej člověk,“ strčil jsem před něho knihu, „kdybyste měl rozluštit tenhle podpis, jak byste to četl?“

„Tenhle?“

„Ne, tenhle.“

„Tenhle.“ Pan Vácha si přisunul knihu blíže. „Důležitý je tohle,“ řekl a ukázal mi na nějaké číslo.

„Co je to?“

„Číslo občanskýho průkazu. Důležitý. Jmen máte moc, ale číslo, číslo má každej jen jedno. To svý.“

Vyměnili jsme si s panem Váchou strnulý úsměv.

„Výborně, pane Vácha. Tužku, pane Vácha. A kousek papíru. Moc děkuju.“

„Vy nemáte tužku, vy nemáte papír, jakej jste to redaktor?“

„Prosím?“ opisoval jsem si rodné číslo blond slečny Jílkové nepíšící propiskou, „víte, já píšu jedině na stroji, pane Vácha.“

Pan Vácha mi mrkl přes okraj okénka k nohám, jelikož tam žádný stroj neviděl, půjčil mi špačka.

Pro dnešní dopoledne jsem už nemínil zhoršovat Karlíčkovi jeho neurózu. Nemusí to být nic příjemného. Karlíček, jak říká, to dostal z toho věčného blázince, který panuje v celém prvním patře, a z čiré nezbytnosti pohybovat se mezi samými abnormály. Karlíček je typ, který notabene nesnáší velkoměsto. V pátek ve dvě nasedne do své sto let staré oktávky a upaluje šedesátkou do své chalupy, kde aktivně odpočívá týden co týden osmačtyřicet hodin; neboli hobluje, piluje, vyzdívá, zatlouká, bílí, lakuje, zametá. Dostatečně nadýchán prachu a pachů ze všech možných chemikálií, laků a mořidel, cítí se každé pondělí skvěle.

„Nejenom ten vzduch. Ale to ticho, to nádherrrné ticho…“

Vloni na podzim mě dokonce přinutil vlézt do oktávky a udělat si tam výlet. Tam jsme jeli tři hodiny a zpátky skoro čtyři jako plechová součástka stokilometrového štrůdlu zrekreovaných automobilistů. Ještě teď na to vzpomínám částečně s hrůzou, částečně s úžasem, jak vůbec může někdo existovat v takové tmě, v takovém vlezlém chladu, který čiší ze všech těch metr silných zdí, vegetovat dva dny bez tekoucí vody, rádia a světla; proč se tak značná část naší populace chce za každou cenu vracet svými oktávkami do sedmnáctého století? Záhada. A jak jsem o tom začal uvažovat do hloubky, tak jsem si vzpomněl na Dva soudky. Tou dobou tam bude ještě poloprázdno.

Jeden stolek byl obsazen dvěma študáky, kteří nad espresem zarytě mlčeli. Ona a on. Na sesličkách u baru seděli kolegové z jednoho armádního listu. Protože můj příchod nevnímali, nehrozilo zatím nebezpečí debaty o bezzákluzových kanónech.

„Všechno jsem četla, pane redaktore,“ uvítala mě paní Blanka s milým úsměvem. Paní Blanka byla náhodou výborná ženská. Znala své kunčafty jako svoje boty, a sotvaže mě spatřila ve dveřích, věděla: tenhle nesnídal. Samozřejmě, nesnídal jsem. Snídaně je sice zdravý obyčej, předpokládá to však koupit si alespoň den předtím chleba, vajíčka, salám a máslo. Zkrátka celou aktovku potravin a pak se s tím ráno půl hodiny zdržovat. Takže nesnídejte doma, zaskočte si k paní Blance ke Dvěma soudkům. Paní Blanka je tu od toho, aby ušetřila hrozně zaměstnaným lidem spoustu času. Přinese vám to hezky až pod nos a ještě vám s úsměvem popřeje: Dobrou chuť, pane redaktore, dva chlebíčky?

„Děkuji, paní Blanko, jste zlato.“

Měl jsem žaludeční křeče. U mě to nebyla neuróza, u mě to byl hlad. Jsem zatím zdráv, jelikož nemusím kočovat za čerstvým vzduchem a za tichem přírody.

„Něco strašnýho, pane redaktore, akorát teď jsem to dočetla.“

Paní Blanka byla krom toho horlivou čtenářkou mých „havárek“. Patřilo už jaksi k věci, že jí ke každému případu přidám ještě nějakou tu pikantní podrobnost navíc. Teď ji například zajímalo, kdo byl v autě, v kterém uhořeli na přejezdu čtyři lidi.

„Náký cizinci,“ řekl jsem. Chlebíčky byly opravdu výtečné.

„Chudáci,“ řekla paní Blanka a na chvilku se zamyslela. „Přijedou k nám na rekreaci a… dáte si dvě decinky?“

„Paní Blanko,“ přikývl jsem, „vzpomínáte si ještě na případ řidičky renaulta, která nesprávně couvala?“

Paní Blanka mi nalila dvě deci badačónu.

„No jakpak by ne, ale to už je měsíc starej případ.“

„Včera ráno,“ řekl jsem a pustil jsem se do chlebíčků, „za mnou přišla. Ta řidička toho renaulta. Prej z reportáže vyplývá, že ženská nepatří za volant.“

„Vona ale necouvala v renaultu, vona měla fiatku, pane redaktore, osm set padesátku,“ opravila mě paní Blanka s jistotou znalce své věci. „A ten v tom renaultu o ni štrejchnul a najel na sloup.“ Zvedla skleničku proti světlu. „Zavlnila to samozřejmě ona, při výjezdu z parkoviště měla dát přednost, to dá přece zdravej lidskej rozum.“

„Tady to vidíte,“ řekl jsem zamyšleně, „a já žil v představě, že jela v renaultu.“

„Dáte si eště deci?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Na čem děláte teď? Zas nějakej horror na přejezdu?“

„Tentokrát to vypadá na něco mnohem horšího, paní Blanko.“ Srkl jsem si lahodného, dobře vychlazeného badačónu. „Včera ráno našli přejetou ženu na vrátnickým mostě. Zjistilo se, že nebyla přejetá nějakou náhodou, ale…“

„Ježíšmarjá,“ zajásala paní Blanka, „a kdy to vyjde?“

„Někdo ji zabil. Úmyslně.“

„A maj ho?“

„Mají jich už několik,“ protáhl jsem tvář. „Zdá se však, že ani jeden nebude ten pravej.“

„Vražda na mostě,“ řekla paní Blanka, hledíc sklem na rušnou třídu, „to bude fajn titulek.“

„Právě, že na mostě ne,“ řekl jsem. „Ten chlap ji někde zaškrtil a na tom mostě ji vyložil. A zmizel.“

„Neznámo kam,“ doplnila paní Blanka, „ježkovy zraky, nedáte si eště jedno? Vážně ne?“

Usmál jsem se na paní Blanku. Znal jsem ji, věděl jsem, jak ráda by ze mě vytáhla kdejakou další podrobnost, já jsem však k jejímu zklamání o další deci nepožádal a krom toho jsem ani žádné podrobnosti neznal. Paní Blanka chtěla alespoň vědět, v kterém čísle to vyjde. Řekl jsem, možná za měsíc, možná za rok, podle toho, jak rychle skončí pátrání. A i když všechno dobře dopadne a vraha nakrásně chytnou, stále ještě zůstává otázka, nebude-li se případ zdát našemu starci poněkud netypický, vybočující z linie „havárek“.

„Je docela dobře možné, že celý tento záhadný příběh vůbec nespatří světlo světa, paní Blanko.“

„Ale, spatří,“ ozvalo se od barpultu za mnou, a já si uvědomil, že vojenští novináři jenom předstírali, že mě nevnímají, „jen klid, Jardo,“ a Jiří Doubek, starší z obou, se už sunul ze židličky a hrnul se ke mně s fantastickým návrhem: „My to berem, viď, Gustíku, a když to bude dost atraktivní, hodíme mu to na pokračování.“

„Paní Blanko,“ pokýval jsem významně hlavou, „dala byste nám sem ještě třikrát dvě deci toho badačónu?“

„Jste to vy, příteli?“

Otočil jsem se a pohlédl do té známé tváře, napůl osvícené sluncem.

„Co hledáte v tomhletom strašném baráku, prosím vás?“

Ta známá tvář se na mne přívětivě usmívala.

„Vy mi to asi nebudete věřit, kapitáne, ale zrovna přemýšlím o tom, jak se k vám nepozorovaně dostat.“

„Ke mně? Na kriminálku?“

Němě jsem přikývl. I já jsem se usmíval. Stále jsem nemohl věřit, že to nakonec bude takhle snadné. Takovouhle kliku má jenom jeden typ lidí. Reportéři.

„Vypadáte stále mladší,“ řekl mi kapitán Bajer, když jsme obsadili výtah. Hodil jsem přes síť stejně zdvořilý return. Ve stručnosti a kvapu jsem kapitánu Bajerovi sdělil veškeré novinky, týkající se mé osoby: vše při starém, Ozvěna, reportáže, seriál „havárek“ a od té patálie s vraždou v hotelu Orión nic obzvlášť vzrušujícího. Život jde celkem spořádaně vpřed, život smutného stárnoucího mládence — drc — a stáli jsme.

Kapitán Bajer mi ukázal na své dveře.

„Dáte si kafe?“

Usilovně jsem před těmi dveřmi přemýšlel, s jakou tam na něho půjdu, abych ho příliš nepoplašil. Dovedl jsem si představit to nadšení, až mu oznámím, že hodlám pátrat spolu s ním po jednom vrahounovi.

„Představuji vám největšího reportéra v tomhle velikým městě, Milenko.“

„Petrák,“ vykročil jsem a podal Milence pravici. „Kapitán ovšem přehání, jako vždy. Mám jen metr pětasedmdesát.“

„Čtete Ozvěnu, Milenko? Tenhle pán tam píše všechny ty zajímavé havárky.“

„Tak to jste vy?“ divila se Milenka povinně a já jsem skromně usedl na kraj židličky.

„Ovšem, je to on, a včera se rozhodl,“ pokračoval kapitán bez přerušení, „že začne psát o všech zajímavých vraždách, že?“

Překvapeně jsem mu naslouchal.

„Ale pozor, příteli,“ zasmál se kapitán Bajbr, „pokud se budete přísně držet faktů, nikdy z vás ani Agáta, ba ani Simenon nebude. Všechno, co my vám tady můžeme nabídnout, jsou vraždy, které sotva kdy získají na věhlasu. To máte samé mordy v návalu roznícené mysli, pachatele, které my tady honíme, ani nenapadne myslet na nějaké stírání otisků prstů nebo zahlazování stop. Takovej praští sekerou do kouta, uteče do lesa, a když mu k ránu pořádně prochladne hlava, jde se udat na nejbližší oddělení VB.“

Kapitán Bajer, známe ho, starý skeptik, říkal jsem si, to on mi takhle naschvál bere vítr z plachet.

„Nějak jste zmlkl, příteli.“

„Abych pravdu řekl, přemýšlím, jak začít.“

„A s čím jako?“ podivil se kapitán Bajer upřímně.

„Totiž,“ řekl jsem a zatočil páskou na psacím stroji.

„Přišel jste kvůli té včerejší fingované havárce na vrátnickém mostě, nebo se mýlím?“

Dlouze jsem na kapitána pohlédl. Ten věděl příliš dobře, že se nemýlí. Milenka zatím přede mne postavila koflíček kouřící kávy.

„Takže můžu doufat,“ řekl jsem se sotva postižitelnou úzkosti v hlase, „že teď mě už nevyhodíte, kapitáne?“

Kapitán usrkl horké kávy a s pohledem upřeným na černou hladinku řekl, oči vyšetřovatelsky přivřené: „Když jsem vás vyvezl až sem…“ a nakrabatil čelo i nos, „tak co mám dělat. Ale nemyslete,“ řekl vzápětí, když viděl můj dětsky šťastný úsměv, „třeba budete velice zklamán. Jak se tak na vás koukám,“ říkal pomalu, neřkuli ospale nad šálkem, který se mu jemně chvěl v ruce, „slibujete si od tohoto podle mého názoru celkem běžného případu asi mnohem víc, než si zasluhuje.“ Položil šálek na talířek a usmál se na Milenku, „fajn, Milenko, fajn,“ a zase se obrátil na mne, „tady v Praze uměj dělat kafe, co? Sladil jste si to?“

„Já bez cukru.“

„Dejte pokoj! To je pak hořký,“ zasmál se.

„Jako ta vražda.“

„Jaká vražda?“

„No ta včerejší,“ řekl jsem a trochu jsem upil. „Ta tou sekerou,“ dodal jsem bez usrknutí. Bylo to přímé vyražení do ataku.

„Nikoli,“ kapitán Bajer se pousmál a vteřinku rozvažoval, snad má-li mi povědět to, co řekl vzápětí: „Našel se jenom provaz. Šňůra na prádlo. Přímo v bytě vdovy.“

„Vdova,“ vykoktal jsem.

„Rychlost, co?“ Kapitán Bajer vynikal i jemnou sebeironií. „Pomalu dva dny po činu, a my už známe: dobu i místo činu, dokonce i způsob, jimž byla oběť zavražděna, ba i jméno oběti.“ A aniž čekal na mé všetečné otázky, kapitán Bajer pokračoval: „Paní Pírková byla zavražděna v neděli večer zhruba mezi sedmou až jedenáctou hodinou. Byla uškrcena šňůrou na prádlo.“

„To je strašný. Takže ani ten motocyklista, ani ten řidič garanta…“

„Oba mají na neděli večer nezvratné alibi. Ten kluk celý večer tancoval padesát kilometrů od místa činu, a Podolský, řidič toho garanta, rozvážel zboží ještě o nějakých těch pár desítek kilometrů dál.“

„Kdo je tedy vrah?“

„To je jednoduché. Ani jeden. Oba jsme už pustili.“

„A kde je vrah?“

Kapitán Bajer sebral se stolu svorku a přelomil ji vejpůl. „Patrně v tom lese, jak jsem vám říkal. Čekáme už jen na to, až mu prochladne hlava. Rána ještě bývají chladná, zítra začínají ledoví muži.“

Třebaže netrpím neurózou jako Karlíček, dost jsem se vrtěl na té židličce u psacího stroje. Vím, je to nesprávné, přát naši Bezpečnosti právě tohle, ale já jsem si tentokrát přál, aby tomu vrahovi hlava moc rychle neprochladla a aby ho pokud možná ještě netížily výčitky svědomí, alespoň ne natolik, aby považoval za nezbytné zajít osobně na nejbližší oddělení VB. jinak mi zkazí celý tenhle případ.

„Klidně se zase vraťte do redakce, příteli. Zavoláme vás. Počítám, že tak nejpozději zítra dopoledne bychom to mohli mít ažúr.“

Seděl jsem; přemýšlel jsem.

„Přece jenom…“

„Ještě něco, příteli?“

„Já nevím, ale — zabít někoho, naložit mrtvolu a vézt ji noci neznámo kam — já nevím, kapitáne, ale já mám takovej pocit, takový tušení, víte, že tenhle chlap, ten se vám do zejtřka nepřizná.“

„I to je možné.“

„Ne. Ten se vám nepřizná.“

„Pak nám bohužel nezbude nic jiného než jít a vyhledat ho,“ řekl mi kapitán, jako by celkem o nic nešlo.

„Máte už něco, myslím nějakou stopu?“

Kapitán Bajer se na mě téměř překvapeně podíval.

„Příteli,“ řekl mi skoro mrzutě, „máme oběť? Máme. Máme vražedný nástroj? Máme. Známe hodinu, den a místo činu? Známe. Takže, vážený příteli, máme všechno, co mít potřebujeme, nebo skoro všechno.“

„Spíš skoro.“

„Kdo už má jednou v ruce tři známé neznámé, dostane tu čtvrtou téměř automaticky. Šňůra, byt, peníze — co ještě chcete? To máte skoro stejné, jako by se vám podepsal.“

„Spíš skoro,“ dodal jsem opět.

Kapitán Bajer se ke mně naklonil a sdělil mi s náznakem důvěrnosti. „Ano, i motiv máme.“ Semkl rty. „Vkladní knížka. Vybráno třicet tisíc dvě Kč a nějaký drobný.“

„Kapitáne, směl bych se vás teď na něco zeptat? Pak už vážně jdu.“

„Proboha, co jste se posadil na tuhle židličku, neděláte nic jiného, než že se neustále ptáte.“

Nevšímal jsem si kapitánova tónu a kul jsem železo.

„Můžete mi sdělit bydliště té vdovy — jakže se jmenovala?“

„Vdova? A copak byste ještě rád, příteli?“

Nelíbilo se mi, že na mne kapitán začíná být takový milý.

„Třeba,“ vteřinu jsem váhal, ale muselo to ven, „třeba, kdo k ní tak občas, k té paní, chodíval na návštěvu, s kým se v ulici přátelila, co si o tom všem myslí domovnice a tak, vždyť to znáte.“

„Trochu moc otázek najednou.“

„Dobrá,“ vzdal jsem to raději hned. „Stačí mi adresa a jdu. Čestný slovo.“

„Kolik máme? Jedenáct,“ kapitán mrkl na hodinky. „Tak koukejte, příteli, vy si skočte ještě vedle za majorem Hanouskem, hezky se s ním pobavte o soustavném porušování ,osmdesátky’ a asi tak v půl dvanácté sem opatrně strčte hlavu. Budu mít možná náhodou tím směrem, který máte zrovna na mysli, cestu. Vzal bych vás s sebou, pokud vám ovšem nevadí, že pojedete mezi samými policajty.“

Sekáč, tenhle kapitán Bajer, řekl jsem si ještě mezi dveřmi. A teprve za těmi dveřmi jsem si to uvědomil: ona se jmenuje Pírková.

4

Major Hanousek se na mě nesmí zlobit, říkal jsem si, když jsem bral dolů schody po třech, navštívím ho zítra. V této chvíli jsem neměl nejmenší náladu dumat nad plánkem dopravní nehody, kdo komu měl dát přednost, leč bohužel nedal.

Proběhl jsem redakčním sekretariátem a vletěl do vigvamu.

„Karlíčku…“

Nebyl tu. Smůla. Karlíček mi tedy nic nepoví, je „v terénu“, počítám, že toho času U Přemysla holduje kabanosu. Tím nechci říct, že Karlíček je Baloun, Karlíček je naopak skromný a dříč, vždyť už jenom sehnat tolik kuriozit, bóže, co to stojí námahy. Zlobit se na Karlíčka, či ho dokonce pomlouvat, ne, to by nebylo hezké. Smůla byla jen v tom, že tu nebyl, a nemohl mi tím pádem nic povědět o blondýnách. Cestou sem mě totiž napadlo, že blondýna mohla být klidně bruneta; jak jen jsem mohl hledat dámu podle tak nespolehlivého zvláštního znamení?

Další slušný nápad přišel téměř vzápětí. Vytočil jsem číslo rozhlasu a požádal o linku 538.

„Reportážní,“ ozvalo se mi. Tentokrát jsem měl štěstí.

„Kytko…“ a po všech konvenčních úvodech a la to jseš ty, jak se máš, co dělá Standa a co Honza, jsem se vrhl k meritu věci.

„Kytko, prosím tě,“ povídám jí s takovou špatně utěsněnou nadějí v hlase, „ty jseš v tom rozhlasu už nějakej ten pátek,“ — proboha, snad jsem se jí nedotkl, „neznáš tam u vás nějakou Janu Jílkovou?“

„A jéje,“ zavyla Květuška do sluchátka ne nevýznamně.

„Ne, chápej, nejde o nic, tentokrát,“ a zase jsem toho musel Květušce moc vysvětlovat. A to byl další ztrátový čas, ukončený prostým konstatováním: Květuška bohužel žádnou Janu Jílkovou nezná.

„Hm.“ Myslím, že jsem si hryzal spodní ret.

„Jak se vede Consuele?“

„Možná,“ řekl jsem po kratší úvaze, „možná, že se jmenuje Pírková.“

„Consuela se vdala?“

„Kytko, s Consuelou je konec. Dávno. Fakticky. Soustřeď se, prosím tě. Hledám nějakou Janu Pírkovou.“ A jelikož Květuška temně mručela, dodal jsem ještě: „Případně Píškovou nebo Jíškovou nebo — slyšíš mě?“

„To je šílený,“ zasmála se Květuška na druhém konci drátu, „on mi zavolá jednou za rok a pak mi začne předčítat z telefonního seznamu!“

„Kytko, ta Pírková nebo jak se jmenuje…“

„Takže žádná Consuela,“ vpadla mi do toho Květuška, „teď je to Jana.“

„… ano, správně, a ta Janatová má možná určitou souvislost se záhadným případem, který se mi zrovna dostal na stůl. A já…“

„A ty,“ vpadla opět Květuška, „v tom hraješ jakou úlohu? Vraha? Oběti?“

„Detektiva,“ řekl jsem to tak, že i Květuška musela pochopit, že to vzdávám. Bohužel, žádnou Janukovou či -škovou, blondýnu ani brunetu, středně vysoké postavy, hezkou a nápadnou, majitelku řidičského oprávnění, Květuška neznala. Byla však tak strašně hodná, že si vzala k ruce podnikový telefonní seznam, bohužel však všechny Jany, které mi nabízela, nepřicházely v úvahu. Buď byly blond, ale to pak zase nebyly nápadné, anebo byly brunety a nápadné, jenže zase nevlastnily řidičský průkaz. U „P“ jsme toho nechali; nemělo to význam.

„Tak promiň, no.“

„Ahoj, a zajdi někdy, hele.“

„Jo, zajdu,“ řekl jsem s tupou odevzdanosti do telefonu, beztak již hluchého.

V půl dvanácté jsem zastihl kapitána Bajera před budovou. Tomu říkám přesnost.

„Kde jste,“ křičel na mě a už z dálky si ukazoval na náramkového budíka. „Minuta!“

Jsem reportér a nemohu být přesný jako Veřejná bezpečnost. Snad to kapitán Bajer pochopí. Kapitán však zavedl hovor na docela jiné pole.

„Především tohle,“ obrátil se ke mně v stísněném prostoru přepadového gaziku, „vy si pořádně schovejte tuhle věc,“ co mi to dává? „je to zvláštní povolení od náčelníka. Jsem tu pár dní, ale už jste mi dal zabrat, jen co je pravda. Nate a berte, dokud dávám.“ Zastrčil jsem obálku hbitě do saka. „A za druhé, vyprošuju si, abyste během vyšetřování přispíval svými troškami do mlýna, příteli. Okamžik, hned jsem hotov. Aby bylo jednou jasno, vyšetřování vedu já a otázky vyšetřovaným kladu zásadně taky jenom já a lidé, které já určím. Upozorňuju vás,“ kapitán Bajer se tvářil nesmírně úředně, „při prvním porušení disciplíny mám právo vám ten papír, který jste si schoval semhle, okamžitě odejmout. Jasný?“

Přikývl jsem. Netušil jsem věru, že se ženu do takovéhohle spiknutí. Tušit to, počkal jsem si možná na uzavření případu. Všechno bych si pěkně pročetl z vyšetřovacího spisu, vypsal podstatné, za odpoledne jsem to mohl mít v kupě. Takhle se hrcám po záludné pražské dlažbě po všech čertech a ještě si musím považovat, že mě do toho příšerného vehiklu, kterým by nedohonili zločince, ani kdyby prchal na pionýru, vzali. A skoro se mě v tom gazíku dotklo, že kapitán Bajer neprojevil ni slova uznání pro tisk, jehož jsem tu byl nyní reprezentantem a který jeví tolik nezištného zájmu o těžkou a odpovědnou práci naši Bezpečnosti.

Kapitán Bajer neřekl nic, naopak tvářil se asi tak, jako by se domníval, že od chvíle, co mi vyškemral na náčelníkovi ten glejt, očekávají ho pouze nesnáze a zvláštní události.

„Vynasnažím se,“ řekl jsem to tak, aby bylo jasno, „abych vám nečinil nižádných potíží.“

Kapitán na mě po očku mrkl, nižádných ho asi usmířilo. Přestal už s výčtem dalších výstrah a já jsem si nemohl nevšimnout, že se na mě pousmál.

„Když nižádných, tak nižádných,“ řekl, a tím jsme uzavřeli tuto povinnou kapitolu.

Ve starém jednopatrovém baráku v ulici U kopce bydlí dvě partaje. Vlastně teď jenom jedna: staří manželé Hudcovi nahoře; dole bydlela paní Pírková.

Marie Pírková — asi padesátiletá, pracovala na poště u přepážky cenin. Její dcera Ema je prý provdaná za jakéhosi divadelního technikáře Jiřího Košnu, děti nemá. Její syn Petr, asi dvacet sedm let stár, je toho času někde v Austrálii. Jiné příbuzenstvo nemá. Těch třicet tisíc a něco, které si pár dní před činem vybrala z knížky, se stále ještě nenašlo.

To je asi tak všechno, co mi o Marii Pírkové prozradil kapitán Bajer těsně předtím, než jsme zastavili v úzké uličce U kopce a vstoupili do domu číslo 24.

Byt Marie Pírkové byl již úředně zapečetěn, a tak praporčík, jediný uniformovaný muž, který nás doprovázel, měl hned u dveří příležitost si zaúřadovat.

„Co to tam provádíte?“

Náš příchod komusi neušel.

„Co to děláte, tam se nesmí,“ ječel ženský hlas odkudsi seshora, „strážníci to zakázali.“

„Paní Hudcová?“ křikl kapitán Bajer, aniž zvedl hlavu.

„Vy jste od policie,“ oznámila nám kdoví proč paní Hudcová.

„Paní,“ řekl kapitán Bajer klidně, „byla byste tak laskava a sešla dolů?“

„Já?“

„Ovšem, vy, paní Hudcová. Tak jako tak s vámi potřebujeme mluvit.“

„Proč akorát se mnou?“ ptala se paní Hudcová, ale to už cupitala dolů po schodišti, „proč, prokristovyrány, co se zase stalo?“

„Paní Hudcová, je doma váš pan manžel?“

„Policie…“ vydechla paní Hudcová a zastavila se nejistě schod dva nad námi.

„Veřejná bezpečnost,“ přikývl kapitán Bajer a otevřel odpečetěné dveře, „račte, paní Hudcová.“

„Nesmí se rozčilovat,“ sdělila nám paní Hudcová ještě ve dveřích. „Strašně ho to vzalo, je na srdce. Manžel, pane komisař.“

„Já jsem kapitán Bajer, tohle je praporčík Janda a tenhle pán,“ ukázal na mě, „tu bude pravděpodobně něco zapisovat.“

„Kristovy rány,“ řekla paní Hudcová a švihla po mně okem, jako bych tím nejnebezpečnějším vetřelcem byl tady já.

Pokusil jsem se o bezbranný úsměv; paní Hudcová dlouze protáhla tvář a přivřela jedno oko. Snad tik, snad výraz prudce se měnících pocitů, to se ještě uvidí.

„Vidíte,“ řekl kapitán Bajer s anglickým klidem, „jak je to dobře, že jste si nás vyhlídala, paní Hudcová. Můžete nám teď dělat průvodkyni po bytě zemřelé.“

„Co prosím?“ Paní Hudcová zatřepala hlavou jako koroptev. „Samozřejmě. Tohle je kuchyně, pánové,“ řekla a srovnala záclonku na skleněné výplni dveří.

„Kuchyně,“ opakoval po ní kapitán Bajer a semkl rty, jako by tomu ani nechtěl věřit. Byla to ovšem kuchyně na první pohled. Sporák, mycí dřez, vodovod s obstarožním nápisem nad kohoutkem ještě z mosazi, umyvadlo na můřích nožkách, poniklovaná tyč na ručník, příborník, staromódní držák na pokličky, jeden, dva, tři, osm pokliček převážně modrých, pravá kuchyňská lampa na stahování, aby na štrikování bylo vidět, v rohu pod oknem bedna na dříví, vedle šicí stroj Lada, na něm taková roztomilá panenka v kyjovském kroji, za sklem kredence barevná pohlednice s cizokrajným pohořím …

… a my všichni mlčeli a jen jsme se tu rozhlíželi, jako bychom tady v té obstarožní, typické kuchyní chtěli ještě dodatečně a náhle objevit nějakou stopu.

Kapitán Bajer otevřel dveře do vedlejší místnosti. Tázavě se obrátil na paní Hudcovou.

„Tam spali mladý,“ řekla. „ještě když…“

„Jak dlouho tu žila paní Pírková sama?“ zeptal se kapitán Bajer. Zvedl obočí. „A posaďte se, paní Hudcová, nestůjte, a vy taky ne,“ a já jsem si tedy přisunul kuchyňskou židli, na hranách odřenou žlutou židli s vysokým opěradlem. Proti mně usedla paní Hudcová, jen tak na krajíček, jako by se ostýchala čehokoli se tu dotknout. Neboť všechno zde přece patřilo sousedce paní Pírkové, a ta už není mezi živými. Sahat zde na cokoliv je něco jako svatokrádež, to smí jen tihle otrlí strážnici, jak nás nejenom pojmenovala, ale i brala.

„No prosím,“ pobídl ji kapitán Bajer, „jak asi dlouho?“

Jako by si teprve nyní uvědomila, že se jí jeden z nás na něco ptá. Střídala pohledy na mne a na kapitána — praporčíka Jandu okamžitě vyloučila, nebude zřejmě tak důležitý, když se ani neposadil na zbývající kuchyňskou židli a zůstal trčet u dveří — a tiše řekla: „No, to už moc dlouho.“ A ještě než na ni kapitán Bajer stačil vybafnout další otázku, pokračovala. „Od tý doby, co zůstal Petřík venku. A to máte… no, od osmašedesátýho, to mu bylo okolo dvaceti, a dva roky předtím se vdávala Emička, taky žije od svatby s tím svým… chudák pani Pírková, já říkám, sama ženská je jak kůl v plotě. Každej si k ní dovolí.“

Kapitán Bajer si prohledal kapsy saka, našel cigaretu i zapalovač, posadil se rozkročmo na volnou židli, bradu si podepřel pěsti a pěst o opěradlo židle.

„A kdo si k ní dovoloval?“

„Ke komu?“

„K paní Pírkové. Říkala jste před chvíli, že sama ženská je jak kůl v plotě a každej si k ní dovolí,“ opakoval trpělivě, pomalu kapitán Bajer paní Hudcové její vlastní slova.

„To jó, říkala, ale já to myslela tak všeobecně jako…“ chtěla nám to vysvětlit, ale kapitán Bajer se náhle zeptal: „Přátelily jste se?“

„No, přátelily… vycházely jsme dobře. Pani Pírková byla pořádná, v domě dbala na čistotu, že by nás sekýrovala, to říct nemůžem,“ paní Hudcová si zhluboka povzdechla, „ach jo, tomu já říkám osud, to už je sudba a člověk proti tomu nezmůže nic. Bůhví, co je souzenýho nám, víte, pánové?“ A podívala se na mne a já jsem kdovíproč přikývl. Všiml jsem si jejího poněkud udiveného pohledu: jak to, že tenhle nic nepíše, říkali, že bude zapisovat!

„Dobře, paní Hudcová,“ řekl kapitán Bajer; už před chvíli vstal, aby si omrkl vedlejší místnost, jíž vévodila vysoce nastlaná postel. „A víte, jak s ní vycházela její vlastní dcera?“

„Já,“ řekla paní Hudcová, „já myslím, že vycházely dobře. Vždyť mladejm, to mi říkala, pomáhala šetřit na auťák, no jo. To je hostinskej pokoj, tam spala. Na týhle posteli, pane rada.“ Kapitán Bajer o málo pootočil hlavu. Paní Hudcová využila svých znalostí z televizních seriálů; její pohled se někdy v témže okamžiku zastavil na obrazovce umístěné proti posteli.

„Ty jseš tady, já tě hledám.“

Všichni jsme obrátili hlavy ke dveřím. Stál tam muž asi šedesátiletý v plandavých domácích pantalénech. „já tě hledám,“ opakoval a učinil dva šouravé kroky po místnosti. „já jsem Hudec, a tohle,“ řekl mi a ukázal na paní Hudcovou, „tohle je moje žena.“

„Posaďte se u nás, pane Hudec,“ ozval se kapitán Bajer a pan Hudec okamžitě pochopil, kdo má v téhle kuchyni hlavní slovo. Obrátil se ke kapitánovi, pootevřel ústa, jako by se chtěl ještě jednou hlásit, ale pak si beze slova odstrčil židli a posadil se. Zvedl hlavu. Vrhl na svoji ženu udivený, či spíše poplašený pohled.

„To jsou páni od policie,“ sdělila mu šeptem, jako by si přála, abychom to neslyšeli.

„Pane Hudec,“ ujal se slova opět kapitán Bajer, „vyšetřujeme příčinu smrti paní domácí.“

„Ale dyť…“

Pan Hudec se opět obrátil na mě. „Copak ono ji neporazilo auto?“

Němě jsem přikývl a připojil rozpačitý úsměv. Pan Hudec na mě užasle zíral.

„Ježíšikriste,“ zašeptal a brada se mu zatřepotala.

„No vidíš, co sem lezeš,“ ozvalo se vzápětí za mými zády, „víš dobře, že ti doktor zakázal rozčilování, víš dobře, co ti povídal doktor.“

„Ale copak se rozčiluju?“ bránil se pan Hudec své ženě; byla to chabá obrana manžela, který léty tak říkaje odcouval do linie permanentní obrany, „já se přece vůbec nerozčiluju, já jsem klidnej.“

„Pane Hudec,“ kapitán Bajer zvýraznil jeho Jméno snad i proto, aby vyloučil další rodinné vměšování, „mohl byste nám laskavě odpovědět na několik otázek?“

„Co? Otázek?“ ptal se pan Hudec a přes kapitánovo rameno zíral na svoji ženu. „já nevím. Jakejch otázek? Já nevím.“

Paní Hudcová se nadýchla, nadmula, zatím však neexplodovala.

„Tak třeba — nesvěřovala se vám poslední dobou pani Pírková s nějakými starostmi, nebo — dejme tomu — potížemi?“

„Co? Starostmi?“ ptal se pan Hudec a zároveň kroutil hlavou. „já nevím. Potížemi?“ Obrátil se opět na svoji ženu. „Tobě se paní domácí s něčím svěřovala?“

„Víš, co ti řek doktor. No tak.“

„Paní Hudcová,“ vložil se do toho kapitán Bajer, „my bychom si taky rádi vyposlechli názor vašeho pana manžela. Pokud ovšem…“

„To se ho ani nemusíte na nic vyptávat, úplně postačí, když se na něj pořádně podíváte, no,“ rozhovořila se opět pani Hudcová a hodila hlavou k židli, kde zkroušeně posedával její muž, „jen se koukněte, jak ho to zrejhlo. No jen se přiznej!“

„Prosím tě, Ančo,“ řekl pan Hudec.

„Jen se přiznej, jak ho to zrejhlo,“ a důvěrně se ke mně naklonila, „vona se mu pani domácí líbila, víme, fešanda, o ňákej ten roček mladší, pane, viď, no jen se pánům od policie přiznej. Pěkně ho to sebralo, od včerejška, co se to dověděl, nestojí za nic. Nesněd ani polívku.“

„Byla to dáma,“ řekl pan Hudec tiše a sáhl si na kapsu, jako by hledal cigaretu.

„A že sis to teda nevyměnil,“ houkla na něho přese mne jeho žena, „ta by, pane, koukala, dáma, až by měla prát ty tvý potento podvlíkačky.“

„Paní Hudcová, prosím vás, mohla byste mi v něčem pomoct?“ otázal se jí náramně laskavě kapitán Bajer. Paní Hudcová nedůvěřivě pokývala hlavou, ale neodpustila si, aby nevrhla na svého muže pohled mírně řečeno nevraživý. „Mohla byste našemu praporčíkovi ve vedlejší místnosti poradit při soupisu svršků zemřelé?“

„Já?“ divila se paní Hudcová.

„Prosím!“ vyštěkl praporčík vojensky a s cvaknutím otevřel dveře do vedlejší místnosti. Paní Hudcová vrhla na praporčíka vylekaný pohled. Možná že v této vteřině si její muž uvědomil, že tohle bude asi ten pravý tón, který bylo třeba volit. „Prosím!“ a paní Hudcová sklonila hlavu jako ovečka a vešla do vedlejší místnosti. Nedokázala si však odpustit, aby ještě mezi dveřmi nevrhla na svého muže to odporné slůvko: „Dáma…“

Kapitán Bajer si kapesníkem otřel čelo. „Tak to bychom měli,“ a posadil se poněkud zmoženě na židli. Téměř s námahou zvedl hlavu a usmál se na roztěkaného pana Hudce, který teď dokonce vstal. „Prosím, posaďte se.“

„Ano,“ souhlasil pan Hudec a sedl si zase naproti kapitánovi. V prázdné kapse jako by neustále lovil neexistující cigaretu.

Cvak…, kapitán Bajer vytáhl spartu a škrtl zapalovačem, obojí téměř současně, a bylo doslova skličující vidět teď jeho protějšek — muže zdeformovaného třicetiletým manželstvím: sáhl po té bílé ruličce tabáku třesoucími se prsty, v očích radost děcka, jemuž konečně vrátili hračku. Pan Hudec vtáhl tak prudce, až se zakuckal. Nezvyk. To chce jen kratší usilovný trénink a zas by šlo všechno krásně po starém, nebýt… ovšem. Svá vnitřní hnutí mysli jsem vzápětí přerušil i proto, že kapitán Bajer si začal s panem Hudcem povídat, skoro bych řekl kamarádsky, po sousedsku.

Tak jsme se především dověděli, že paní Pírková se v tomhle baráku narodila, její rodiče tady mívali železářství, po jejich smrti tu žila krátce s Jaromírem Pírkem, svým manželem, takovým nepovedeným synáčkem z lepší rodiny, který si ji bral ještě za války, pravděpodobně hlavně kvůli tomu železářství. Když po osmačtyřicátém rodina všechno odevzdala státu, Jaromír Pírek vystřízlivěl, ale to už tu byly dvě děti, dcera Eminka a o tři roky mladší Petříček. A tak to Jaromír Pírek vyřešil útěkem do ciziny. Někdy v roce padesát. Říkalo se, že skončil kdesi v Kanadě, v nějaké továrně. Paní Marii nepsal, na děti nic neposílal, a tak se paní Marie, „slaměná vdova“, musela pořádně ohánět, aby to stačila. Vychovala dvě děti. Pokud jde o Eminku, je to hodné děvče, jenže zase — vzala si za muže takového chuligána s vlasy až bůhví kam, má s ním víc starosti než radosti. To ale nebylo, myslím, to hlavní, co pani Pírkovou trápilo. Petřík, jak už víte, šel ve šlépějích svého tatíka — o osmnáct let později, v osmašedesátém, se ztratil někde ve světě. „Támhle za sklem kredence je od něho poslední pozdrav, odněkud z Austrálie. Kdybyste věděli, s jakou pýchou mi ten lístek o pár řádcích paní Marie ukazovala na chodbě. Ještě teď ji slyším, ještě teď vidím tu radost v jejich očích, že Petříčkovi se vede v cizině dobře a že všechny ty oběti, dřina a starosti za celá dlouhá léta nebyly marné…“

Poslouchal jsem poněkud rozvláčně a místy jakoby rozechvělé vyprávění tohoto starého muže a neubránil jsem se dojeti, jaké zakoušíme vždy, jakmile se staneme bezděky svědky podobných sezení, která známe snad jenom my, reportéři, a pak taky oni, kriminalisté, dvě nejzajímavější profese na světě, neboť jedině jim je dopřáno otevřít i ta nejspodnější sklepení lidské duše a vejít a rozhlížet se a mlčky žasnout. V takových chvílích si člověk pokaždé znovu uvědomí, jak málo, jak mizivě málo ví o člověku a jaký vesmír zážitků, citů, schopnosti, vůle a naděje vás obklopuje. A tak jenom tiše sedíte a posloucháte a přemýšlíte, hodně a tiše přemýšlíte, a ptáte se sám sebe, jste-li vůbec práv tady tak sedět a všemu tomu naslouchat. Neboť zdaleka ne všichni ti, jimž se třese hlas a ruka s cigaretou, si zasluhuji pouze soucit. Mnohým z nich patří obdiv, ne-li úcta. A ti reportéři nebo ti kriminalisté, kteří toto včas nepostřehnou, se nikdy nemohou stát skutečnými reportéry či kriminalisty. A byl jsem vskutku rád, že kapitán Bajer ani jednou rušivě nezasáhl do tohoto rmutného vyprávění starého muže, který rezignoval vedle své ženy a tiše, tajně, nenápadně se obdivoval té skromné, pracovité a tiché, ano, té nehlasité paní Marii, o níž se dověděl právě včera, že ji někdo zabil.

„Ano,“ řekl konečně kapitán Bajer, „je tu vážné podezření, že šlo o vraždu. A co víc, že byla zavražděna v tomto bytě, možná v této místnosti, a teprve pak dopravena na vrátnický most.“

„Pro mne je to strašné, věřte mi,“ řekl pan Hudec tiše. Cigareta mu už dohasínala, mlčky odmítl další nabízenou spartu a s takovým němým úsměvem si poklepal na hruď, „plíce, plíce,“ řekl a zamáčkl špačka v talířku od kávové soupravy.

„Opravdu si nevzpomínáte?“ ptal se znovu trpělivě, nicméně naléhavě kapitán Bajer. „Nějací přátelé, přítelkyně…“

„Ne,“ řekl pan Hudec, zavrtěl hlavou a přejel si dlaní po tváři, „člověk, který má tak málo a přece tolik musí dávat, takový člověk nemívá přátel.“

„Na té knížce bylo přes třicet tisíc,“ řekl kapitán Bajer.

Pan Hudec se hořce usmál. „Kdepak ta by je vzala, prosím vás, třicet tisíc!“

„To nevím,“ řekl kapitán Bajer, „prostě je měla. A myslím, že si to dovedu i vysvětlit.“ Teď si na to kapitán Bajer vstal, aby se mu lépe gestikulovalo. „Syn — je už léta pryč; dcera po matce nic nechtěla — no tak jim šetřila. Sama, dobrovolně. Našetřila si za těch pár let ty peníze z gáže, pane Hudec, pracovala přece léta na poště.“

„Bylo by to možný? Třicet tisíc?“ ptal se pan Hudec spíše sebe než nás.

„Ani nevíte, kdo by mohl vědět, že měla paní Pírková tolik peněz na knížce?“

Pan Hudec se zarazil. „Ne, to nevím,“ vydechl. „Ale máte možná pravdu. Žila tak skromně, tak tiše…“

A v jakémsi nechtěném kontrastu k poslednímu pronesenému slovu se ozvala dutá rána do dveří a v nich praporčík Janda a za ním paní Hudcová; snažila se především vyčíst z našich tváři, o čem se tu takovou dobu hovořilo. Zřejmě se už nemohla dočkat, až přijde na řadu další výslech, výslech v jiné kuchyni, bez strážníků, četníků a zapisovatelů. Ta ženská přímo hořela zvědavostí, a já, jak jsem tak tu chvilku sledoval její vše provrtávající pohled, připadl jsem na jednu ne právě zanedbatelnou indicii; pohlédl jsem na kapitána. Stál u dveří a o něčem se dohadoval s praporčíkem. Vzal si od něho seznam svršků a teď zřejmě uvažoval, má-li význam dělat tu ještě nějakou dodatečnou prohlídku. Včera byt proslídili specialisti ověšeni přístroji a chemikáliemi všeho druhu, odnesli odtud celou hromadu materiálu, na kterém od rána pilně kutají laboratoře. Věřit na to, že bystrému oku vědy ušel knoflík urvaný z vrahovy vesty, notabene se všemi otisky prstů, by byla jen šalba a klam. Odebral jsem se proto i já ke dveřím do chodby. Otevřel jsem:

„Já jdu k paní Pírkový,“ řekl mi někdo, jakmile jsem ty dveře otevřel.

„Prosím?“

Zíral jsem na pomenšího chlapíka, který se podivně hrbil — až později jsem si uvědomil proč — a snažil jsem se porozumět všem těm slovům kupeným v neuvěřitelně rychlém sledu:

„Já jdu pro tu philipsku, je doma paní Pírková, měl jsem si ji tu dneska vyzvednout, myslím, jako tu philipsku.“

Až nyní jsem si to uvědomil: ten člověk chodí o berlích.

„Paní Pírková,“ řekl jsem a učinil kratší pauzu, jako bych vážil, jak to mám tomuhle člověku oznámit, „paní Pírková není doma,“ a ustoupil jsem o krok, abych návštěvníka pustil dovnitř.

„Ne, jak to? Dyť mi ještě tuhle říkala, abych se tu stavěl pro tu philipsku. Už třetí tejden ji zlobí, říkala mi, stavte se v úterý po obědě.“

„Přejete si něco?“ za mnou stál kapitán Bajer. Krátce jsem se mu to pokoušel vysvětlit. Záhy se ukázalo, že philipska je malé rádio Philips, které stojí na nočním stolečku.

„Klidně paní řekněte, že to do soboty bude,“ pravil ten člověk a hrnul se k rádiu.

„Vy jste znal paní Pírkovou?“ otázal se ho kapitán.

Ťukání berlí o podlahu ustalo; muž nás pozoroval, jednoho po druhém, a když uviděl paní Hudcovou, mírně se uklonil a trochu na těch berlích zabalancoval. Pak tiše řekl: „Co se stalo paní Pírkový?“

„To je pan Jíše,“ informovala nás ochotně paní Hudcová, „tadyhle ze sousedství. Kdyby ho nebylo, tak v celý tyhle ulici nehraje jedno rádio. Spravuje i hodiny i šicí stroje, vité?“

„Co se stalo paní Pírkový?“ ptal se opět pan Jíše — všeuměl. Pochvala paní Hudcové ho zřejmě ani trochu nepotěšila. „Copak ona už…“ nedořekl. Sklopil hlavu a z našeho mlčení okamžitě a správně usoudil, že tuhle kysinku nebude potřeba proklepávat, ta už zmlkla navždy. A z jeho smutného pohledu, který vrhl tam na tu kysinku z roku třicet, jsem znovu pochopil: ano, lidi tady měli tu ženu rádi. Měli ji rádi svým zvláštním, okázale nezjevovaným způsobem, a snad právě o to opravdověji. A v tu chvíli mě skoro bolelo, že jsem za svého života poznal zas o jednu dobrou bytost méně.

Tady už opravdu nebylo co dodat, nač se ptát, co zjišťovat. Vše bylo jasné. Až na jediné. A tehdy jsem ještě netušil, že to jediné nejasné je vlastně téměř na dosah ruky. Jenže téměř je zvláštní slovo — někdy znamená těsnou blízkost a jindy se rovná nekonečnu.

5

„Košna? Co mu chcete?“ vybafl na nás jevištní mistr v černém kloťáku. Zvedl paži asi tak do výše očí a vykřikl do tmy nahoru: „ještě vejš, Karle, tah vejš ti povídám!“

Kapitán Bajer pohlédl vzhůru do té tmy, jakoby v napjatém očekávání, co se teď asi přihodí.

„Příde ve dvě,“ obrátil se k nám jevištní mistr opět a poněkud zkřivil obličej; jako by se při té grimase přiohnul, „pokud se vůbec pánovi uráčí přijít.“

„Můžeme tady na něho někde počkat?“ zeptal se kapitán Bajer tak skromně, že jsem ho téměř nepoznával. Okamžitě pochopil, že na těchto prknech, která znamenají svět — a která mimochodem i já jednou toužím dobýt nějakou vynikající veselohrou z redakčního prostředí — má hlavní slovo tento muž v černém plášti, vládnoucí silným hlasem a ráznými gesty všem neviditelným permoníkům, kteří někde tam ve tmě hýbají tahy, točnami, praktikábly, šprajcy a vším tím tajemným divadelním zařízením i náčiním a během několika vteřin dokáží z tuhé zimy vykouzlit parné léto, a šups — vše zase naopak.

Jiří Košna, manžel Emy, rozené Pírkové, třicetileté dcery paní Marie Pírkové, k nim také patřil, k neviditelným permoníkům, kteří se rojí za oponou, zatímco obecenstvo rozvážně korzuje foyerem, probírajíc klady i zápory představení. Patřil k těm, kdo vidí všechnu tu krásu zezadu. Z každého jednání vnímají v zakouřené šatně technikářů pouze první a poslední repliky, a všechno ostatní, co jde nepřetržitě z reproduktoru nade dveřmi šatny, všechny ty jedinečné myšlenky, zvraty, tragédie i frašky prostě jdou mimo ně, neboť oni se musí především soustředit na partii mariáše či šachu či dámy, čekají jenom na závěrečný výstřel či šlágvort, a pak seknou kartami o bednu, vymrští se jak jeden muž a jako supi se tiše vrhnou na jeviště; každý přesně ví, co a kde uchopí a kam a kolik kroků s tím bude couvat k rekvizitárně. Proto všichni kulisáci milují tyhle moderní kusy, které povětšině nemají přestavby. Proto je Shakespeare úhlavním nepřítelem všech kulisáků světa. Pokoušel jsem se tyto postřehy a namátkou získané znalostí z divadelních reportáži sdělit kapitánu Bajerovi, jehož mi bylo líto. Seděl v hledišti před otevřenou oponou, nezaujatě sledoval pobíhání technikářů z místa na místo, jež působilo dojmem absolutního zmatku, zatímco před očima nenápadně rostla dekorace hry, která se bude večer dávat.

„Kolik máme hodin?“

„Čapkova Matka — za deset minut dvě — má například taky jen jednu dekoraci.“

„Za deset minut?“

„Ano.“ Byla to přesně ta doba, kdy herci z divadla odešli, zkouška skončila a jeviště se zmocnila technika. Zvláštní pocit, sedět v pološeru vyprázdněného hlediště vedle kapitána kriminální služby, specialisty na vraždy, a čekat, tiše a mlčky, že ve dvě na jeviště vstoupl — vrah. Přijde zleva?

Jak asi vypadá tenhle Jiří Košna?

Jak může vypadat člověk, který zabije tchyni pro třicet tisíc dvě stě korun?

Bude menší postavy, trochu jakoby přihrbený, jakoby plachý, ruce se mu chvílemi roztřesou. Bude se pokoušet zapírat, nebo se zhroutí už při třetí trefné kapitánově otázce?

„Hezký divadlo,“ řekl mi kapitán Bajer a ruka mu zase vyjela z kapsy saka, „Tady je asi zákaz, co?“

„Vy nechodíte často do divadla, že ne?“

Kapitán Bajer se na mě podíval pohledem ospalých. Chvíli mu trvalo, než připadl na odpověď, která byla podle mě celkem trefná: „Vidím jich dost, všech těch tragédií, přes den.“

„Nehrajou tu jenom tragédie,“ namítl jsem. Ukázal jsem na tabulku s nápisem KUŘÁRNA. Šipka.

„Ahá.“

„Hrajou i komedie.“

„I v tomhle směru si přes den přijdu na své.“ Kapitán se nervózně rozhlédl: „Kde vězí ten praporčík Janda?“

„Čeká u vrátnice,“ usoudil jsem a zeptal jsem se přímo: „Myslíte, že jsme tu teď na velké tragédii?“

„To nevím, já jenom vím, že v životě je všechno daleko prostší, než se to pak předvádí tamhle vpředu.“

„Chcete říct, že i tenhle případ bude prostý?“

„Pět jednání mít docela určitě nebude. Nepůjdeme do té kuřárny, co říkáte?“ Kapitánova nervozita vůčihledně narůstala.

„Snad nás zavolají, až přijde…“ vrah jsem neřekl.

A tak jsme vstali a zamířili k jednomu východu, dva náhodní diváci, které sem nepřivedl zájem o umění či touha po zábavě, ale strohá povinnost: jeden tu má chytit za flígr pachatele závažného trestného činu a ten druhý to má sepsat na šesti stránkách zajímavě a formou pokud možná stravitelnou.

Octli jsme se ve foyeru.

„Támhle.“

Praporčík Janda na nás mířil ukazováčkem. Vedle něho stál nějaký člověk. V první chvíli jsem měl dojem, že praporčík Janda zatkl omylem režiséra. Ten člověk měl zajímavý exteriér. Měl například zajímavě střiženou bradku a účes, jako nosíval Mozart. Mozart ovšem nenosil brýle s kouřovými skly.

„Košna,“ řekl ten člověk a mírně, skoro s námahou se uklonil kapitánu Bajerovi. Stál prkenně, jako by čekal, že dojde k obřadnému představování. Namísto veškeré obřadnosti vytáhl kapitán Bajer na tohoto umělce svou kouzelnou ceduličku v průhledném obalu.

„Pan Košna, výborně, tak kam se posadíme, pane Košna?“

Pan Košna jenom pokrčil rameny a mírně, téměř opovržlivě zkřivil rty orámované mužným vousem v křivku obzvláště výraznou.

V KUŘÁRNĚ jsme si zapálili všichni čtyři a všichni z kapitánových spart. A zatímco kapitán Bajer kladl panu Jiřímu Košnovi první a povýtce informativní otázky, já jsem se obíral — je to už u mne taková profesionální deformace — úvahami. Především jsem okamžitě dospěl — možná že k ukvapenému — závěru, že tenhleten pan Košna svou tchyni sotva zavraždil. A to nejenom proto, že — jak zde klidně prohlásil — byl v době činu ve službě, pobíhal s kulisami, židlemi, dveřmi a jiným harampádím, ale myslím především proto, že tenhle typ — a už jsem v životě poznal nějakých typů — by to nedokázal. Nenašel by prostě odvahu. Znám, myslím, dost dobře tuhle odrůdu, poměrně nečetnou, nicméně neobyčejně populární díky mimikrům, jimiž se obaluje a obrůstá. Říká se jim bohémové, bítníci, hipíci nebo i nějak jinak, a jsou to celkem specifičtí jedinci, kteří zkrátka a dobře na všechno kašlou, život je pro ně fádr, zcela nezajímavá podívaná, a pokud se občas nenatrefí na něco extra a pokud možná zdarma k pití, svět je nuda, otrava a únava. Celé pluky zneuznaných básníků, herců, malířů a hudebníků všech žánrů inklinuji k této sortě: nechají si narůst vousy a dlouhé vlasy, případně jinou sezónu si holí lebky „na koleno“, podle toho, co se vidí v městech západně od Aše. Veškeré nové umělecké směry a -ismy, které k nám přes Aš ob sezónu přicházejí, jsou pro ně víceméně čímsi podružným; v první řadě je třeba zjistit, co se tam nosí na krku, co na nohách, případně jaké štráfky na kalhotách. Amulety jo, nebo už ne? Sandály, nebo dokonce tenisky? Košile s rozepnutými rukávy, nebo do půl lokte vyhrnutými? Moment, a jak vysoko vyhrnutými, pocaď? Aha. A stane-li se a kdosi z prvního sezónního „laternového“ zájezdu přivleče v kufru i nějaké ty fantastické ponožky anebo klipsy do manžet, prožívají bohémové jakési jemné vnitřní chvění, je to téměř erotické vzrušení, zejména když pak tyto cetky na sebe navěšují, když v tom poprvé vyrážejí do ulic velkoměsta, přesně tak, jak se v tom vyráží už od května v Monte Carlu. Zní to možná paradoxně, leč pouze díky těmto cetkám a střihům kalhot ukájejí bohémové svůj obtížný kumštýřský pud, a věru, nebýt této průmyslové náhražky, stálo by lidstvo před neřešitelným problémem, jak uživit půl miliardy básníků, herců, muzikantů, sochařů, filozofů, politologů, kazatelů a jiných nesmírně nadaných a nedoceněných lidí. Lidstvo se brání dlouhými vlasy a kalhotami dole rozšířenými, a dlužno říct, brání se zatím statečně.

A právě tento pan Košna byl jako vystřižený z prospektu „jak rychle působiti dojmem bohéma“. Byl mírně vtipný a mírně arogantní, trochu povýšenecký v jednání a taky trochu ublížený, vnitřně i zevně opovrhující státními institucemi, bezpečnostními orgány včetně, jakoby unavený nebo ospalý, či spíše trvale nedospalý, projevující ostentativně minimální porozumění pro činnost nějakého kapitána od „biřiců“ a pokoušející se ustavičně a okatě dávat najevo pohledy, pohyby i kradmými úšklebky, co si asi myslí on o významu a koneckonců i výsledku celé té naší práce, již tu konáme nikoli v jeho, nýbrž v zájmu jakéhosi státu, mezi jehož občanstvo se musí i on jakýmsi nesmyslným nedopatřením počítat, neboť někde se musel narodit i on, takový báječný člověk. Vidíš, ty blbečku, říkal mi jeho vlídný pohled, stojíš tu, čumíš na mě a nejsi ani schopen kloudně a logicky zformulovat otázku, viď? A na jeho vše říkající úsměv jsem odpovídal tupým zíráním.

„Takže, pane Košna,“ začínal to hnát k závěru kapitán Bajer, neboť i kriminalisté mají jen jedno nervové vedení, „když to shrneme,“ a kapitán si, myslím, celkem zbytečně poopravil uzel na kravatě, „vaše paní tchyně,“ řekl a pohled mu vteřinu utkvěl na pestrobarevném šátečku na krku jeho protějšku, „neměla ani přítele, ani přítelkyni, ani ji nechodili navštěvovat známí. Zkrátka, pane Košna, kromě listonoše či výběrčího za plyn jí nikdy nikdo do bytu nevkročil. Reprodukuju vás správně?“

Pan Košna se zazubil. Kapitán Bajer se kupodivu strefil do jeho stylu.

„Takže třicet tisíc,“ pokračoval, „které si den předtím vyzvedla ve spořitelně, patrně ztratila cestou domů. Pak si patrné vyjela na dvacetikilometrovou procházku a na mostě u Vrátnice ji rovněž nějakou náhodou připravil o život neznámý pobuda. Je to, myslím, vaše vysvětlení, že, pane Košna?“

„Pobuda, zajímavé,“ řekl pan Košna, „vidíte, mě by to samotného nenapadlo, věříte?“

Kapitán Bajer perfektně ovládá umění duševní jógy, zjistil jsem.

„Věřím,“ řekl klidně a stejně klidně pokračoval, „bohužel i na jiné vysvětlení. Vaše paní tchyně si mohla vyzvednout peníze na naléhavou prosbu své dcery, případně i na vaše naléhání, pane Košna.“

„Ale to snad ne,“ řekl pan Košna a začal se drbat na nose. Tvářil se neobyčejně pobaveně.

„Ano. A peníze vám z nějakého důvodu odmítla vydat. Došlo k hádce a… pane Košna, nechtěl byste pokračovat?“

„Byl jsem tady, v di-va-dle,“ zaslabikoval nám pan Košna a rozhlédl se po prázdné kuřárně. „Svědků jako máku.“

„Ovšem, byl jste v divadle,“ řekl kapitán Bajer nejklidněji, jak jen to vůbec šlo, „měl jste přece službu při Gorkém, hrálo se Na dně, nemýlím se, viďte?“

„Jo, to já se nepamatuju, co se hrálo.“ Sekl po mně pohledem ostrým a zahnutým jak turecká šavle, „já jenom vím, kdy se hraje. Co se hraje, to je mi fuk. To možná pochopíte, až taky budete nucen dělat osm let takovouhle prácičku,“ a to zdrobnělé slovo, jež — jak se praví v té známé písni — je matkou pokroku, vyslovil s tak upřímným opovržením, že to bylo téměř na úrovni výstupu v závěrečném dějství.

Byli jsme však sotva v expozici. To, co následovalo vzápětí, přinejmenším svědčilo o kapitánových slušných fabulačních schopnostech.

„Na dně nemá velké přestavby. Hra začíná v půl osmé, dekorace se bourá až ráno, technická služba je tu víceméně pro případ havárie. V době od půl osmé do půl jedenácté jste si mohl klidně na čtyřicet minut odskočit, aniž by to kdokoliv zpozoroval, pane Košna.“ A kapitán neodolal, aby nedodal: „Dost času, viďte?“

A právě v tomto okamžiku, jak se dalo čekat, ztratil náš nedbalý elegán a exponátový bohém poprvé glanc. Palcem a ukazováčkem se tahal za špičatou bradku a na tváři se mu již trvale usadil kyselý zmatený úsměv, s nímž si tento cynik pojednou nevěděl rady.

„Tak to není,“ řekl tiše, a dost; to bylo vše, nač se vzmohl. Jeho chyba. Nepočítal s kromobyčejnými dedukčními schopnostmi kapitána Bajera, který téct pokuřoval v klubovce, tuším, svou třetí spartu za tu chvíli a myslím, že vážně přemýšlel o tom, má-li toho obstárlého teenagera prozatím nechat v klidu, nebo ho jednoduše sebrat a pro všechny případy strčit za katr.

„Já totiž,“ ozval se stále tím tichým hláskem náš třicátník napraný do texasek, „nemám ani auto, ani řidičský průkaz,“ a aby nám to bylo obzvlášť jasné, „já neumím ani řídit, pánové.“

Kapitán Bajer se opucoval na koleně a se zklamaným výrazem — pán bohužel neumí řídit — vstal a stroze pravil. „Dekujeme vám za informaci, pane Košna.“

Jiří Košna stále ještě seděl a zíral odspodu na kapitána. Z jeho očí vyprchal cynismus i zašlá ospalost.

„To jako můžu to — jít?“

„Pro mne za mne, seďte si tu, když se vám tu líbí,“ řekl kapitán Bajer snad až příliš surově na tak jemnou duši bohéma — to jenom jim je povoleno takto mírně vtipkovat — a strohým trhnutím hlavy dal praporčíkovi Jandovi a mně najevo, pánové, tady jsme skončili. Alespoň zatím…

„Vy jste kapitán Bajer,“ vyhrkl na mě muž z kukaně divadelní vrátnice a hned pokračoval: „Pojďte, máte tu telefon,“ a poněkud protáhl obličej, když po sluchátku sáhla jiná ruka, než očekával.

„Bajer. Slyším.“

Kapitán Bajer zakryl sluchátko dlaní a mrkl na mne. Pootevřel ústa, aby mi něco sdělil, vtom to však ve sluchátku zřejmě zas ožilo.

„Ano, u telefonu. Buďte zdráv, poručíku.“

Kapitán Bajer protáhl tvář.

„Ovšem, ovšem, čtěte, poručíku, poslouchám.“

A kapitán na mne opět významně zamrkal. To, co se mu tam sdělovalo, muselo být zřejmě nesmírně zajímavé. Protože bleskově vytáhl z kapsy bloček, tužku, z níž vyhnal tuhu ťuknutím o čelo, a okamžitě si zapisoval.

„Všechno?“ Na jeho až dotud nostalgický způsob vyšetřování to znělo přímo nedočkavě. „Smůla,“ řekl, a ještě rychle dodal: „Haló, s tím řidičem, s tím bych si velice rád promluvil, poručíku — ovšem, jedeme hned. Končím.“ A práskl do vidlice sluchátkem.

Spráskl ruce. Rána jako z kanónu. „No vida!“ řekl a sklapl blok. „Pak že se nedějou zázraky.“ A tvářil se tak, jako bychom byli na krok od cíle naši klopotné pouti.

Tehdy se projevila moje nemístná zvědavost. Již v průchodu jsem mu začal klást záludné otázky.

„Příteli, vy nevěříte na náhody?“

Klusal jsem podle něho jako vlečený na provázku.

„Na jaké náhody, kapitáne?“

„Já věřím, já věřím,“ pokračoval kapitán za poklusu průchodem divadla.

„Teď se tváříte, jako byste znal jméno vraha,“ řekl jsem, lapaje po vzduchu.

„Opravdu se tak tvářím?“ kapitán po mně ze strany mrkl. „Ano? Pak je ovšem všechno v pořádku.“

Podvrtla se mi noha na nerovném chodníku před stánkem umění, který jsme právě za poklusu opouštěli. Ke gazíku jsem doběhl jako druhý. Praporčík Janda už měl stroj nahřátý, tvářil se za volantem kysele, bylo už půl třetí a ještě se nedostal na oběd. Myslím, že za tím sklem měl před očima talíř dršťkové polévky, když vtom mu do obrazu vletěl kapitán, prudce otevřel dvířka a vykřikl: „Dupněte na to, soudruhu praporčíku!“

„É?“ otázal se, či spíše zakručel praporčík Janda.

„Proboha, praporčíku, netvařte se tak tragicky. Máme ho! Jeďte!“ A kapitán plácl vyhladovělého praporčíka do zad, takže jsme vyrazili vpřed jako píchnutí sídlem.

Odjížděli jsme z divadla a kapitán Bajer, jakoby zasažený neviditelným fluidem, vyjadřoval se povětšině v příměrech převzatých z neskutečného světa klamu a iluzí. Měl jsem z toho všeho neblahý pocit, že naše hra se již chýlí k aktšlusu. Teď jen na svém silostroji přiletí antický deus ex machina, přivážející divákům rozluštěni celé záhady. Je to sice poněkud zastaralé, ale tradici tomu upřít nelze. Milovníci antiky si alespoň přijdou na své. A právě tímto bohem byl kapitánův Kamil. Přilétl a na svém stroji zanechal lísteček s tímto sdělením:

NEBYLAS DOMA. PŘIJDU V OSM H. KAMIL.

Ano, tak zněl doslova text, který diktoval z lístečku do telefonu kapitánu Bajerovi poručík Ježek. Přesto mi však stále nebylo jasné, kde poručík ježek ten lísteček sebral, právě tak jako mi nebylo jasné…

„Počkejte, nechte si to vyložit v klidu, příteli,“ radil mi kapitán Bajer na jedné z neprůjezdných pražských křižovatek. Dopravní špička, která začala před třemi hodinami, se pomalu, ale tiše blížila ke své první bouteillage.

„Včera ráno,“ řekl kapitán Bajer mírně dozadu pootočený, „zjistil jistý majitel vozu — moment,“ kapitán mrkl do bločku, „pan Hrouda, ano, pan Hrouda to zjistil… že má u embéčka vyvrácené boční okénko. A protože akorát den předtím vyměňoval v tom svém embéčku olej, všiml si, že mu přes noc přibylo na tachometru asi padesát kilometrů. Někdo mu embéčko ukradl a někdo mu je zase vrátil na parkoviště. K tomu je snad třeba ještě dodat, že parkoviště dotyčného embéčka je v ulici Pod lesem, která je souběžná s ulicí U kopce. Okamžik, to ještě není všechno.“ Kapitán Bajer se zase obrátil kupředu, protože náš vůz se dal opravdu do pohybu. „Na podlaze toho embéčka našel majitel vozu, pan Hrouda, lísteček o rozměru asi 6X10 cm a na něm toto sdělení, podepsané nějakým Kamilem.“

Vyslovil jsem svůj obdiv k dotyčnému majiteli. Být všichni řidiči tak svědomití…

„Ale kdepak, příteli,“ nedovolil mi rozvinout delší úvahu kapitán Bajer, „snad si nemyslíte, že by se majitel přihlásil, kdyby…“ usmál se, „ovšem, v noci to jeho ukradené embéčko viděli lidi ve Vrátnici. Jelo trochu bezohledně, a tak si shodou okolností někdo napsal jeho číslo.“ Kapitán se na mě otočil celým trupem: „Náhoda, pamatujte si, příteli, je úhlavní nepřítel všech zlodějů, násilníků i vrahů.“

K výslechu pana Hroudy mě kapitán Bajer nevzal. Byl toho názoru, že čím méně se budu v tom baráku ukazovat, tím lépe pro mne. Koneckonců prý toho vím už dost, abych si mohl učinit závěry. Až těsně před Perštýnem změkl a slíbil mi, že mě vezme s sebou k té ženské. Myslím k paní Emě Košnové. Na praporčíkův hlad jsme se vybavovali v gazíku strašnou dobu. Určitě na něho šly mdloby z té dršťkové, kterou viděl celou cestu a na všech křižovatkách bublat na kapotě.

„Buďte zdráv, příteli,“ řekl konečně kapitán a stiskl mi ruku. Praporčík si vydechl. „V půl páté, dohodnuto.“

A tak jsem se konečně i já dostal k naší milé paní Blance na primisima plněné svíčkové řezy.

Vstoupím do bistra, a koho nevidím na otáčivé sesličce — Karlíček! Nebylo ani možné ho nevidět; jakmile jsem se začal motat mezi dveřmi, začal Karlíček zuřivě mávat oběma pažemi.

„Volala ti nějaká ženská, člověče,“ sděloval mi udýchaně.

„Jméno?“

„Asi třikrát ti volala,“ odpověděl mi Karlíček, „prej s tebou potřebuje mluvit, a tak.“

„Blondýna.“

„Co?“ otázal se Karlíček. „Kolik je hodin?“

„Byla to blondýna, nebo ne?“

„Prokristapána, jak to mám po telefonu poznat?“ šermoval mi Karlíček před očima vidličkou, „prej ti bude volat ve tři.“

„Kdy?“ řekl jsem hlasitěji, než jsem mínil, čímž jsem k našim židličkám rázem upoutal pozornost. Teď jsem však viděl jenom svoje hodinky. Za půldruhé minuty patnáct nula nula. Proletěl jsem bistrem jako opozdivší se kosmonaut. Z bistra do redakce to máme sice kousíček, nicméně devadesát vteřin je devadesát vteřin.

6

Telefon na mém stole zazvonil přesně — to už mi propukla v útrobách hotová vzpoura trávicích fermentů — v patnáct hodin a dvacet minut. Cosi fan tutte, řekl jsem si s Wolfgangem Amadeem a sáhl po přístroji.

„Petrák!“ Co jen se to děje s mým hlasem? stačil jsem si ještě pomyslet, než se ve sluchátku ozvalo:

„Dobrý den, Šebestová, Jaromíre, prosím vás, je tam někde Karly?“

„Ano, totiž… ne, je v bis… totiž, má poradu, paní Helenko,“ odvětil jsem rychle, přesně, přesvědčivě.

„Děkuju, já si brnknu k Soudkům, Jaromíre, děkuju za laskavost.“ Zavěsila.

A já — sluchátko stále v ruce — jsem čekal. Musí se přece ozvat ještě jiný hlas. Můj ty bože, jak to, že to mlčí? Chceme-li, aby telefon zazvonil znovu, je třeba nejprve vrátit sluchátko do vidlic. Učinil jsem tak a čekal. Čekal jsem asi do patnácti hodin a padesáti pěti minut. Potom jsem to už nervově nevydržel. S pocity vskutku smíšenými jsem sebral aktovku a odebral se k Soudkům. Najdu tam ještě Karlička, anebo už klusal pro brambory?

Ještě jsem žvýkal rohlík, který jsem doslova pobral cestou, když jsme se s kapitánem opět uvítali před Perštýnem. Tentokrát pojedeme osobním moskvičem, žádným terénním vozidlem. A jedeme na to sami, bez praporčíků. Kapitán Bajer byl toho názoru, že čím víc lidí se kolem případu motá, tím snadněji se nitky zašmodrchají. A třebaže už nyní byl zapojen do případu celý tým odborníků, podnikal kapitán Bajer některé výpady na vlastní pěst. Tak to bylo i v případu Emy Košnové. jako by vytušil osobní situaci, v jaké se právě teď Ema Košnová, dcera zavražděné Marie Pírkové, potácí. Představa tří zvídavých maníků od kriminálky, ometajících se v jejím bytě, byla kapitánovi z nějakých důvodů proti mysli. Krom toho — jak jsem kapitána stačil poznat — měl už o případu svoji hypotézu a u paní Emy Košnové si potřeboval ověřit beztoho jen dva tři detaily, aby mu to hrálo.

Zadržováni a propouštěni barevnými světly semaforů, vymotávali jsme se z centra podmračeného města. Sám na zadním sedadle, pohodlně natažen, pozoroval jsem nervní tep ulic. Žaludek se rohlíkem opít nedal. Občas to v něm zaškrundalo. Na jedné z křižovatek jsem dokonce uvažoval, nemám-li vyskočit z auta a koupit si ve stánku dvě jablka.

„Nějak se nám to kazí,“ řekl kapitán Bajer vpředu. Náš nový řidič pokýval hlavou a cosi prohodil. „Co jste si dal k obědu?“ obrátil se na mě kapitán.

„Rohlík.“

„Rohlík?“

„Rohlík.“

„Rohlík…?“

Na další „rohlík“ jsem už neměl odvahu.

„Měl jsem telefonický hovor.“

„Aha.“

Kapitán Bajer se pohodlně opřel předloktím o opěradlo řidičova sedadla a pobaveně studoval můj výraz.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl ml, „já neměl ani ten rohlík. Vůbec jsem se k jídlu nedostal. Zato jsem se dostal k něčemu mnohem zajímavějšímu. Vím zas něco dalšího o tom baráku.“

Zničeho nic jsem kývl.

„Podivnej ptáček,“ řekl kapitán spíše pro sebe.

„Kdo?“

„Ten chlápek má rejstřík, že byste se divil, příteli.“

„A ona taky?“

„Ona?“

„Ta satórie,“ řekl jsem a maně si sáhl na přezku pásku od kalhot. Buď je sugesce podvod, anebo je to záležitost pro specialisty.

„Ne, on není ženatý. On byl ženatý, ale…“ kapitán Bajer nakrčil čelo, „on ji totiž zabil.“

V té chvíli jsem si myslel, že jsem se na tom zadním sedadle zbláznil z hladu. Kapitán se však usmíval. Měl jsem pojednou pocit, že sleduji nepříčetného člověka.

„Pan Hudec…?“ hlesl jsem.

„Cože? Hudec? A ták,“ kapitán se hlasitě zasmál. „Ale, příteli, mám na mysli toho chlapíka, víte, jak si přišel pro rádlo.“

„Toho invalidu?“

„Správně,“ souhlasil živě kapitán, „pana Jíše.“

„Ten starý, chromý člověk? Cože, ten že někoho zabil?“

„Ovšem. Svou ženu. Před pěti lety. Koukáte, příteli, koukáte, jaké se to dějou pády.“

Koukal jsem; kapitánův tým opravdu pracoval rychle a spolehlivě.

„A jak to, že teda není ve vězení?“ zeptal jsem se poněkud prostě.

„On byl ve vězení, jenomže…“ kapitán Bajer se obrátil na řidiče a dal mu přesný pokyn, kudy to má vzít od příští křižovatky, „jenomže dostal nějakou chorobu. Byla to nevyléčitelná choroba. Jmenuje se… para… už jsem zapomněl. Ale následek té nemoci je přesně takový, jaký jsme viděli dneska ráno.“

„Nemůže na nohy,“ řekl jsem pološeptem opět velmi prostě a kapitán Bajer přikývl. „A na to se propouštějí z vězení i vrazi?“ Kapitán opět přikývl. „A vy jako myslíte, kapitáne…“

„Já jako nemyslím celkem nic,“ řekl mi kapitán a já mohl opět spatřit jeho mohutný zátylek, „řekl jsem vám to jen jako takovou zajímavost. Domníváte-li se ovšem, že člověk, který — jak jste správně řekl a viděl — nemůže na nohy a je na tu nemoc dokonce při první amnestii propuštěn z nápravného zařízení, kde si odpykával patnáct let pro těžký zločin, domníváte-li se opravdu, že takový člověk je nejenom schopen uškrtit ještě někoho dalšího, ale odnést ho do vozu a tím vozem ho ještě odvézt na nějaký most, a jste-li navíc kriminalista, pak musíte počítat s tím, že vás dá náčelník bez prodlení přeložit k dopravákům.“

„Jistě, ale…“ uvažoval jsem překotně, avšak houževnatě, „ten chlápek mohl mít pomocníka. Ten Jíša.“

„Jíše, ne Jíša,“ opravil mě trpělivě kapitán a natočil se ještě trochu víc dozadu, abych mohl vidět jeho přívětivý úsměv, „to by bylo ovšem jiný kafe!“

Paní Ema Košnová bydlela v mém bytě. Dvougarsonka na konci města, vpravo klozet a koupelna, vlevo skříně, támhlety dveře vedou do místností s kuchyňským koutem, ovšem, jak by ne, a naproti je místnost s mrňavým balkónkem — lodžií. Správně. Byl jsem tedy opět doma. Dokonce i rozkládací gauč značky „viberg“ tu měli, jenomže šedivý, já mám zelený. Nicméně v místnosti, do níž nás pani Košnová uvedla, to bylo barevně i materiálově odlišné, navíc uzpůsobené pro dvoučlennou posádku.

„Manžel mi už volal,“ řekla nám ta paní; připadala mi velice sympatická, byla taková smutná, po té místnůstce se pohybovala, skoro bych řekl, popaměti, jako to činí slepci, a stále — kdykoliv jsem na ní pohlédl — bylo mi na ní cosi nevysvětlitelného.

„Přejete si kávu, pánové?“

Odmítli jsme kávu, odmítli jsme čaj, nepohrdli jsme nakonec domácí slivovičkou; kapitán Bajer chtěl uchovat zdání, že vůbec nejde o policejní výslech, ale o nutnou služební návštěvu, přesto přese všechno však návštěvu.

„Manžel přijde nejdřív za hodinu,“ řekla a já jsem si okamžitě ujasnil, co je na ní nepochopitelné: ten vousatý, vlasatý pětatřicetiletý teenager je její muž. Taková hezká a sympatická osůbka, tahleta paní Ema Košnová, rozená Pírková, a vedle ní — on?

„Nebudeme vás dlouho zdržovat, pani Košnová,“ zahájil výslech s nejvyšší možnou ohleduplností kapitán Bajer, „potřebujeme si jen ujasnit několik maličkosti, abychom…“

Vzhlédl, jako by uvažoval, má-li pokračovat tímto tónem.

Paní Košnová přispěchala, jako by mu s tím chtěla pomoct: „Už ho máte, toho…?“ Ani ona však neřekla — vraha.

Kapitán zavrtěl hlavou.

„Zatím nikoliv,“ řekl s důrazem na první slovo. „I proto vás prosím, abyste nám byla jak jen možno nápomocna. Chápu ovšem, že dnes, vlastně den po…“

„Vynasnažím se,“ řekla paní Košnová a pohlédla plaše i na mne.

„Ano.“ Kapitán Bajer pojednou jako by nevěděl, jak začít. Hrábl si do kapsy, ale ještě než vytáhl krabičku, vycepovaně se otázal, smí-li se tu kouřit, a paní Košnová s úsměvem sotva postižitelným mu podala popelníček z poličky. Kapitán Bajer, teď, když se měl konečně čeho podržet, zahájil výslech paní Emy Košnové.

Pani Košnová potvrdila informace, které podali vyšetřujícím orgánům manželé Hudcovi a její manžel, její matka skutečně žila osamoceně, bez přátel, bez sousedských návštěv. Celý ten zlý čin, jak pravila paní Ema, si nelze nijak vysvětlit. Matka přece nemohla mít tak strašného nepřítele, celý život nikomu neublížila, naopak, sama bývala terčem mnoha špatností; vždyť ani otec paní Emy se vůči ní nechoval zrovna nejlépe. Otce jsme vlastně neznali, řekla, ani já, ani Petr jsme ho neměli rádi. A já jsem vytušil: obě děti ho nenáviděly za to, co provedl jejich matce. A tehdy mě napadlo: co když i Petrův útěk měl svůj racionální důvod, co když bratr paní Emy odjel v osmašedesátém proto, aby otce v té Kanadě, nebo kde to byl, vyhledal a…

„Ne,“ řekla paní Ema, „neměl ji příliš v lásce, ale to víte, pro něho to byla tchyně.“

Okamžitě jsem pochopil, k čemu se stočila řeč, a nastražil jsem uši.

„Ano, ze začátku byly i takové pokusy,“ řekla paní Ema, „ale zavčas jsem se proti tomu postavila. Když manžel viděl, že nic podobného nedovolím, neodvážil se už nikdy matku žádat o peníze. Věděla jsem ovšem, že všechny ty těžce naškudlené korunky schrání matka pro nás, myslím pro mne a pro Petra. Věděla jsem, že už má nějakou tu tisícovku na knížce. Netušila jsem ovšem, že je to přes třicet tisíc, tolik peněz, jak to našetřila, to nechápu. Musela se strašně uskrovňovat, ale to ona dovedla, vždyť vlastně celý život nedělala nic jiného, než že se kvůli nám uskrovňovala.“

Paní Košnová se na chvíli odmlčela. Vytáhla bílý kapesníček a téměř tajně se jím dotkla víček.

„Kdy jste se dověděla, že je ta částka tak vysoká?“ otázal se po kratším předělu, aby jí umožnil nadechnout a uklidnit se, kapitán Bajer.

„Prosím? Nedávno,“ pokračovala hned paní Ema; v ruce stále svírala ten bílý šáteček. „Byli jsme u ní — je to asi tři týdny. Jednou za měsíc jsme k ní chodili oba, i když poslední dobou jsem k ní chodila spíš sama — a tehdy nám řekla, že má tolik peněz a že nám je dá všechny, až Petr…“

„Ano,“ přikývl kapitán Bajer a paní Ema pochopila, že nemusí hovořit na toto choulostivé téma.

„Řekla nám, že nám koupí auto.“

„Před třemi týdny.“

„Ano. Dokonce nám řekla i značku. Fiatku, řekla. Málo ojetou fiatku z tuzexu.“

„Z tuzexu,“ opakoval zamyšleně kapitán Bajer. Sotva postižitelně po mně mrkl. Já jsem seděl, ani nedutal.

„Byl prý u ní nějaký člověk, který jí řekl…“

„Jaký člověk?“ vyhrkl kapitán. Skoro paní Emu vylekal. Prudce zamrkala.

„Já… já nevím,“ řekla, „zřejmě se musela někomu v ulici nebo krámě svěřit, že nám chce koupit auto. Někdo se to dověděl a tak…“ krátkým, řekl bych úsporným pohybem použila opět kapesníčku, „… nabídl jí tuzexové bony.“

„Tak je to tedy,“ řekl kapitán a spojil obě ruce v mlýnek.

„Někdo — říkala — prý nutně potřebuje peníze a prodává větší počet bonů za nižší cenu. A tak ona, v takové slepé důvěřivosti — a taky, aby nám udělala radost — prostě řekla, že si jich koupí za třicet tisíc. Tolik, kolik měla stát ta fiatka. Bylo to nečekané splnění jejího snu. Poslední veliká radost, kterou nám ještě chtěla udělat.“

Bylo opět velmi těžké klást logické, kriminalisticky přesně cílené otázky. Bylo třeba opět chvíli počkat a chovat se jako návštěva, která o tento politováníhodný případ slepé důvěřivosti jeví zájem spíše ze soucitu. Když konečně i tato chvíle minula, nabral kapitán Bajer dech a sílu k nové otázce.

„Paní Emo,“ oslovil ji takto důvěrně, „ten člověk, myslím, ten neznámý — vzpomínejte, prosím vás — alespoň něco nám o něm musíte říct. Maličkost. Cokoliv. Vzpomínejte.“

„Ano,“ řekla paní Ema a ruce sepjala v klíně. Bylo až dojemné, jak se poctivě snažila na něco si vzpomenout, a pak, když jí paměť stále nic nepřinášela, zvedla k nám téměř prosebné, zoufalé oči a řekla: „Asi si nevzpomenu.“

„Pokuste se na to jít jinak, paní Emo,“ a kapitán Bajer se k ní blíže naklonil, „pokuste se vybavit si celou tu scénu, kdy to vykládala, a zkuste nám to popsat ještě jednou a nahlas.“ A paní Ema obrátila své velké, hluboké a smutné oči na mne: jako by se v nich mihl záblesk pochopení.

„Maminka nám to řekla, když jsme byli na odchodu. Bylo na ní doslova vidět, jak nemůže vydržet, aby nám tu novinu nesdělila. Musela nám to říct. Musela se nějak dovědět, chceme-li nějaké auto a chceme-li vůbec fiatku. A nebude-li nám vadit, že je ojetá.“

„Výborně. A jak vám to pověděla, myslím, jakými slovy, pani Emo?“ ptal se se vší naléhavostí, již si ta otázka žádala, kapitán Bajer. Dobře věděl, že na jejím zodpovězení závisí možná všechno, anebo téměř všechno. Detail, nějaký detail, pro laika bezvýznamný, a zkušený kriminalista má napolovic vyhráno. A právě teď tu oscilovalo napětí, jemuž podlehne i kriminalista nejzkušenější — napjaté čekání na příslovečný knoflík od vesty. Slovo měla paní Ema Košnová…

„Jak nám to jen maminka mezi těmi dveřmi povídala,“ paní Ema si přitiskla ukazováček na spodní ret. „Děti, říkala pomalu, je tady jeden pán… a ten by měl možnost koupit v tuzexu auto. Fiat, řekla, a já jsem řekla, mami, kde bychom vzali na auto z tuzexu peníze?“ Pani Ema učinila kratší prodlevu. „A na to ona povídá s takovým tím jejím úsměvem: Ale, děti, od čeho máte mámu?“ Hlas se jí zlomil. Tišeji opakovala: „Od čeho máte mámu. Tak to řekla. A ještě řekla, mám možnost koupit velmi levně osm tisíc bonů. Jenomže, řekl na to Jiří, my nemůžeme koupit osm tisíc bonů ani levně, ani draze. Ale já je můžu koupit. Tak to řekla. Ten známý mi je prodá. Jenom mně musíte říct, chtěli byste opravdu fiata?“ A přes tvář se jí cosi mihlo. Byl-li to úsměv, trval sotva půl vteřiny. „V tu chvíli jsme si oba mysleli, že maminka mluví z cesty. Ale ona šla a přinesla…“ Zvedla oči a podívala se na mne i na kapitána a ještě tišeji pokračovala: „Přinesla nám ukázat vkladní knížku s těmi… s tím obnosem. A pak tak spokojeně povídá: No vida, akorát.“ A opět ten tragický úsměv, přes který jako by se cosi překulilo. Paní Ema se dotkla řas bílým kapesníčkem. „Pak jsme se ještě na chvíli vrátili, mluvili jsme o tom znova, myslím o autě, o režii, Jiří měl samozřejmě radost, ale fiat — prý jsou problémy s náhradními součástkami, říkal, a když už jsou na to peníze, uvažoval, neměla-li by se vzít jiná značka. A taky se ptal: A prosím vás, maminko, co je to za člověka? Maminka řekla…“ chvilka napjatého očekávání, jíž kapitán celou využil odklepáváním popela do popelníčku: „je to dobrý známý, neměj strach, neznámýmu člověku, to dá rozum, nesvěřím tolik peněz. Stejně, řekl na to Jirka, bych si s ním rád promluvil, než se to uskuteční. A maminka řekla, dobrá, můžeš, v sobotu přijde, když chceš, zastav se tu. Jenomže v sobotu se to Jirkovi nehodilo a maminka tedy slíbila, že mu s tím pánem sjedná schůzku na některý jiný den příštího týdne. Aspoň se budete moct domluvit na té značce, řekla, to víš, Jiří, já tomu nerozumím. Ale být tebou, já bych mu věřila, musí mít zkušenosti, má auto, nech si od něho poradit. A pak se s námi maminka rozloučila. Naposled.“

Seděli jsme tu proti sobě mlčky. Kapitán Bajer zamáčkl cigaretu do malého popelníčku a pak si chvíli pomalu třel palec o ukazováček. Paní Ema — to bylo nabíledni — nám řekla všechno, co věděla. Málo? Dost?

Děkujeme vám, paní Emo, a nezlobte se na nás — a tak dále — a právě tak, jak vlídně vešel, tak se kapitán Bajer s paní Emou 1 rozloučil. Bylo to dobré pomyšlení, že odtud odchází návštěva, a nikoli nelítostný vyšetřovatel se zvědavým reportérem, kteří z neštěstí jedné ženy chtějí udělat případ a senzaci. A myslím, že i ona k nám pojala za tu chvilku důvěru; ještě mezi dveřmi slíbila, že nám okamžitě zavolá, kdyby si snad vzpomněla na nějakou maličkost, a k témuž že bude mít i svého muže. A popřála nám úspěch v našem konání s tím svým příliš krátkým úsměvem, který se možná zkracoval s přibývajícími léty, kdoví.

„Dáme si plzeň, příteli. A pěkně vychlazenou.“

A tak jsme se octil v takové pomenší sympatické hospůdce, jakoby schválně zřízené pro zedníky, svářeče a jeřábníky, budující nedaleké sídliště. Bylo po fajruntě, tak jaképak copak. I kriminalista má po fajruntě právo na dobře chlazenou plzeň.

To náhlé mlčenlivé posezení po tak vyčerpávajícím dni přišlo jako na zavolanou. Kapitánu Bajerovi nebylo do řeči, a tak neustále udržoval hovor v proudu šofér Kadlec. Sděloval mi, člověku neznalému, z jakých příčin to jde s naší kopanou tak prudce z kopce. Nemáme koncového hráče, v tom to tkví, pane drahej. Přejít z obrany do útoku, to nám celkem nečiní potíže, jenomže není, kdo by šutoval na bránu. Po zemi, pane drahej, po zemi.

Naše pojetí fotbalu je příliš defenzivní a přitom ta nejznámější sportovní devíza praví, co? Kapitáne?

„Nejlepší obranou je útok, že je to tak, kapitáne?“

„Hrál vy jste někdy fotbal, Kadlec?“

„Soudruhu kapitáne,“ okamžitě se urazil šofér Kadlec.

„Dobře, tak promiňte. A vy?“

„Já?“

Před očima se mi vybavil zelený trávník před našima, mrňavý tenisák, dvě party kluků a křik na celou louku, podej, súra, deset… Maně jsem se usmíval, ten plzeňský mok na mne někdy působí jako dormiral; spím s králičíma očima; viděl jsem jeden ze zápasů na louce za našima a nevnímal debatu, hemžící se vesměs vysoce odbornými výrazy, které mi už vůbec nic neříkaly — stoper, libero, falešné křídlo… kampak se za ta léta poděli beci, centrhalvové, forvardi?

A když se mi zdálo, že někdo vstává od stolu, chtěl jsem taky hned vstávat, kapitán Bajer mě však energicky stáhl na židli; seďte, prý jenom hezky seďte, příteli, vezmeme si taxíka, a kromě toho, potřebujeme si trochu pohovořit, nebo ne, příteli?

Ano, potřebujeme, my, dva pátrací psi, kteří ztratili stopu v houští a teď zvedají mordy a chytají vítr ze všech stran, točíce se na fleku. Kudy dál? Kudy, kudy vede cestička… ?

„Kde je?“ vyhrkl jsem na kapitána Bajera.

„Kdo?“

„Kde je šofér Kadlec?“

„To už jste se probudil?“

Rozhlédl jsem se. Byl jsem v lokále. Vše tedy bylo v nejlepším pořádku.

„Já jsem spal? Já jsem nespal.“

To je to, já všechno citově prožiju do naprostého vyčerpání. Pak usnu kdekoliv, i v lokále.

Budete-li někdy o tomhle případu psát, řekl mi o něco později v tom lokále kapitán Bajer, mějte na paměti především dvě věci. Za prvé nepředstírejte, že jsme stejně všechno už od začátku věděli. Já vím, co asi chcete říct, ale pokuste se chvíli nic neříkat. A za druhé — nespíte? V pořádku. Za druhé nepopisujte jen pouhá fakta, tohle se událo tam a tam a tak a tak. To nestačí.

Vy musíte lidem ukázat všechnu tu obludnost, již takovýhle čin obnáší. Každá úkladná vražda — a nepochybujete, doufám, o tom, že tentokrát máme co činit právě s tímto nejodpornějším druhem vraždy — je nejenom čin krajně protispolečenský, ale je to, abych tak řekl, dílo hodné zbabělce. Ano, zbabělce. Všimněte si například, koho si úkladný vrah vybírá. Četl jste Zločin a trest? A všiml jste si, koho si ten zbabělec Raskolnikov vybral za oběť? Starou ženskou. On sice vykládá cosi o tom, že si ji vybral hlavně proto, že to byla odporná stará lichvářka, individuum, jaké je světu spíše na obtíž, jenomže, milý příteli, to jsou jen řečičky. On si ji vybral hlavně proto, že byla stará, slabá, bezbranná a že násilný čin nenesl riziko odporu, s nímž by se mohl setkat, kdyby si vybral za oběť, dejme tomu, nějakého statkáře. Ten by našemu hrdinovi mohl dát pořádně na frak, a mohlo by se to dokonce celé obrátit. Z vraha by se stala oběť, a naopak. Zapamatujte si, příteli: každý úkladný vrah je zbabělec. To dokazuje nejen oběť, již si vybírá, ale i provedení činu, jaký si zvolí. Raskolnikov se přitom celou dobu klepal jak sulc, vzpomínáte si? Doslova do poslední vteřiny váhal, bál se, chvěl, třásl se v horečce. Choval se přesně jako zbabělec. Před činem, při činu i po činu. Neboť co dělá vrah po činu? Pokouší se uniknout trestu, všemožně mate stopy, neboli zbaběle se vyhýbá odpovědnosti za svůj ničemný skutek. A proto si pamatujte, příteli, že pátrání po úkladném vrahovi je vlastně hon na zajíce. Nejhorší na zbabělcích je ten jejich strach, který je nutí provést cokoliv, jakýkoliv další odporný čin, aby se zachránili, byť třeba jen na jediný den. I na našeho Raskolnikova, který už zabil svou Ivanovnu, čeká ještě někde nějaká Jelizaveta. A to je to, čeho se teď nejvíc obávám, milý příteli.“

„Jelizaveta…“

„Ano, Jelizaveta. Zatímco my si tady sedíme a pijeme tohle pivo bez pěny,“ řekl zádumčivé kapitán Bajer a hladil přitom ucho půllitru palcem, „chodí po světě. Svědek. Člověk, který ví. Jenže my o něm nevíme. Kde je? Kdo to je?“

„Je tu i vrah,“ řekl jsem temně do půllitru.

Kapitán Bajer našpulil rty.

„…a ten se možná právě teď rozhodl,“ dokončil jsem nahlas svou úvahu.

„Hm,“ udělal kapitán Bajer.

„A co třeba,“ ozval jsem se po kratším zamyšlení, „ten řidič embéčka, který našel lísteček s podpisem Kamil?“

„Hrouda?“

„Je už… ?“ a učinil jsem charakteristicky pohyb.

Kapitán Bajer mlčky přikývl. Nezdálo se mi však, že by jevil ohromnou radost nad polapením právě tohoto vraha.

„Možná že je to on,“ řekl jsem.

Kapitán Bajer nostalgicky objímal dlaněmi půllitr zteplalého piva. „Kéž byste měl pravdu,“ řekl a ohlédl se do lokálu. „Platit!“

Chvíli jsem si prohlížel kapitána z profilu. Ta jeho interpretace Raskolnikovova činu je sice poněkud svojská, ale ta plzeň, napadlo mě, nás náhodou velice sblížila. Brzy můj pohled zpozoroval a zeptal se: „Nevidíte někde vrchního?“

„Stejně je to zvláštní profese,“ pravil jsem zadumaně.

„Honit hosty?“

„Honit vrahy.“

Kapitán Bajer se na mě zašklebil. Byl unaven.

„Vám by se to nelíbilo?“

„Já bych jich asi tak dohonil,“ řekl jsem s notnou dávkou skepse; stačilo mi pomyslet na jistou blondýnu, kterou se marně snažím najít v tomto přelidněném městě od včerejška… a to, prosím, dívka nic zlého neprovedla!

„Ta dcera paní Pírkové, myslím paní Emu, pokud jste dobře poslouchal,“ řekl kapitán Bajer s bradou v hrsti, „říkala, že ten pán, který jí nabízel ty tuzexové poukázky, byl matčin známý, viďte.“ A aniž čekal na mé přikývnutí, předl dál logickou nit. „Byl-li to opravdu známý, potom ho museli znát i Hudcovi. Hudcovi nám patrně nepověděli všechno.“ Zúžil zorničky jako kocour. „A teď proč.“

To jsem nevěděl. Přemýšlel jsem však o tom.

„Co jste říkal?“ zeptal se mě pojednou kapitán Bajer.

„Já? Teď? Nic. Proč?“

Kapitán jel pomalu nehtem po hraně půllitru. Zvedl hlavu a udělal jenom hm…

A já jsem řekl: „Někdo ho znát musí.“ Rozhlédl jsem se lokálem, jako bych doufal, že náš člověk sedl někde tady mezi stavbaři.

„Tamhle je,“ řekl najednou kapitán a švihl rukou do vzduchu. Srdce mi skočilo do krku. „Pane vrchní, platíme!“

7

Je to možné, že vás teprve nyní vedu do své skromné dvougarsonky zařízené knihami a válendami? Ano, i já přespávám v jedné z těch železobetonových krychlí kdesi na konci města a i dnes v noci byste mě našli za jedním ze svíticích bodů; sedím za rozkládacím psacím stolem — neboť téměř všechno v mém bytě je rozkládací — a mlátím do consula, psacího stroje, zázraku lidského mozku, z kterého padají už léta šroubky a všelijaké záhadné součástky, a přece stále píše. Jedině díky pevné vůli mého psacího stroje mohou si počíst každý čtvrtek čtenáři Ozvěny o nových autohaváriích, jejichž Gaussova křivka u nás kupodivu neleze tak rychle nahoru, jak by to odpovídalo křivce stoupající motorizace. Tímto zajímavým jevem st dopravní odborníci BESIPU lámou hlavu, mně je to ovšem jasné: Petrákovy reportáže srazily procento havárií na relativní minimum. Kdo čte Petrákovy „havárky“ — jede přesně podle vyhlášky číslo 80!

Brněnské materiály majora Hanouska po levé, bílý papír po pravé straně — a můžeme začít. O čempak se dočtou v čísle 28 naši milí čtenáři?

Srážka Wartburgů.

Je tomu sotva měsíc, co si pan Hynek Trousil koupil oranžový Wartburg. Přesněji řečeno, koupila mu jej rodina, protože Hynek ve svých pětadvaceti letech po skončení školy a prezenční služby moc peněz neměl. Protože však bydlí v Brně a místo dostal až v Gottwaldově…

Náhle jsem se zničehonic opřel; díval jsem se přímo před sebe. Kdesi nad mou hlavou hučelo letadlo.

Krom toho jsem delší dobu nevnímal nic. Jen tak jsem seděl a přemýšlel; mám sáhnout po telefonu a zavolat kapitánovi do bytu? Čísla jsme si vyměnili v taxíku. Řekl mi: zavolejte, kdykoli vás něco napadne, nemyslete, že podceňuju fantazii zuřivých reportérů.

Přemýšlel jsem o nápadu, který mi právě před malou chvíli fantazie přinesla.

Myslím, že to byl dobrý nápad. Čím déle jsem o něm přemýšlel, tím jsem byl nekritičtější.

Mé náhlé vnuknuti se jmenovalo Petr. Petr, ztracený syn paní Pírkové, hledající svého tatíčka kdesi nad Ontariem. A ten lísteček NEBYLAS DOMA. PŘIJDU V OSM H. KAMIL… jak je to vlastně jednoduché!

Kdo asi paní Pírkové mohl tykat?

Je tu ovšem ten podpis.

Kamil, Kamil, opakoval jsem si. Ale i to mohlo být jednoduché. Mohla to být Petrova přezdívka z dětství. Snadno lze zjistit u paní Emy.

Jak to, že se o Petrovi až dosud nikdo nezmínil? Pročpak se o něm mlčí? Je to jasné: nikdo — anebo téměř nikdo — neví, že Petr je tady. Věděla to však docela určitě ona, jeho matka. A proto okamžitě jde a vybírá z knížky celou částku… Celá ta záležitost s tuzexovým fiatem je smyšlenka. Paní Ema si to na nás zkrátka vymyslela. Ale proč? Anebo ví i ona, že se bratříček vrátil?

Byl jsem z toho tak rozrušen, že jsem stěží postačil formulovat všechny další varianty této ideje; dedukce se mi doslova řinuly z hlavy. S mou fantazii je někdy, pravda, potíž, jenomže tentokrát to bylo jiné kafe, objevil jsem stopu, s jakou kapitán Bajer nepočítá ani ve snu. Objevil jsem Kamila. Kamil je Petr.

Tím se ovšem ještě neříká, že Kamil je totožný s vrahem. Bude to možná ještě daleko složitější. Peníze, možná dříve než si pro ně Petr stačil přijít, přišly do nepovolaných rukou. Pak bychom ovšem byli opět na začátku, kapitáne Bajere.

Rozhodl jsem se zcela náhle: vlezu do vany. Ve vaně, jak známo od dob starohelénských, dostává člověk nezřídka jedinečné nápady. Ostatně ani ten nápad s váhou tělesa a váhou vytlačené kapaliny není nejhorší. Mám právě léta jako Jesus Nazaretus Rex Iudeorum, a pokud hodlám na tomto světě setrvávat déle než on, měl bych nejvyšší čas propadnout touze po náhlé změně. Mohl bych se například taky oženit. Maminka mi to tuhle opět radila. Chlapče, chlapče, říkala a povážlivě pokyvovala hlavou.

Jenomže vezme si nějaká člověka, který je ve čtvrtek v Brně, v pátek na Ašsku a přes sobotu a neděli se zavře do pokoje a mlátí do stroje? Jaký by to byl rodinný život pro tu chudinku? Reportér nemůže sedět osm hodin na stále stejné židli, reportér musí čenichat pod širým nebem jako ten lovecký pes. Reportér musí být u toho, nesmí se spoléhat na něčí svědectví, neboť krédem reportéra jest: jsem zde a toto zde vidím. Reportér si nesmí vymýšlet, neboť jakékoli vymýšlení vede k posunu věcí do zlaté střední roviny, do roviny pravděpodobna, jež postrádá všechno: pel prvního pohledu, přesnost, a především pravdivost. Reportér nesmí nikdy uvěřit zprostředkovaným zážitkům. Neboť ví, že každý všechno vidí jinak. Pouze reportér vidí věcí zajímavě.

Mokrá pokožka bude mít určitě nějaký vliv na intelekt, asi něco jako katalyzátor. Nyní mě například napadlo, oč to má takový reportér těžší oproti takovému spisovateli. Jednou jsem napsal podle svého skrovného odhadu dost zajímavé povídání o českém pilotovi, který na letadýlku Avia jako první na světě přeletěl Saharu. Na tak mrňavém stroji! Bylo to vyprávění velice dramatické, a protože jsem vášnivý milovník faktů, napsal jsem to nikoliv tak, jak jsem si myslel, že to bylo, ale tak, jak mi to vyprávěl ten pilot. Pro větší autenticitu jsem se v úvodu letmo zmínil, že jsem na něho čekal před jedním obchodním domem na sídlišti, kam zrovna přivezli ledničky. Kvůli tomu kontrastu: Sahara — ledničky. Na tuto vzrušující reportáž o odvážném přeletu Sahary přišly celkem dva ohlasy. Jeden čtenář se tázal, co je to ta pista, ačkoliv jsem v textu jasně vysvětlil, že je to taková stezka napříč pouští. Ale to bylo alespoň k věci. Druhý mi psal, že vůbec netušil, že na tom sídlišti už otevřeli obchodní dům a že by strašně rád věděl, byly-li ty ledničky plynové a na sto dvacet litrů. Prý je tam ale taky nesehnal, navíc že prodavačky jsou tam arogantní. V příštím článečku bych to prý měl napálit. Jsou někdy chvíle, kdy i reportér přestává věřit ve význam své klopotné práce.

Sáhl jsem po ručníku a vylezl z vody. Je to bluf. Ovšem. Myslím s tím tuzexovým fiatem. Teď už mi to bylo jasné, milá paní Ema na nás filmovala.

Zběsile jsem si počal frotýrovat zátylek. Paní Ema, uvažoval jsem v tom rozpáčení, nám pozapomněla sdělit i takovouhle maličkost: mezi těmi dveřmi jim matka pověděla nikoliv o tuzexovém fiatu, nýbrž o Petrově nečekaném návratu. A vrátila se nikoliv pro vkladní knížku, ale už přímo pro těch třicet tisíc, které týž den vyzvedla — pro Petra. Panenkomaria, já musím volat!

Vletěl jsem do trenýrek, které byly našup mokré. Pobíhal jsem po dvougarsonce jako splašený. Hledal jsem sako. V saku mám lístek s číslem do bytu kapitána Bajera. Až mu to povím, vsadím se s kýmkoliv, kapitán Bajer do rána oka nezamhouří.

Sako bylo v předsíňce, lístek však byl v zadní kapse kalhot. Protože jsem v místnosti nechal okno dokořán, obalil jsem se husí kůží. Zuby mi drkotaly. Mohlo to být také tím prodlužovaným nervovým přepětím. Teprve pozvolna jsem si uvědomoval důsažnost všech svých Indicií. Kdepak, vana je vana, kampak na Archiméda.

„Dobrý večer, Petrák…“

Nebyl doma. Ještě se prý nevrátil z práce. Mrzelo mě, že jsem vzbudil kapitánovu choť. Omlouval jsem se asi pět minut, takže pokud nemá zdravý spánek, musí si teď vzít dva dormiraly. Ale jak to, že se kapitán ještě nevrátil z práce? Práci, pokud vím, jsme dneska společně ukončili v té stavbařské putyce…

A vytočil jsem Perštýn.

„Slyším.“

„Linku dvacet osm, prosím vás.“

„Přepojím.“

Ve sluchátku to křachtalo. Tohle vojenské telefonování, tady vrba, tady vrba, jak mě slyšíte, přepínám, vsadím se, že tam teď bude hodinu páčkovat…

„Slyším.“

„Prosil bych kapitána Bajera.“

„Příteli,“ poznal mě, „to není možné, vy snad musíte být telepat. Jinak si to nedovedu vysvětlit.“

Telepat, říkal jsem si zmateně, telepat, ne, to není nadávka.

„Kapitáne,“ řekl jsem s veškerou vážností, „něco pro vás mám.“

„Ano? Já pro vás taky.“

Mé sebevědomí zvolna opadalo.

„Máme tu další vraždu,“ sdělil mi kapitán suše.

„Ne…“ polkl jsem naprázdno, „a kdo…“

„Recepční z hotelu — moment —“ slyšel jsem, jak se tam s kýmsi dohaduje, „právě s tím přišel poručík Ježek. Víte, kde je hotel Rozhled?“

„Rozhled, Rozhled,“ vzpomněl jsem si okamžitě, takový víkendový hotýlek, tuším, že jsem tam dokonce někdy byl.

„Prý je to někde na výpadovce za tím vaším slavným sídlištěm,“ řekl mi kapitán a opět cosi zahučel mimo sluchátko. „Ano, asi za deset minut. — Vy už jste v pyžamu, příteli, co?“

Smutně jsem pohlédl na rozestlaný dánský gauč.

„Kapitáne, a víte to jistě, že tahle nová vražda má souvislost s naším případem?“ začal jsem se chytat stébla. Neslyšel jsem, spíše vytušil kapitánův tichý smích.

„Dost se obávám, že má.“

„Ano?“ zavrčel jsem ospale. „A kdo ho teda zabil?“

„Koho?“

„Koho! Přece recepčního.“

„Jakýho recepčního?“ řekl kapitán, a tehdy jsem začínal mít dojem, že musím trpět občasnými sluchovými halucinacemi; ten dojem ovšem trval jen chvilku; „to byla recepční. Ta. Žena. Už rozumíte?“

„Teď už ano,“ řekl jsem.

„Ale vy se chcete na zítřek vyspat, viďte, příteli?“

„Kapitáne,“ začínal jsem být trochu netrpělivý, „já totiž stejně stále nevidím souvislost mezi recepční hotelu Rozhled a paní Pírkovou.“

„Obě byly zavražděny stejným způsobem, uškrceny.“

Vrhl jsem ještě smutnější pohled na gauč viberg, ještě jsem to však nevzdal.

„A co když to přesto s naším případem nesouvisí?“

„I to je možné,“ řekl kapitán, „jenomže těch souvislostí je přece jenom trochu víc.“

„Víc?“ divil jsem se. „To je zajímavé.“

Kapitán opět s kýmsi ztišeně konverzoval mimo sluchátko.

„Dejte mi to na stůl. Co jste říkal? Mohli bychom vás za takovou čtvrthodinku naložit před barákem, co říkáte?“

Řekl jsem, že by to od nich bylo nesmírně hezké, jsou-li tu skutečně souvislosti, které sice zatím nevidím…

„Souvislosti,“ vpadl kapitán do mé zdvořilostní floskule, „jsou za prvé: jde o ženu přibližně téhož věku, jako byla paní Pírková. Za druhé byla zavražděna stejným způsobem. Za třetí…“ kapitán na chvilku zmlkl, takže jsem se ho pokusil doplnit:

„A za třetí ji taky jakoby přejelo auto.“

„Nikoliv, příteli telepate, auto žádné,“ sdělil mi kapitán Bajer ne zcela bez sarkasmu, „ale byla by tu za třetí do mrtě vybraná vkladní knížka.“

„A taky na třicet tisíc,“ hádal jsem s jemným náznakem Jistých pochybností.

„Asi tak padesát,“ oznámil mi kapitán, a dodal: „A ta knížka — jste tam, příteli — haló!“

„Jsem.“

„Správně. Tak teď se pomalu oblékněte, nijak nespěchejte, máte dobrých patnáct minut času. Pak jenom sejděte před dům a my si vás naložíme.“

„Když jinak nedáte, kapitáne…“ gauč mě přitahoval jako střelku, „ale já si stejně pořád myslím…“

„Haló, řekl jsem vám heslo?“

Upřímně řečeno, hesla mě ani příliš nezajímala.

„To heslo na té knížce — jste tam, příteli? — je Kamil.“

Náš Raskolnikov, pomyslel jsem si v téže vteřině, se vrátil pro svou Jelizavetu…

II. ČÁST

8

Stál jsem na hotelové terase, díval se do tmy a cítil, že se chvěju po celém těle. Nevěděl jsem, je-li ta dnešní předpankrácká noc tak ledová, anebo je-li to tím, co jsem zas viděl před malou chvílí.

Ani nevím, jak dlouho jsem stál na té hotelové terase a civěl do tmy. Přál jsem si, aby se alespoň ukázal měsíc a cinkl svými zmrzlými paprsky o ten podivný svět tady dole, ale měsíc se bál. Bylo to až příliš děsivé divadlo.

Neměl jsem odvahu vracet se k tomu byť jen myšlenkou, dokázal jsem jenom mlčky stát na mrazivém větru a tupě zírat do temné dálky. A zase jsem toho litoval. Že já se přehrál na kriminalistu a nedržel se svého poctivého řemesla, co mě to popadlo? Správný reportér, vždyť to přece vím, má ke všemu čuchnout a zase běžet dál, k dalším případům, událostem, senzacím, a ne si nechat takhle svázat ruce. Ta uškrcená žena tam na tom shrnutém koberci vedle gauče, je to strašné, raději ani nepomyslet; ale nač moje přítomnost na téhle terásce? Od toho jsou tu odborníci, kriminalisté, specialisté, muži zkušení, školení a sdostatek otrlí, aby dokázali celou věc vyřešit v klidu, rozvážně, systematicky. Ti jsou tu na svém místě, ale — já?

„Jste to vy?“

Otočil jsem hlavu na ztuhlém krku.

Kapitán Bajer, jak tam stál v těch dveřích, vypadal jako černá díra ve tvaru lidského těla.

„Skončeno?“ zeptal jsem se ho na ty tři metry. Přikývl. Černý stín změnil obrysy.

„Jdem?“

Rovněž jsem přikývl.

Výletní hotýlek Rozhled stojí na hrozně sympatickém místečku mezi lesy a vede k němu romantická cesta, na které se dva autobusy nevyhnou, je to přesně takové místečko, kde lze trhat plnými hrstmi květy pozdního mládí, toho prazvláštního období lidského bytí, kdy to první, kalendářní mládí je už v pekle, zatímco do důchodu schází ještě hromada služebních let. Pro tuto specifickou životní etapu jsou stavěny hotely Rozhled. Zde mohou trávit nezapomenutelné večery náměstci navracející se z namáhavých služebních cest se svými plavovlasými sekretářkami; sem si kdykoliv může vyjet kdejaký prošedivělý umělec s kdejakou svou pětadvacetiletou obdivovatelkou, pochopitelně do té doby, pokud obdiv trvá; zde mohou trávit překrásné víkendy otcové spořádaných rodinek a pokoušet se nesmírně sportovním poskakováním i vzezřením vzbudit poznovu horoucí lásku u dívky o tři čtyři roky starší, než je dceruška. Sem zkrátka mohou jezdit všichni, kdo mají na druhou mízu mízné, ať v našich či devizových prostředcích.

Hotel Rozhled je podnik, kde se na nějakou korunu nekouká a kde se vůbec málo kouká, neboť zde všichni, včetně personálu, mají oči téměř křečovitě zavřeny. Přijede-li sem tudíž jedné květnové noci kriminálka vyšetřovat vraždu, je to hotová pohroma. Nastane zmatek, jako když šlápnete do mraveniště. Kriminalista, který se snaží dostat z personálu informace vedoucí k odhalení pachatele, naráží na fantastickou soustavu bariér, zbudovaných z nejrozmanitějších dohadů, obav, ohledů, z nichž ovšem nejmohutnější je totální ztráta paměti; nikdo nikoho nezná, nikdo si ničeho pořádně nevšiml, nikdo si nic nedovede vysvětlit. Čestné slovo, kdyby tu večer prokazatelně nedošlo k úkladné vraždě recepční Ludmily Černé, personál i čirou náhodou přítomní hosté by se dozajista společně pokusili přesvědčit Bezpečnost, že se stala obětí nejapného žertování.

Asi tolik mi stačil povědět kapitán Bajer, když jsme procházeli tímto hotelovým zařízením, postaveným mimo hlavní komunikaci a vůbec mimo cokoliv hlavního.

Když jsme šli podél recepce, bývalého působiště zavražděné recepční Ludmily Černé, zlomil se v profesionálním úklonu muž mého věku v modrém sáčku se zlatými knoflíky; spíše než recepčního připomínal stevarda cd PANAM.

„Už máte nějakou stopu, pánové?“ ptal se nás stále v poloúklonu. Měl jsem, nevím proč, pocit, že nám co nevidět nabídne pokoj číslo 13. A když ho kapitán Bajer se zabručením míjel, ještě se úslužně zeptal: „Mohu vám být ještě nějak platný, pánové? Já jinak že bych se odebral na kutě.“

Kapitán se zastavil. Upoutaly ho nálepky a vlaječky na pultě — nebo recepční?

„Máte-li zájem,“ řekl a obrátil se na recepčního, „můžete se jít s námi na něco podívat, pane doktore.“

„O, máte stopu!“

Kapitán s mírným úsměvem přikývl.

„Ale no né,“ protáhl recepční téměř pobaveně.

Kapitán přiložil dlaně k sobě a oddálil je asi na třicet čísel.

„Takovouhle,“ řekl.

„Hned,“ nadskočil recepční, „jen to tu trochu pozamykám, když dovolíte.“

Když jsme vyšli před hlavní vchod, zeptal jsem se kapitána Bajera, proč tomu šaškovi proboha říká pane doktore. Sdělil mi, že tenhle šašek je doktor filozofie, a když jsem se kapitána zeptal, proč teda dělá recepčního, odpověděl mi kapitán otázkou, viděl-li jsem už někdy nějakého doktora filozofie jezdit v chrysleru. Odpověděl jsem po pravdě, že ještě nikoliv. Kapitán zvedl ruku a ukázal do tmy. „Tamhleta bílá skvrna,“ řekl, „je jeho Chrysler. Bude to asi velikej motoristickej fanoušek, tenhleten pan doktor. Chcete ještě něco vědět?“

„Už jsem tu v plné polní, pánové,“ ozvalo se za námi.

V trávě, v ostrém světle baterky, zářila bílá šlápota. Příslušník, který ji odlil, nám podal výklad. Ten muž — neboť šlo o mužskou šlápotu číslo 44/45 — skočil z výšky tří metrů sem do prořídlé trávy a běžel směrem k parkovišti; na betonovém podkladě parkoviště veškeré další stopy mizl. Tady je však půda jílovitá, vzor podrážky krásně vyjde.

„No vida,“ řekl recepční a myslím, že se stále výborně bavil, „stopa. Teď už jen koukat lidem po botách.“

„Samozřejmě,“ řekl kapitán Bajer, „pokud se ten pán nepřezuje.“ A obrátil se na mě: „No?“

Pokrčil jsem rameny.

„Skočil z nějakého okna,“ řekl jsem. Naštěstí byla taková tma, že jsem nemohl vidět kapitánův výraz.

„Ano,“ recepční ukazoval někam k nebi, „tam je její pokoj. Ale no ne, že by skočil z takové výšky? Je to první patro, pánové. A pod ním ještě mezanin.“

„Bude dost pravděpodobné, že si polámal hnáty,“ soudil příslušník, který stále svítil baterkou na zrádný bílý bod v černé trávě.

„Ovšem,“ dovodil kapitán Bajer skepticky, „pokud neprodělal paravýcvik.“ A obrátil se znovu na recepčního. „Mohl by takový výkon podat některý z pánů, které jste mi vyjmenoval? Myslím ty pány, kteří poslední dobou paní Ludmilu navštěvovali.“

Recepční naklonil hlavu téměř koketně na stranu.

„Mohl by to dokázat třeba ten lékárník?“ ptal se ho kapitán.

„Hm, silně pochybuju, pánové. Padesát let je padesát let, a podívejte se, ta výška. Já silně pochybuju,“ a díval se přitom nahoru a hlavou šil semo tamo.

„A nechodíval paní Černou navštěvovat taky nějaký mladší nápadník, dejme tomu tak okolo čtyřicítky, pětačtyřicítky?“ naléhal na recepčního kapitán Bajer a sehnul se, aby si tu šlápotu prohlédl hezky zblízka.

„To bude čtyřiačtyřicet, možná pětačtyřicet, nadměrná velikost, soudruhu kapitáne.“

„Až to dotvrdne, dejte to přímo poručíku Ježkovi, nadstrážmistře,“ a když nadstrážmistr řekl něco jako provedu, obrátil se kapitán opět na recepčního. „Vzpomínejte. Kdo z těch pánů mohl mít nadměrnou velikost obuvi?“

„Když to máte tak svízelné,“ kroutil se recepční. „Nekoukal jsem těm pánům na nohy, byly to soukromé návštěvy paní Lidy, pánové, pochopte, některé věci jsou prostě soukromé.“

„Když má někdo takovéhle jedenáctky, je to sice jeho soukromá věc, ale přesto mu na ně každý vidí. Každý nosí své nohy veřejně k nahlédnutí, já — i vrah, pane doktore.“

„Paní Lída — jak bych vám to řekl, pánové — podívejte se, ona paní Lída byla dáma bez závazků, chápejte, ona měla poměrně hodně návštěv. Pánové přicházeli značně nepravidelně. Všiml jsem si spíš jejich vozů než bot.“

„No prosím!“ vyhrkl kapitán, jako by se snažil recepčnímu pomoci. Místo toho se mi však zdálo, že ho tady pod těmi okny spíše zakřikl. Krom toho do něho začínala lézt zima.

„V různých vozech při-při-přijížděli,“ řekl recepční třaslavě.

„Myslíte jako značky různé?“

„To-to-to,“ recepční vůčihledně začal selhávat, „byly to nejrůznější typy, od těch nejrychlejších vozů až po všelijaké kraksny. Bože, to je zima.“

„Čím jezdil například pan lékárník?“ zeptal se kapitán Bajer.

„Božínku,“ šeptl recepční, dýchl si na ruce a rychle dodal: „Ale ten to nebyl, pan lékárník, prosím vás. Taky je vám taková…? Ten by si při dopadu zlámal vaz, vyloučeno.“

Kapitán mávl rukou a jako pacient, který opouští špitál, řekl: „Tak vám zatím děkujeme, pane doktore.“

„Mohu se vzdálit?“

„Zajisté, pane doktore, vzdalte se.“

A pan recepční s úklonami couval ke své bílé skvrně, idolu, který mu znemožnil věnovat se celoživotně filozofii, matce moudrosti, královně věd, jež tak bídně živí své poddané. Kapitán Bajer dal nadstrážmistrovi poslední pokyny ohledně šlápoty a odebrali jsme se zpět do hotelové haly.

Vyměnili jsme spolu sotva pět vět, když se ve dveřích haly objevil opět pan doktor. Přes své recepční sáčko měl perfektně střižený velurový plášť modré, tmavě modré barvy.

„Pánové,“ volal na nás již ode dveří, „pánové!“

Kapitán Bajer decentně zakryl zívnutí. Mezitím recepční, převlečený za pana doktora, dorazil k našim křeslům.

„Ve voze jsem si vzpomněl,“ řekl zadýchaně, „možná by to přece jen jeden z těch pánů dokázal, ten vražedný skok do tmy.“

Kapitán na něho vrhl unavený pohled.

„Pan Kamil,“ řekl převlečený recepční a kapitánova líná očka jenjen zamžikala.

„Člověče,“ vyletěl kapitán ze židle, „vy znáte Kamila?“

„Pana Kamila,“ řekl recepční, „toho tu zná každý,“ a střídavě, ne tak zcela bez úžasu, si nás prohlížel.

Tak takovýmhle nóbl bourákem jsem ještě nejel, řekl jsem recepčnímu dr. Kopeckému, když jsem nasedl do jeho bílého chryslera. Tak takovýhle nóbl bourák, sdělil mi na to dr. Kopecký, je ve Spojených státech běžný lidový vůz, a zeptal se mě, jaké fáro vlastním já. Musel jsem bohužel zklamat jeho sběratelský zájem. Dr. Kopecký vyjádřil upřímný podiv nad tím, jak mohu božínku dělat seriál o tak choulostivém problému, jako jsou autohavárie, nemám-li vůz. Pokrčil jsem rameny a dr. Kopecký nastartoval svůj bílý americký sen a uchýlil se k první filozofické tezi: je typické pro naši dobu, že radí povětšině ti, kdo by rady potřebovali nejvíce. O tom jsem potřeboval chvilku přemýšlet, a tak jsem si ani nevšiml, že máme na tachometru už 140 km/h. Napadl mě nesmírně Ironický titulek: REDAKTOR PETRÁK OBĚTÍ ZBĚSILÉ NOČNÍ JÍZDY. Kdo s čím zachází, praví moudré české přísloví, tím také schází.

„To miluju,“ vpadl do perfektně seřízeného vrnění motoru doktor filozofie Kopecký, „rychlá jízda. Nikdy nechápu, jak může někdo mít embéčko.“

Z úkosu jsem si ho prohlížel. Byl mladší než já, určitě, možná o pět let. Byl i o hlavu větší. Patří k té generaci, která nepoznala odstředěné mléko. Tihle mají i lepší zuby, pevnější klouby a jsou o půl hlavy vyšší než my. Jenže v těch hlavách, mám-li se vyjádřit příznačně, mají poněkud odlišný systém zapalování. Liší se od nás. Možná dost, a možná že je to dobře.

„Až si půjdete pro nový vůz,“ obrátil se ke mně dr. Kopecký na celou vteřinu při té stočtyřicítce, „směle se na mě obraťte. Slibuju vám, že vám poradím dobře. Zejména nyní,“ ušklíbl se a konečně srovnal hlavu s volantem, „když se ukázalo, že nepatříte k tamtěm.“ Usmál se, neboť vycítil moji nevyslovenou otázku. „No přece — k těm cvičeným čmuchacím psům,“ řekl a opět se na mě skoro líbezně usmál. Připadal jsem si pojednou jako necvičený podvraťák, jenž se mu připletl pod nohy. „Co si chcete pořídit?“

Mlčky jsem sledoval prudce se přibližující černé stromy. Jako by před námi v poslední vteřině uskakovaly strachy.

„Že jsem tak smělý: kolik vám vynáší to vaše psaní?“

V odpověď jsem cosi zabručel. Byl jsem pojednou strašně ospalý, utahaný, otrávený.

„Tak proč to děláte? Pro slávu?“

Pohlédl jsem na něho se zmoženým úsměvem. Pro slávu… Že bych toužil po slávě? To se dovídám až v bílém chrysleru za stočtyřicetikilometrové rychlosti. Nesehnal jsem flek recepčního, proto to dělám, napadla mě odpověď, ale rozhodl jsem se, že budu ovládat své niterné city. Koneckonců vezu se v jeho autě a slíbil ml, že mě vyloží přímo před barákem. Musím se tvářit alespoň neutrálně.

„Co říkáte?“ zasmál se pojednou.

„É?“

„Právě jsem vám předvedl nesprávné předjíždění těsně před vrcholem kopce. To je přece zakázané.“

„Není pravda,“ zahučel jsem líně, „v noci je to jiné. Reflektory protijedoucího vozu lze včas zpozorovat.“

„Gratuluju,“ řekl, či spíše zanotoval můj dostudovaný řidič. „A netvařte se tak. To se tak tváříte pořád?“

„Jak?“

„Jako by vám žena vašich snů právě sdělila: ve středu se za něho provdám, drahý.“

Dr. Kopecký jednou rukou řídil, kdežto druhou používal ke gestikulaci.

„Uvidíte, dostanou ho,“ řekl náhle zcela jiným tónem a uchopil volant oběma. Poněkud se mi ulevilo, zatáčka byla dost točivá na takovouhle rychlost. Slyšel jsem zpěv pneumatik na asfaltu. Jasně jsem cítil, jak zadní kola plavou. Tomu se ovšem říká přesná práce volantem. Pan doktor se z toho dostal, aniž hnul brvou. „Bezvadně sedí,“ řekl, hodil si patku za ucho a usmál se. „Vážně, dostanou ho,“ řekl, „když na to půjdou chytře. Mimochodem, co si myslíte o tom kapitánovi… jak se jmenuje?“

„Bajer.“

„No jo, Bajer. Podle mého názoru bude asi trochu těžkopádný,“ obrátil se na mé. „Nezdá se vám?“

Abychom nejeli dalších sto dvě stě metrů naslepo, byl jsem nucen ihned reagovat. Řekl jsem něco v tom smyslu, že si kapitána Bajera nesmírně vážím, pokládám ho za machra zejména od té doby, co vyřešil případ téměř neřešitelný. Obával jsem se, že mě teď bude nutit, abych mu o tom případu vyprávěl, mýlil jsem se však. Nenaléhal. Patrně neměl chuť měnit názor na kapitána Bajera.

„Stejně,“ řekl, „vyklopil jsem mu přece všechno, co potřeboval.“

„Obávám se,“ začal jsem s kratším vydechnutím, „že i tak toho bylo dost málo. Pozor, zákruta!“

„Jak to, málo, jak to?“

Pneumatiky zavyly.

„Mužů asi padesátiletých střední postavy, mírně prošedivělých, bez brýlí, vousů, bez zvláštního znamení, bude u nás, tuším, k miliónu.“

„Každý se přece nejmenuje Kamil.“

„Obávám se,“ opakoval jsem, neboť tenhle vstup se mi zalíbil, „že ani tohle není příliš jisté.“

„Lidy vždycky říkala, dneska přijde Kamil. A Kamil, na to dám krk, má nejmíň čtyřiačtyřicítku.“

„Čtyřiačtyřicítku,“ řekl jsem s mírným pousmáním, „máte například i vy.“

Krátce, skoro bych řekl nervózně, po mně mrkl.

„Ale no né,“ řekl, „tipoval byste mě na lovce starších dam?“

„Třeba i na někoho jiného,“ řekl jsem, a ihned litoval své nezkrotné touhy po impertinenci.

„Ještě mi tu vsugerujete,“ odfrkl si, „že Kamil jsem já.“

„Proč byste vy měl být Kamil?“ zeptal jsem se, a taktak že jsem nedodal, stačí, že jste falešný filozof, respektive falešný recepční.

„Protože vrah rovná se Kamil,“ řekl a kupodivu ho cosi přinutilo ubrat plyn, ač zatáčka nikde.

„Kamil, omyl,“ zaveršoval jsem si.

„Jak to myslíte?“

Na tachometru teď byla sotva stovka.

„Jak to myslím, jak to myslím… třeba tak, že to klidně mohl udělat někdo jiný. Proč Kamil?“

„Božíčku, vy mě ale napínáte. A kdo?“

„Někdo, kdo má čtyřiačtyřicítky.“

Zdálo se mi, že se můj řidič a recepční dívá jaksi instinktivně na nohu na plynu. To by nemuselo dobře skončit, třebaže rychlost chryslera klesla mezitím pod stovku.

„Ale no né,“ řekl můj soused zcela jinak odstíněným hlasem, „to je dobré, takže vy možná právě teď sedíte vedle vraha.“

„Možné je všechno,“ řekl jsem a sáhl na držadlo skříňky vpravo od přístrojovky.

„Neotvírat!“ přikázal mi náhle dr. Kopecký.

Já už se však rozhodl: otevřu skříňku a uvidím je. Pět balíčků stokorun á 10 000 Kčs, mrzký to lup, odvážený z místa činu stočtyřicetikilometrovou a nyní sotva osmdesátikilometrovou rychlostí…

„Pročpak to nemám otvírat, pane doktore?“

„Protože je to taky takovej aušus,“ řekl mi pan doktor pojednou velice klidně, „otevřete to a víčko vám zůstane v ruce.“ Trochu mrzutě se ušklíbl a otevřel přihrádku. Fakt. Víčko mu zůstalo v ruce. „I Amerika dodává na trh zmetky. A to zdaleka není jen tohle. Když leje, mám vzadu hotovej rybník. Chrysler, navenek to sice vypadá huj, ale vevnitř…“ zarazil se. Nedořekl. Přece jen byl filozof. Pokoušel jsem se dát víčko zpátky.

„Nejde?“

Usmáli jsme se na sebe.

Později, při loučení před panelákem, jsem ho požádal za odpuštění, že jsem ho pár vteřin pokládal za vraha. Řekl — to nic, všichni jsme za cosi pokládáni, a mnohem více vteřin, a mnohovýznamně se na mě usmál. Když jsem za sebou zavíral dveře, zabušil na ně pěstí.

„Už vím, podle čeho Kamila poznáte,“ oznamoval mi vzrušeně, „přijížděl vždycky za paní Lidy s takovou děsnou kraksnou na třech kolech, moment, říká se tomu…“

„Motocykl v montgomeráku.“

„Ale no né,“ téměř zajásal dr. Kopecký, „ano, fantastický název, co? Nate!“ a vnutil mi svoji navštívenku. „Kdybyste cokoli potřeboval, zavolejte mi. Máte tam i číslo domů. Dobrou noc. Zavolejte!“

„Ano, díky. Jste velmi laskav, zavolám; dobrou noc,“ řekl jsem rozhodnut ihned volat. Kapitánu Bajerovi.

Nikam jsem se samozřejmě nedovolal.

Kapitán Bajer už v hotelu nebyl, v jeho kanceláři to rovněž nikdo nebral. Koneckonců byla jedna hodina a třicet pět minut; volat mu v této pokročilé době do bytu a budit znovu jeho paní, po dormiralu, ne, to jsem se neodvážil. Všechno nakonec může počkat. Jenomže toho všeho, co jsem kapitánovi chtěl v klidu vyklopit, utěšeně přibylo.

Tak především: Kamil není Kamil.

Za druhé: Lze ještě v této chvíli uvažovat o starých podezřelých? Byl by z nich někdo schopen toho solidního sportovního výkonu? Bohém Košna? Starý pan Hudec? Invalida Jíše? Či snad má některá žena čtyři až pětačtyřicítku lodičku?

A dále: souvisí-li skutečně tento případ s případem Marie Pírková, kdo z hotelu Rozhled a jeho návštěvníků ji znal?

Připadá v úvahu snad některý z četných nápadníků paní Lídy? Dej jí pánbůh věčnou slávu. Musím se hned ráno na ty nápadníky informovat. Znám vlastně jen jakéhosi neurčitého pana lékárníka a samozřejmě — Kamila. Když ovšem jednoznačně eliminuju pana doktora Kopeckého. On koneckonců není tak nesympatický. Ostatně za sebe, myslím, ani nemůže. Už se takový zkrátka narodil. Zajisté, nepatří k výjimkám, lze ho snadno zařadit do početné armády těch, kteří se rozhodli, že na to půjdou od lesa. Společným jmenovatelem všech jejich zlomkovitých ideálů se staly peníze. Za peníze se dá koupit všechno, anebo téměř všechno. Do repertoáru těchhle hochů vraždy nicméně jaksi nezapadají. Takhle na to oni nejdou. Od čeho mají vzdělání, které stálo společnost zhruba sto tisíc za kus? K tak odpornému činu, jako je rdoušení postarších dam, se může uchýlit, božíčku, jedině primitiv. Nebo psychopat. Raskolnikov se šňůrou na prádlo… jedinec, který si vsugeroval: jsem víc než nějaká ženská. Jsem víc než moje oběti, a proto mohu vraždit. Nadjedinec. Ano, jsou takoví, a jsou světu od nepaměti na obtíž, a proto je potřebí po nich jít, aby se nám znenadání nepřemnožili. Rádi by třeba zkusili vraždit ve velkém, velkoryse, moderně, technicky na úrovni, na základě přesných propočtů pomocí počítačů desáté generace.

Stál jsem před zrcadlem a zíral na ty fialové kruhy. Nebyl jsem v stavu se ani pohnout, učinit krok, nic. Jen jsem tak stál, držel se věšáku a smutně uvažoval: teď se musím ještě umýt, svléct, vlézt do pyžama a někde najít něco — cokoliv — k snědku. Trvalo mi věčnost, než jsem se zase rozhýbal.

„Hrome!“ Cvrnkl jsem v kuchyňce do vypínače tak zbrkle, že jsem ho hned zase zhasl.

Doplížil jsem se ke stolu, odněkud jsem vytáhl chleba v igelitovém sáčku. Ještě máslo. Před ledničkou jsem o něco zakopl a taktak se zachytil hrany stolu.

„Božíčku!“

Máslo došlo. Byl by tu však nějaký sýr. Okoralý sýr. Přivoněl jsem. Hm, plesnivý sýr. Otevřel jsem nádobu na odpadky, jen to řachlo. V té chvíli jsem se už smířil s tím, že budu o suchém chlebu. A vtom jsem si vzpomněl, ovšem, měl jsem v aktovce deset deka šunky. Vyházel jsem veškerý obsah na stůl, nějaké papíry, šunku, nějakou korespondenci, kterou mi odpoledne v sekretariátu strčila Jaruška do ruky, ahá, čtenáři nám píší…

Hltavě jsem se cpal plátky šunky a mastnýma rukama jsem otvíral dopisy. Nejobjemnější dopis od pilného čtenáře z Krušných hor jsem odložil ihned stranou. Zajisté opět nesouhlasí s mou interpretací havárky v jedenadvacátém čísle a vysvětluje mi, kdo je skutečným viníkem nehody.

Další dopis mě zval na nějakou tiskovku v pátek v deset; páreček, minerálka, turek…

A copak máme tohle? Nějaký lísteček, na němž se mi sděluje poměrně nečitelně Vážený pane redaktore, co to je? bohužel nikdy nezastihla telefonicky, a to se na to podívejme!, vám jednak omluvit, doslova jsem cítil, jak únava slábne, jednak přinést zajímavý materiál, já snad blouzním hlady? Ve středu v devět v redakci? S pozdravem — a podpis důvěrně známý z knihy návštěv.

V devět, ježíšmarjá, a středu máme už dneska!

Klid, jen klid, šeptal jsem si, je teprve devět minut po druhé hodině ranní, ještě je čas dojíst šunku v klidu.

9

Do redakčního sekretariátu jsem vkročil krátce po půl deváté.

„Jak to?“ Jarmilka byla celá perplex. „Porada je až v deset.“

„Vím, vím,“ řekl jsem, „co se divíte, Jarmilko, hned po televizi jsem šel spát jako řádný člověk.“ A sebral jsem se stolu balík dnešních novin.

Jarmilka mě pozorovala přes svůj psací stroj. Předstíral jsem, že se zajímám o to, jak jsou na tom s živočišnou výrobou na Jihlavsku.

„Na to, že jste šel tak brzo spát, máte dost barevný kruhy pod očima, Jaromírku,“ řekla mi a mírně se usmála.

Převrátil jsem stránku, a protože ani zde nebylo nic, co by mohlo zaujmout oko reportéra, odsunul jsem se od stolu, vstal a odšoural se k umývadlu.

„Vážně, Jarmilko?“ Hleděl jsem na sebe do zrcadla. Jarmilka bušila do kláves. Prsty jsem si přejížděl bradu, špatně jsem se taky oholil. Musím působit přímo katastrofálně, pomyslel jsem si. Obrátil jsem se na Jarmilku. Jarmilka byla náhodou príma holka, totiž, holka, znám i mladší redakční sekretářky, Jarmilce se však nevyrovnala žádná. Jarmilka ví o všem. Okamžitě vytušila pravý důvod mé zevrubné prohlídky před zrcadlem u dveří.

„Kdyže má přijít?“ zeptala se a jedním trhnutím vytrhla ze stroje papíry i s kopíráky.

Pomalu jsem se vracel ke stolu. Zadrhl jsem o kobereček a poposkočil. Byl jsem po probdělé noci vyřízený.

„Ach jo, Jarmilko,“ řekl jsem a vzal z haldy jiné noviny. Obracel jsem bez zaujetí stránky. „Dal bych si kafe, věříte, Jarmilko?“

„A co takhle okurečku?“ Jarmilka vrazila pod válec další várku se čtyřmi kopiemi. „ještě stránečku, ano?“ mile se na mne usmála.

„Další vražda, Jarmilko,“ řekl jsem zmoženě, „Slávia, koukám, prohrála dva nula se Žilinou. To je peklo, prohrajou, co se dá.“

„A koho zavraždili?“ zeptala se mě Jarmilka, aby řeč nestála. Ratatata… Jarmilka byla hotový kybernet.

„Ale…“ protáhl jsem ospale a dlaň si přitiskl k ústům, „nějakou recepční. Hotel Rozhled. Oni, prosím, puknou na vlastním hřišti, hadráři sešívaný.“ Odhodil jsem noviny na hromadu. Šlo na mě spaní. Co je? Ahá, Jarmilka na chvíli přestala mlátit do stroje.

„Hotel Rozhled, hotel Rozhled,“ opakovala si pro sebe a skousla spodní ret. „Nebyla tam v recepci taková fešná čtyřicátnice?“

„To nevím. Já jsem ji viděl až…“ Zmlkl jsem. Díval jsem se teď tupě na mírně se pohupující korunu kaštanu za sklem.

„Možná že už jí je dneska padesát,“ vzpomínala Jarmilka. „V Rozhledu je v recepci ta známá barová tanečnice… Počkejte, kde vona to tancovala?“

„Valčík,“ řekl jsem nepříčetně. Civěl jsem na Jarmilku, v hlavě mi dunělo jako v podzemní dráze.

„Jak se jmenovala ta recepční?“

Urputně jsem přemáhal zívnutí.

„Jaromíre?!“

„Ludmila, Lidy — a teď nějaká barva, ale modrá ne,“ blekotal jsem.

„Lidy Black!“ zajásala Jarmilka. „Ano, tu jsem viděla tancovat v AB klubu, na jak je to dlouho… vono už je to vlastně hodně dlouho, asi patnáct let — nebo dokonce osmnáct? Lidi, to to letí.“ Jarmilka se zasnila. Dívali jsme se na sebe a neviděli jsme se. „Tak oni jí… to je ale hrozné,“ odříkávala Jarmilka pomalu, jako by si to teprve postupně uvědomovala, a viděla ji ne jako já, ona jí viděla ve světle reflektorů, krásnou, mladou, přitažlivou Lidy Black, idol všech mládenců, kterým je dneska kolem padesátky.

„Ano,“ řekl jsem a v hlavě mi rezonovala každá samohláska, „zavraždili ji. Hrůza.“

„A kdo to — udělal?“ ptala se Jarmilka stále s tím pohledem na imaginární pódium AB klubu před patnácti, možná osmnácti lety, a já jsem odpověděl jako nepříčetný:

„Zavraždil ji nějakej vrah, Jarmilko.“

Stačilo, aby zazvonil telefon, a oba jsme se sem zase vrátili, do této sympatické úřední místnosti.

Jarmilka nám udělala silného turka, já jsem si poněkud přičísl své řídnoucí vlasy, a slečna Jana — jak jsem ji v duchu uctivě tituloval — usedla do křesílka naproti. Tón, který nasadila, byl přívětivý a úsměv, kterým mě tu a tam počastovala, byl společenský.

„To je ale od vás nesmírně laskavé,“ řekl jsem jí. Přinesla mi nějaký materiál k havárkám. Pokud jde o tyhle věci, materiál ke všem havárkám dostávám přímo od majora Hanouska a jsou to vždy tak důmyslně vybrané a vypravené případy, že o jakoukoli tuctovou havárku z ulice jsem sotva mohl mít zájem. Přesto jsem se teď doslova rozplýval vděčností, že mi slečna Jana — mimochodem byla blond, Karlíček musel mít vlčí mlhu — sehnala tak zajímavý materiál.

„Akorát přemýšlím, o čem psát do osmadvacítky,“ lhal jsem, jako když hlubotiskne. Neobyčejně zdařile. A současně jsem si všiml, že tahle slečna Jana má postavu.

„Ale já nenesu žádnou havárku,“ sdělila mi a přetrhla souvislou nit mých niterných myšlenek a představ. „Já jsem přinesla něco jiného,“ a vytáhla z tašky známý motoristický týdeník psaný německy.

„Hobby,“ vzal jsem to do ruky a řekl: „Aha.“

„Fantastický článek. Strana dvacet jedna,“ sdělila mi a začala v Hobby listovat. „Tady. Kdo se dřív unaví. Muž, nebo žena? A jak se kdo s únavou vyrovnává. Jak muž, jak žena.“

„Ano,“ semkl jsem rty, „müde je únava.“

„Myšleno za volantem,“ dodala.

Zvedl jsem zrak. Nemohl jsem nepostřehnout šibalský blesk v těch obrovských očích. Opět jsem mrkl na text plný různých písmenek. Šíleně dlouhá slova, Nürnburgring…

„Zkoušeli deset žen a čtyři muže mezi dvaceti pěti a třiceti lety,“ sdělila mi, „na Nürnburgringu. Testovací jízda. Víte, co to je?“

Se zájmem jsem obrátil stránku. Našpulil jsem rty; nějaký obrázek, vida.

„Graf,“ řekl jsem.

„Prosím? Předtím byli všichni podrobeni přísné lékařské prohlídce, aby se vyloučily všelijaké ty vlivy, okamžitá indispozice a tak. To si přečtete potom.“

Vzhlédl jsem a poslušně sklapl to zajímavé čtení.

„Všech čtrnáct zkoušených,“ polkla, „testovaných,“ opravila se, „se těšilo dobrému zdraví a pohodě. A teď dávejte pozor. Každý z nich musel ujet…“ přestala. Zvedla obočí. „Nenudím vás příliš?“

„Mě?“ žasl jsem. „Ale kdepak, naopak. Jsem vám nesmírně… že jste se… a vyhledala mě v redakci…“ zaťukal jsem palcem na časopis, „tohle je totiž taky nesmírně…“ Má sdělovací schopnost ji kupodivu nepřekvapovala. Nechala mě, až se vyjádřím, a když jsem nechal větu trčet, zeptala se mě se zájmem:

„Jakou vy to máte, prosím vás, záhadnou pracovní dobu?“

„Máme to,“ řekl jsem, „poněkud jinak než v rozhlase.“ Rejdil jsem nehtem po obálce motoristického týdeníku.

„Chtěla jsem se vám taky omluvit, že jsem na vás naposledy tak vylítla.“

„Ale to snad…“

„Víte, jakou mi dalo práci, než jsem sehnala tenhle časopis s tím… je to přece zajímavý článek.“

„Jistě, jistě.“

„Celý vtip je v tom,“ řekla a šmátla po tom časopise, „že reakce mužů se po čtyřech hodinách zhoršily o sedm celých osm desetin procenta, kdežto reakce testovaných žen se zlepšila o třináct celých devět desetin procenta. Prosím,“ ukázala mi, „tady, čtěte.“

Dříve však, než jsem se mohl vžít do cizího jazyka, zeptala se:

„Odkud víte, že jsem v rozhlase?“

„Z knihy těch… totiž,“ včas jsem přestal a se záhadným úsměvem jsem řekl: „Intuice.“

A když se zvedla z křesílka a pochválila kafíčko naší Jarmilky, důtklivě mi připomenula, že jí ten Hobby musím nejpozději do pondělka poslat.

„Obávám se, že to bohužel nepůjde.“

„Pročpak se bohužel obáváte?“

Ocenil jsem to úsměvem a zavrtěl hlavou.

„Vím jenom tolik, že jste Jana. Podle podpisu v knize návštěv ve vrátnici byste se mohla jmenovat buď Jírková, nebo Jílková, případně Pátková, v nejkrajnějším případě —“ poslední příjmení jsem pronesl téměř šeptem — „Pírková.“

Viděl jsem, že se usmívá.

„Takže vůbec ne intuice,“ řekla a šibalsky se na mě zašklebila. „Kniha návštěv ve vrátnici.“ Podala mi ruku. „Jana Zítková, z hlavní redakce publicistiky. Vrátit prosím na moje jméno, když budete tak velmi laskav.“

Pustili jsme si ruce.

„Byla jste nesmírně…“

„Na shledanou, pane redaktore, dopovíte mi to až někdy Jindy.“

Dveře se zavřely a já jsem jaksi samočinně otevřel ten zajímavý motoristický časopis. Höchstschwindigkeit, hláskoval jsem si pomalu a nahlas.

Ač jsem se o to poctivě pokoušel, neuspěl jsem: musel jsem se zúčastnit porady. Účast na poradách bylo důležité měřítko pile toho kterého redaktora. Stařec — jak jsem již kdesi řekl — byl velkorysý šéf, nicméně porady, v těch on se přímo vyžíval. Středa — to se nedalo změnit — byl starcův den. Nepřijít na středeční poradu se nikdy neodvážil nikdo, pokud mu teplota nevylezla alespoň na osmatřicet stupňů. Stařec vyžadoval lékařské potvrzení, pokud se týče středy. A tak mi nezbývalo než zasednout na třetí židli od kraje a naslouchat hodnocení čísla dvacet čtyři, pomalu, zevrubně, pěkně stránku po stránce. Chuchvalce dýmu zvolna stoupají a pak zase klesají od stropu, po hodnocení ještě přijde plán příštího čísla, nekonečné dohadování, nápady, návrhy, připomínky, rozvrh korektur, služby v redakci…

„Petrák!“

„Cococo?“

„Neslyšíš? Telefon! Vedle.“

Vzbudili mě. „Díky, přátelé!“ řekl jsem a z vděku se mi až zamžilo v očích; telefonní drát — jediné stébélko, po němž bylo možno vyručkovat ze starcovy poradní místnosti.

„Žádný dlouhý vybavování, je porada!“ volal za mnou stařec a ještě jsem zaslechl jeho varování, že dneska naposled někoho uvolňuje z porady k telefonu, jasný?

„Buďte zdráv, příteli, co je to dneska s vámi, zaspal jste?“

Kapitán Bajer byl v dobrém rozpoložení. Hádal jsem, že specialisté našli a odlili v sádře zas nějakou další stopu.

„Musím vás bohužel zklamat, příteli. Volám vás, jen abych vám sdělil, že mě tu dneska zastihnete nejdřív po třetí hodině.“

„Mám poradu, kapitáne, za slabou půlhodinku jsem volný.“

„Navrhuji vám na dnešek volno — zpívat. A přemejšlet.“

Tušil jsem, že kapitán Bajer něco má, netušil jsem jen, jak to z něho takhle na dálku vymáčknout.

„Nic zvláštního se neděje. Dneska dopoledne si ověřujeme alibi těch pánů, kteří častěji navštěvovali paní Lidy. Mimochodem, víte, že to kdysi dávno byla slavná barová tanečnice? Lidy Black, stínový tanec, to bylo její… Haló, jste tam?“

„No a jak to vypadá?“ Pokoušel jsem se vytáhnout z kapitána alespoň něco.

„Stínový tanec?“ zeptal se kapitán pobaveně. „já vím, já vím. Ti pánové — trápí vás ti pánové, viďte? — se všichni šťastně dožili padesátky, a budete se divit, ani jeden z nich nemá pětačtyřicítky. A myslím, že by ani jeden z nich nenašel odvahu skočit ze židle, natož z prvního patra. Kromě toho pan lékárník Sláma měl noční službu, pan Roubal byl s manželkou na Bullitově případu — mimochodem slušná detektivka, viděl jste ji? — pan náměstek Vošahlík byl v Kolíně, služební cesta, a ten montážník, jak se jmenuje, aha,“ našel kapitán v nějakých papírech, „Hošek — leží ve špitále.“

„Zlomená noha!“ vyhrkl jsem.

„Ne. Žlučník. Kamínky,“ sdělil mi lakonicky kapitán.

„A sakra!“

„Vy je máte taky?“

„Co? Já? Ale ne. Počkat, takže vlastně všichni mají perfektní alibi.“

„Až na jednoho všichni,“ řekl kapitán a zrovna jako by čekal, že to za něho dopovím.

Kamil, řekl jsem si v duchu, Kamil nemá alibi. A nahlas jsem řekl: „Vracím se na poradu. Po třetí vám zavolám.“ Alespoň stařec musí uznat, že jsem se polepšil.

„Máte jídelní lístek?“

„Máme dršťkovou, guláš,“ sdělil mi pan šéf zřetelně a utěrku mi prohnal těsně kolem nosu. „tak si to dáme, ne?“ A ještě mi oznámil: „K pití je pivo.“

Neodmlouval jsem. Tak se mi to líbí. Jasná řeč, žádné psaní, plánování, objednávání. Dršťková, guláš, pivo, ve středu jako v pondělí. Tady se mi bude líbit. Ještě že mě to napadlo, zajet si sem. Je tu hezký výhled oknem přes celou ulici U kopce. Člověku, který míní odtud pozorovat život, hned tak něco neujde. A jak jsem tak omrkl pana šéfa, nevypadal na to, že by chodil se zavřenýma očima a ušima ucpanýma. A nejenom to. Vnitřní hlas mi právě vnukal takovou zvláštní jistotu: teď a tady se něco dovíš, kamaráde. Neboť neví-li něco tenhle pan vedoucí, neví to tu pravděpodobně vůbec nikdo. Tak jen se mile tvářit, pochválit dršťkovou, slupnout gulášek a potom střemhlav do toho jako aeroakrobati. Chce to ovšem ještě poručit dva velké rumy.

„Pane šéf, prosím vás, neměl byste tam…?“

A za chvilku jsme seděli u stolku proti sobě, pan vedoucí Klampera a já, který jsem se s úsměvem a jakýmsi nevysvětlitelným ostychem tu a tam na něco zeptal. Některé mé otázky zněly třeba takto:

„Znal jste tu paní, co bydlela tady v ulici — jak se jmenovala — víte ta, jak ji zabili.“

Nebo:

„Aha, Pírková. Ona neměla příliš mnoho přátel, že ne?“

Nebo:

„A nevíte, kdo k ní tak občas chodíval, samozřejmě kromě poštovního doručovatele a výběrčího za plyn a elektriku?“

Nebo…

„Pán je od policie?“ tentokrát se zeptal poprvé pan vedoucí Klampera. „Pán myslí, že mám čas starat se o to, co se kde v ulici šustne?“ A ještě třetí otázka: „Za jednoho umrněnýho lomcováka?“

Dobrá. Přišel tedy na pult další lomcovák a ještě jeden a pak ještě jeden, a za takových patnáct dvacet minut jsme si vyprávěli jako dva kamarádi z fronty. Přesněji řečeno, hovořil víceméně pan vedoucí Klampera. Hovořil docela sám a plynně na nadhozené téma, mně stačilo jen tu a tam pokývat hlavou či občas usměrnit hovor, odchyloval-li se příliš od tématu.

„Říkal jste pan Hudec,“ pan vedoucí Klampera mi poklepal na rameno a já mu hbitě připálil, „pan Hudec — děkuju — je náhodou moc hodnej člověk. Ten vůbec neví, pane inspektore, že v téhle ulici je nějaká hospoda. Ten by, pane inspektore, u dveří k hospodě nejdřív zaklepal, než by vlez dovnitř. Takovej je to chudák. Ale to vona. Strašná semetrika, ježíš, to je semetrika, já bych se vůbec nedivil, kdyby… Hergot, ty sparty vůbec nehořej, děkuju — no já radši budu mlčet, člověk nikdy neví a nepřítel stále naslouchá, že, pane inspektore,“ pan vedoucí vyfoukl kouř mně přímo do tváře; usmál se. „Nebo ten pan Jíše, ten chromajzl, na kterýho jste se taky ptal, to je taky moc hodnej člověk. Byl taky v kriminále, pane inspektore, měl na svědomí — alespoň se to tak povídá — ňákou ženskou. No jo, prej jí zakroutil krkem. Musela to bejt pěkná mrcha. Možná zrovna jako Hudcová. Ale pustili ho z kriminálu, protože sletěl ze schodů tak nešťastně, že se už nepostavil na nohy. Vážně. Ne, to je fakt, pane inspektore. Vy mi nevěříte, schválně, zeptejte se ho. Vidíte támhleten vchod, jo? Tam bydlí. Jíše. Velkej dobrák, náhodou. Támhleten větrák, jo, taky spravoval. Za pivo s rumem vám spraví, nač si ukážete. Machr. Jíše… se nebojí do hospody, na těch svejch chůdách se sem dobelhá každej den. Má rád lidi. V kriminále si člověk zamiluje společnost. Von to říká. Říká, že tady to z něho všechno spadlo, jako to, že je doživotně poznamenanej, to, že je mrzák, to, že je jako chlap vyřízenej. A loni tu tancoval, vážně, o šibřinkách. Nevěříte? Měl už jich pár v každý noze — a vtom zázrak! Jíše najednou vstal a šel si skočit. No vopravdu, pane inspektore. Moment. Já neříkám, že tancoval bez chůd. Držel jednu berli a místo druhý držel tanečnici. Pane, a jak mu to šlo. Vytáčel valčíček, pane inspektore. Nedáme si ještě pivečko? Hned ho sem šoustnu, pane inspektore. Když budete chtít, já vám toho povím, že vám budou vstávat vlasy na hlavě. I o mladým Hudcovi vám můžu vyprávět. — Jo, vy nevíte, že Hudcovi mají syna? No jo, pětadvacetiletej kluk. Co? Instruktor ve Svazarmu. Ne, žádná autoškola, cvičí ty — já jim říkám parašousti. Má celou spoustu trofejí a cen a sjezdil už půl světa. No jo, mladej Hudec. Teď jste to řekl správně — para-para-šuty… správně — šutysti. — To se ale říká, že alkohol tyhle chronický nemoci ničí. Alkohol toho bacila v těle oblbl a ten chromajzl najednou na chvilku může chodit. Vy jste to eště nikdy neslyšel, ne? No vidíte, tomu Jíšovi se to například stalo o těch šibřinkách. Zázrak, jakej dokáže jenom rum. To je napitíčko. Pane, zdravý ničí a nemocný uzdravuje… Ale k tomu mladýmu Hudcovi, škoda že jste nepřišel na gulášek včera, včera tu byl. Moh jste si s ním popovídat taky tak hezky, jako jsme si popovídali spolu. Copak, pane inspektore? Vy máte naspěch, aha, tak to bychom měli sakumpikum devadesát sedum třicet. Jéžiš, děkuju, pane inspektore, já děkuju vřele, a zavítejte, zavítejte zas, budete u nás vítán, poroučím se, na shledanou, a nezapomeňte si u nás aktovečku, prosím, služebník, má poklona, pane inspektore, má úcta.“

Octl jsem se před hospodou, ani jsem nevěděl jak. V hlavě jsem měl něco jako mumraj. Bylo snad až příliš těch dojmů, a zejména informací. Kromě toho se mi poněkud hýbala ulice. Telefonní budka se nakláněla jako ta známá věž. Jenže na rozdíl od té věže se viklala na obě strany. Bylo krátce po poledni a jako na potvoru vylezlo první jarní sluníčko. Nejsem třasořitka, klidně snesu tři piva, snesu i tři rumy, smícháno dohromady mi to však působí v těle určité těžkosti. Ještě nikdy v květnu, co pamatuju, slunce takhle nesálalo.

Dal jsem se napříč ulicí a zahrnoval se hořkými výčitkami. Kapitán Bajer mi dá den volna a já — první, co udělám — napružím se jak dělo. V pravé poledne. Co je to tamhle?

Zastavil jsem se uprostřed ulice. Vítr si lehce pohrával s mým baloňákem. Musel jsem vyhlížet dost rozervaně. Napadlo mě sundat si baloňák. Svedl jsem s baloňákem uprostřed vozovky několikaminutový boj.

Náklaďák zastavil, závozník vystoupil a dovedl mě na chodník.

„Tady si v tom striptýzu klidně pokračuj.“

Než nastartovali, zamávali mi a odjeli s hlasitým smíchem.

„Dobré poledne,“ pozdravil jsem zdvořile paní stojící na chodníku.

„Nechtěl byste jít o dům dál, co?“

Musel jsem jí být od pohledu nesympatický, jinak jsem si nedovedl vysvětlit, proč hned takový nepřátelský tón.

„Bydlí tu, prosím, pan Jíše?“ otázal jsem se neobyčejně slušně. A velice hezky jsem artikuloval.

„Už vás hezkou chvilku pozoruju,“ odpověděla mi ta paní ještě nevrleji, „chlapi, že se to nestydí, v pravý poledne, takhle se to zřídí.“

„Hele,“ řekl jsem a namířil prst do průchodu, „motocykl v montgomeráku!“

„Zavolám policajta!“

„Víte, od čeho vznikl policajt? Ne? Tak já vám to povím. Od — od Polizei.“ Přešlápl jsem z nohy na nohu. „Dneska nemáme Polizei,“ zvedl jsem prst, jimž jsem až dosud mířil do průchodu, „dneska máme Bezpečnost. Ano. Ety-ety-mo-lo-gic-ky vzato byste musela prohlásit, že zavoláte bezpečnostu,“ řekl jsem a zatřepal hlavou jako boxer, který uhýbá háku na bradu.

Ta žena musela být proti mně zaujatá. Protestovala například, když jsem se hrnul k invalidní tříkolce, která stála v rohu na dvorku.

„Hele,“ hlásil jsem vesele, „takovou má taky Kamil.“

„No tak, neslyšel jste? Tady není nic na prodej.“

„Velorex,“ ukazoval jsem na značku a pokyvoval jsem hlavou, „ta je pana Jíše? Hele, sem by se krásně vešla mrtvola,“ usoudil jsem možná příliš nahlas.

„A já jdu pro strážníka,“ rozhodla se ta nepřístupná žena zcela definitivně.

„Počkejte, pani,“ chytil jsem jí za loket a v jejich očích se mihlo cosi jako děs, „rád bych mluvil s panem Jíšem.“

„Pan Jíše je nemocnej,“ řekla mi ta paní. „Au!“

„Co je mu?“ Pustil jsem ji hned, jakmile zkřivila obličej do plačtivé grimasy.

Třela si loket a nevraživě na mě mžourala.

„Vypadněte, tady nemáte co dělat, já zavolám lidi.“

Přistoupil jsem k ní ještě o krok blíž.

„Co je panu Jíšovi?“ zeptal jsem se příkře.

Chvíli mě poplašeně pozorovala, zapomněla na lidi a vzpomněla si na ten loket.

„Co by mu bylo,“ řekla neobyčejně zkrotle, „bolej ho nohy.“

„Bolej ho nohy?“ opakoval jsem po ní s týmž přízvukem.

„Jo. Leží.“ A dodala s přibývající sdělností: „Von nemůže chodit, je špatnej na nohy. A tohle neprodává, tenhle křáp, nejezdí to.“

„Leží,“ protáhl jsem opět po ní. „A jak to, že je chromej? Pan vrchní v hospodě mi říkal, že pan Jíše o šibřinkách tancoval. Tak jak to vlastně bylo?“

„Tancoval? Pan Jíše?“

„Jo, waltz. Vlastně valčík.“

„Valčík, ten lhář,“ řekla a zkřivila obličej, jako by se opět chtěla rozplakat, „šidí na mírách, to je vo něm známý, a lže.“

„A co tahle tříkolka?“

„Vždyť vám říkám, že je to křáp a že to nejezdí,“ a tišeji, skoro důvěrně mi doporučila: „To když už, tak si kupte radši něco takovýho.“

A vida, tohle tu ještě před malou chvilkou nestálo.

„To je novej auťák mladýho Hudce,“ řekla mi týmž důvěrně informativním tónem paní správcová a já jsem náhle zcela zapomněl, nač jsem se jí to chtěl původně ptát.

„Tamhleta červená škodovka?“

„No jo, včera si to koupil,“ ztišila hlas. „Asi zas přijel ke starejm na návštěvu.“

Díval jsem se tam, jako bych viděl poprvé v životě sériovou škodovku. Parašutista, řekl jsem si tiše pro sebe, a zatímco si paní správcová úpěnlivě přála zahlédnout alespoň jednoho bezpečnostu, já jsem se pomalými, téměř opatrnými kroky blížil k červené škodovce, dosud neopatřené poznávací značkou. Najednou jsem si byl jist, že jsem naprosto střízlivý.

10

… a nemohli byste ho, prosím vás, najít?… ano, je to velmi naléhavé.

… a kdy asi?

… a nenechal pro mne žádný vzkaz?

… ani nevíte, kdy přijde?

… a neříkal, k jakým komplikacím?

… to je strašná smůla, mám pro něho dost důležitou —… prosím vás, do šestnácti hodin do redakce a od osmnácté hodiny do bytu.

… ano, mé číslo má a — haló!

… napište mu, prosím vás, na ten lístek nutné a dva vykřičníky.

… ano, dva vykřičníky. Děkuju vám. Na shledanou.“

Zavěsil jsem sluchátko a svěsil jsem hlavu. Teprve nyní to na mne dolehlo plnou vahou. Kocovina míchaná s ospalostí. Tři hodiny deset minut. Nostalgicky jsem sledoval vteřinovou ručičku na ciferníku a s hořkostí jsem si to uvědomil: kapitán Bajer mě nechal plavat. Položil jsem se vodorovně na gauč. A zrovna někdy v tom okamžiku, když jsem měl silný pocit, že začínám mít nápady, přišlo to zvonění. Takové to zvonění, které brnká o nervy. Hodil jsem sebou a v tu ránu jsem ucítil prudkou bolest v boku. S námahou jsem otvíral oči. Kde to proboha jsem?

Byl jsem pod stolem a nade mnou zvonil zběsile telefon. Co se tady hrome děje? Sletěl jsem z gauče a zvonění neustávalo. Sebral jsem všechny síly a vyškrábal se na židli. Hrábl jsem po telefonu. Přitom jsem si všiml, že už je za pět minut půl páté, takže jsem spal skoro…

„Redaktor Petrák?“ ve sluchátku se ozval kapitánův hlas, který mi zněl tak nějak cize, jako z koupelny.

„Ano, kapitáne, já… promiňte, já…“

„Tak já vám dám dobrou radu, vážený pane,“ hrome, proč se mnou kapitán Bajer mluví tímhle nesnesitelným tónem a proč mi volá z prádelny? Asi tolik jsem si ještě stačil pomyslet v rozespalosti, když se ze sluchátka ozvalo co slovo, to rána bucharem: „Nestrkejte kejhák do věcí, do kterejch vám nic není.“

„Já? Haló?“

„Jo. Vy. Jinak o ten kejhák moc brzy přijdete.“ Konečně mi to došlo.

„Hej, haló, kdo volá? To bude asi nějaký omyl, tady je dva dva…“

„Zapište si to dobře za uši, pane redaktore.“ Cink… a s tím mi došlo, že jsem právě hovořil s Kamilem.

Asi deset minut po tomto kratičkém, přesto však hutném hovoru jsem zavolal své sestřičce Alici. Pozval jsem se k ní na večeři i nocleh, neboť nejsem James Bond 007. Zvážil jsem své skromné možnosti a naproti tomu celkové založení a kromobyčejné schopnosti svého protivníka. A nezbylo mi než ponechat pro dnešní noc dvougarsonku opuštěnou, vydat ji všanc vandalismu neznámého zločince, který se — jak se zdá — nezastaví před ničím.

Nicméně fakt, že mě volal, dává tušit, že má vítr. Dneska o polednách jsem patrně něco objevil. Není to něco dočervena? Že by byvší sláva Lidy Black natolik učarovala mladému Hudcovi? Já ho sice neviděl, ale sportovec, skokan z letadel, vítěz mnoha závodů, pětadvacet let — a zvadlá primabalerína z AB klubu? Ne, to bylo jinak, kamaráde, to muselo být jinak…

Ale ten spánek mi prospěl. Cítil jsem se pojednou jako rybička v čilé vodě. A teď mě skoro mrzelo, že jsem se objednal na večeři k sestřičce Alici, teď, když železo je žhavé, bylo záhodno je kout.

Sebral jsem z věšáku převlečník a na schodech vyměnil prchavý úsměv s paní Kebrlovou. Postavila kýbl na zem a mrkla na mě.

„Tak co je, co je?“

„Nevím, paní Kebrlová,“ pokrčil jsem rameny, „asi to nakonec nepůjde.“

„Ale prosím vás, takový hlavouni, ty můžou všechno, když chtěj.“

„No jo, jenomže váš pan syn dostal tu pokutu oprávněně. Je tam dokonce zákaz zastavení. To máte akorát stovku, paní Kebrlová.“

„Nepovídejte mi, že byste to nemoh zařídit. To mi tu neříkejte. Jen kdybyste chtěl.“

„Nemohl, paní Kebrlová, vážně nemohl,“ skuhral jsem a couval k domovním dveřím a obezřele se vyhnul zrádně nastavenému kýblu.

„To jsou povídačky,“ řekla mi zle zamračené paní Kebrlová, a když jsem pak zavíral dveře, poznamenala cosi o inteligentech, kteří by byli samý kamaráčoft, jenže když mají pro vás hnout prstem, škoda řečí.

„Ahoj, strejdo, cos mi přines?“ uvítal mě Ivánek ve dveřích.

Naštěstí jsem nahmátl v kapse žvýkačku.

„Jenom žvejdli?“ ptal se Ivánek zklamaně.

„Já nevím, po kom to dítě je,“ divila se upřímně sestra Alice, ačkoliv musela dobře vědět, že je po ní a vůbec po celém našem rodu. „Neotravuj strýčka a zmáčkni si knoflík. Za chvíli máš Večerniček.“

Televize, kybernetická babička, střádající zaměstnaným matkám cenné večerní minuty klidu, se rozžhavila. Ivánek odmítl večeři, usilovně žvýkal a poulil očka do světa modrošedých iluzí, a já jsem si mohl s Alici v kuchyňce souvisle pohovořit.

Alice především nemohla pochopit, že už třetí měsíc nemám žádný nový objev. „Stárneš, Járo, stárneš. Já taky, koukej. To jsou vrásky a tohle — šeďák,“ vyrvala si vlas ze spánku.

„Kde je Tónio? — To je blond vlas, náhodou.“

„V Ostravě. Vždyť jsem ti to povídala do telefonu.“

„Aha. A co je k večeři?“

„Brambory. To máš zase takovej hlad? Proč nechodíš na obědy, víš, co ti kladla na srdce maminka. Psals jí vůbec?“

Smutně jsem pokýval hlavou.

Sestra Alice se během manželství naučila fantasticky kuchtit. Předtím neuměla ani čaj. Co dokáže taková láska, hm. Hovězí bylo výborné a musel jsem ji za ně pochválit.

„Telecí,“ opravila mě Alice.

Bylo mi tu dobře. Tohle byl takový můj náhradní domov. Povídáme, aby se povídalo, televize hraje, aby hrála, večeře se hřeje, nádobí se meje, aby byl domov. Hm, možná na tom něco bude. Kousal jsem předními zuby, maso jsem si přidržoval prsty. I tohle k tomu patří.

„Doufám, že tentokrát to nebude nějaká výtvarnice. Nebo asistentka televizní kamery.“

„Opravdu je to telecí? To je zvláštní. Já jsem myslel…“

„A že nebude protivná. Jako ta konzola.“

„Consuela,“ opravil jsem sestřičku Alici, „byla náhodou zosobněná ženskost.“ Kradmo jsem pohlédl na Alici. „Vážně.“

„Píše ti z tý USY?“ řekla Alice, kousla do masa a zkřivila ret. „Tvrdý.“

„Náhodou je to výborný. Tuhle mi poslala pohled.“ Opřel jsem se o laminátové opěradlo a zhoupl se dozadu. „Williamsburg … é!“ vyjekl jsem; málem, a sletěl jsem na zem, dnes již podruhé. „Redaktorka z rozhlasu,“ řekl jsem přes párátko.

„Rozhlas,“ uvažovala Alice pár vteřin. „Už by sis měl najít něco solidnějšího, sakra.“

Rozpřáhl jsem ruce. „Ženy padají do mého objetí a opět vypadávají. Takhle.“ Bezmocně jsem svěsil ruce. „Jo, Alice, něco ti povím.“

A všechno jsem sestřičce vyklopil: autonehoda, vražda, vyšetřování, další vražda a další vyšetřováni.

„A teď mě honěj.“

„Proboha,“ řekla Alice a odložila vidličku, „kdo?“

„Vrazi, holka, vrazi.“

„Jaký vrazi,“ odložila i nůž.

„Možná že jenom jeden.“

„Vrah?“

„Jo.“

„Jakej?“

„Kamil,“ řekl jsem sklesle. „Právě před chvílí mně volal. Asi něco v tom smyslu, že mě zamorduje. Pro nos má takovej speciální výraz. Proto jsem dneska přišel. Budu spát tady, nebo vedle na gauči?“

Na to si Alice vstala. Za chůze mi kladla celkem věcné otázky, na které jsem se pokoušel také věcně odpovídat.

„Zatknul už vůbec někoho ten tvůj Holmes?“

„Říkám jasně — majitele embéčka, v kterém našli lístek podepsaný vrahem.“

„Proboha, jak ti teda moh volat, když je zatčenej?“

„Právě,“ řekl jsem. „Ledaže by mi brnknul z nějaké trestanecké budky.“

„Hlavně že jsi samá legrace,“ zpražila mě sestřička. Přitom sklízela nádobí a občas mrkla do vedlejšího pokoje. Ivánek stále ještě žvýkal a díval se na film.

„A co ten parašutista?“ vyhrkla na mě.

„Ten, myslím, vypadá z téhle hry.“

„Koupil si přece červený auto,“ opakovala Alice tvrdošíjně. Měla své nezměnitelné mínění o mé inteligenci.

„Právě proto z toho vypadá,“ řekl jsem. „Byl by pro mě mnohem zajímavější, kdyby si nic nekoupil.“

„Mami!“ ozvalo se odvedle, „co dělaj?“

„Počkej a neotravuj pořád,“ okřikla sestřička své jediné dítě, ačkoliv to úderem šesté přestalo otravovat díky televizi.

„Mami, proč ji ten herec mačká?“ tázal se Ivánek odvedle.

Alice vletěla do pokoje, koukla na obrazovku, pěstí bouchla do knoflíku a křikla: „A spát!“ Pak se budou divit, že mají neurotika, pomyslel jsem si hořce. Chvíli tam s Ivánkem sváděla boj, Ivánek vylézal z postýlky a pokaždé se pokoušel znovu uvést aparát do chodu. Když se vrátila, zmožené, rozčepýřená a zplavená, zeptal jsem se jí, je-li možné, aby člověk ochrnutý na obě nohy po požití určité dávky alkoholu vstal a chodil. „Odpověz mi jako internistka.“

Hleděla na mne přímo zoufale.

„Nemyslím, že by se pitím definitivně uzdravil, myslím jen přechodně.“

Pomohl jsem jí odnést talíře o slánku. Odsekla mi, buď je někdo chromej, a potom mu nepomůže ani hektolitr alkoholu, anebo je to simulant.

„Výborně,“ řekl jsem a zamyslel se.

„To nech, já si to utřu sama.“

„Řekněme takhle: dokázala bys simulovat ochrnutí obou končetin tak dokonale, že by tě na to museli dát do invalidního důchodu?“

Tento nápad shledala Alice jako vyloženě nesmyslný, neboť chtěla-li by prý už simulovat nějakou nemoc, rozhodně by si našla něco mnohem jednoduššího.

„Už jsem slyšela o různých simulantech, ale že by chtěl někdo simulovat paraplegii… Hoď sem tu utěrku, buď tak hodnej.“

„Paraplegie? Co je to?“

„Paraplegle, neboli transverzální léze míchy,“ poučila mě sestřička Alice, „Čili ochrnutí obou dolních končetin obvykle vzniká,“ nadechla se, „buď se ten dotyčnej praští do zad, nebo prostě upadne na záda tak nešťastně, že to vyvolá nehybnost noh. Okončetiny ex inaktivitate, atrofie neboli vychudnutí svalstva,“ dodala okamžitě, aby předešla mě laické otázce, „a k tomu všemu poruchy vyměšování. Hrozně ráda bych tě viděla, jak bys tohle všechno nasimuloval.“

„Aha, tak to jsem nevěděl,“ řekl jsem a Alice se, myslím, ani nedivila. „A dá se to vyléčit, nebo alespoň zlepšit tak, aby se pacient mohl pohybovat po svých?“

„Píchá se na to vitamín B12, taky se dává thiamin, ale ani to není žádné dělo. Paraplegie zatím patří mezi nevyléčitelné choroby,“ usmála se. „Kdybys ale mermomocí chtěl do invalidního důchodu, s důvěrou se na mě obrať. Poradím ti mnohem lepší choroby.“

„Takže ti pěkně děkuju,“ řekl jsem a potom jsem dodal: „A my se vrátíme do hotelu.“

„Do hotelu? Teď?“

„Jo. Teď. Tam by měl být náš zakopanej pes. Máš tu někde telefonní seznam?“ A teď jsem jí to zase musel vysvětlovat já jako malému dítěti: „Hotel Rozhled, chápeš, v něm působí jako recepční bývalá barová tanečnice, černá Lidy. Kolem ní se ometá houf opelichaných elegánů. Dělá si z nich šoufky, tahá z nich prachy. Jen jednomu z nich důvěřuje tak bezmezně, že si dá dokonce na jeho jméno — nebo přezdívku — vinkulovat vkladní knížku. Padesát tisíc na Kamila. V osudný večer k ní přijde zcela neočekávaně právě Kamil. Z nějakých důvodů ji nezastihne, napíše jí tedy vzkaz, který tam opět z jakéhosi důvodu nenechá. Chápeš?“

„Třeba měla jinou návštěvu.“

„Možná měla jinou návštěvu,“ připustil jsem; „co tedy vrah udělá? Strčí si papírek do kapsy a jde. Jde provést vraždu číslo jedna. Paní Marie Pírková… Uškrtí ji, naloží do ukradeného embéčka, a když mrtvolu vytahuje z vozu, vypadne mu z kapsy lísteček určený pro paní Lidy.“

Současně jsem listoval v telefonním seznamu; hledal jsem pod heslem Pohostinství.

„Ještě si myslíš, že ty dvě vraždy spolu nehrajou?“

Alice se zamyslela. „Ale proč ti volal?“

„Kamil? To je jasný, aby mě zastrašil, a hlavně: aby mě odradil.“

„Proč zrovna tebe?“

„Já totiž něco vím,“ řekl jsem a pod Hotely jsem konečně objevil Rozhled.

„Co víš?“

„To právě nevím.“

„Ty nevíš, co víš?“

„Ne. Scio ne scire. Kdežto on, on si myslí, že vím všechno.“

„Vrah.“

„Kamil.“

„Ale…“ zamyslela se Alice, prst na bradě.

„No!“ pomohl jsem jí.

„Aha, ty něco víš, ale nevíš co, kdežto on neví, že…“ vzdala to.

„No vidíš, jak je to jednoduché. A teď si zavoláme do Rozhledu.“

„Proč?“

„Protože jen několik podezřelých znalo mé telefonní číslo, či vůbec vědělo, že jsem redaktor Ozvěny.“

„Ty teď chceš volat…“

„Ne, jemu ne,“ řekl jsem, „jenom jednomu panu doktorovi. Neboj se, budu mluvit tiše, Ivánek se nevzbudí. Apropó, ty víš, kde má Tónio klíčky od žigulíka?“

„Ty chceš někam jet? Teď v noci?“

Pokusil jsem se o povzbudivý úsměv. Užasl jsem; přece jen mám v sobě něco z Bonda.

11

Motor naskočil okamžitě. Přidal jsem plyn a vyručkoval z těsného parkoviště při chodníku. V okně ve druhém patře jsem ještě stačil zahlédnout Alicinu tvář. Dlouho mi marně domlouvala. 007 ve mně zvítězilo. Nedokážu to, přejít do ilegality, byť se to kolem mne úkladnými vrahy jen hemžilo. Mně to prostě nedá, já se musím řítit do maléru. A přímo střemhlav.

Ubral jsem trochu plyn, zkontroloval jsem si čas. Jen žádný zbytečný spěch. Zatočil jsem prudce vlevo. Už to tak bylo, drandil jsem si to k našemu sídlišti. Tušit to chudák sestřička Alice, a zejména Tónio, jak mu proháním po Praze žigulíka, když dlí v Ostravě; ten by kňučel jak foxteriér na mrazu. Pevně jsem doufal, dojde-li dnes v noci ke střelbě, lak vozu že vyvázne bez škrábnutí.

Ještě když jsem vstupoval do baráku a otvíral schránku na dopisy, dával jsem bedlivý pozor, aby mi například náhle nezhasl automat na chodbě. A nahoru jsem nejel výtahem, ale štrachal jsem se do pátého patra pěšky. Přede dveřmi jsem se zastavil, abych se vydýchal. Protože jsem však chtěl dýchat zároveň zcela neslyšně, byl jsem stále zadýchaný.

A pak jsem potichoučku vsunul klíč do zámku. Odemkl jsem…

… a vstoupil do předsíňky.

Rozsvítil jsem.

A v téže vteřině jsem si to uvědomil: vpravo, na klozetě, hned za dveřmi, máš tyč od mopu. Budeš-li však napaden až v kuchyni, stačí zvednout ruku; na polici za závěsem je ten veliký francouzák na opravy vodovodu.

Stál jsem v předsíňce, snad pět, snad deset vteřin. Ticho. A jako každé takové ticho, i tohle bylo zlověstné. Teď jsem litoval, že jsem se na podzim nehlásil na judo jako Karliček. Mohl jsem si teď vykračovat po bytě jako pán.

Útok jsem předpokládal těsně za dveřmi do pokoje. Kamil je nejspíše ukryt za knihovnou. Musí počítat s tím, že vejdu dveřmi z kuchyňky. Další možnost úkrytu: lodžie. Co když se domnívá, že nejjistější bude ťuknout mě něčím do hlavy ve spaní? Nikdy nesmím zapomínat — jak mě učil kapitán Bajer — že úkladný vrah je především zbabělec, a zbabělec se vyhýbá boji muže proti muži, zbabělec zasahuje neočekávaně, z úkrytu, ze zálohy, zpoza buku, jasně; z lodžie…

Nicméně ani já nejsem obávaný restaurační rváč, a dojde-li k pěstnímu utkání, musím počítat s tím, že mohu ve svém bytě dostat pěkně napráskáno. Krom toho se obávám, že v sobě nenajdu dostatek odvahy praštit toho ničemu přes škécu francouzákem — kéž bych jej již svíral v pěsti! — nehledě na to, že ani nevím, jak silnou ránu volit, abych ho nezabil, nýbrž pouze přizabil. Sebeobrana je nesmírná obtížná disciplína, oběť je v každém připadá vůči vrahovi v nevýhodě, neboť zatímco úkladný vrah má zřetelný úmysl vás rovnou zamordovat, vy musíte především myslet na to, abyste ničemu nezmrzačilí. Soud by mohl označit vaši sebeobranu za nepřiměřenou a napařit vám k podmíněnému trestu ještě placení invalidního vašemu vrahovi. V určitých případech je opravdu lepší nechat se zavraždit, je to alespoň soudně jednoznačné a bez vyčerpávající agendy.

Nebylo zbytí, musel jsem učinit ten první osudný krok.

Váhavě jsem se přibližoval k nějakému dalšímu obrovskému maléru svého dotud krátkého života, nedalo se nic dělat, musel jsem vstoupit do svého bytu.

Především nemělo cenu chovat se obezřele. Tím, že jsem v předsíňce rozsvítil, řekl jsem vlastně vrahovi všechno: jsem tu, příteli, a čekám na ránu.

Vstoupil jsem křepce do pokoje.

I zde jsem rozsvítil. Myslím, že nikdy v životě jsem tak rychle nepřehlédl tento malý prostor. Nic tu nebylo, chci říci, že kromě mne a sektorového nábytku zde nebylo nic kromobyčejného.

Jasně, je v lodžii. Dobrá. A začal jsem se pohybovat po svém bytě jakoby nenuceně. Srovnal jsem rozházené šatstvo z vibergu a dal je do skříňky, pustil jsem si tranďák a za enervujícího bubnového sóla jsem jakoby nic odešel do kuchyně. Prostě všechno jakoby normálně.

V kuchyni rovněž nebyl. Nádobí bylo, jak bylo. To jest neumyté. Pochopitelně. Zároveň mi cosi našeptávalo, vykašli se na to, teď ještě mrkneš pod gauč a na balkón-lodžii, a když ani tam nikoho neobjevíš, ustel si a jdi si lehnout. Ráno zavezeš Alici žigulíka před barák a řekneš jí, že všechno byla jen taková legrace.

A vtom to přišlo. Ospalost téměř nezvládnutelná. Deset večer je moje kritická hodina. Jakmile překonám desátou, mohu bdít opět až do tří do rána. Pro všechny případy si uděláme turečka, řekl jsem si.

Zvuk tekoucí vody se mi zdál příliš hlasitý. Jemné cinknutí koflíčku o talířek mně připadalo jako úder zvonu. Dal jsem na vařič džezvu, popaměti zvedl ruku a sáhl za závěs na poličku. Francouzák…

Bohužel. Jinak se to nedalo řešit. Jde se na věc.

Nejprve jsem zhasl v kuchyni. Zhasl jsem i v pokoji. Potom jsem přiskočil ke dveřím na balkónek a prudce je otevřel. V témže okamžiku jsem křečovitě sevřel v pěsti železnou vroubkovanou rukojeť masívního francouzského klíče.

První vteřinu jsem tomu nemohl uvěřit, další vteřinu jsem byl už zase v pokoji. Rozsvítil jsem si a posadil se na viberg. Byl jsem dokonale vyčerpán groggy, jak by řekl Karlíček. Seděl jsem na gauči a hleděl na reprodukci loďky plavící se po namodralé říčce… tak dlouho, dokud všechna voda v džezvě nevybublala.

Začala krásná, jasná a mrazivá pankrácservácká noc. Žigulík má naštěstí topení vhodné pro transsibiřské jízdy. Silnice byla volná, sem tam nějaký ten TIR — zádumčivý velbloud, sunoucí se nezadržitelně vpřed svou standardní osmdesátkou, mi dal pravým blinkrem echo, že mohu předjet. Vytočil jsem trojku hravě na sto deset a vystřelil jako šíp. Za chvilku jsem si to kalil sto čtyřicet, protože víc to Tóniovi nešlape.

Tohle se mi stává. Vždycky, kdykoli se dostanu k volantu, mám pocit, že musím dohonit všechny ty kilometry, které jsem za volantem nestačil najet. Vždycky jsem obdivoval — já, autor „havárek“ v populárním týdeníku Ozvěna — nedělní šoféry, kteří, embéčka naložená po střechu rodinou a jejími proprietami, šinou si to dálnicí osmdesátkou a v každé osadě zmírní na čtyřicet pět, a vůbec nemají tušení, že ta jejich plechová nádhera by ze sebe dokázala vymačkat dobrou stotřicítku. To jsou ti lidé, říkal jsem si, kteří tu zůstávají do sta. Vždycky jsem se jim obdivoval, chci říct těm lidem, kteří to dokážou, nezlákáni jedinou z nástrah — kouření, pití, sex, politika, rychlost, hazard, nerváky — nic, oni dožijí v klidu osmdesáti devadesáti let. Jak je jen možné, na sklonku dvacátého století, přežít všechna ta lákavá nebezpečenství, lze to vůbec dokázat?

Tohle století ještě možná, ale to příští, jedenadvacáté, už žádné klidné pokuřování lidstvu nedovolí. Bude to století rychlého, intenzivního, krátkého lidského věku, navzdory tomu, že rakovina, skleróza a všechny záludná cévní a srdeční choroby se stanou banálními onemocněními asi jako chřipka, rýma či střevní katar. Havárky, to, co se nám dneska jeví jako krajní nepřízeň osudu či jako zlá náhoda, bude už normální, běžnou příčinou smrti. Bude třeba vymyslet docela nové léky, které plně nahradí nenahraditelné ztráty krve, spolehlivě obnoví srdeční činnost po hodinovém vysazení, srovnají bez gypsa zcela rozmanžírované lebky. Až toto medicína vyřeší, teprve tehdy se stane královnou věd: začne křísit mrtvé. Nehybnost dolních končetin, říkáte? Třikrát denně si vezmete tuhle modrou pilulku a za čtrnáct dní lítáte po travičce jako meruna. Třebaže lidstvo lítá na měsíc, je na začátku cesty. Ne mor, ne potopa, ba ani atomová válka; rychlost to bude, která nás vyhubí.

Za těchto skličujících úvah jsem přejel odbočku k hotelu Rozhled, takže jsem to musel obrátit. Jel jsem asi sedmdesátkou a propadl jsem zlému tušení, že jsem si spletl silnici. Veliká fosforeskující tabule, ozdobená zkříženými příbory a samoznakem postele, mi však záhy oznámila, že hotel Rozhled mě očekává, jen musím zahnout doleva.

Před hotelem Rozhled jsem vystoupil z vozu krátce po třiadvacáté hodině. Zní to sice jako věta z protokolu, avšak od této chvíle již musím být přesný a hlásit všechna fakta včas a zřetelně. Neboť teprve od této chvíle, kdy jsem uzavřel dveře Tóniova žigulíka, dostanou věci ten pravý spád. Náhoda se zasnoubí s logikou takovým způsobem, že budou až oči přecházet.

Mé očekáváni se splnilo. V recepci jsem našel svého milého pana doktora.

„Dobrý večer.“

„Dobrý… Á, to jste vy?“ podivil se pan doktor, myslím, velice upřímně.

Ano, byl jsem to já. Osobně. Bohužel. Kéž bych byl raději v posteli a snil krásné sny o dívce s přelivem. Byl jsem však tady, ve foyeru hotelu Rozhled, a byla skoro půlnoc, hodina temných sil, a mnou obcházelo zlé tušení. V tomto okamžiku bylo zřejmě nejrozumnější zapadnout do nějakého pohodlného křesla a objednat si něco silného pro zahřátí.

„Rum? Koňak?“

„Čaj, pane vrchní.“

„Prosím, pane?“

„S citrónem.“

Číšník se vzdálil s nepříjemným pocitem. Host, který, prosím, odbočí z hlavní silníce, aby si dal v hotelu Rozhled čaj s citrónem… Musel mě mít přinejmenším za pěkného pavouka.

„Ano, a co by to jako mělo být?“ zeptal se mě dr. Kopecký, když jsme konečně osaměli.

„Vlastně jen dvě otázky, pane doktore,“ řekl jsem a přidal mnohomluvnou pauzu, během níž jsem pátral ve tváři svého protějšku.

„Velice rád bych vám pomohl, pane redaktore, jenomže, to víte,“ řekl a na chvíli zmlkl; pokoušel se zhruba o totéž: propátrával mě. Koumal, co mám asi za lubem, a na rozdíl ode mne se laškovně usmíval. „… bohužel jsem ve službě,“ řekl a hnul bradou k recepci, nyní opuštěné.

„Stručně řečeno,“ řekl jsem a upřeně mu pohlédl do nevinných modrých očí, „mám pocit, že vím, jak se to zběhlo. Všechno.“

„A co jako všechno?“

„No ty vraždy.“

„Vraždy?“ divil se pan doktor. „Jde přece o jednu vraždu, alespoň pokud mi hlava slouží.“

„O dvě, pane doktore,“ opáčil jsem i já s laškovným úsměvem, „o dvě.“ A poněkud jsem se předklonil, takže náš rozhovor vypadal jako důvěrný. „Zapomněl jste už na paní Pírkovou, pane doktore?“

Dr. Kopecký se musel chvíli rozpomínat.

„Ajta,“ řekl po chvíli a ruku spustil z čela. „A vy jako víte?“

Zvedl jsem ruku, nepřiložil si ji však k čelu.

„Tuším,“ řekl jsem pouze. A stále jsem se tak laškovně usmíval.

„Zajímavé, zajímavé,“ usoudil po kratší úvaze dr. Kopecký a naklonil hlavu málo doleva. Šmátral v kapse.

„A kdepak máme pana kapitána?“ zapálil si.

„Touhle dobou bude, tuším, v posteli,“ řekl jsem a s díky přijal nabídnutou cigaretu, „a dívá se na Hopkirka.“

„Hopkirk už dávno skončil,“ řekl mi dr. Kopecký a připálil mi, „takže,“ vyfoukl dým a posadil se poněkud uvolněněji do křesla pro naše milé hosty, „je to tak trochu vaše soukromá razie.“

„Nějak tak to bude,“ přisvědčil jsem, rád, že se pan doktor konečně dovtípil.

„A zajímalo by vás asi tak co?“ přešel nyní bez obav rovnou k věci.

I já jsem se poněkud zaklonil v tom nesmírně pohodlném křesle. „Především, jste-li si skutečně jist, že sem pan Kamil dojížděl v invalidním motoautomobilu Velorex.“

Doktor přikývl. „Proboha, proč bych si tím najednou neměl být jist?“ Tvářil se tak užasle, že jsem opět zapochyboval.

„V pořádku, jste si jist,“ řekl jsem a ještě jednou jsem opakoval, „je to naprosto v pořádku, když jste si jist,“ a teprve nyní jsem pochopil, proč je třeba, aby každý Holmes kouřil dýmku. Teď jsem ji mohl krásně vyndat ze zubů, poklidně pozorovat hutný dým, hovořit jako Pýthie na trojnožce; se spartou to není ono.

„Poznal byste Kamila, pane doktore?“

Doktor Kopecký střelhbitě zamrkal a vyrovnal si puky.

„Poznal byste ho, kdybych vám předložil například jeho fotografii? To je druhá otázka, pane doktore.“

Měl jsem dojem, že doktor Kopecký polyká nasucho.

„No, poznal byste ho?“ opakoval jsem nesmírně sugestivně. A v tom okamžiku v sále zhasla stropní světla. Octli jsme se v intimním pološeru, i tak by se to dalo říct.

„Ukažte mi tu fotografii, pane redaktore.“

„To je právě to,“ řekl jsem a svou imaginární dýmku jsem si zasunul do mezery v zubech, „že ji ještě nemohu ukázat.“

„A důvod?“ šeptl dr. Kopecký v tom novém nesvícení.

„Je velice jednoduchý,“ odpověděl jsem a jaksi instinktivně jsem očekával, že teď někdo zhasne i malá barová světla nad stolky. „Ještě jsem si ho nestačil vyfotit.“

„Potom patří důvod vašeho výletu, prominete, do světa záhad.“

„Chtěl jsem se jenom ubezpečit,“ přerušil jsem s úsměvem doktorovu vázanou řeč, „že byste ho docela určitě poznal.“

„Ale prosím vás,“ doktor Kopecký se mírně ušklíbl, „pan Kamil — toho tady pozná i vrchní, i kuchař, i šatnářka, kdekdo.“

„Mně by stačilo, že byste ho bezpečně poznal vy.“

Vteřinu nebo dvě jsme se v tom přítmí pozorovali jako hokejisté před vhozením buly.

„Škoda,“ řekl pan doktor, „že jste ji nepřinesl. Myslím tu fotografii.“

„Přinesu ji,“ řekl jsem, „brzy ji přinesu,“ a zvýšeným hlasem: „Pane vrchní!“ A když se dostavil pan vrchní, s týmž ubezpečujícím pohledem jsem dr. Kopeckému ještě řekl: „Docela určitě vám ji ukážu. Byl to čaj s citrónem, pane vrchní.“

Někde odbíjela půlnoc a někde vyl pes. Pojednou jsem si připadal jako v bajce. Návrh recepčního dr. Kopeckého jsem vlídně odmítl. Pochyboval jsem silně o tom, že nocleh v hotelu Rozhled by byl gratis jaksi nádavkem k mé poctivé snaze polapit pachatele. A tolik peněz najednou jsem u sebe nikdy nenosil. Krom toho jsem musel být brzy ráno v Praze a vytáhnout — rovněž brzy ráno — z postele nic netušícího Bartušáka z našeho fotooddělení a slušně ho požádat, aby mi vyfotil nějakým tím teleobjektivem jednoho pána.

A tak jsem zase nasedl do žigulíka a zabouchl za sebou dvířka. Před zpáteční jízdou, o které jsem se důvodně domníval, že bude šílená, jsem se oddal několikavteřinové relaxací. Měsíček zašel a za chvíli zase vyšel. Stále jsem nestartoval. Stál jsem a přitom jsem ve zpětném zrcátku zpozoroval pytel, visící na zdi hotelu Rozhled. Obrátil jsem se tedy, abych pozoroval tento poměrně zajímavý úkaz přímo zadním okénkem. Pytel na zdi, asi tak ve výši prvního patra, se mírně pohupoval ve větru. Ačkoliv nebyl vůbec vítr. On se vlastně nepohupoval, on se pohyboval, a v tom byl právě ten rozdíl. Ztajil jsem dech.

Byl jsem stále ve voze a byl jsem neslyšen, nepozorován, mohl jsem proto opět začít s pravidelným dýcháním. Bohužel, nějaký démon mi napískal, vylez z vozu a zkontroluj pytel na místě. Poslušen hlasu démona vylezl jsem z auta. Opatrně jsem přivřel dveře vozu a nepřibouchl, aby se pytel nepolekal. Zapomněl jsem ve voze klíček od zapalování, takže od tohoto okamžiku mohl Tóniovým žigulíkem odjet kdokoliv, kromě muže na římse v prvním patře hotelu Rozhled.

Měsíček se schoval a já přikrčen přeběhl k nízce zastřiženým buxusům. Když měsíček opět vyšel, ležel jsem na promrzlé trávě a třeštil oči vzhůru. Ze země do mě okamžitě vnikl veškerý chlad, jaký ze sebe dokáže vykřesat pankrácservácká půlnoc. Po celém těle se mi rozlézalo takové příjemné mrazení. Ten chlap nahoře mezitím vlezl do okna. Bylo to přesně to okno, pod nímž předevčírem odléval bezpečnostní technik bílou pětačtyřicítku. Situace spěla k nepěkným koncům.

Napočítal jsem do pětačtyřiceti, vstal, oprášil si oděv a přimáčkl se ke zdi. Teď měl vrah krásnou možnost hodit mi na hlavu květináč. Vědomí, že se záhy stanu obětí nešťastné náhody, mi dodalo sílu odlepit se ode zdi a pokusit se o sprint. Vzdálenost buxusy — vchod do hotelu jsem urazil sotva za deset vteřin. Dráha nicméně zdaleka nemá sto metrů, takže tu nejde o senzaci.

„To jsem já,“ vydechl jsem jako maratónský běžec.

Promovaný recepční byl na svém místě. Nažehlený, usměvavý, tázal se mne: „Copak, copak, nemáte rezervu?“

„Tam,“ ukázal jsem směrem, kde v prodloužení bylo to okno.

„U Kunětic? Tam jsem taky jednou píchl.“

„Ne!“ zařval jsem, „tady — je tady!“

„Co máte s tou rukou? Kdo je tady?“

„Kamil!“

„Přijel velorex?“

„Ježíšmarjá,“ řekl jsem, „to nevím,“ a klesl jsem na skleněnou recepční desku.

Nejprve jsme vymysleli plán. Potom jsme zavolali na VB. Ano, ovšemže máme vážné podezření, řekli jsme. Dobrá, pokuste se ho nějak zadržet, řekli nám. Pohlédli jsme s doktorem na sebe. Po vteřině doktor pokýval hlavou. Zadržíme ho, řekl a zavěsil. Vyměnili jsme si pohledy hodné dvou anarchistů. Pak jsme vyběhli před hotel.

Chvíli jsme běhali po betonovém plácku parkoviště, a přestože měsíc nebyl v úplňku, mohl si nás vrah z prvního patra natáčet. V kuchyni jsem našel pana vrchního. Požádali jsme ho, aby šel s námi do prvního patra. Když se šéfkuchař dověděl, oč běží, nabídl se zcela dobrovolně, že počká dole pod oknem, a vypjal svou mohutnou hruď.

Dr. Kopecký zamžikal očkama. „Sám?“

„Jestli ten chlap skočí i dneska z toho okna, vsaďte se, doktore, bude mít silnej pocit, že spadl do mlátičky.“

Kuchaři jsou známí sadisti, vraždí drůbež bez hnutí brvou, vypadalo to skutečně na to, že by na tu prácičku pod oknem mohl stačit.

„Tak dobrá, dobrá,“ řekl dr. Kopecký a poplácal šéfkuchaře po mohutných plecích. „Spoléháme na vás, pane Huňáček. Nemáme tu nějakou zbraň někde?“

„Mně stačí tohle,“ řekl pan Huňáček a sebral ze špalku paličku na maso kovanou ocelí.

„Ne abyste ho zabil,“ zděsil se pan vrchní, asi tak stejný raubíř jako my dva s doktorem.

„Prosím vás,“ odfrkl si Huňáček, „snad mám v tom taky nějakej cit. Jen jděte, pánové, klidně.“

Šli jsme tedy klidně do prvního patra.

Potom jsme už stáli přede dveřmi, za nimiž byl vrah.

Byl to do jisté míry klíčový okamžik a nebylo myslitelné řešit jej zbrkle.

„Klíč,“ šeptl jsem doktorovi do ucha. Ten němě přikývl. Často pomrkával. Pan vrchní se držel poněkud zpět. Bylo totiž docela dobře možné, že zloduch v první fázi paniky vyprázdní do dveří celý zásobník ze šestpětatřicítky. Pan vrchní, na rozdíl od nás, měl dvě děti a zlou ženu, jak pravil.

„Je tady mizernej vzduch,“ řekl pan doktor a já jsem němě přikývl a nechápal, jak se někomu, kdo má metr pětaosmdesát, mohou třást ruce tak, že se zaboha nemůže strefit do klíčové dírky.

„… to sem,“ sykl jsem a vzal jsem doktorovi klíč. Vzdělanci — a to je typické — za krizových situaci selhávají. Tomuhle doktorovi jsem přímo četl z čela, jak rád by nejprve vyjednával se zločincem a kladl mu, skryt za oleandrem, nepřijatelné podmínky kapitulace do té doby, dokud si to nepřihasí Bezpečnost se svou fantastickou technikou, visutými žebři, slznými bombičkami, amplióny, reflektory a snajpry, uvelebenými ve větvích protějších kaštanů. Tady se mělo správně volat — VZDEJTE SE — ODHOĎTE ZBRAŇ — VYJDĚTE PŘED HOTEL — NIC SE VÁM NESTANE — a ne se klepat přede dveřmi a stokrát se pokoušet strefit do té zpropadené ďoury v zámku.

„Nejde to,“ šeptl jsem skrze stisknuté zuby.

„Pánové,“ ponoukl nás zezadu — proboha — ahá, pan vrchní, „tak co je? Jak dlouho tu budem takhle ču…“

„Ti-še,“ napomenul ho dvouslabičně dr. Kopecký a vysvětloval mu, že se pan redaktor nemůže strefit do klíčové dírky.

„Ježíšmarjá,“ řekl pan vrchní, „pusťte, pánové,“ a vzal si ten klíč, a co je zvláštní, kupodivu se strefil ihned, ač má dvě děti a tu ženu.

Dveře byly pojednou dokořán.

To prý se stávalo u Verdunu. Ti, kteří se nejvíc báli, vyváděli za útoku hotové kousky příkladného hrdinství. Já bych to řekl asi tak, že ze strachu skočí i neplavec z mostu bez váhání.

Někdo mezitím rozsvítil.

„To-to-to jste vy, pane hoteliér?“ otázal si nás takový celkem nenápadný, skoro bych řekl človíček, stojící uprostřed pokoje nad rozházenými zásuvkami, hned vedle rozpáraného slamníku.

„Ale to je náhoda,“ opáčil dr. Kopecký, povýšený krátce předtím na hoteliéra, „copak, copak, Mašlička, přišli jsme na návštěvu?“

„A-ano,“ řekl človíček, řečený Mašlička, a usmál se na pana vrchního: „A hele, pan vrchní je tu taky.“

„Ano, pan vrchní taky,“ potvrdil mu to téměř s přehnanou zdvořilostí dr. Kopecký a ukázal na mě: „Tohohle pána asi neznáte.“

„Neměl jsem bohužel ještě tu čest,“ řekl človíček a zdvořile se mi uklonil.

„Pane redaktore,“ doktor se na mě obrátil, „dovoluji si vám představit Mašličku, našeho milého, známého a neúnavného hotelového chmatáka.“

„Ale pane hoteliér,“ ohradil se človíček, „vy, a takové výrazy,“ a znovu se mi uklonil. „Krampl, Josef Krampl, Praha — Košíře.“

„Toho času,“ doplnil ho pan doktor, „nikoli ve vazbě.“

„Pan hoteliér je taková veselá kopa,“ řekl pobaveně pan Krampl vulgo Mašlička.

„Volali jsme policii. Jsou tady za okamžiček,“ sdělil mu na to pan vrchní, povytáhl obočí, dal klíč dr. Kopeckému a řekl: „Tak já snad abych šel. S tímhle číslem,“ a změřil si Mašličku opovržlivým pohledem, „si, doufám, už poradíte.“

Na Mašličku bychom měli s doktorem stačit, alespoň teoreticky určitě.

„Pánové,“ řekl nám Mašlička takovým vemlouvavým tónem, sotvaže pan vrchní za sebou zavřel dveře, „přece byste neudělali nějakou unáhlenost. Račte si mě prohledat, nemám u sebe ani flok a,“ rozhlédl se vůkol a rozhodil pažemi. „Všechno prázdný, namouduši, pánové.“ A ustoupil o krok směrem k oknu.

„Vy máte příšernou smůlu, Mašlička,“ řekl mu doktor a přiskočil k oknu, aby je zavřel. Jen se objevila v okně doktorova silueta, ozvalo se zezdola mohutné: „Tak jen skoč, ty syčáku, hupni si!“

„Zapomněli jsme na Huňáčka,“ řekl doktor a křikl z okna: „To jsem já, pane Huňáček, máme ho, cože? Tak jste si měl vzít šálku.“ Zezdola přicházelo nesrozumitelné sakrování dotud, než doktor zabouchl okno.

„Co s vámi, Mašlička?“

„Pánové, pustíte mě, když vám všechno povím hezky po pravdě?“

„To je otázka na rozmyšlenou, Mašlička.“

„Pánové,“ Mašlička na mne vrhl prosebný pohled, „snažte se to pochopit. Renonce, no. Pan hoteliér vidí věc jako právník, pro něho je to jasný jak facka. Přistižen in flagranti. Kdežto tadyhle pán je od novin, pochopí věc spíš v širších souvislostech, nemám pravdu?“

Musel jsem uznat, že tenhle Mašlička se umí velice dobře pohybovat v horké kaši. Především se nám otevřeně přiznal, že měl v úmyslu vypůjčit si od paní Lidy nějakou korunu. Všiml si totiž — kdy to bylo, ahá, v úterý — když byl u ní naposled na kafíčku, že má v šupleti osm cihliček. Ano, osmdesát tisíc. Napadlo ho tudíž, že by se tady mohl za den dva zastavit a požádat přítelkyni o skromnou výpomoc. Volal jí sem několikrát, bohužel však dámu nikdy nezastihl ve službě. Protože však peníze potřeboval velmi nutně — alimentační poplatky, pan doktor jistě ví, dělal z toho zkoušky — je nutno platit včas a přesně. Protože věc spěchala i jinak, rozhodl se, že si ty peníze jaksi prozatím vezme bez přímého vědomí přítelkyně, a teprve později, rovněž bez jejího vědomí, jí je opět tajně vsune do šuplete.

A pohádka o prudce napraveném zloději Mašličkovi pokračovala dále.

„Paní Lidy totiž chtěla příští týden kupovat nějakou nóbl chatu, ba co dím, hotovou dřevěnou vilu někde na Nežárce. Za osmdesát tisíc, pánové.“

„Moment,“ přerušil jsem Mašličkovo vyprávění, „nebylo to padesát tisíc?“

„Ne, osm cihel,“ sdělil mi Mašlička, „fakt. Umím celkem slušně počítat do deseti. Osm cihel takhle hezky vedle sebe narovnanejch. Ty peníze, abyste rozuměli, pánové, nebyly všechny její. Část jich přinesl její známý, budoucí spolumajitel chaty na Nežárce, počkejte — nějakej pan Karel…“

„Moment,“ vpadl jsem opět, „neříkala pan Kamil?“

„Prosím?“ Mašlička na mě vrhl nevrlý pohled; jako každý mistr svého řemesla neměl rád vyrušování, když fabuloval. Podíval se na doktora téměř dotčeně. „Proč Kamil zase?“

„Nic,“ řekl doktor Kopecký, „pokračujte, prosím.“

Mašlička jako by teď váhal, má-li rozdávat ještě nějaké další perly ze svého nevyčerpatelného talentu těmhle dvěma polovzdělancům. Stejně mu nakonec neuvěří a dají ho vsadit do vězení, známe je, říkal jeho zádumčivý pohled. Ale přece jen vsadil na ten drobek naděje, který v něm ještě zbyl, a pokusil se o poslední útok na naše přeintelektualizované duše.

„Pánové,“ téměř zabědoval, „mě by to definitivně zruinovalo, fakt. Podívejte se, řeknete, byl tu neznámý zloděj, naštěstí tu nic neodcizil,“ Mašlička se významně odmlčel, špičkou boty se dotkl rozpáraného slamníku, „jsem ochoten se pánům patřičně revanšovat.“

„Všechno by bylo celkem v pořádku, Mašlička,“ řekl doktor Kopecký mírně, „kdyby se to úterý, co jste naposledy hovořil s paní Lidy, nestala ta věc.“

„Věc?“ Mašlička kratičce trhl hlavou. „jaká věc, pánové?“

„V kolik jste v úterý odcházel od paní Lidy?“ zeptal jsem se ho s takovým policejním zabarvením v hlase.

„Co? Já?“ Mašlička byl úplně vylekaný. „Já nevím. Snad v osm, snad v devět, copak já vím? Nebo v deset? Počkejte, v úterý…“ vrhl na mne zvídavý pohled. Byl by jistě ochoten přidat další hodinu.

„V tom případě,“ řekl mu doktor Kopecký a Mašlička trhl hlavou doleva, „jste od ní odcházel hodinu, nejvýše dvě předtím, než byla zavražděna.“

Mašličkovy oči přeskakovaly jako elektrické jiskry. Připomínal králíka zavřeného do klece s kobrou.

„Ježkovy voči,“ řekl jenom, něco zašeptal a polohlasem dodal: „A Mařena to říkala, nechoď tam, ty vole, víš, jakej máš pech, ty určitě zas do něčeho vošklivýho spadneš. Pánové,“ koukal na nás Mašlička zjihlým zrakem, „a už je to tu.“ Bezmocně rozhodil ruce a posadil se na tu vykuchanou matraci na pelesti. V téže chvíli se otevřely dveře a do pokoje pani Lidy strčil hlavu pan Huňáček a celý udýchaný, paličku stále ještě v pravici, hlásil:

„Jsem zmrzlej jak preclík. Už jsou tady.“

12

„Stejně si myslím, že to byl ten lékárník,“ řekla mi Jana v jednom útulném sklípku, do něhož jsme nakonec zapadli. Za tu slabou hodinku, co jsme na sebe hleděli z celkem nepatrné vzdálenosti a popíjeli dvě deci kabernetu, jsem jí stačil povědět snad všechno. Zbývá mi teď už jen dodat, že jsem za ní ve čtvrtek odpoledne zašel do rozhlasu, s díky jí odevzdal časopis Hobby a při té příležitosti ji pozval na kafíčko. Za hodinku jsme si stačili nejen hodně povědět, ale dokázali jsme odhodit i všechnu tu slovní přítěž, která se vrší vždy mezi ještě ne zcela známými, navzájem si však velmi sympatickými partnery. Takže všechny „slečny Jany“ a „pány Jaromíry“ jsme poslali do háje a seděli jsme tu nad dvěma decinkami kabernetu jen Jana a Jaromír, ona a já, dva noví přátelé.

„Ale proč?“ zeptal jsem se a upil rudého moku. „Proč právě lékárník Sláma?“

„Lékárník,“ řekla Jana a přivřela oči, „to máte něco jako zahradník.“ Zvedla obočí a nakrčila čelo. „je podezřelej právě proto, že je tak nenápadnej.“

„Myslíte, že by pětapadesátiletý pán skákal z prvního patra — moment — a nevyvrtl si při tom ani kotník?“

„Člověk, který dokáže namíchat všelijaké divné lektvary, dokáže jistě namíchat,“ na vteřinu se dramaticky odmlčela, „i různé stopy. Jen uvažujte,“ doporučila mi a svůj dvojznačný úsměv skryla za sklenkou kabernetu.

Bezmocně jsem se zazubil.

„Vy neuvažujete, Jaromíre, proč neuvažujete,“ řekla mi s mírnou výčitkou, „kdybyste jen trošičku uvažoval, taky byste k tomu došel.“ A předklonila se, aby mi důvěrně sdělila asi toto: pan lékárník Sláma někde vyštrachal nějakou botu a nějaké kladívko a jím pak zatloukl botu-stopu do měkké hlíny.

„Fantastické,“ ohodnotila vzápětí, nevím jestli lékárníkův čin, nebo svůj důvtip, „dokonale zmátl policii, celý příběh šetření uvedl na falešnou kolej.“

Stalo se mi, že jsem o tom asi třicet vteřin docela vážně uvažoval. Teprve po těch třiceti vteřinách mi došlo, jaký je to nesmysl. Snažil jsem se jí to pak velice dlouho a velice šetrně vyvrátit.

„Ale ne, to mi nevyvrátíte, Jaromíre.“

Sluneční síla zakletá v kabernetu jí dodávala energii k ustavičnému odporu.

„Rozhodně je to logičtější než to svalovat na ubohého zlodějíčka — jakže mu říkáte?“

„Ale já přece netvrdím, že vrahem je Mašlička,“ ohradil jsem se. „Ani kapitán to nenahlíží.“ Použil jsem schválně knižního termínu, přál jsem si téměř úpěnlivě, aby debata získala patřičné nivó; uvažovat asi tak, že pan lékárník Sláma po vraždě běží zatlouct do hlíny botu, uznejte, to nemá úroveň.

„Vsadím se s vámi o cokoliv, že to nebyl ten lékárník,“ řekl jsem nakonec ze zoufalství.

„Vy prostě nemáte fantazii,“ uzavřela to Jana jakoby jednou provždy.

„Já nemám fantazii!“

„Nejenom vy, říkám vy, vy všichni, muži jako plemeno. Chybí vám fantazie a chcete vyšetřit něco tak iracionálního, jako je vražda.“ Žasla. „Copak to pořád nechápete? A to jste, prosím, novinář. Nic ve zlém, Jaromíre,“ chlácholivě mi položila dva prsty na loket. „Podívejte se, vrah je svým způsobem abnormální jedinec, kterého selským rozumem prostě nepostihnete.“ Dívala se přitom na mne jako na chlapečka, kterému je třeba trpělivě vysvětlit, že do louže se ve svátečních botičkách nesmí. Podle toho se i tvářila. „Vrah je člověk, který se z nějakých důvodů octl v limitní situaci, kdy mu — alespoň podle jeho interpretace — nezbylo než vraždit. Chápete? Nejprve totální ztráta jakékoliv komunikace, vakuum — a řešení, čin. Odtud na to musíte jít, od jeho limitní situace, ozřejmit si ji, pochopit a interpretovat,“ poposunula si obroučky nahoru po nose, „a teprve to je báze, z které možno vyjit a odkrývat další a další fakta a sestavovat postupně celý ten obrazec, jehož výslednicí je zcela nová mapa člověkovy duše, duše, jež dospěla —“ k limitu, doplnil jsem v duchu, bohužel chybně, „k imitovanému řešení, k imitovanému činu. Chápete? Ne, vážně, chápete, Jaromíre?“ Poulila na mě svá obrovská výrazná kukadla zpoza skel. „Ano. A teprve po dokonalém činu dospěje k poznání: Zmýlil jsem se, řešení nebylo řešení. Jo? A zase vyvstává týž problém, vše začíná znovu, vidíte ho? Ten kruh? Fantastické.“

Pomóc, intelektuálka!, zařvala tiše moje duše, jež rovněž dospěla k poznání. Mé oči však zatvrzele protestovaly. Půvabnou ženu, jak známo, nemůže znehodnotit ani ten nejvýraznější intelekt. Zkrotle jsem jí naslouchal. Všechno mi to zevrubně a trpělivě vysvětlovala, pomáhala si všemi dostupnými autoritami, Freudem počínajíc a Frostem končíc, snažila se mi dokázat, že povinností novináře neboli člověka vládnoucího perem je dopátrat se nejvnitřnějšího vnitřku psychopatické osobnosti. Neboť, pravila ta chytrá dívka, každý čin inspirovaný limitní situací nutně v sobě nese nový prvek, jelikož věci se prostě samy o sobě neopakují, nedějí, a povinností tvůrčího ducha je najít ten kadlub, v němž se vše koncentrovalo, a z koncentrátu vyextrahovat ono nové, jedinečné, neopakovatelné a jasně to pojmenovat. Jo?

Pevně doufám, že tady interpretuju tu chytrou dívku věrně. Protože jedině tehdy, když si to takhle hezky srovnáte v hlavě, můžete pochopit — pravila — že vraždu samozřejmě nemusel, ale docela dobře mohl spáchat lékárník.

„Nebo vy nepřipouštíte, Jaromíre, ani tu možnost?“ To poslední slovo jako bych četl proložené ve skriptech pro studenty prvního ročníku psychologie.

„Připustil bych, že to mohl být i lékárník Sláma, pokud… hm,“ raději jsem to rovnou vzdal.

„Pokud?“ pověsila se mi na rty.

Rozmyslně jsem vtáhl kouř.

„ pokud by se ukázalo, že to byl on, kdo si občas někde půjčoval…“

„No! Dál!“

„… velorex,“ dokončil jsem.

„Půjčoval co?“ podivila se velice upřímně Jana.

„Pokud si ještě vzpomínáte,“ řekl jsem na svůj věk velice trpělivě, „říkal jsem vám cosi o tom, že mi doktor Kopecký říkal, že — teda ten recepční, že…“

„Mluvte jasně, Jaromíre, vy se nesoustředíte.“

Zhluboka jsem si povzdechl a pozvedl skleničku. „Na zdraví,“ řekl jsem a mile jsem se na Janu usmál. Jinak to musí být strašně hodná holka, říkal jsem si, ale dost možná, že jsem se do té charakteristiky trochu nutil.

„Tak co je s tím tixem?“ naléhala.

„Velorex,“ řekl jsem a ukazováčkem jsem znázornil pomlčku, „Kamil.“ Roztomile se divila. Vůbec jí zatím nedošlo, že velorex by v tomto případě mohl hrát důležitou úlohu a za určité situace — byť nikoli limitní — by rozlousknutí velorexu mohlo být ořechem případu. Povšiml jsem si, že už i v duchu začínám blbnout. Mohlo to taky být tím kabernetem.

„Jo tak, velorex, vy myslíte takový autíčko,“ hlasitě se zasmála. „já myslela, že je to něco na nádobí.“

„Na zdraví!“ řekl jsem s milým úsměvem.

„Počkejte, nepijte tolik, musíme uvažovat chladným rozumem. Víte, co jsme si řekli.“

„Co jsme si řekli?“

„Co? Že na to přijdeme. Teď a tady.“

„To jste ovšem řekla vy,“ pravil jsem a dopil zbytek vína.

„Nejste rád, že vám pomáhám najít vašeho vraha?“

„Není to můj vrah.“

„Zatím.“

To jsem musel uznat, tohle se jí povedlo.

Pan vrchní před nás postavil dvě nové číše.

„Na dočasné příměří,“ zvedl jsem číš. „Jedna jedna.“ Bylo to něco jako dočasná kapitulace. Usmála se, zvedla číš, ale ještě se nenapila. Lehce zavrtěla hlavou: „Dvě nula pro dámu. A na lékárníka.“

„O celou flašku kabernetu?“

„Platí,“ a plácli jsme si na to.

Kousek za rohem jsem sice stál s žigulíkem, Janu jsem však odvezl domů taxíkem. Zpracovával jsem v poslední době tři případy, kde hrály hlavní úlohu promile alkoholu. Byly to velice ošklivé případy. Třikrát smrt, dvakrát těžké a čtyřikrát lehké zranění. Nehodlal jsem podpírat Gaussovu křivku majora Hanouska, a proto jsem odvezl Janu domů taxíkem. Krom toho jsem své nové přítelkyni jaksi pozapomněl sdělit, že auto není moje; sestřička Alice mi je bez Tóniova vědomí ponechala až do manželova návratu ze služební cesty, pevně doufajíc, že by to mohl být pátek. Při případné silniční kontrole by mohlo dojít ke klasickým trapasům, takže mé mávání na taxík nebylo povahy pouze ušlechtilé.

Když jsme se v taxíku loučili, sdělila mi Jana, že to bylo náhodou docela milé odpoledne. Požádal jsem ji, aby mi zas někdy sehnala takový strašně zajímavý materiál, ačkoliv jsem věděl, že z Hobby nikdy nic nepoužiju; stařec by se mnou vyběhl: až dosud jsem se domníval — jako bych ho slyšel — že zaměstnávám redaktory, a nikoli tlumočníky. Jana mi nicméně slíbila, že se poohlédne a že mi teď hlavně přeje, abych se ve zdraví dožil rána. Taxíkář našpicoval uši. Odpověděl jsem asi v tom smyslu, že jí zavolám, sotvaže bude vrah dopaden.

Prima, řekla, a slíbila mi, pokud to přežiju, že se to oslaví. Dobrou noc a na shledanou… a vyklouzla z taxíku na ulici. Vyjukanému taxíkáři jsem sdělil svoji dvougarsonkovou adresu. Startování mu trvalo déle než obvykle.

„Kde jste se toulal, příteli,“ tázal se mě kapitán; hovořil jsem s ním leže na vibergu, popíjeje tonik bez džinu. Kapitán už prý měl dojem, že jsem po lapení falešného vraha Mašličky přestal jevit o případ zájem.

Abych ho rychle vyvedl z omylu, vysypal jsem mu do telefonu všechna svá nová zajímavá pozorování. Kapitán Bajer na druhém konci drátu temně mručel.

„Co říkáte mé teorii s velorexem, kapitáne?“

„Hm, zajímavé, zajímavé,“ mručel kapitán Bajer.

„Zbývá vlastně už jenom vyřešit otázku, proč Kamil odvezl mrtvolu v ukradeném embéčku a nepoužil opět vypůjčeného vozítka.“

„Díval jste se někdy do takového vozítka?“

„Ovšem, zrovna nedávno jsem si prohlížel jeden takový velorex.“

„A díval jste se pořádně?“

„Sice zběžně, ale stačilo mi to, abych si ověřil, že vedle řidiče je dost místa pro spolujezdce.“

„Mrtvola, to je přece jenom dost zvláštní spolujezdec, nezdá se vám?“

„Vy myslíte, kapitáne, že ji nemohl…“

„Ne,“ řekl kapitán, „vrah docela jistě nemohl vézt oběť na předním sedadle nějakého velorexu.“

„Mohl ji vézt vzadu.“

„Až zase uvidíte nějaký velorex, příteli, pořádně si ho prohlédněte. Zjistíte zajímavé skutečnosti. Třeba že za předními sedadly není žádný prostor. Je tam jen takový panel za opěradly.“

„Panel? Vidíte, kapitáne, tak toho jsem si nevšiml,“ řekl jsem a hekl při nezdařilém pokusu zaujmout pohodlnější polohu na gauči. „Podívejte se, kapitáne, ať to zbytečně nenapínáme, řekněte mi rovnou: je Kamil mladý Petr Pírek?“

„Kdo? Á, vy myslíte toho Kanaďana?“ Kapitán Bajer se trochu uchechtl. „Nedělejte nám z toho antickou tragédii, příteli. Tohle není Orestela. Ostatně autora jsme si už určili. Dostojevskij a jeho Raskolnikov, pamatujete?“

„Neboli: motiv — peníze, vrah — mladý muž.“

„Nebuďte tak akurátní, příteli. Nebo snad máte kromě toho ztraceného syna ještě nějaké další mladé vrahy?“

„Mladý Hudec,“ vyhrkl jsem do sluchátka, až membrána zahučela.

„Hu —,“ myslím, že na opačném konci kapitán popíjel horký čaj, „Hudec?“

„Ovšemže Hudec. Ta jeho láska k pádům shůry, nebo to jeho včera koupené červené embéčko…“

„To embéčko — červené, jak jste si správně všiml — asi přece jenom nebude za peníze pani Pírkové. Ani za peníze Lidy Černé.“

„Jste o tom pevně přesvědčen.“

„Dokonce jsem přesvědčen, že všechny ty peníze najdu ještě někde hezky pohromadě.“

„Ano? A kde?“

„Někde, říkám.“

„Poslechněte, kapitáne,“ přehodil jsem si sluchátko na druhé ucho, „co vy vlastně víte a co já nevím?“

„Co vím… Hm, například vím, že až ty peníze najdu, bude usvědčení vraha otázkou pouhého vyslovení zatýkací formule. Máte-li zítra dopoledne čas, zvu vás do ulice U kopce. Tam někde, poblíž domu číslo 24, bude ten náš pes zakopanej, No nic, popřemýšlejte o tom ještě, příteli, buďte zdráv a dobrou noc.“

„Dobrou… Hej, kapitáne, haló!“

Zavěsil.

Vztyčil jsem se na gauči a chvíli tupě zíral na vázu od tety Kláry. Uvažoval jsem, hodila-li by se do Karlíčkovy PéPéZetky. A přitom jsem si uvědomoval, že tenhle případ chce zřejmě opravdu ještě mnohem víc fantazie, než kolik jí může mít nějaký reportér z Ozvěny.

A tak jsem se zase vrátil k vinárně. Ne abych utopil žal ve víně, ale abych nastartoval Tóniova žigulíka. Rozhodl jsem se k malému podvečernímu výletu na stará známá místa. Ještě nebylo tak pozdě, otevřenými okny oznamovala televizní hlasatelka ulici, co uvidíme dnes večer hezkého na prvním i druhém programu. Bylo více než jisté, že dneska docela určitě o tento zážitek přijdu.

Přibouchl jsem dveře a nastartoval. Žigulík chytil na první natočení. Pustil jsem si náladovou hudbu, protýkanou přeskakováním jisker, a odrazil se od pankejtu.

Ta Jana, napadlo mě zničehonic na jedné křižovatce, ta má ale zvláštní styl chůze. Skoro jako tamhleta dívka. Jenomže Jana se ještě trochu víc předklání, doslova jako by za chůze dobíhala svou hlavu, ano, tak mi to připadalo; paty jako by ještě měla ve vinárně a hlavu už na refýži. Jde a tak divně, skoro bych řekl legračně, se pohupuje na chodidlech. A když si nasadí mohutné kulaté okuláry na ta svá velká bystrá očička, je prostě neodolatelná. Nádherně by se našemu Bohouškovi karikovala. Mohutné obroučky brýlí na šíleně dlouhatánském krku — a hotovo. Picasso by docela určitě dokázal namalovat i ten spěch, věčnou mobilitu tohoto zajímavého objektu, který jako bych neustále viděl na předním skle před sebou. Poznal jsem Jany různé, tato však byla jediná svého druhu. Kdosi za mnou zahoukal a já jsem si uvědomil, chci-li se hnout z křižovatky, musím pouštět spojku a přidávat plyn. A tak jsem opustil tuto „křižovatku zamyšlení“, jak jsem ji mnohem později nazval.

Mezitím se zešeřilo natolik, že jsem musel zapnout světla. Do naší staré známé periferní uličky U kopce jsem přijel vlastně již za májového soumraku.

Zapíchl jsem to před hospodou, která se styděla za své staročeské určení a přelakovala si štít na nemotorné Pohostinství. Hospodský lokál, místečko jako stvořené k zábavě, poučení i vyvrcholení lidských dramat, a já do něho nemohl vstoupit, neboť mě čekalo drama jiné, řekl bych spíše exteriérové.

Před domem paní Pírkové stála červená škodovka, svítící novotou ve světle modrofialové uliční zářivky. Zvláštní. Přísahal bych, že tam ještě před malou chvílí nebyla. A hned mě napadlo: o čempak se teti asi vede řeč za těmi osvětlenými okny v prvním patře nad bývalým krámem?

Vystoupil jsem z vozu, tiše zavřel a zamkl dveře. Přitahovala mě nikoliv světýlka nad bývalým železářstvím, ale černá tlama zející dokořán: průchod v sousedství domu číslo 24.

Zvolna jsem přecházel ulici. V pěsti jsem křečovitě svíral Tóniovu montážní baterku.

Vstoupil jsem do tmavého průjezdu. V týle se mi usadil, řekl bych, nutkavý pocit zdepřítomnosti. Byl jsem zkrátka v temném tunelu průjezdu a uvědomoval jsem si to až příliš jasně. Šoural jsem se podél zdi. Neubránil jsem se prudkému ohlédnutí, za něž jsem se vzápětí před sebou hanbil. Netušil jsem, že budu takový poseroutka. Stačí trochu tmy, průjezd a zlověstné ticho, a chovám se jako ty hraběnky z televizních horrorů.

V chodbě jsem namířil Tóniovu montážní lucernu na omlácené schránky. Házela šajn jako osvětlovačský štych. Ta hubatá paní správcová se jmenuje Anna Procházková. A měla schránku hned vedle Karla Jíše, invalidy, jehož jméno bylo téměř k nepřečtení. Asi dostává málo dopisů, napadlo mě, a na invalidní důchod si vždycky počká tady, v tmavém průjezdu.

Byl tam. Stál v koutě jako nepoužitelná věc. Sražený předek nad motocyklovými koly, mrňavá kabinka s dvěma sedadly, volant, spojka, brzda, tamhle pedál plynu — pořádně jsem si posvítil dovnitř — a za zadními sedadly skutečně žádný volný prostor. Kapitán Bajer měl tedy pravdu. Panel začínal již nahoře za opěradly obou sedadel a táhl se až k zadnímu okénku v tvrzené plátěné stříšce. Ne, sem by se mrtvola nevešla. Sakramentská práce…

Pro všechny případy jsem si ještě zkontroloval poznávací značku, ale i to bylo zbytečné; poznávací značku Kamilova velorexu si beztak nikdo z hotelu Rozhled nepamatoval.

Zhasl jsem. Nemělo to význam. Byla to celkem zbytečné zajížďka, řekl jsem si otráveně a strkal svítilnu do kapsy. Nešlo to, byla moc velká.

Ještě vteřinku jsem postál na temném dvorku a zpovzdáli nepřátelsky měřil ten tmavý stín v koutě, než jsem konečně zase vešel do průjezdu. Měl jsem náhle pocit, že se ve tmě cosi zalesklo. Vstoupil jsem do průjezdu a tehdy jako bych prozřel: byla to myšlenka letmá jak jiskra: bože, vždyť je to jak facka! — a vtom jsem ji dostal. Zatmělo se mi před očima a já jsem šel k zemi.

Těžká svítilna mi vypadla z ruky a jela po kamenném dláždění průjezdu. Vnímal jsem jen ten nekonečný rachot a ležel na zemi bez hnutí v očekávání dalších ran. Obrovské gotické okno jako by plavalo v hrozné dálce — a ticho, velebné ticho jako v chrámu. Neslyšel jsem nic, cítil jsem jenom bolest, nedokázal bych však zaboha určit kde. Ležel jsem na studeném dláždění a neodvažoval jsem se pohnout. On stojí jistě nade mnou a čeká. A až se hnu…

Snažil jsem se ani nedýchat, a pak jsem to zaslechl: chvatné kroky mnoha nohou běžících po asfaltu a výkřiky TADY! SEM! DĚLEJ! HONEM!, a to už jsem se instinktivně přikrčil a ostrá bolest mi projela pravým ramenem a celými zády.

„Hej!“

Někdo mi svítil do obličeje.

Takže mě přece jen dostali, to bylo první, co mě v tom okamžiku napadlo. A co mě překvapovalo — v tu chvíli jsem nepociťoval strach, ani v nejmenším; byl tu jen pocit čehosi ukončeného, pocit, jaký přináší totální prohra, absolutní porážka, za níž už není nic, nic, jen tma, ticho a chlad.

„Můžete vstát?“ ptal se hlas z výšin.

Skláněly se nade mnou dva obličeje.

„Co se to tu dělo?“ ptal se mě někdo a pomáhal mi na nohy.

„Au!“

„Bolí?“ ptali se šetrně a ten druhý mi nešetrně svítil do očí. „No jo, je to on,“ řekl pak tiše.

„Au, mohl byste to zhasnout?“

Světlo se kamsi propadlo a s tím jako by se probudila k životu příšerná bolest v pravém rameni.

„Au, Jezuskote.“

„Tady?“

„Nevím. Au! Asi.“

„Nebojte se, pane redaktor, všechno bude v pořádku,“ řekl první; „hlavně že vás netrefil do hlavy,“ správně mínil druhý.

Opět jsem zaskřehotal a sáhl si na hlavu. Měla obvyklý tvar. Hekl jsem. „E… rameno… po-pozor! — jak to, že mě znáte?“

„Bacil ho něčím do ramene,“ hlásil první druhému.

Oba byli — konečně mi to došlo — uniformovaní. Prokristapána, uvědomil jsem si, tak tohle jsou příslušníci delegovaní na mojí ochranu kapitánem Bajerem! No počkejte, hoši, říkal jsem si, až já povím kapitánovi, že jste mě málem nechali oddělat neznámým zločincem skoro hned vedle toho prašivého vozítka…

„Pusťte mě,“ ošil jsem se. „To je dobrý.“ Sáhl jsem si na rameno. „Uá.“

„Nechcete odvézt?“ zeptal se mě starostlivě ten s jednou hvězdičkou na nárameníku.

„Není třeba, mám tamhle auťák,“ řekl jsem. Bylo mi proti mysli skončit to tímto nehrdinským způsobem, aniž jsem popatřil do tváře nepřítele, ba aniž jsem cokoliv zjistil.

„Myslíte, že s tím budete moct řídit?“ zeptal se ten s dvěma hvězdičkami; probudil se v něm dopravák. Hlavně abych ti neohrožoval silniční provoz, viď, pomyslel jsem si otráveně. Ale uhlídat pana redaktora, to jsi nedokázal!

„To je dobrý, to bude jen zhmoždění,“ řekl jsem statečně a klopýtal mezi oběma příslušníky k žigulíku.

„Jak vám to jezdí?“ zeptal se mě s odborným zájmem jednohvězdičkový příslušník. „Brácha to má a má s tím celkem dobrý zkušenosti. Až prej na ty pneumatiky.“

Obrátil jsem se na něho a zkřivil obličej bolestí.

„Kdybysme neslyšeli to rachocení a neviděli vycházet z průjezdu ty blesky, tak vás tam možná…“

„Montážní lucerna!“ vykřikl jsem a obrátil jsem se k průchodu.

„Haló, kam jdete, pane redaktore?“

„Aul“ vykřikl jsem, neboť jsem chtěl mávnout rukou.

Když mi pak v průjezdu našli Tóniovu montážní lucernu, jež mi vlastně zachránila život, a když mě usadili do žigulíka, řekli mi, abych si na chvíli odpočinul. A mohu-li prý hýbat volantem. Předvedl jsem jim na fleku, že mohu všechno, a s nakyslým úsměvem jsem jim popřál dobrou noc a poděkoval jim za akci. Taky jsem jim slíbil, že před kapitánem Bajerem zachovám o příhodě mlčení, takže reálné nebezpečí jejich náhlé degradace se snížilo na minimum. Z jejich tváří jsem četl spokojenost, když mi dobře radili, abych si v autě ještě odpočal, a nechybělo mnoho, aby mi skočili do hospody pro panáka na posilněnou. Dopravácké ledví v nich však přece jen nabylo vrchu, a protože sodovky v hospodě nemají, podali mi jen ruku.

„Hezky se vyspěte, pane redaktore.“

„Nechcete odjet se mnou?“

Oba zavrtěli hlavou a hodili mi jeden služební pozdrav, okořeněný přátelským zašklebením. Koneckonců, já si mohu odjet, kdežto jim to tady teprve nastane. Musejí ještě chytnout pána, který si po večerech v tmavých průjezdech pohrává s polenem. Bude to ten, kterého mám na mysli?

Chvíli jsem jen tak seděl a hleděl do osvětlených oken bývalého železářství. A náhle jako by do mne hrom bacil: no ovšem, vždyť se svítí dole, vedle krámu! A nahoře je zhasnuto! Co má zas tohle znamenat? Patrně tolik, že v bytě zavražděné paní Marie Pírkové je právě návštěva.

A asi v téže chvíli, kdy jsem si kladl otázku jaká návštěva, zahlédl jsem v osvíceném obdélníku okna známou siluetu hlavy.

13

Asi tak za čtvrt hodiny světlo dole zhaslo a nedlouho nato vyšli před dům. On a ona. Před domem nastoupili do nové škodovky, a když muž obcházel vůz, pokoušel jsem se vrýt si do paměti jeho tvář. Měl jsem poprvé tu čest uvidět na vlastní oči mladého Hudce. Robustní typ čímsi připomínající svoji matku, nejen tušenou podobou, ale i tím jakoby prkenným držením těla. Žena na sedadle vedle řidiče byla Ema Košnová, rozená Pírková.

Třebaže rameno přicházelo k sobě, byl jsem už pevně rozhodnut. Ještě štěstí, že servácká noc je tak chladná, takže mě přinutila navléci přes sáčko ještě ten převlečník. Jedině díky tomuto obalení rameno vydrželo. Kamil plnil svědomitě svůj slib, rána šla jen těsně mimo „kejhák“. Pokusí se ještě dneska o opravu?

Vyjel jsem za nimi se zhasnutými reflektory navzdory všem „osmdesátkám“. Nemohl jsem si prostě dovolit riskovat další prozrazení, pro dnešek toho snad bylo ažaž. Na hlavní silnici, když jsme se včlenili do provozu, jsem světla zase zapnul. Zamíchali se mi mezi projíždějící vozy, červená Škoda 100 mi však nezmizela. Brzy jsem uhodl pravděpodobný cíl jejich jízdy, a tak jsem nemusel mít oči stále jak na stopkách. Mladý Hudec vezl paní Emu domů, na sídliště.

Před cílem jsem opět vypnul reflektory. Škodovka zastavila — můj odhad byl správný — před domem s Košnovic dvougarsonkou. Za chvíli vystoupila z vozu paní Ema. Mladý Hudec okamžitě nastartoval, a tehdy nastal můj okamžik.

Přistál jsem u chodníku právě ve chvíli, kdy paní Ema odemykala domovní dveře.

Přišel jsem na to, že nejenom lékaře, ale ani kriminalisty ženy nepovažují za muže. Tak například paní Emě Košnové stačilo, abych si vymyslel báchorku, že tu na ni už přes hodinu čekám, jelikož se jí potřebuju na něco celkem bezvýznamného zeptat — a ona? Pozvala mě klidně do bytu. V půl desáté večer! Teprve v chodbě jsem si to uvědomil: nu ovšem, má mě za policistu, a ještě na schodišti jsem se na ni služebně usmál. Nejevila ani nejmenší známky hrůzy. Taky se usmála a přívětivě mi pokynula:

„Račte, prosím, dál.“

Byla sama doma. Ovšem, řekla mi, jako každodenně, krom pondělí. Na můj tázavý pohled mi sdělila, že v pondělí divadlo nehraje.

„Dáte si koňak, nebo se ve službě nesmí?“

Koňak jsem vlídně odmítl, a teprve nyní mi to došlo: nejsem v zeleném, má mě za tajného; a mé sebevědomí se poněkud napravovalo. Tím lépe, má úloha byla tím pádem snazší, než jsem mohl doufat. Budu jí prostě klást otázky a ona bude odpovídat. Soukromou osobu by vyhodila, případně by otevřela okno a volala pomoc, zloději. Násilné vniknutí do bytu, věru nevím, jak by mě z toho kapitán Bajer vysekával.

„Dobře, je tam zima, uděláme si čaj,“ řekla a já jsem zřejmě živě přitakal, protože tvář se jí rozzářila. Konečně. Tahle paní Ema mi připadala taková smutná. Chápu, nedávná tragédie v rodině… ale stejně jsem měl podivný pocit, že ta dívka je smutná jako taková, je to prostě ráce, jsou určité typy žen, nerozesměje je ani ten nejzdařilejší vtip, ani ta nejbláznivější veselohra. Chodí utrápeně po tomhle světě a smířeny se svým trpkým osudem neuvěřitelně prudce uvadají, byť byly dříve jakkoli půvabné a svěží.

Na paní Emě bylo něco zvláštního. A všiml jsem si toho znovu i teď, když se zas vrátila s cukřenkou do místnosti. Bezhlučně ji položila na stolek přede mne. Měla takové jemné, štíhlé ruce. Zajímalo by mě, co dělá, anebo ještě spíše, co chtěla dělat, ale neodvažoval jsem se. Podivný policajt, který se bojí klást otázky.

„Za chvíli to bude,“ řekla mi, podívala se mi do očí a zase se mírně usmála. „Mívám málo návštěv, a když, tak…“ zarazila se, sklopila modré oči a tiše řekla: „Pardon, tak jsem to nemyslela.“

Rozhlížel jsem se tu, jako bych toužil sejmout ze všeho především otisky prstů. Pojednou mi cosi řeklo: neměl jsi nikdy lézt do tohoto bytu, a když už jsi tu…

„Každé zaměstnání,“ řekla, „má v sobě něco pěkného. I takové, jako máte vy.“ A tehdy, ani nevím proč, snad ze studu, ale snad z prosté lidské slušnosti, jsem to na sebe řekl: že nejsem od policie.

Dívala se na mne a byl to víc než jen tázavý pohled.

„Pracuju,“ řekl jsem a spojil ruce na stole, „v jedné redakci.“ Zvedl jsem oči. „Myslel jsem, že to víte.“ V těch protějších očích jsem četl nejenom překvapení, ale i očekávání. „Ozvěna. Takovej časopis. Znáte?“

Lehce přikývla.

Rozpojil jsem ruce. „Píšu tam havárky,“ řekl jsem suše, ba vysušeně. „Tenhle případ…“ odkašlal jsem si, „byl ovšem trochu složitější.“

„Promiňte,“ řekla, „voda.“ A tiše odběhla vedle.

Díval jsem se před sebe a neviděl jsem absolutně nic. Bylo mi trapně, jako už mi nebylo dlouho. Když se vracela se šálky a konvicí čaje, vstupovala už jako žena, která si uvědomuje, že je v bytě s cizím mužem. Její pohyby byly stejné, a přece o poznání jiné. Tak i pohledy. Všechno bylo pojednou jiné, a já bych řekl lepší. Dokonce jsem se začínal zase cítit ve své kůži. Kleštičkami jsem nabral kostku cukru, a když mi upadla na talířek, zasmáli jsme se mé nešikovnosti.

Byl to silný anglický čaj.

Později mi to řekla. Bylo to celkem prosté. Hudcovi ji pozvali, protože by rádi koupili celý dům. Ano, to byli oni, byli dole v matčině bytě. Všechno je tam při starém, jen rádio na stolku chybí. Ale i to se tam vrátí, až ho dá pan Jíše do pořádku.

„Do pondělka se mám rozhodnout, chci-li to prodat. Nevím, nerozumím tomu, nabídka je asi výhodná, ale…“

Nezdálo se mi, že má z té náhlé vyhlídky na výhodný prodej domu velikou radost.

„Jiří by to chtěl prodat hned,“ řekla, vzala lžičku a jemně jí objížděla okraj hrníčku a nemusela se dívat jinam. „Jiří,“ řekla, sledujíc tu lžičku, „on k tomu nemá ten vztah, ale my…“ položila lžičku na talířek se sotva slyšitelným cinknutím, „my s bratrem jsme tam vyrůstali. Známe tam každou skulinu. Je to náš domov.“ Zmlkla, vzhlédla. „A teď to mám prodat tak nahonem, a už nikdy…“ nedívala se však na mne, nevnímala mě, neslyšela, před očima teď měla nějaký prchavý obrázek z dávno zašlých časů, slyšela smích na schodišti a nějaké výkřiky, směšné výkřiky, protože se na vteřinu pousmála, a když opět zvážněla, řekla: „Nikdy bych si nepomyslela, že to bude tak hrozné,“ a schovala obličej v dlouhých štíhlých prstech.

„Zítra,“ zašeptala. Slyšela mě, ale stále ještě mě neviděla. „Zítra je pohřeb. A Petr…“

„Najdeme ho,“ řekl jsem, „uvidíte, že ho už brzy najdeme, paní Emo.“

Smutně na mne pohlédla.

„Ty peníze,“ řekla, hledíc mimo mne i tento pokoj, „ty nešťastný peníze neměla nikdy vybírat.“

Z modrých očí jsem si přečetl nevyslovenou otázku.

„Já…“ pohlédla k zemi, letmo se dotkla tváře a zhluboka se nadechla, „víte, posledně jsem vám neřekla tak docela všechno.“ A zase zhluboka vzdychla. „Řekla jsem vám, že nám matka mezi dveřmi ukazovala vkladní knížku, ale…“ opřela se do křesla, „to bylo jinak. Neukazovala nám knížku, ukazovala nám peníze. Ano, těch třicet tisíc nám ukazovala. Ty peníze, rozumíte, všechny ty peníze,“ téměř se zalykala, „a on má tak rád peníze,“ to slovo teď vyslovila skoro s odporem, „peníze — už tehdy jsem se toho lekla.“ Na chvíli zmlkla. „Ale když nám řekla, že to jsou peníze pro nás, bože, jak se mi najednou ulevilo. Koupím vám za ně auto, řekla.“ Déle už se nedokázala přemáhat a propukla v tichý pláč.

Vstal jsem, obešel stůl, lehce se dotkl jejího ramene, které se jemně zachvívalo, a řekl: „Paní Emo,“ spíše jsem však šeptal, „ne, to byste mu křivdila, on… já vím… ale on nic neudělal.“

Ramena se přestala chvět. Spatřil jsem velké modré oči pod sebou. Pojednou to nebyly oči dospělé ženy.

„Já vím, že to neudělal,“ zašeptala, „to on by nikdy…“

„Ani nemohl, protože…“ a po kratší přestávce jsem to řekl: „Už existuje důkaz, už je, myslím, i jasné, kdo to udělal.“

„Důkaz…“

„Ovšem,“ řekl jsem a pokusil jsem se o povzbudivý úsměv. Jakžtakž se mi to zdařilo. Záhadně jsem se usmál a sebral jsem z opěradla převlečník. „Bude dole otevřeno?“ Ohlédl jsem se. „Říká vám něco značka Velorex?“

„Velorex,“ opakovala s postižitelnou nadějí v hlase.

Přikývl jsem a uklonil jsem se. „Děkuji vám, paní Emo, moc vám děkuji, že jste mi důvěřovala. Ani nevíte, jak to člověka mé profese těší. Dneska už můžete klidně spát. Už brzy se všechno vyřeší. Dobrou noc.“

A když jsem lehce stiskl její dlaň, jako by na mě z té ruky přešlo něco z jejího nepřekonatelného smutku.

„Dobrou noc, a děkuji vám.“

„Vzbudil jsem vás, Jano? Tak to promiňte.“

„Ne,“ odpověděla, „zrovna jsem přišla z kina.“

„Co jste viděla?“

„Detektivku.“ A se zájmem se hned ptala: „Vás ještě nezavraždili?“

„A víte, že ani moc nechybělo?“

„Nepovídejte,“ vyhrkla, „tak honem, povídejte!“

„Dostal jsem slupku v tmavým průjezdu. Ještě teď mám záda v jednom ohni.“

„Šílenče, co lezete do tmavých průjezdů?“

„Potřeboval jsem si jen ověřit jednu takovou celkem maličkost.“

„V tmavým průjezdu.“

„Ano, a ověřil jsem si ji ke své plné spokojenosti.“

„A kvůli tomu mě voláte. Víte, kolik je hodin?“

„Ano. A ještě kvůli něčemu.“

„Upozorňuju, že já už dneska nikam nejdu.“

„Tak nechoďte. Chci vám jen sdělit, že se dost legračně pohybujete po chodníku. Vážně.“

„To je jako všechno?“

„Ne. To je za prvé. Za druhé už vím, kdo je vrah.“ „Konečně něco zajímavého. A kdo?“

„- - -“

„Hej, Jste tam? Haló, haló… Jaromíre!“

„To bylo krásný.“

„Nedělejte si ze mě legraci.“

„Nemusíte do toho tak křičet.“

„Že je to ten lékárník?“

„Nechte už lékárníky na pokoji.“

„Když víte, kdo je vrah, tak proč ho nejdete zatknout s tím vašim nadurděným kapitánem? Nač čekáte? Víte, kolik je hodin?“

„Zbývá ještě vyřešit — haló, jste tam?“

„Jo, hledám sirky. Co zbývá vyřešit?“

„Kam je schoval.“

„Proboha, to tu jsou ještě nějaké další mrtvoly?“

„Peníze,“ řekl jsem, „vrah schoval peníze a my musíme vědět kam.“

„Proč? Hrome, já tu vážně nemám jedinou sirku. Proč?“

„Protože to je druhý důkaz.“

„A první důkaz?“ její nervozita stoupala.

„Velorex,“ řekl jsem lakonicky.

„To je ten prášek na nádobí?“ zeptala se Jana roztržitě a pak rychle dodala: „Aha, aha, už vím, autíčko.“

„Vy jste zkrátka nadaná dívka a máte budoucnost. Ale musíte si občas kupovat sirky.“

„S tím chodníkem jste mě ovšem naštval. Když o tom teď tak přemýšlím, nejste vy trochu dovolený?“

„Pojedete se mnou?“

„Náhodou, já mám plavnou chůzi. Kam?“

„Chcete se jet podívat na vraha? Myslím zblízka.“

„Co? Jasně, že chci. A bude se u toho střílet?“

„Myslím, že celkem minimálně.“

„Tak fajn. Jedu. Kdy?“

„Zejtra v deset vám brnknu do rozhlasu. Platí?“

„A je to fakt všechno?“

„Proč?“

„No kdybyste snad na něco zapomněl a chtěl mi, řekněme, kolem šesté ráno volat, že bych si ani neřídila budíka.“

„Už vám řekl někdo v šest ráno, že jste sympatická osůbka?“

„A víte, že si nemohu vzpomenout?“

„Tak si neřiďte toho budíka, Jano. Dobrou noc.“

Zavěsili jsme. Já s pocitem, že se mi zas jednou něco povedlo.

Za pomoci zrcátka prohmatával jsem v koupelně své zle zhmožděné rameno. Naposledy jsem takhle vypadal, když jsem u dědy sletěl z patra na mlat. To už bude pomalu čtvrt století. I tehdy kosti vydržely, díky pravidelnému užívání Calcia Sandoz, bílých tablet, kosti posilujících. Jak se zdá, mám kosti pevné dodnes.

Napohled to sice vypadá zle, ale za týden tam bude jen nažloutlá skvrna věrně vyznačující místo dopadu. Chytit takovou slupku na temeno, sotva bych mohl vést dnes večer tak významný telefonický hovor. Oproti všem pravidlům, pátek bude zřejmě můj šťastný den. Bonifác je asi mým tajným patronem.

Teď už sice vím, kdo je Kamil, říkal jsem si v duchu a ohmatával bříšky prstů bolavou mapu na svém těle, ovšem vůbec nevím, je-li Kamil vrah. Ovšem, řekne nám Kamil, používal jsem k cestám za Lidy jeho invalidního vozítka, koneckonců mě poznali jak šéfkuchař hotelu Rozhled, tak i pan doktor Kopecký, jenže v kterém zákoníku jste našli, že užívat nepravé křestní jméno je trestné? Dovolte, proč bych zabíjel Lidy, když náš vztah byl tak vřelý, že si dokonce těch svých padesát tisíc dala vinkulovat na moji přezdívku? A proč bych měl vraždit nějakou paní Pírkovou, prosím vás? Jak jsem mohl tušit, že má doma třicet tisíc, jsem snad jasnovidec? A to si vážně myslíte, že by mi nějaká stará paní řekla, hele, kolik mám tadyhle v punčoše tisícovek? Takže, pánové, výsledkem vašeho dlouhého šetření je vlastně jen pozoruhodné zjištění, že jsem si od paní Lidy nechal říkat Kamil. Každý prokurátor se vám vysměje, pánové. Vždyť vy nejenom že jste nic nezjistili, vy jste z těch osmdesáti tisíc nenašli ani korunu.

To je fakt, řekl jsem si už ve vaně, ty nešťastný peníze. A řekl jsem si to asi s týmž opovržením jako smutná paní Ema, touto dobou pozorující svého přestárlého chuligána opět oním starým, strastiplným, výmluvným pohledem: nejsi k ničemu, to měla maminka svatou pravdu, ale vraždit, to bys snad přece jenom nedokázal.

A byl jsem skoro rád, že se z mých úvah vytratil nejenom on, ale i třeba takový pan dr. Kopecký, falešný filozof a pravý recepční, a opačně, vzdělanec, který se propracoval k poznání, že daleko více peněz se dá získat s daleko menším rizikem. Nebo třeba pan lékárník Sláma, jemuž by to tak ráda přišila na triko jedna moje známá; ani on není Kamil. Ale ani pánové Roubal, nebo náměstek Vošahlík, či věčně cestující montér Hošek, kteří také museli být pojati do našich úvah, ač měli celkem solidní alibi. Právě náš případ budiž důkazem, že i to nejsolidnější alibi je bezvýznamné a ta nejneuvěřitelnější domněnka je reálná, pokud se páky zločinu chopí úkladný vrah — profesionál. Profesionalita, jež v každém oboru budí toliko úctu, v hájemství zločinu vzbuzuje jenom odpor. Člověk si chtě nechtě musí položit otázku: je takového mrzkého činu vskutku schopen člověk, dospělá, soudná, logicky uvažující bytost? Odpověď je smutná: ano, je. Alespoň pokud ta bytost je neomylně přesvědčena o svém nadčlověčenství, pokud se začne domnívat: na mě, vy boží hovádka, nevyzrajete. Nalítli jste mi už jednou, naletíte mi i podruhé, a třeba i potřetí, pokaždé, kdy si zamanu. Jsem prostě chytřejší, to je to celé.

Jak chybná je to úvaha a jak se nevyplatila právě našemu Kamilovi, o tom je vlastně další a poslední kapitola tohoto příběhu o té nejhorší z lidských havárií.

14

„Máte smůlu, Jano,“ protáhl jsem obličej, sotvaže vstoupila do vigvamu s takovou obrovskou kabelou, „právě jsem hovořil s kapitánem Bajerem. Nepřeje si to.“ A významně jsem dodal: „Vyšetřování zločinu, to prý není nic pro ženskou.“

Jana hodila na můj stůl obrovskou kabelu, zdobenou niklovanými otvory, a mile se na mne usmála.

„Jenomže,“ řekla a tak zhluboka si vydechla, „já s vámi nejdu jako nějaká ženská. Aby mi bylo správná rozuměno, já s vámi nejdu vůbec.“

„Tak to je velmi rozumné,“ řekl jsem.

„Já na to jdu služebně, právě tak jako vy. S úkolem natočit z toho patnáctku,“ a ukázala na bednu v kůži, „pročpak myslíte, že s sebou vláčím tenhle úděsnej přístroj?“

„Ale…“ všechno jsem pochopil naráz.

„Ne, Jaromíre, nedělejte si se mnou nejmenší starosti, je to zhruba moje sto dvacátá reportáž přímo na mikrofon,“ a opět mě ukonejšila tím svým milým, vše zvládajícím úsměvem.

Ukázal jsem na magnetofon a důrazně jsem řekl: „je — to — vrah!“

„Nemáte sirky?“ řekla mi na to Jana a hrabala se po všech kapsách svého pláštíku, „říkal jste něco, Jaromíre?“

„Prosím,“ škrtl jsem, „ovšem. Že je to vrah.“

„Dík, uhm,“ řekla a vypustila kouř. Rukou opsala do vzduchu půlelipsu.

„Vrah, kterej vraždí ženský,“ řekl jsem a přistrčil jí popelník. Krabičku se svorkami jsem schoval do zásuvky. „Specialista.“

„Další nezavraždí,“ ušklíbla se na mne, „a když, nebudu to já. Já slítnu do Skalnatýho plesa.“ Vtáhla. „Co? No vážně. Prorokoval mi to jeden z dlaně.“ Přivřela oči, a ten úsměv, který připojila, byl poznamenán mně neznámou vzpomínkou, jež mě bodla. Její oči se mi teď vysmívaly. „Takže to mám spočítaný.“

„Z dlaně,“ řekl jsem tiše.

Dala si mocného šluka a zúženými štěrbinami mezi víčky mě pozorovala, jako by se jí do očí dostal štiplavý kouř.

„Nevyšlo ani ň z toho, co mi hádal,“ řekla a povystrčila Jazyk, když oklepávala popel. Náhle prudce vzhlédla, v tváři takový sedmibolestný úsměv. Bronzový úsměv dívky Jany. Rty svírají křivku, aby se nemuselo vyslovit to hořké. Křivka pozvolna se vyrovnávající, přecházející v úsměv.

„Vy věříte v osud, Jaromíre?“

V životě bych v této místnosti nečekal takovouhle otázku. Osud… Potřeboval bych si to promyslet. Koneckonců i to, že tady teď seděla proti mně, mělo nepopiratelnou spojitost s čímsi, co bych snad mohl nazvat osudem. Jsou však chvíle, kdy nemáme odvahu nazývat věci pravými názvy. Teď taky; předstíral jsem si, že jenom tuším jakési kontury, skicu něčeho, co možná bude, možná nebude, v žádném případě však zatím není třeba si tím příliš zatěžovat mysl.

„V šest jste nezavolal,“ řekla mi Jana.

Podíval jsem se na hodinky. Viděla ten pohled i pohyb.

„Teď už je na to dost pozdě,“ řekla s krátkým pousmáním a vstala. Hodila si přes rameno řemen od svého flašinetu. „Jdem na věc?“

„Vezmu vám to,“ prohodil jsem strašně rozpačitě. Věděl jsem, že v tuhle chvíli by se mělo prohodit něco docela jiného. Tušil jsem dokonce co, ale jako obvykle jsem se k tomu nepropracoval.

„Vyloučeno,“ zatřepala odmítavě rukou a nahrbila se jako klokan. „Tohle je můj kšeft, vy máte bloček a tužtičku, já vám to taky neberu.“

„Musí to bejt jak hrom.“

„Říkám vám, že jsem s tím vylezla až na Skalnatý pleso. Vy tomu nevěříte?“ Ten pohled byl skoro pátravý.

„Věřím,“ řekl jsem konečně, „věřím, a jednou si to od vás nechám dopodrobna vyprávět.“

Obrátila ke mně hlavu. „Některý věci si zásadně nechávám čistě pro sebe,“ řekla a sáhla na kliku od vigvamu.

„Je mi líto,“ odpověděl kapitán Bajer srdnatě na Janin soustředěný útok, „ale na podobné akce ženy zásadně nebereme.“ Nicméně interviewu se přece jenom ubránit nedokázal.

„Boj s vraždou,“ řekl na mikrofon, „je pro nás kriminalisty především bojem s nelidskostí. Technika pátrání či způsob dopadení zločince, to je víceméně profesionální záležitost. Je to jasné a poměrně jednoduché: zjistit vraždu, objasnit ji, dopadnout vraha a předat ho spravedlivému potrestání. Zločinec, jakkoli mazaný, stojí nakonec sám proti dokonale vybavenému aparátu a štábu odborníků, proti nimž má snad jedinou výhodu — moment překvapení. Žádný, ani ten nejprotřelejší zločinec, nemá proti takové přesile šanci. Dříve nebo později bude odhalen. Už jen fakt, že si nedokázal reálně zvážit své šance, dostatečně kvalifikuje jeho inteligenci.

I Kamil je jenom jedním z nich. Ano, je to velice mazaný, protřelý, riskující zločinec. A podaří-li se nám ho brzy zadržet, a hlavně plně usvědčit, bude to sice zdárný, přesto však víceméně pouze slušný profesionální výkon.

Váš úkol je, myslím, mnohem těžší. Na vás záleží, na vás, kteří s tímto případem seznámíte veřejnost, ukážete-li Kamila buď jako osobu plnou záhad a protikladů, zločince mimořádné inteligence a odvahy, anebo jen jako odporného ničemu, který se pro peníze neštítí zmařit lidský život. Nechci vám radit, myslím, že mi dobře rozumíte,“ a obrátil se s úsměvem trochu trpkým na Janu.

Chviličku, snad jen vteřinku uvažovala, přehodila si hrušku mikrofonu do levé ruky a řekla: „Chápu. Vražda jako krajně protispolečenský fenomén,“ a za každým slovem udělala hruškou vykřičník, „jako jev absolutně mimoetický, který se vymyká z rejstříku zločinů, stojí tak říkajíc na jeho periférii, asi něco jako trest smrti v rejstříku trestů.“ Zatřepala vzrušeně rukou. „Nesmírně zajímavý problém a vyžaduje i zcela specifický způsob zkoumání.“

„Ano, to jistě,“ řekl kapitán Bajer; v jeho tváři bylo znát mírnou nervozitu. Tato dívka převedla celý případ na tenký led teorie a tady se kapitán Bajer zřejmě necítil ve své kůži. Doslova jsem mu vyčetl z očí, s jakou chutí sáhl po náhle se rozeznivším telefonu a radostně křikl:

„Slyším. Výborně,“ a velice přívětivě nám oběma ukázal na dveře své kanceláře: „Jdeme.“

Tím ovšem nechci říct, že Jana kapitána Bajera vyděsila. Naopak si ho, myslím, získala svým nepředstíraným zájmem o věc. Příroda jí však dala do vínku letoru poněkud hloubavější, a hlavně prostředí, jímž od raného mládí proplouvala jak štika — fakulta, redakce a všelijaké debatní kroužky — udělalo své. Kdyby ve svých čtyřiadvaceti letech — neboť více jí nehádám — pronesla větu, jež by neobsahovala alespoň jeden termín ze skript, trpěla by nezaviněným pocitem, že působí na své okolí nedovzdělaným dojmem. Zkušenost mi však pravila, že i z nejsčetlejších absolventů univerzit se během několika málo let stanou docela normální lidi. Být o pár let mladší, podobný exhibicionismus by mě docela určitě dopálil, byl jsem však již starší a moudřejší, a považoval jsem to tudíž za cosi zcela fyziologického, za běžnou druhotnou intelektuální pubertu, které se prostě musí dát volný průběh, aby to prošlo bez následků pro organismus. V těchto případech pomáhá pouze trpělivá shovívavost a laskavý úsměv.

Povšimla si vůbec mého úsměvu, s nímž jsem lezl do opruhované služební volhy? Těžko říct. V každém případě jsem byl rád, že s námi nejede. Krčil jsem se vzadu v koutečku na sedadle a ze všeho nejméně jsem měl pocit, že jedeme za nebezpečným vrahem. Kapitán Bajer toho jako obvykle za Jízdy mnoho nenamluvil, jen v jednom nestřeženém okamžiku mi dozadu sdělil, že všechno teď provedeme jako tehdy.

„Jako kdy tehdy?“

Kapitán Bajer pootevřel ústa a opět je sklapl.

A tak znovu ten začarovaný dům číslo 24 v ulici U kopce, kde znám už místní hospodu a jeden tmavý průjezd v těsném sousedství; a protože dneska před bývalým železářstvím neparkovala červená škodovka, mohli jsme zde zaparkovat my a hned za námi další služební volha.

Kapitán Bajer vyskočil z vozu a udělal na mě zvenčí něco jako no tak, co bude s váma? čímž mě vyrušil z hlubších úvah.

„Nebo chcete radši zůstat ve voze?“

Nezbylo mi, než se stát jedním ze sedmi statečných.

Vlastně se nás sešlo na chodníku před domem číslo 24 jenom pět: tří příslušníci z doprovodné volhy, kapitán Bajer a já. Jeden z příslušníků zvonil dole u dveří.

V domě se nic nehýbalo.

Uvažoval jsem, přijde-li nyní na řadu vyražení domovních dveří. To by byl správný začátek akce K.

„Kdo je?“ zaznělo z čista jasna nevrle shůry.

„Dobrý den,“ řekl kapitán Bajer, „pustíte nás laskavě dovnitř, paní Hudcová.“ Ani trochu to neznělo jako otázka.

„To jste vy?“

„Ano, to jsme my, a vy si pospěšte, prosím vás,“ zavolal kapitán, a to už se okno zase přibouchlo. Pak se kapitán Bajer podíval na mne, poplácal mě neobvykle bodře po rameni a řekl: „Tak co, příteli, jak se cítíte?“ a tiše se pochechtávaje, pokyvoval hlavou a krabatil bradu. „Nic, nic,“ a rukou si přelízl své mírně prošedivělé skráně, „všechno dobře dopadne, jen klid. No vida,“ řekl, když v zámku konečně zarachotil masívní klíč.

„Dobrý den, paní Hudcová, váš pán je doma?“

„Lidi, to je najednou spěchu, je, co by nebyl, ten je doma furt, počkejte, rozsvítím vám,“ zadržela kapitána Bajera, který se hrnul do chodby jako tank. „Zapomněli jste si tu něco, nebo co se děje?“

A když jsme vcházeli do bytu paní Pírkové, kapitán Bajer velice trpělivě opakoval: „Paní Hudcová, zavolala byste nám sem laskavě vašeho muže?“ A dodal: „Byl tady někdo?“

„Nikdo tu nebyl, však vidíte,“ ukázala rukou na stůl uprostřed kuchyně, který jsem dobře poznával, „všechno je, jak bylo. Já vám ho hned zavolám, když jinak nedáte.“

Nebylo to však již zapotřebí. Jako tehdy, i teď se objevil mezi dveřmi náhle, tiše a nečekaně, a mlčky vše pozoroval. Měl na sobě i stejné plandavé pantalóny. Uniformovaný muž, který vstoupil do bytu s námi, postoupil o krok, aby udělal panu Hudcovi místo. Pan Hudec byl ještě pobledlejší než posledně, a taky jsem si všiml, že se mu daleko víc třesou ruce. Přišla na něho hrůza už jen z toho prostého faktu, že se dům hemží esenbáky?

Kapitán Bajer nabídl panu Hudcovi kuchyňskou židli s vysokým opěradlem a sdělil jemu i jeho ženě, že má k nim vlastně jenom dvě otázky.

Rozhlížel jsem se po místnosti. Všechno tu bylo při starém, a přece — jako by tu něco chybělo. Zaboha jsem si však nemohl uvědomit, co by to mohlo být. Třeba jsem měl jen takový pocit.

„Pane Hudec,“ obrátil se kapitán Bajer na starého muže, a po tom oslovení následovala pauza, jakoby nepřetržitě přihušťovaná napětím, „je něco pravdy na tom, že chcete koupit tenhle dům?“

„My?“ Panu Hudcovi se zatřásla brada a třásla se i pak, když se obracel na svou ženu.

„My ne,“ řekla. „Standa. Syn.“

„A-ano,“ řekl pan Hudec a sepjal ruce, takže se mu již tak viditelně netřásly.

„Váš syn si nedávno taky koupil nové auto,“ řekl kapitán Bajer věcným, oznamovacím způsobem.

Pan Hudec horlivě přikývl hlavou. „Auto, no jo.“

„Co se třeseš? Čeho se zas bojíš?“ okřikla paní Hudcová svého manžela. „Copak ho ukrad? No tak? Koupil si auto, pane inspektore, koupil, a co má bejt?“

„Paní Hudcová,“ kapitán Bajer zas učinil tu pauzu na akumulaci napětí, „poslední dny tady váš syn býval často na návštěvě, že je to tak?“

„Jdi nahoru, radši jdi,“ vybuchla paní Hudcová na svého muže a hned nato na nás: „Ona je to asi maličkost, kupovat dneska barák. Byl tady, to dá rozum. Když si to chce koupit, musí se tomu podívat na zuby. Sklep, půda, okapy, střecha — barabizna je na spadnutí a ta holka za to chce nekřesťanský peníze!“

„Myslíte paní Emu Košnovou, dceru zemřelé Marie Pírkové?“ ptal se kapitán Bajer trpělivě a já jsem opět začínal žasnout.

„Jasně že Košnovou. Eminku! Pane, a jak na to spěchá, mámu ještě nepochovala, ale peníze hlavně už aby byly v kabeli. Jo, to jsou pak dětičky,“ řekla paní Hudcová a uplivla by si, nebýt tolik zasmušilých lidí kolem.

„Kolik za ten dům paní Košnová požaduje?“ tázal se kapitán Bajer.

„Pěta-pěta…“ nakousl pan Hudec, byl však okamžitě přerušen svou ženou: „Berem to jen za odhadní cenu.“

„Ty peníze,“ pokračoval svým klidným, nostalgickým způsobem ve výslechu kapitán Bajer, „dostane jenom paní Košnová, viďte? Myslím to tak, že paní Košnová je univerzální dědička.“

„Měla by se o to správně dělit s Petříčkem, ale hledejte ho tamhle někde mezi klokanama,“ paní Hudcová udělala klasické handlířské gesto, „sestřička shrábne všechno, i bratříčkův podíl, za mámin barák. Jo,“ opakovala téměř navlas stejným způsobem, „to jsou pak dětičky.“

„A co dneska, nepřijede?“ zeptal se náhle kapitán Bajer.

„Kdo?“

„Váš syn.“

„Ne,“ odsekla paní Hudcová, „je v Ostravě.“

„Je v Olo-olo…“ pokoušel se pan Hudec.

„Je v Ostravě,“ trvala pevně na svém jeho žena a rovněž tak pevně dodala: „A dneska nepřijede.“

„Ale to je škoda,“ zatvářil se kapitán Bajer posmutněle, „potřeboval jsem mu položit právě tu druhou otázku.“ Zvedl hlavu. „Ale když je v Ostravě,“ pohlédl na pana Hudce, „nebo v Olomouci,“ a opět udělal nervy drásající pauzu, „snad bych se mohl zeptat vás, pane Hudec.“

Pan Hudec zvedl hlavu; třásl jí jako krocan.

„Nevzpomínáte si, pane Hudec,“ řekl kapitán Bajer, skoro jako by si musel vzpomínat, nač se to vlastně chtěl zeptat, „nevzpomínáte si náhodou, že by si váš syn někdy půjčoval — myslím ještě předtím, než si koupil vlastní auto — občas nějaké auto v sousedství?“

„Á — auto…“ hlesl pan Hudec a nejistě obrátil hlavu na svou ženu.

„Vzpomínejte, pane Hudec, vy si určitě vzpomenete sám.“

„Ze sousedství, jo?“ opakoval tiše pan Hudec a stále se díval na svou ženu.

„Nesmysl,“ vpadla do toho opět svým nenapodobitelným způsobem, „copak má tady někdo v sousedství auto?“

„Vzpomínejte, pane Hudec,“ řekl kapitán Bajer.

„Tady nemá nikdo auto,“ trvala na svém paní Hudcová.

„Ani pan Jíše?“ vyrazil k náhlému útoku kapitán Bajer.

„Cože?“ vyprskla paní Hudcová, „ten křáp, to je taky auto?“

„Neptám se vás,“ a pojednou byl kapitán Bajer přísně komisní, „ptám se tady pana Hudce.“ A postavil se na metr před něho a ještě jednou mu pomalu opakoval: „Kdo si půjčoval invalidní velorex vašeho souseda pana Jíše? Odpovězte, prosím!“ a učinil vlevo v bok: „Vás se neptám, paní.“

Chvíle ticha… vyplněná hlasitým oddechováním paní Hudcové — parní kotel hrozící explozí.

„Já…“ ozval se konečně pan Hudec, „o ničem nevím. O ničem takovém nevím,“ a poplašeně se podíval na mne a pak na podpraporčíka u dveří, asi jako by v příští vteřině mínil vyskočit z té žluté kuchyňské židle s vysokým opěradlem a pádit si to ulicí U kopce, a utíkat, utéci nám, své ženě, tomuhle trápení, celému tomuhle světu, který se dozajista zbláznil.

„Takže nevíte o nikom,“ řekl kapitán Bajer takovým tím zlověstným způsobem, „o nikom, kdo by si občas vypůjčil od pana Jíše to vozítko.“

„Já…“ pan Hudec zalapal po vzduchu, „proč akorát já?“

„Nikdo neříká, že vy, pane Hudec,“ řekl opět pomalu, nicméně velmi důrazně kapitán Bajer, „ptám se vás, zdali jste v tom velorexu ještě někoho neviděl. Myslím někoho jiného než majitele — pana Jíše.“

„Proč bych měl já někoho vidět? Proč zrovna já?“ rozhlížel se po nás všech pan Hudec.

„Protože,“ nevydržela to prostě a vpadla do toho opět jeho žena, „věčně čučíš z okna na ulici. Kdo celej den nepřeloží křížem stýblo a jen čučí okny, ten by měl vědět, co se pod nima děje.“

„Paní Hudcová,“ napomenul ji tentokrát mírně kapitán Bajer a nadechl se. „Pane Hudec,“ opět se obrátil na pana Hudce, „no tak, kdo?“

Pan Hudec si sáhl na srdce; připomínalo to teatrální gesto špatného herce. V tváři měl výraz naprostého vyčerpání. Nechvěly se mu už jen ruce a brada, nyní se třásl po celém těle, jako by jím zvolna projížděl elektrický proud, proud o vysokém napětí, proud zlého tušení.

„Nevím,“ hlesl konečně, „nic nevím, nikoho jsem neviděl, prosím vás, věřte mi to.“ Chytil se za srdce a téměř bezvládně se opřel o to vysoké opěradlo.

„Seď klidně, vidíš to, neměl ses rozčilovat, teď to máš,“ uzavřela jeho žena téměř spokojeně a chytla ho za ruku, aby mu zběžně zkontrolovala tep. „Kde máš kapky? No tak vidíš, teď tě to eště klepne, a máš to,“ prorokovala mu a zhluboka, překypujíc vztekem a nenávistí k němu, k nám, k celému světu a k tomuhle životu, který pak takhle končí, oddechovala, jako by teď chtěla dýchat i za svého nenáviděného muže.

A tehdy jsem si uvědomil, že nejenom já, ale i tak zkušený vyšetřovatel, jako je kapitán Bajer, pojednou jako by zahlédl další rozměr této lidské situace, a to byl přesně ten okamžik, kdy se člověku jeví jeho vlastní přínos do události jako cosi marného, zbytečného a dokonce nesnesitelného, a všechno to zoufalé úsilí, dřina i pracné výsledky, všechno jde najednou stranou a nevydrží jediný upřený pohled dvou nešťastných očí, a to si pak člověk přeje snad jen jedno: aby nějakým zázrakem tento zoufalý okamžik skončil, jakkoli, jen už aby byl za námi, překonán, odhozen, zapomenut, jako by nikdy, nikdy netrval.

„Dobrý poledne,“ řekl ten nový, cizí a jakoby nesmírně vzdálený hlas.

A myslím, že jsme se všichni k těm dveřím ohlédli, snad kromě podpraporčíka, který ochotně dělal tomu člověku o berlích místo, aby mohl projít. Ještě měl cosi kromě berlí, obrovskou tašku zavěšenou na pahýlu berle a zvolna se komíhající, a všechno dohromady to působilo jako vystřižené z filmového horroru.

„Nesu tu philipsku,“ řekl invalida Jíše, když se byl uctivě uklonil všem přítomným; hlavu dal trochu na tu stranu, co se mu klinkala na berli taška. „Nejde to spravit,“ skoro provinile se usmál, „nemám lampu. Tyhle lampy… až ji někde seženu…“ říkal a díval se z jednoho na druhého a v těch provinilých, plachých úsměvech byla i nejistota.

A tehdy jsem si uvědomil: ovšem, to rádio tamhle chybělo.

„Tak snad abych…“ a invalida učinil půlobrat ke dveřím a podpraporčíkovi řekl: „Mohl byste, prosím vás, tohle rádio — patří támhle — ale opatrně, prosím vás…“

A tehdy mě osvítil duch svatý.

„Moment, pomůžu vám,“ řekl jsem takovým až směšně vysokým hláskem a přistoupil jsem k podpraporčíkovi, který doloval z tašky, pověšené na berli, hnědou bedýnku. Chopili jsme se oba toho prastarého přístroje značky Philips a pak se to stalo — rádio nám upadlo na zem, zadní deska odpadla a z vnitřku přijímače začaly vypadávat papírové cihly, pěkně jedna po druhé, balíčky stovek omotaných páskou, a tehdy jsme všichni věděli: bude to přesně osm kusů.

A to už stál kapitán u Kamila. Snad v téže vteřině mu secvakl na zápěstí lesklé ocelové půlobloučky a místo jakýchkoli zatýkacích formulací vyslovil jen to své bajerovsky lakonické: jdeme.

A pak se stalo něco, co se snad může přihodit jen v Lourdech a blízkém okolí: Kamil odhodil berle, a tiše, hlavu sklopenou, vydal se po svých za kapitánem Bajerem, vycházejícím z kuchyně, v níž všechno vzalo počátek i konec.

„Proboha, pan Jíše,“ hekl pan Hudec. „Co provedl?“

„Zabil tři lidi,“ řekl jsem, pomáhal jsem podpraporčíkovi sbírat ty peníze, „dva, čtyři, šest…“

„Pan Jíše?! Von chodí!“ vyjekla mi paní Hudcová do ucha a jako na zjevení hleděla na ty dvě berle na zemi, „ale jak to? Dyť to byl chromajzl!“

„Někdy byl, někdy nebyl, podle toho,“ řekl jsem a podal podpraporčíkovi poslední balíček stokorun, „například v tom velorexu… jezdil jste někdy autem, pane Hudec?“

Pan Hudec zavrtěl hlavou; nemohl se z toho stále vzpamatovat.

„Škoda,“ řekl jsem. „Taky byste na to přišel. Tady to máte, podpraporčíku; je jich osm?“

„Přesně,“ hlásil mi podpraporčík, jako bych byl služebně vyšší.

„Pane Hudec,“ obrátil jsem se ještě ve dveřích, „v tom autě mohl jezdit jenom zdravý řidič. Všechny pedály — spojka, brzda, plyn — všechno je tam normální, nožní. A když v tom vozítku opravdu nejezdil nikdo jiný, mohl to být už jedině on.“

„A jak vy dva jste poznali,“ ukázala na nás berlou paní Hudcová, „že to má v tom rádiu?“

Podívali jsme se na sebe s podpraporčíkem poněkud překvapeně. Oba jsme se až dosud domnívali, že to poznal ten druhý.

„To je hrozný, táto, my žili léta vedle zlosyna,“ paní Hudcová podala svému muži berli. „Kde máš ty kapky?“

Když jsme vyšli před dům číslo 24, zlosyn už seděl ve volze, v té, co přijela s námi.

Kapitán Bajer k mému nevelkému úžasu stál nyní před vozem s cedulkou Čs. rozhlas a čelo si otíral kapesníkem. Jana, živě gestikulujíc, mu tam cosi vyprávěla. Měl jsem teď jen jediný pocit: bylo mi ho strašně líto. I kriminalista je jenom člověk. Pochopil jsem, že musím zasáhnout, a to okamžitě.

„Jak je vám, kapitáne?“ zvolal jsem, myslím až zbytečně hlasitě. „Gratuluju,“ přistoupil jsem k němu, „perfektní práce.“ A ztišeně jsem sykl: „Kde jste se tu vzala?“

„Já?“

„Měl jsem jenom obavy,“ řekl kapitán Bajer trochu udýchaně, „že bude jančit.“ Ukázal na mě. „Tenhle redaktor je geniální. Koho by taky napadlo, že vrah má prachy v rádlu?“

„Přísahám,“ zvedl jsem pravici k nebi, „že nám ta kysinka vypadla z rukou čirou náhodou.“

Kapitán Bajer se na Janu smířlivě usmál, významně se na mě zašklebil, řekl: „My, Pražané, vám rozumíme,“ a schoval kapesník. „Pojedete s námi?“ zeptal se Jany, než nastoupil.

„Čemu ale stejně nerozumím,“ řekl jsem kapitánovi do předního okýnka, „jak mohl ten člověk takovou dobu markýrovat paraplegii?“ Ne, tohle cizí slovo ta dívka, co stojí vedle, určitě slyší poprvé v životě. A to je náhodou moc dobře. Ať vidí, že ani já nepodceňuju vzdělání.

„Plně s vámi souhlasím,“ pravil uznale kapitán Bajer, „paraplegie se dá opravdu dost těžko simulovat. Nastoupíte si?“

Jana připojila něco jako úsměv na omluvu. Tentokrát jsem to byl já, kdo triumfoval. „Transverzální léze míchy,“ řekl jsem, jako by celkem o nic nešlo, „předpokládá, že ten člověk musel prokazatelně utrpět nějaký úraz páteře, nebo…“

„Velice správně to říkáte,“ pochválil mě opět kapitán Bajer, „Karel Jíše alias Kamil ve výkonu trestu skutečně utrpěl úraz. Upadl prý velice nešťastně na záda. Hovořil jsem o tom dlouze s vězeňským lékařem, který dával konečný návrh na jeho propuštění na amnestii jako nevyléčitelně nemocného. Koukejte, nastupte si a já vám to všechno hezky dopovím.“

„Aha, tak to vidíte, on upadl,“ řekl jsem Janě zamyšleně.

„Upadl. Nikdo ovšem netušil,“ pokračoval kapitán Bajer, „že si ten pád dokonale, přímo detailně připravil ještě před nástupem výkonu trestu. Nikoho nenapadlo, že mají co dělat s perfektně připraveným simulantem. Falešný invalida; ty své úkladné vraždy by vlastně mohl páchat donekonečna, jednu za druhou, s mizivým rizikem prozrazení. Když jsem tu možnost nadhodil, vězeňský lékař to zpočátku vůbec vyloučil. Teprve později to musel připustit. I paraplegie se dá nasimulovat, když je simulant takříkajíc mistrem svého oboru. A Karel Jíše — Kamil —“ kapitán Bajer se na chvilku dramaticky odmlčel, „totiž v mládí studoval…“

„Medicínu,“ vyhrkl jsem; tušil jsem to stejně od začátku.

Kapitán Bajer mě však tentokrát neobdařil vlídným úsměvem.

„Ale ne,“ řekl, „má jen dva semestry farmacie. Nedoštudovaný magistr. A nastupte si, nebo vás tu nakonec necháme.“

„Lékárník!“ zavyla Jana na celou ulici U kopce, začala poskakovat po chodníku a třepat rukama, „co jsem říkala, je to lékárník a je to lékárník!“

Hleděl jsem na tento pouliční výjev celý zkoprnělý.

„Dobrá,“ řekl jsem s tváří Napoleona stojícího poblíže osady Waterloo, „je to tedy lékárník, no,“ a šel jsem a schoval se v koutku služební volhy.

„A zdalipak víš, co to znamená?“ volala na mě Jana zvenčí se zářivým úsměvem, a to byl právě ten sotva postižitelný okamžik, kdy jsme si tady, na chodníku a skrze sklo, začali tykat.

„Já vím,“ řekl jsem, „prohrál jsem kabernet.“

Ještě dvakrát třikrát poposkočila Jana po chodníku, než se odrazila od sloupu elektrického osvětlení a namířila si to k rozhlasovému vozu, hlavu daleko vpředu. A já jsem si v tom koutě pomyslel, kdepak, kamaráde, ty jsi vůbec neprohrál jenom kabernet, a cítil jsem, jak se mi to kdesi v útrobách stahuje takovým tušením. Půjde-li teď všechno takhle hopem a hlavou napřed, vyšetřujeme příští případ s kapitánem Bajerem jako dva ženatí muži. A to by byl můj konec.