Bernd Diksen

Poloviční smrt

I

Asi dvacet minut pobíhala naše slavná komise pro vyšetřování vražd v čele s komisařem Schwenzerem, ve všem všudy připomínajícím bejka, sem a tam, z jednoho pokoje do druhého. Kromě našeho Bejka patří do rodinky ještě Plotzki a já. Jsem benjamínek a zatím pořád ještě nevlastní dítě – teprve před čtyřmi týdny jsem přišel ze školy a smím vlastně mluvit, jen když jsem tázán. Škola byla něco jako velká drezura: zajišťování stop, trochu chemie atakdále. Taky jsme si hráli na rangery.

U Schwenzera nemám skoro žádnou šanci. Ten chce jen zdatné spolupracovníky se zárukou, že si nedělají ambice na vyšší platové skupiny. Vyhovují mu ustrašenci jako komisař Plotzki. To je náš druhý muž, o něco mladší než Bejk, vypadá jako komisař z filmového plátna a není nic než stín svého šéfa.

Bejk řve, mlátí, vydírá. Říká se, že z vyšetřovaných vymáčkne všechno, někdy i to, co oběť neví. Jeho metody nejsou jen staromódní, jsou prostě odporné. Ale vymáčkne všechno. Do jeho kanceláře by se mělo vstupovat s notářsky ověřeným doznáním v ruce. Sám jsem byl u toho, když přinutil jednu hezkou číšnici, aby se úplně svlékla. Za dva kapesníky, kterými se mohla trochu zakrýt, prozradila otce i matku.

To je Schwenzer. Obličej jako měsíc v úplňku, s úzkým knírkem. Většinou mluví jako vzduchem chlazený dýzlák, když mu naskočí červená: hřmotně, monotónně, hlasitě. Nebezpečným se stává, když je zdvořilý. A teď zdvořilý je.

„Tak nejdřív juniora,“ přikázal vlídně Plotzkému. Člověk by málem věřil, že cítil soucit nebo dokonce soustrast. Neboť vedle leží juniorovi rodiče. Pokojně, vedle sebe, v jedné posteli, jak to občas u manželů má být. Hugo, a Dorothea Uhlmannovi. Leží v ložnici Dorothey Uhlmannové a jsou mrtvi.

Frank Uhlmann vchází, zůstává stát a vyčkává.

„Vy…“ začíná Bejk a zarazí se. Franku Uhlmannovi je teprve šestnáct, a Bejk by mu raději tykal. Ale mládenec je nejmíň o deset centimetrů vyšší než on. Hádám takových sto jedenaosmdesát. A je dědicem Uhlmannových chemických závodů.

„Vy jste tedy syn. A víte, co se stalo?“ Bejk ukáže lenivě za sebe, jako by tam někde praskla vodovodní roura. Jsme v saloně milostivé paní, dveře do ložnice jsou jen přivřené.

„Vím,“ přikývl chlapec vážně.

„Víte? A od kdy?“

„Od půl osmé. Strýc David mě zavolal.“

„Zavolal? Vy jste tedy nebyl doma?“

„Ne. Přišel jsem krátce před vámi.“

„Vy jste tu nebyl ani v noci?“

„Ani v noci.“

Informace se Bejkovi zvlášť nelíbí. Třeba teď začne řvát. Ale jenom si něco pro sebe brblá. Jeho hrubé ruce si hrají s jednou z nesčetných dóziček na stolku, za kterým sedí, na hlavě klobouk posunutý dozadu. Bejk je asi první muž, který kdy seděl v tomto pokoji s kloboukem na hlavě.

„Můžete si to…?“ Opět ukáže za sebe, jako by tam skutečně jen praskla roura. „Myslím, jestli vaši rodiče snad nemluvili…?“ Vtom si uvědomí, že by měl postupovat s rozvahou. Byla to také vzácně pitomá otázka. „No, myslím, neznáte snad motiv pro něco takového?“

Frank Uhlmann jen němě zavrtí hlavou.

„Až později,“ zabručí Bejk, ale nechá chlapce dojít jen ke dveřím. „Ostatně, kde jste vlastně byl dnes v noci?“

Frank Uhlmann se pootočí a řekne poslušně: „U doktora Kippenhöfera, Sárská dvanáct. Na soukromém předvánočním večírku.“

„Ověřit,“ zabručí Bejk. A to je určeno Plotzkému.

Před námi stojí služka. Neobyčejně pěkné stvoření. A přitom není ani trochu tak příšerně štíhlá, jak to dnes předpisuje norma pro dvacetileté. Spíš trochu… jak bych to řekl… asi jako mladá maminka. Kočárek s miminem by jí moc slušel. Ani její pážecí účes nepotřebuje pomoc kosmetického průmyslu. Obejde se bez kadeřníka, bez stužky, bez čepečku. Vlasy má černé jako uhel, oči černé, řasy dlouhé a černé…zatraceně pěkná žába.

„Jmenujete se?“

„Maria Pezzonová.“ Zní to překvapivě tvrdě.

„Vy jste Italka?“ Bejk to stejně ví. A tváři se ohromně potěšeně, když dívka klidně přikývne. „Porca Madonna! Itálie je nádherná země, molto bene! Hezká krajina… sympaticky zpustlá… Už jste slyšela o Římu?“

Maria na něho pohlédne s údivem. Ale to je celý Schwenzer! Ptá se Italky, jestli už slyšela o Římu! Chtěl bych vidět, jak by vykulil oči, kdyby se ho teď zeptala ona: Už jste něco slyšel o kolínské katedrále?

„Byl jsem hned vedle,“ řečni Bejk nadšeně, „molto blízko. Sabinské hory, bezvadná krajina… a ženské – no třída. Cistern di Roma se to tam jmenovalo. Nebo nějak podobně… Kde jste byla dnes v noci?“

„V domě.“

„V domě. A panstvo? Taky v domě?“

„No signore, přišli po půlnoci.“

„A kde jste byla vy?“

„V posteli.“

„Aha – ale nespala jste?“

„No.“

„A pročpak?“

„Já čekala.“

„A na co – že by na pána?“

„No,“ opakovala klidně. Velmi klidně. Ale její oči… Ty oči nebezpečně jiskří. Etna před výbuchem. „Tak na co, signorino?“

„Jestli si pán a paní nebudou něco přát.“

„A přáli si?“

„Si, dvě sklenice vody.“

Bejk na mě trochu zamžoural a teď si důkladně prohlíží dívčí postavu. Bez ostychu se nakloní přes nízký stolek. Chce jí vidět na nohy.

„Pokračujte, krásná dívko,“ vyzve ji pak. „Nevšimla jste si na pánovi nebo na paní ničeho? Nebyli smutní? Nebo veselí? Nebo opilí? Nebo… nedošlo mezi nimi k roztržce? Rozumíte, jestli se jako nehádali?“

„Žádná roztržka. Signore a signora byli přívětiví.“

Když si teď Bejk udělá na chvíli přestávku, musí konstatovat, že i tento výslech dopadl bledě. Sedí tu a přemítá: Kdo ho nezná, mohl by věřit, že tu spokojeně klímá, očekávaje konec pracovní doby. Bejk neklímá, jeho oči, stále trochu zaražené, se lenivě otvírají a zavírají. Tak se tváří kočka, když chytila myš.

„Ještě něco?“ vyjede znenadání na Marii, jako by ona chtěla něco od něho a ne on od ní. „Vám tedy nebylo vůbec nic nápadné? Nějaké podezřelé osoby? Nebo alespoň zvuky, výkřiky? Nic?“

Maria půvabně kroutí hlavou s pážecím účesem.

„No, jak chcete.“ A potom Bejk udělá svůj pověstný posunek. Toporně ohne paži do pravého úhlu, jako by se chtěl podívat na hodinky nebo odrazit útočníka. Sevřené prsty se prudce natáhnou. Dvakrát, třikrát. Jděte! Už toho mám dost.

„Komisař Plotzki!“ Kývnutí hlavou znamená: Jděte s ní! Prohlédněte její pokoj. Znamení palcem: Potřebuji otisky prstů.

„A my se zase uvidíme!“ Maria jen kývne.

„Příšerné!“

Na jeviště s patosem přichází Daniel Uhlmann, bratr mrtvého domácího pána. Bydlí v jeho domě už dvanáct let.

„Co je tady příšerné?“ Bejk se nehnul ze svého místa ani o píď. Dokáže dřepět v jedné pozici celé hodiny.

„To… to tady!“ Daniel ukáže opatrně ke dveřím do ložnice. Divadýlko, pomyslím si. Bejk určitě také. Na něco takového si ani trochu nepotrpí. Nevrle pošilhává vzhůru na toho břicháče. Všechno na něm se mu musí protivit. Všechno. Bejk má na hlavě porost hustý jako kartáč, Daniel Uhlmann je plešatý. Bejk mluví bez servítku, je až nestydatě hrubý. Daniel Uhlmann má na sobě župan jako ženská, s motivy z japonské slavnosti třešňových květů, a dává očividně najevo, že si potrpí na etiketu. Bejkova brada vypadá vždycky neoholeně. Naproti tomu Danielův obličej svítí jako koupelna po Vanavanu. Je-li Schwenzer bejk, Daniel je v nejlepším případě zmije.

„Opravdu?“ řekne konečně Bejk pohrdavě. „Ale nikoli pro vás!“

„Jak tomu mám rozumět?“ Ten člověk se tváří pobouřeně. Ale zase je to divadélko.

„Dědicem je junior a tomu je teprve šestnáct. Musí mít poručníka.“

„Ale… to si vyprošuji, pane komisaři!“ Daniel Uhlmann vytáhne vysoko obočí. Jeho udivený výraz připomíná namalovaný obličej klauna.

Bejk má dost toho tyjátru. „Kdy jste objevil mrtvoly? Přesně, prosím!“

„Asi tak v půl osmé…“ Čím dál tím hůř pro něho.

„Velmi přesné, opravdu. A co jste vlastně hledal asi tak v půl osmé u své švagrové? Touhle dobou mají lepší lidi půlnoc.“

„To je čistě soukromá věc.“ Teď to vypadá na to, jako by si Daniel Uhlmann chtěl hrát na nového pána domu. Stojí tu, ruce má ostentativně schované v širokých kapsách županu a dívá se přes Bejkovu hlavu z okna. Bejk začne co nejdřív řvát.

„Soukromá věc, vida, vida.“ Proti všemu očekávání neřve. To může špatně dopadnout. Neboť mírný Bejk je bestie.

„Měl snad pán hluboko do kapsy?“

Nic takového nemá Daniel Uhlmann zapotřebí. Nikoli, chtěl jen poprosit ubožačku o vůz.

„Taky dobrý.“ Bejk posunkem naznačí, aby se Uhlmann dál nenamáhal. „A kdepak jste byl dnes v noci?“ ptá se, jako by dal tuto otázku dvěma desítkám jiných svědků a jako by si všichni z něho utahovali.

„Přirozeně doma. Ve svém pokoji.“

„Přirozeně! A nepochybně jste poklidně ležel v posteli.“

„A co jiného?“

„Ovšem. A kdypak pán ráčil ulehnout?“

„To bylo… ano, muselo to být asi kolem půl jedenácté.“

„A copak jste prováděl do asi kolem půl jedenácté?“

„Nic.“ Daniel Uhlmann vypadá do hloubi duše uražen. „Četl jsem, když vás to zajímá. V knihovně.“ Vyhazuje trumf. Pravděpodobně doopravdy četl. „A když to chcete vědět úplně přesně, četl jsem Manzoniho Snoubence!“

Až potom zase pitomě plácne: „Já totiž miluji Itálii.“

Bejk se ohavně zašklebí. „Tak, vy milujete Itálii… a Italky jistě taky, že? Třeba takové, co jim je osmnáct, že?“

Daniel Uhlmann vztyčí hrdě hlavu. Vlastně mu teď chybí už jen monokl.

„Vy jste přirozeně také neslyšel, když pán a paní Uhlmannovi přišli?“

„Ne, totiž… nikoli bezprostředně.“

„Snad byste to mohl říct bezprostředně teď.“

„Prosím. Už jsem skoro usínal, když jsem zaslechl, jak Maria jde dolů po schodech. Mohlo být kolem půlnoci. Domnívám se, že bratr na ni zvonil.“

„Z ložnice vaší švagrové, nezapomínejte! Ostatně – proč jste dnes ráno vlastně potřeboval vůz?“

„Ach, abych se dostal včas do obchodu, přirozeně. Trochu jsem zaspal.“

„Aha.“ Bejk dává najevo velký zájem. „A co si teď o tom myslíte?“

„O čem?“

Bejk nervózně zamžiká. „No o tom, co se tu stalo, člověče! Myslíte, že to mohla být sebevražda? Nebo ji považujete za vyloučenou?“

Daniel Uhlmann tedy opravdu přemýšlí. Průběh jeho myšlenek se takříkajíc odráží na jeho tváři. Kroutí hlavou, pokyvuje hlavou, povytáhne klaunské obočí, kousne se do spodního rtu. Zase nám tu hraje divadýlko.

„Ano,“ začíná velmi opatrně, „už jsem o tom přirozeně přemýšlel. Samozřejmě. Ale nevím… sebevražda? Proč? Malé Uhlmannovy chemické závody si stojí právě tak dobře jako velké I. G. Farben, jsem-li správně informován. A oba najednou? I když, no ano, Hugo měl rád změnu… Snad tragédie z žárlivosti?“

„Ale… že by pan bratr také miloval Itálii?“

Daniel Uhlmann sebou škubne. „Budu si na vás stěžovat! Neslýchané – ano, stěžovat! Památka mrtvého…“

„Schwenzer,“ přeruší ho Bejk úslužně, „komisař Schwenzer. Oddíl pro vyšetřování vražd. Tahle adresa stačí. Tak, a teď se laskavě vraťte do svého pokoje a prozatím se nevzdalujte.“

Pověstný pohyb ruky je tentokrát velmi účinný. Daniel Uhlmann uraženě zafuní, teď už to není divadýlko. Bejk ještě trochu připepřil rozchod sdělením, že komisař Plotzki pana Uhlmanna doprovodí. Ale ani teď ještě neskončil.

„Ještě otázku. Proč jste si dnes ráno nezavolal taxíka? Copak se sluší budit spící manžele?“

„Ale…“ zareptá Daniel Uhlmann a dokonči trochu příliš chvatně: „Přece jsem nevěděl, že Hugo…“

„Opravdu?“ optá se Bejk téměř přívětivě, když se Daniel zarazí uprostřed věty. „Vždyť jste se už o půlnoci domníval, že Hugo zvonil na Marii z ložnice své ženy.“

Právě odnesli mrtvoly. Bejk mrzutě rázuje sem a tam vedle v ložnici. Čmuchá, jak sám klasifikuje svůj způsob prohledávání. Teď rozhazuje polštáře, pokrývky i prostěradla z postelí. Ale až dosud se nenašlo nic, co by se byť vzdáleně podobalo jedu.

Bejk vztekle dupe zpátky do salónu. Sedím u nízkého stolku vedle gauče a okamžitě předstírám intenzívní činnost, protože jinak by mi hodil na hlavu popelník nebo něco podobného. Stejně mám co dělat, abych se soustředil. Jakýsi šílený adept umění nalepil na stolní desku děsivě šerednou pitvoru z pestrých keramických střípků, a tak tvrdošíjně hloubám, zda to je hylismus, perspektivismus nebo prostě výsledek týden trvajících žaludečních křečí.

„Podivné,“ pronesl Bejk hlasitě a důrazně. Nemluví rád do vzduchu. Potřebuje posluchače.

„Co myslíte, šéfe?“

„Myslím, že u sebevražd smí našinec aspoň očekávat, že najde trubičky, krabičky nebo něco jiného, do čeho se to svinstvo balí. Kdo se chce oddělat, ten přece předtím neuklízí. Ten má přece všeho tak akorát po krk!“

„Vy tedy… vylučujete sebevraždu?“

Bejk si drhne dlaní po ježaté bradě. „Ale správný vrah by tu takové krámy nechal tím spíš. Bez otisků prstů, bodejť.“

Tak tak že jsem se neušklíbl. Správný vrah! Když u Bejka neběží všechno podle určitého schématu, začne se vztekat. Hodilo by se mu do krámu, kdyby vrah laskavě chtěl vyvolat dojem, že to byla sebevražda.

„Tak jedem dál!“ Uvelebí se zase na čalouněném taburetu. Rád sedí na měkkém. „Go on!“

V tomhle nezná bratra. Člověk by mohl mít práce až nad hlavu, ale Bejk je tu šéf. A i když zrovna snímám otisky prstů ze sklenic, které byly vedle v ložnici, musím zaranžovat další výslech. Měla by to být vlastně práce Plotzkého, ale ten se teď činí v sousedství. To je jeho specialita: pátrat, natahovat uši, čmuchat. V tom se vyzná skvěle. Možná jen proto, že se bojí Bejkovy nemilosti.

Já se v tom sice taky trochu vyznám, ale Bejk vzal zřejmě za bernou minci slova, kterými mě u něho uvedl kriminální rada: Dávejte si na toho mladíka dobrý pozor! Bejk to činí tak svědomitě, že jsem pořád jako pes na šňůře.

Jedem tedy dál, na řadu přichází madame. Vznešeně pluje kolem mne ve velké toaletě, přesvědčená o své vlastní ceně. Když jsem ji před hodinou potkal poprvé, pobíhala tu jako nevyspalá bardáma mezi židlemi postavenými na stoly.

„Jmenujete se?“ Bejk začíná téměř vždycky touž otázkou. Věřím, že kdyby ho k místu činu odvlekli v narkóze, pravděpodobně by se ani nezeptal, kde je a jak se tam dostal.

„Elisabeth Zuivrová, rozená Kettnerová.“ I v jejím hlase je něco barového. Vykouřený, chraptivý, a přece příjemný. Sedla si tak, že mohu studovat její profil. Madame Zuivrová by mohla v přiměřeném převleku hrát náčelníka v každé indiánce.

„Zuivrová…“ napodobuje Bejk její intonaci.

„Zcela správně, pane komisaři. A to od roku devatenáct set dvacet devět.“

„My se známe?“ zeptá se chladně Bejk.

„Ne, odkud bychom se měli znát?“

„Ne? A jak tedy víte, že jsem komisař?“ Bejk dává tu a tam idiotské otázky. Občas tím sice vyvede někoho z konceptu, ale tentokrát se mu to pořádně nevyplatí.

Madame se ani neusměje, když odpovídá. Jen velké mexické jedovatě zelené náušnice se tiše houpou.

„To je zcela prosté… jen velcí mužové jako kriminální komisaři a hulváti si nechávají v místnosti a v přítomnosti dam klobouk na hlavě.“

Bejk se rozhlédne, jako by hledal pomoc, která by otupila ostrý jazyk té dámy. Klobouk si samozřejmě nesundá.

„Tak tedy Zuivrová,“ zabručí dotčeně. „Zní to trochu cizozemsky, že ano?“

„Můj manžel byl francouzský důstojník!“

„Byl?“

„Bernard Zuivre padl roku tisíc devět set třicet osm jako koloniální důstojník v Maroku.“

„Ach,“ ozval se Bejk a hned dodal, aby se pomstil za toho hulváta: „Za vůdce, národ, vlast?“

„Jenom za vlast,“ opravila ho paní ostře.

„Právě,“ poznamenal Bejk, „oni Francouzi kromě Napoleona ještě kloudného vůdce neměli.“

Madame je příliš moudrá na to, aby se dala svést k debatě o kvalitách zemřelých nebo dosud žijících státníků. Mlčí a dívá se směrem ke mně. Určitě ví, co je to daktyloskopie, a zjevně považuje mou činnost za důležitější než Bejkovy šarvátky v první linii.

„Kde jste byla dnes v noci?“

Madame na něho pohlédne jen s nechutí. „Já? Přirozeně doma.“

„Proč přirozeně?“ zeptá se Bejk a stále se tváří kupodivu mírně. „Zdá se, že tady je vůbec všechno přirozené. Jsou lidé, co večer chodí ven. Jako pán a paní Uhlmannovi například. Ostatně…vy jste tu zaměstnaná?“ Další pomsta za hulváta.

„Jsem… Dorothea Uhlmannová je moje neteř!“ Tohle se jí dotklo.

„Byla,“ opravuje ji Bejk spokojeně. Nedělá si poznámky, nedělá mu je ani nikdo jiný. Má fantastickou paměť. Myslím, že by byl ideální lhář. Za deset let by byl schopen lhát totéž co dnes.

„Madame, o tom včerejším večeru bych rád slyšel trochu podrobněji.“

Nic zvláštního se nedoví. Madame šla před devátou do postele. Chtěla si sice ještě něco přečíst, ale knihovna byla obsazena.

„Jak to obsazena?“ Bejk se velice diví. Madame tvrdošíjně mlčí a maří tím jeho snahu pokračovat v revanši. Teď Bejk předstírá, že si právě vzpomněl. „No ovšem! Seděl tam Uhlmann druhý, ovšem!“

Madame Zuivrová se usměje, mírně znechucena, mlčí však i na toto vyzvání.

„Co jsem se to ještě chtěl zeptat?“ říká Bejk, „pan Daniel Uhlmann nepracuje v podniku? Ach ne, ovšem! On má obchod, že ano?“

„Obchod!“ Bejk zasáhl, jistěže nedopatřením, bolavé místo domu Uhlmann. V hlase madame Zuivrové je jen pohrdání. „Chcete-li tak nazývat novinový stánek, ve kterém se navíc prodávají tiskoviny všeho druhu, pokud nestojí více než jednu marku, a k tomu ještě obchodování s obscénními fotografiemi… potom tedy má obchod.“

„Novinový stánek? Bratr majitele Uhlmannových chemických závodů?“

Madame pokrčí rameny. Z pochopitelných důvodů to není téma pro dámu jistého postavení. I Bejk mění námět rozhovoru. „Kde je váš pokoj?“

Madame nedbale ukáže ke stropu. „Nahoře vzadu.“

„A vy jste náhodou neviděla nic, co by nám mohlo pomoct?“

„Už jsem řekla, že jsem šla před devátou do postele.“

Bejk zle zavrčí. Takové káravé odpovědi směl dávat jen on. „Tedy před devátou… Ostatně pan Daniel Uhlmann šel spát kolem jedenácté, že ano?“

„Možná.“ A náhle je tu otevřené nepřátelství, náušnice bouřlivě cinkají. „Ale předtím ještě… dokázal svou lásku k Itálii. Nebo chtěl dokázat.“

„Prosím?“

„V půl desáté jsem zaslechla kroky na schodech do podkroví.“

Přichází Plotzki a mne si ruce.

„Jestli tohle byla sebevražda, sežeru ,Snoubence’ vázané v kůži.“

„Dál,“ oboří se na něho Bejk. Stále ještě dřepí na svém taburetu. Plotzki kývne trochu zklamaně, zřejmě si sliboval, že jeho hlášení bude mít větší účinek. Dodnes nevím, zda mám Plotzkého litovat nebo omlouvat. Kdybych ho chtěl charakterizovat, byl by to obtížný intelektuální výkon U Bejka je to jednoduché, ten je, převedeno na společného jmenovatele, cosi jako varietní autokrat. Zavedl zcela jednoduchý vládní systém: já poroučím, a vy smíte poslouchat. Jeho metoda není zrovna nová, zato však nekomplikovaná.

Plotzki by snad mohl být řízný SA-man. Třeba jím taky byl. Znám ho jen v holínkách. Vždycky vypadá, jako by přišel rovnou z jízdárny. Taky tak trochu páchne. Ale třeba si to jen namlouvám.

S tou jízdárnou je to dobré, vždyť nemá ani pořádné kolo. Říká se, že jeho žena rozhází všechno, co neutratí dvě dcerušky. Každopádně Plotzki nikdy nemá ani halíř. A strašně rád dělá přesčasy. Domů chodí, když už není vyhnutí. A když je výplata, přirozeně.

Ostatně umí pracovat zatraceně rychle. Ovšem jen tehdy, dostane-li přesný příkaz. Vlastní iniciativu nezná. Nebo to předstírá. Celkově je tak nezajímavý, že nemá ani přezdívku. Plotzki je Plotzki, nic víc!

Jeho podlézavost může sloužit jen jednomu reálnému cíli: udržet si místo za každou cenu. Konečně Plotzki je dodnes jediný, kdo to vydržel pod Bejkovou vládou déle než rok.

„Ovšem, šéfe,“ říká spěšně. „Tedy: ten celý spolek tady lže. Například topič z vedlejšího baráku je ochoten kdykoli a bez nároku na svědečné odpřisáhnout, že dnes ráno krátce po páté hodině odešel z Uhlmannovy vily nějaký muž. Chvátal, límec kabátu měl vyhrnutý,“ referuje Plotzki a Bejk si ho měří, jako by to všechno věděl už předevčírem. „Dál,“ opakuje jako věštec.

„Naproti,“ Plotzki ukáže do okna, „naproti v podkroví bydlí jeden student. Zřejmě má před zkouškou. Říká, že celou noc dřel. Až do rána. A tenhle mládenec zase tvrdí, že kolem páté vyšla z tohoto domu nějaká ženská osoba. A taky měla naspěch. Kolik bylo přesně, to ten student udat bohužel nemůže. Hodinky má v zastavárně a rádio smí poslouchat až po šesté. A ještě něco: ta pochybná dáma měla kalhoty. Ale mládenec tvrdí, že to byla ženská, ne muž.“

„Rádio zakázané, hodinky u čerta… jak může vědět, kolik bylo hodin?“

„Odvolává se na topiče odnaproti. Ten začíná topit každé ráno v půl páté, a od té doby svití světlo ve sklepě.“

Bejk spokojeně mžourá. „Podivné, co? Jeden tvrdí, že viděl mužského, druhý, že ženskou. Jedině tady nepadlo o návštěvnících ani slovo. Kdo by taky odcházel z domu tak brzo. To by byl div u tak nóbl lidí. A kromě toho, do půl osmé by se zase museli všichni vrátit. Co vy na to, doktore?“

„Doktor“ patří mně. To není výraz nějaké úcty nebo něčeho podobného. Je to ironie, trochu závisti… toho druhého je pravděpodobně víc… Vždyť by mi mohl říkat i „Skopová hlava“, kdyby o to bezpodmínečně stál. „Doktor“ je ještě docela snesitelný.

„Podivné,“ opakuji po něm jeho oblíbený výraz a sbírám si svoje nádobíčko. Stejně jsem už hotov. Přede mnou stojí seřazené tři sklenky. Dvě z ložnice milostivé paní, jednu přinesl Plotzki z Mariina pokoje. Vedle nich leží „Snoubenci“ a ruční zrcátko, které patří paní rozené Kettnerové. Junior Frank byl tak laskav, že nám nechal své otisky prstů přímo na dveřích, když je držel otevřené a opřel se o rám.

„Zato tady tohle je zcela evidentní. Na sklenicích z ložnice jsou otisky Uhlmannových a Marie. V pořádku. Pokud jde o Daniela, určitě měl ty ,Snoubence’ v rukou, ovšem jestli včera večer, to přirozeně nevím. Jsou tady…“ Opatrně držím zvednutou sklenici na grog z Mariina pokoje, tmavočervený zbytek na dně musí být teprve prozkoumán. „Mariiny otisky na ní samozřejmě jsou. Ale jsou tu ještě jedny, zrovna tak čerstvé.“

„Daniel miluje Itálii.“

„Nejsou jeho.“

„Škoda,“ míní Bejk bez větší účasti a pak pokyne Plotzkému: „Tak zavolejte řezníky!“

Panebože, ten Bejk je ohava. „Řezníci“ jsou u něho lidé z ústavu soudního lékařství, od vrátného až k řediteli.

„V noci byl někdo v domě,“ obrací se opět na mne, „někdo cizí. Možná že byli dva. Proč by tedy nemohli být u Marie?“

„Právě, proč ne?“ Nejlepší je s ním souhlasit. „Jen jedno je… pozoruhodné, šéfe! Nebylo vám nápadné, že všichni pozůstalí byli zcela zvláštně klidni? Žádné slzy, žádné výbuchy bolesti, nic. Zřejmě tu řádí pokročilá apatie.“

Bejk zamžourá a praví velmi jemně: „Se svou latentní slabostí pro psychoanalýzu byste se měl dát přeložit na ministerstvo pro vysídlence. Tam ještě určitě potřebují nějaké ty učené hlavy. Ne, ne, fakta, doktore, fakta jsou poloviční poprava. Věnujte své bystré pozorovací schopnosti tomu, proč Uhlmann I. měl v kapse jen mizerné dvě marky.“

I to je celý on. Něco takového si prostě nechá pro sebe.

„Jen se koukněte,“ kokrhá domýšlivě, neboť musím tento výsledek jeho vyšetřování teprve strávit. „V tom něco vězí. Celé dvě marky. Panstvo se šlo povyrazit, kam, to budem brzo vědět, když budeme chtít… A Hugo Uhlmann by si mohl určitě strčit do každé kapsy pár tisícovek. Ale i jeho peněženka je prázdná. Že by to bylo zvykem u pánů z lepší společnosti? Každý, kdo si na sobě dává trochu záležet, nosí v kapse pár papírků… přirozeně s výjimkou pana Plotzkého.“

Plotzki, který právě přichází, nehne ani brvou. Slyšel to určitě. „Páni doktoři ještě moc nevědí,“ referuje nedotčeně a monotónně, „jen čas, kdy nastala smrt. A to není jen tak. Nastala totiž v pět hodin ráno.“

„Cože?“ Bejk se dokonce trochu narovná. „Ráno v pět? Přesně v tuhle dobu prý vyšel nějaký člověk z domu. Měl naspěch, jak jsem slyšel. A v tutéž dobu opustila tento dům taky nějaká žena… a Hugo Uhlmann nemá v kapse ani pár marek na přiměřený pohřeb.“ Bejk na mě soucitně pohlédne, zívne, přimhouří oči a lenivě se zvedne. Právě tak lenivě se šourá ke dveřím. Sesezený plášť má vzadu bizarní záhyby jako roztříštěné zrcadlo. Bejkovi to je úplně jedno.

„Náhoda?“ ptá se domýšlivě. „Pak je to tedy jen náhoda, že v pokoji milostivé není k nalezení ani jediný šperk. Podivné, co? V době, kdy každá dáma velkého světa chodí ověšená těmi krámy stejně jako indiánský medicinman nablejskanými medvědími drápy.“

A pak odchází. Dveře za ním prásknou jako časovaná rozbuška. Ale zřejmě mu ta šupa nestačila. Znovu vrazí do dveří, nedbale na mě kývne a na Plotzkého zavrčí: „Rozebrat Hugův pokoj!“ Dveře opět prásknou, a tentokrát je Bejk spokojen.

II.

„Helou,“ říká Bejk otráveně, jako by někde v lokále potkal posledního člověka, kterému ještě dluží peníze. Přitom je juniorův pokoj všechno jiné než lokál: krásná, velká místnost. Přesněji řečeno, technický kabinet zastavěný nábytkem. Vypadá to tu jako pracovna, obývací pokoj a ložnice fanatika raketového výzkumu nebo vynálezce televize. Tenhleten junior se zřejmě nenudí k smrti jako jiné ratolesti z bohatých rodin.

Mimoto stojí v pokoji směšná postava ve slavnostní černi a růžových plstěných bačkorách. Strýc Daniel.

„Několik otázek,“ mručí Bejk a putuje kolem Daniela Uhlmanna jako znavený turista kolem pomníku padlých. Daniel tu stojí a tváří se jako člen církevní rady vyrušený z nedělního kázání.

„Otázka jedna,“ obrátí se Bejk k Frankovi, „jakou má adresu kompetentní právní zástupce?“ Divím se, že Bejk nezavolá jednoduše do podniku. Zřejmě to považuje za obzvlášť rafinovaný manévr, nejít hned k jádru věci.

„Doktor Kippenhöfer,“ informuje Frank ochotně. Přitom však jeho postoj mnoho ochoty nevyjadřuje. Junior stojí opřen zády o okno a měří si nás kritickým pohledem. Zase se mi nechce líbit, že je tak nepřirozeně klidný. Před chvílí, při prvním krátkém výslechu, bych to byl ještě pochopil. Mládenci jeho věku nedávají najevo své city před dospělými, neboť to považují za atribut mužnosti. Ale tady a teď? Mezi ním a jeho strýcem může přece existovat jen jedno téma.

„Kippenhöfer? To už jsem dneska slyšel, že?“

„Vánoční večírek,“ řekne Frank stručně, ale zarazí se, jako by mu došel dech. Jeho pozorné oči sledují s vyloženou nedůvěrou a přece s jakýmsi údivem Bejka, který se těžce spustil do mohutného koženého křesla.

„Telefonní číslo devět dva čtyři dva jedna,“ dodá Frank ještě roztržitě a ukáže na svůj psací stůl. Bejk jen zavrtí hlavou a pohlédne na mě. Samozřejmě vím: když Bejk jednou sedí, tak sedí. Dokáže dřepět na jednom místě celé hodiny, zejména je-li to místo vypolštářované. Oddaně mu podám aparát, je čistě bílý a jeho ruce vedle něho vypadají špinavé.

Bez váhání vytáčí číslo. Já jsem je už zase zapomněl. „Ano,“ zavrčí potom do sluchátka, ale dokonce se trochu narovná. „Doktor Kippenhöfer…? Těší mě. Tady Schwenzer, oddíl pro vyšetřování vražd… neznáme my se?… Ovšem. Několik otázek… Anoano! Řekněte, závěť?“

Bejk narazil na muže z oboru. Už jen naslouchá, tu a tam na souhlas zachrochtá, potom kývne, trochu gestikuluje a nakonec všechno shrne. „Žádná závěť. Junior byl u vás dnes do rána, Uhlmannovi také, ale jenom do půlnoci. Nic nápadného nebo neobyčejného? Ne? Děkuji, to zatím stačí… ještě se ozvu.“

Bejk postaví aparát s přehnanou opatrností na široké opěradlo křesla a šilhá ke stropu. Jeho pohled sleduje imaginární čáru a zcela neodvratně zasáhne strýce Daniela.

„Váš stánek je opuštěný. Kdopak vám tam prodává buřty?“

Daniel sebou pořádně škubne. „Ale… to si…“

„…vyprošuji, už jsem dnes slyšel.“ Bejk mu přepjatě pokyne. S tímhle tónem teď sáhl vedle. Agresivní, to je vždycky, ale klidně by mohl své prostředky trochu měnit. „Dneska ráno jste přece tak strašně pospíchal.“

„Copak bych teď mohl… v této situaci!“

„Pro mě za mě,“ bručí Bejk.

Teď konečně Daniel vypěnil. „Vy sám jste nařídil, že nemám opouštět svůj pokoji“

„A co tedy děláte tady?“

„Ten chudák chlapec…“ Daniel Uhlmann ukáže trochu zmaten na Franka a začne zase hrát divadýlko. „Taková těžká rána, můj bože!“

Bejk falešně vzdychne a obrátí se bezprostředně na Franka.

„Co měla vaše paní máti včera na sobě, mladý muži?“

„Máti?“ Uhlmann–junior se bezděčně napřímí, ale kupodivu přesto vypadá jaksi netečně a zároveň nad věcí. A ačkoliv naprosto jistě vím, že jsem toho kluka v životě neviděl, připadá mi na několik okamžiků, jako bych ho znal.

„Počkejte… ano, světle modré večerní šaty.“

„Hodně smělé?“ Bejk naznačí rukou linii nad svým žaludkem, jako by Dorothea Uhlmannová chodila přinejmenším nahoře bez.

Frank chápe naprosto přesně. „A proč ne?“ říká nedbale.

„Ovšem. A k tomu…“ Bejk nedotčen udělá týž pohyb jako předtím a zeptá se: „Do výstřihu přece patří šperky, že? Jaképak měla?“

„Copak vím? Nějaký náhrdelník a k němu stejný náramek.“

„Pravé?“

„Zaručeně.“

„Zaručeně, tak vida. A… kdepak se v tomto domě uschovávají šperky?“

„Vůbec ne.“

„Tak poslyš,“ zavrčí Bejk, vyhrabe se s námahou z ohromného křesla a udělá dva nemotorné kroky k mladíkovi. „Kdyby ti náhodou trochu vynechávala paměť… já jsem pořád ještě komisař Schwenzer z mordparty, mladíku! Jistí lidé z mého bližšího okolí mi říkají taky Bejk, jasné? A tento milý strejček Bejk očekává zdvořilé a především upotřebitelné odpovědi, chápeme? A tak tedy: Kde se v tomto domě uschovávají šperky?“

„Přece jsem řekl: vůbec ne. Všechno, co má cenu, je v podniku. V tátově trezoru.“

„Aha.“ Bejk se tváří spokojeně, což je v neposlední řadě důsledek úspěchu jeho řeči. Obrátí se na strýce Daniela. „A vy jste dnes ráno našel mrtvoly?“

Daniel nervózně kývne. „Ano, ovšem… Ale proč se ptáte?“

„Pro své potěšení.“ Bejk začíná být hrubý. „Třeba mě taky zajímá, zda jste si náhodou dnes ráno nevšiml, jaké měla paní šperky.“

Strýc Daniel zvedne zapřísahavě paže. „Ale… v tak neobvyklé situaci?“

„Přirozeně.“ Bejk se ironicky šklebí. „Ostatně tato situace byla nepochybně velmi neobvyklá i pro pána a paní Uhlmannovy, že ano? Zcela jistě tak neobvyklá, že už nemohli šperky odnést do podniku… A kde jste vlastně byl včera večer? Asi kolem půl desáté?“

„Půl desáté? Ale přece jsem již řekl: v knihovně!“

„Skutečně?“ Bejk se na něj spiklenecky ušklíbne, pokývá hlavou a jde ke dveřím.

Přirozeně že nejdeme jen tak. Bejk má cosi jako komplex dveří, působí na něj stejně jako rozbuška na granáty. A ačkoli v žádném případě nepočítám s tím, že se alespoň chabě omluví, ale že obviní nešťastného strýce Daniela z vraždy jeho nejbližšího příbuzného, přece jen mě překvapí, když se Bejk sofisticky zeptá: „Řekněte, pane Uhlmanne, nejste náhodou Peršan?“

Daniel Uhlmann chápe otázku právě tak málo jako já nebo Frank. Zírá vyjeveně na mého šéfa a zmateně koktá: „Peršan? Já… já tedy naprosto nechápu…“

„Škoda přeškoda,“ bručí Bejk úskočně, a pak konečně jdeme. Mezitím namáhám svou paměť, ale musím kapitulovat. I když mi to je zatraceně nepříjemné, protože se před Bejkem předvedu jako nevědomec a ťulpas. Vzpomínám si jen, že jsou to Římané, kteří bývají občas přibráni, mají-li být podepřeny sporné moudrosti. I staří Řekové přicházejí ještě v úvahu. Ale Peršané?

Zatímco ještě hloubám, zda se Bejk, snad v očekávání nějaké šachovy návštěvy, o níž dosud nevím, nepřeorientoval na východní moudrost, zůstane stát na odpočívadle.

„I na vás je to moc, že?“ Mne si spokojeně ruce a poučuje mě. „Peršané totiž neumějí jen vázat pěkné koberce, mají taky pár docela chytrých přísloví, doktůrku. Třeba to, že statečnost se skládá z deseti částí. Devět částí tvoří útěk, jedna část se rovná nechodit na oči.“

„A co to má společného se strýcem Danielem?“

„Hodně,“ prohlásí Bejk, „dokonce moc. Tenhle Daniel byl totiž koncem války degradován na obyčejného granátníka. Za zbabělost před nepřítelem.“

Jak už řečeno, Bejk je duše nekomplikovaná. Vzhledem k tomu, že jeho opovržení pro oběť militaristické intolerance přetrvalo dvě desetiletí, dá se předpokládat, že strýček Daniel nebude mít v příštích dnech proč se smát.

Plotzki právě přichází z pokoje Huga Uhlmanna. Krčí rameny a podává Bejkovi arch dopisního papíru. „To je všechno,“ říká skromně. Bejkovi stačí jen vteřina, pak mi ten kus papíru podává. Moc toho na něm není. Jedině začátek dopisu: „Milý Georgu, mohl bys mi pomoci v jedné ohavné záležitosti. Byl bych Ti vděčný, kdybys…“ Konec. To není sebevrahův dopis na rozloučenou, ani datum nemá. Tenhle fragment může být starý taky už dva roky.

„Kdo je Georg?“ ptám se sám pro sebe.

My tři stojíme váhavě v hale. Ostatně říkat tomu hala je nestydaté přehánění. Tohle je spíš zvětšená předsíň. Pravděpodobně zde jednoduše zlikvidovali přebytečný pokoj, neboť místo stěn tu a tam stojí štíhlé kulaté sloupy. I ty jsou polepeny keramikovými střípky jako onen stolek u gauče.

Snad zde bylo dříve cosi jako schodiště. Ostatně i teď vedou odsud nahoru schody. Uspořádání pokojů v přízemí není zrovna nejšťastnější. Ačkoli jsou zde čtyři pokoje a velmi prostorná kuchyň, do haly ústí jen troje dveře. Jedny vedou k oběma pokojům milostivé paní a jedny k pokojům domácího pána. Zní to sice neuvěřitelně, ale Hugo musel skutečně projít takzvanou halou, chtěl-li svou choť navštívit. Spojovací dveře mezi oběma „oddíly“ neexistují.

Za jedním ze sloupů stojí vyčkávavě nějaký pán. Je to elegantní pán, gentleman. Muž s příslovečnými šedivými spánky. Typ, jaký se líbí ženským. V Bejkově kulaté tváři čtu starostlivou otázku, jestli ten cizí chlap není snad nějaký pitomec od novin.

„Kdopak my jsme?“ Bejk jde na to mírně. Jeho postoj je jako jeho oblečení: nedbalý, velmi pohodlný, téměř ledabylý. Ti dva tvoří pozoruhodný kontrast.

„Dovolte, prosím: Siegmund.“ Host se zdvořile ukloní.

Bejk pokrčí nos. „Těší mě,“ lže nestydatě. Vzteká ho vůně parfému, kterou pan Slegmund kolem sebe marnotratně šíří. „A copak nás sem přivádí?“

„Chtěl jsem milostivé paní vyslovit svou soustrast… Jestli dovolíte, jsem prokurista Uhlmannových chemických závodů.“

Tak vida, prokurista. Považoval bych ho spíš za někoho lepšího od divadla. Jeho mimika je neobyčejně variabilní.

Před okamžikem se ještě zdvořile a úslužně usmíval, teď vyjadřuje jeho obličej hlubokou účast.

Bejk zamžourá jako kočka. „Milostivá paní zemřela.“

„Madame Zuivrová?“

Bejk zašilhá zlostně nahoru. Madame nepochybně poslouchala. Přichází nebo spíše majestátně sestupuje po schodech. Její toaleta šustí. Pan Siegmund spěchá ke schodům a způsobně čeká.

No prosím! Poklona, políbení ruky, moje úcta, milostivá. A – ach, pardon – přijměte mou hlubokou, upřímnou soustrast. „Prosím, jsem vám zcela k dispozici.“

„Amen,“ dodá Bejk zbožně. „Jestli ovšem nic nenamítáte, rád bych dřív disponoval panem Siegmundem sám.“

Skutečně, pan Siegmund je obětí ukvapené volby povolání. Políbí madame ruku, vysloví politováni, pohlédne jí konspirativně do očí a zvedne bezmocně obě ruce. Co mohu dělat, milostivá paní. Madame se dá na ústup.

Bejk má pro takovýhle ceremoniál málo pochopení. U vědomí své momentální nadřazenosti pochoduje do salónu a usadí se zase na taburetu. Pravděpodobně jej považuje už napůl za své vlastnictví.

Zdá se, že zájem pana Siegmunda na rozmluvě s Bejkem není zvlášť velký. Přijde sice za ním do salónu, ale je na něm velmi znát, že se snaží distancovat od místní policejní moci. Zhrdne nabízenou židli, pečlivě si vybere jinou se zvlášť vysokými opěradly a postaví ji bokem před stolek.

Bejk potichu bručí, ačkoliv by se od Siegmunda mohl leccos naučit. Prokurista se sice také posadí jako jiní lidé, ale velmi svědomitě vytáhne puky a srovná šosy kabátu, v radostném očekávání přehodí nohu přes nohu a vychovaně položí klobouk na koleno.

Bejk cítil, že jeho autorita je v nevážnosti. Varovně si odkašle, než řekne: „Pane Siegmunde… ostatně, jmenuji se Schwenzer. Komisař Schwenzer. Ano, a co tomu říkáte?“

„Jsem nadšen. Jako chlapec jsem toužil stát se komisařem.“

Bejk slyšitelně zafuní. Siegmund je už druhý, kdo mu dnes přichází s takovou bezelstnou nehorázností. Tohle ten dobrák snáší moc špatně.

„Vážený pane Sigismunde, snad…“

„Pardon,“ přeruší ho prokurista shovívavě, „Siegmund prosím, nikoli Sigismund!“

Bejk má co dělat, ale pro tentokrát dokáže udržet svůj cholerický temperament na uzdě. „Mohl byste mi přesto vyprávět, jak jste se dověděl o smrti svého šéfa?“

„Ach ovšem! Pan Daniel Uhlmann byl asi před hodinou tak laskav… ach, promiňte! Trapný výraz…“

„Jen se neznepokojujte,“ utěšuje ho Bejk. „A vyjádřil se Hugo Uhlmann někdy, že by…“ Bejk je skoupý na slova. Udělá jednoduše gesto, jako by si podřezával hrdlo.

„Co si to myslíte! Ne, ne! A proč také? Tak prosperující podnik, nehledě k příležitostným krizovým momentům… notabene, nemožné není ovšem nic!“

„Taktak. Ještě jsem něco… ano! Co vlastně váš prosperující podnik vyrábí?“

„Co?“ Slegmund se trochu soucitně pousměje. „Jak již jméno firmy naznačuje – chemikálie přirozeně!“

„Vida! Tedy nikoli knoflíky ke kalhotám?“

V první chvíli se mi zdá, že elegantní prokurista situaci zcela podceňuje. Usmívá se totiž, a to velmi sebejistě.

„Trousíte tu attickou sůl,“ řekne potom mírně.

Bejk zmateně zamžourá, a teď už je to jasné: Siegmunda jsme podcenili. Nevím, zda zasáhl citlivé místo najisto nebo jen náhodou, ale v každém případě se strefil. Sůl bere Bejk na vědomí jen tehdy, je-li na obtíž jeho chuťovým nervům.

„Jestliže jsem snad nedocenil relevantnost vaší otázky,“ pokračuje Siegmund s přátelským úsměvem, „pak tedy Uhlmannovy chemické závody jsou vysoce specializovaný podnik. Bude vám jistě jasné, že při běžné výrobě bychom byli sotva schopni konkurovat všemocným chemickým trustům. I my sice vyrábíme v prvé řadě prostředky k ochraně rostlin, ale omezujeme se na speciální vývoje. Naši hlavní zákazníci jsou především pěstitelé, botanické zahrady, semenářské podniky. Jedním slovem, vyrábíme speciální prostředky.“

Bejk využil té doby, aby si dal do pořádku otřesenou rovnováhu. „Se sloučeninami kyanovodíku, že?“ ptá se významně. Tím se také konečně dostane k tématu a kromě toho se vyhne nebezpečí, že bude muset doznat další mezery ve vzdělání.

„Kyanovodík?“ Siegmund se starostlivě ohlédne, jako by teď měla být prozrazena přísně střežená podniková tajemství. Jen tak mimochodem, z otázky, zda používají kyanovodíku, si přirozeně musí dovodit, že tu je přímá souvislost s úmrtím jeho šéfa. Slabý zápach dnes ráno vedle v ložnici naznačoval dosti zřetelně, že bylo použito nějakého kyanovodíkového preparátu. Otázka je jen, kdo ho použil.

„Kyanovodík,“ opakuje Siegmund, „samozřejmě kyanovodík. Tvoří důležitou součást prostředků pro hubení škůdců. Stejně jako sulfamidy, fosfáty nebo pyridin. Ovšem podíl kyanovodíku je relativně nepatrný…“

„Jste zřejmě neobyčejně dobře informován,“ přeruší ho Bejk nedůvěřivě. „Domnívám se, že jako prokurista nepřijdete často do styku přímo s výrobou.“

Siegmund pohlédne znuděně ke stropu a udělí Bejkovi tuto lekci: „Je zřejmé, že označení prokurista je odvozeno z prokury. Prokura je trochu omezená plná moc pro zástupce vedení podniku. Z toho logicky vyplývá, že musím umět rozlišit i fosfátové hnojivo od dextropuru, nemluvě už o primitivních školních vědomostech v předmětu zvaném anorganická chemie. Dokonce se vám přiznám, že jsem spolupracoval na vývoji velmi účinného prostředku pro pěstování růži a mým zákazníkem nebyl nikdo menší než bývalý pan spolkový kancléř Adenauer…“

Bejk ho přeruší tak rozhořčeným posunkem, jako by ho Adenauer osobně připravil o miliónové dědictví. Ale ještě víc ho dopaluje, že se tomu rytíři, který tu před ním sedí, nemůže dostat na kobylku, jak by si přál. Znovu změní téma.

„Znal jste svého šéfa blíž? Myslím soukromě.“

„Samozřejmě.“

„Vida, dokonce samozřejmě. Ale přesto se to skvěle hodí. Totiž… viděl jste už svého šéfa, že by neměl hotové peníze?“

Siegmund na něho hledí beze slova.

„Jestli měl Hugo Uhlmann ve zvyku chodit ustavičně s prázdnou peněženkou, zatraceně!“

„Nezaměňujete tu dva kriminální případy?“ opáčí Slegmund se zjevnou starostlivostí, ale pak zabrání možné katastrofě věcnější informací: „Pan Uhlmann měl ve zvyku nosit u sebe až příliš mnoho peněz. V maličkostech byl velkorysý, jak se říká.“

„Tak, velkorysý,“ vrčí Bejk, ale přece jen se uklidnil. „A teď: kde jste byl dnes v noci?“

„Já?“

„Vy!“

„V jaké souvislosti vás to zajímá?“

„Děláte, co můžete, abyste ztratil všechny sympatie,“ prohlásil Bejk strojeně a vynutil ze sebe upřímné prohlášení: „Pokud se v tomto směru ještě vůbec něco dá zkazit.“

„Jsem zdrcen,“ odpověděl Slegmund. „A který časový úsek svého včerejšího soukromého života vám smím vylíčit?“

„No, řekněme… Zcela jistě jste včera měl padla, že ano?“

„Jistěže, i když nikoli zrovna v noci. Kromě toho je výraz ,mít padla’, jde-li o postavení prokuristy, politováníhodný barbarismus… Ale k věci: Před osmnáctou hodinou jsem odešel z podniku, šel jsem domů Mlýnskou ulicí. Postupně jsem se vykoupal, povečeřel, převlékl a v půl osmé jsem odešel z bytu. Přejete si to přesněji, pane Schwenzere?“

„Považoval bych za důležitější, kam jste šel.“

„To je mi jasné. Tedy chtěl jsem vykonat jistou neodkladnou návštěvu.“

Bejk jen čeká.

„Ta návštěva platila madame Zuivrové.“

„Řekl jste, že jste chtěl. A…?“

„Madame Zuivrová nebyla bohužel doma.“

„Že nebyla?“ V Bejkově zamžourání je konečně zase trochu nerozhodnosti. „Kdy to bylo?“

„Asi kolem osmé.“

Je slyšet, jak Bejk skřípe zuby, protože dneska prostě s časovými údaji nemá štěstí. A pak se ptá: „Madame vám to řekla osobně?“

Při této pitomé otázce hledí Bejk na svůj protějšek takřka přívětivě. Se zadostučiněním může zaregistrovat, že Siegmund poprvé trochu vypadává z konceptu. Dosud neochvějně přívětivý prokurista se rozhlédne kolem sebe trochu bezmocně. Zřejmě má smysl jen pro drzosti na určité úrovni.

„Pan Uhlmann přirozeně,“ řekne pak nevrle.

„Pan Uhlmann byl od devatenácté hodiny na návštěvě u doktora Kippenhöfera.“

„Daniel Uhlmann!“

„A… co jste vlastně chtěl od madame?“

„Zbožňuji madame,“ reaguje Siegmund ostře.

„Prosím, prosím… ale když jste nemohl své zbožňování realizovat, co jste dělal potom? šel jste domů?“

„Ano… přirozeně ne, ne rovnou…“

„Ne rovnou, ano, přirozeně ne… člověče, to ještě žádný vědec nevyzkoumal, jak je možné, že ten váš průmysl na hubení molů s takovým prokuristou nezkrachuje, bez ohledu na starého Adenauera!“

Bejku, chtěl jsem na něj zavolat, ty jsi ale kus hovada! Konečně už měl tohohle zatraceného Siegmunda blízko onoho druhu psychasthenie, která nám tak nesmírně urychluje práci, a potom chce rozbíjet vejce vařená naměkko sochorem.

Pan Siegmund jen souhlasně přikývl, jako by uzavřel neobyčejně výhodný obchod.

„Považoval byste za nepřirozené,“ zeptal se přívětivě, „kdybych vážně uvažoval o tom, že si budu stěžovat?“

„Prima,“ zachrochtá sice Bejk, ale přesvědčivě ten jeho posměch nezni. „Najdete tady v domě spřízněnou duši.“ Ukáže ke stropu a pak spustí: „Ale nejdřív to tady spolu dokončíme. Doufám, že přece jen pochopíte, že mě skutečně zajímá, co jste dělal v noci? Tedy… domů, ne domů, tak jak to bylo doopravdy?“

„Šel jsem se trochu projít. Pohyb venku na vzduchu podporuje, jak známo, krevní oběh.“

„Projít Co jiného?“ pošklebuje se Bejk popuzeně.

„Právě. Co jiného?“

„Pane! Chcete mě… Kdy jste asi přišel domů? Vzpomenete si na to ještě?“

„Kolem jedné.“

„Co?“ Bejk vytřeští oči. „Vy tvrdíte, že jste oněch pět hodin bloudil ulicemi?“

„Procházel jsem se,“ opravuje ho Siegmund zdvořile.

„Protože jste vlastníkem akcií v obuvnické branži, co?“ Nevraživosti jsou sice dobré k tomu, aby se názory vyhranily, ale protože v tomto případě jsou dávno vyhraněné, neznamenala Bejkova poznámka nic víc, než znamená vypocený vtip na otravném večírku.

„Už jenom jedno,“ sténá Bejk ochable. „Přišel jste unaven, jak lze předpokládat, ráno před jednou do svého zpustlého staromládeneckého bytu. Jistěže se nemýlím, domnívám-li se, že jste své vyčerpané tělo okamžitě svěřil posteli?“

„Tentokrát,“ doznává Siegmund s fatálním důrazem, „se nemýlíte, milý pane komisaři.“

Bejk se vzdává jakéhokoli odporu, což je malá senzace. „Nelze pochybovat ani o tom, že jste hned nato spal. Jde jen o to, zda jste spal ještě ráno v pět hodin?“

„V tuhle hodinu se mi spí nejlépe.“

„A na to,“ pokračuje Bejk vlastně už jen ze zvyku, „nemáte přirozeně žádného svědka.“

Ještě než uslyším Siegmundovu odpověď, mám zatracený pocit, že nám předvedl ochotnické představení. Ovšem Bejk už vůbec neočekává nějakou informaci, která by měla cenu, a zírá asi jako filmový herec, když se mu po natáčení nějakého otřesného manželského cajdáku šetrně sdělí, že mu utekla žena nikoli jen ve filmu.

„Přirozeně že mám svědka,“ praví prokurista.

III.

Bejkova služební místnost vypadá obvykle jako dávná Fargova kancelář v nějakém Bohem opuštěném hnízdě Arizony po delší pěstní výměně názorů mezi znepřátelenými týmy honáků dobytka.

Dnes ne, celý den jsme byli venku. Místnost není příliš veliká, zato příšerně vysoká. Naprosto věřím tvrzení starších kolegů, že Bejk přitáhne do své kanceláře všechno, co jeho hašteřivá manželka vyhodí z bytu. Občas prý Bejk zařadí do své sbírky i užitečné předměty z různých míst činu. Celá místnost je fantastická směs komory na harampádí a historického muzea.

Bejk rozdrtil všechny útoky proti znesvěcení úřední místnosti tvrzením, že bez domácího prostředí nepřijde na kloudnou myšlenku, o dopadení nějakého zločince ani nemluvě.

Jeho psací stůl je nestvůra na nohách, které Bejk považuje za antické. Lidé, kteří se vyznají v práci s dřevem, se ho marně pokoušeli přesvědčit, že ony vysoustruhované špalky jsou ohavně nepodařená imitace nohou jezevčíka. Bejk se dá málokdy nachytat.

Teď tedy trůní za touto nestvůrou, pod zadkem má dva polštáře. Rád sedí na měkkém. Na vrchním polštáři můžeme číst nápis, vyvedený v kudrlinkách a vyšitý pěkně do půlkruhu: Jen čtvrthodinku. Bejk se podle toho řídí málokdy. Je schopen dřepět v jedné pozici celé hodiny.

„Stenogram!“

To patří mně. Bejk mě považuje za jakýsi druh osobního komputera. Nebo je to způsob, jak prakticky využít doktorského titulu, který mi on osobně propůjčil. A heslo stenogram neznamená: blok a tužku; stenogram znamená: souhrn důležitých fakt.

Poslušně je začnu odříkávat jako kolovrátek. Moc toho stejně není. Zcela bezpečně víme jen jedno, že totiž oba Uhlmannovi jsou mrtvi. Možná bychom byli něco cenného objevili, ale Bejk až příliš trvá na výčtu faktů. Až dosud jsem se oddával klamné naději, že bychom dnes mohli výjimečně skončit s prací včas. Mám toho dost.

Bejk mě vůbec neposlouchá. „Je to zamotané, co?“ přeruší mě. „Tohle panstvo! Vytáhnou to děvče Marii z postele pro sklenici vody. To by si tak mohl zkusit našinec. A čert ví, proč se lidi jako Uhlmannovi vůbec žení. Spát v jednom pokoji, to ne, děti by chtěli, kdyby to šlo, od Ježíška, o něčem jako láska se zřejmě absolutně nedá mluvit. Ti se žení tak akorát ze zvyku, asi jako vy se pořád koukáte na hodinky. Vsadil bych se, že Hugo byl včera tak ožralý, že vlezl k manželce do postele jen omylem.“

Bejk se spokojeně šklebí nad svými moudrostmi a nakonec skončí docela logickým závěrem: „Kdyby nebyli mrtví, určitě by se dneska ráno moc divili.“

Jen co je pravda, občas mu to přece jen myslí. Ale způsob, jakým své názory uplatňuje, musí člověkem zacloumat. Jestli není nějak zvlášť choulostivý při vyšetřování, tady mezi svým haraburdím si už vůbec nebere dusítko.

„Celá ta rodinka se mi nezdá,“ prohlásí bezostyšně. „Například Daniel… proč vlastně chtěl napálit toho elegána prokuristu, co?“

„Snad bychom se to dověděli, kdybychom se zeptali madame?“

Naštěstí Bejk výtku přeslechne. Ať už je to úmyslné, nebo ne, on má svého koně: Siegmunda!

„Anebo ten Sigismund!“ hartusí dál. „Byl bych mu s rozkoší vychrstl nějakou smradlavou směs z rezervoáru slavných Uhlmannových závodů do toho jeho prolhaného ksichtu! Navoněný opičák! Zbožňuje madame! Zvrácenosti Vždyť ta francouzská manželka je akorát o deset let starší než on! A pak – on má alibi právě pro dobu, kdy pravděpodobně nastala smrt! Pročpak asi?“

To je skutečně moment, o němž bychom měli spíše uvažovat než o bloudění stárnoucích srdcí. Ale Bejk se pokouší přemoci Siegmunda alespoň regresivně a nedal by se zarazit, ani kdyby hesenský rozhlas vyhlásil monarchii.

„Co jestli ten měkkýšovitý navoněný frajer lže tak krásně, jak vypadá, a přece jen v noci u madame byl? Co pak, hrdinové? A co jestli opustil vilu až po půlnoci?“

A pak se stane cosi neobvyklého. Bejk se chechtá. Chechtá se jako kdysi Pidivousek, když radostně tancoval kolem ohníčku. Dokonce Plotzki, který beze slova a takřka zapomenut sedí na odřené plyšové židli z Bejkovy kolekce, s údivem vzhlédne.

„Jen si to představte!“ Bejk dokonce zbožně sepne ruce. „Tlumené světlo, madame Zuivrová v nylonové noční košilce, rytíř Sigismund ve spodkách… Rukypolíbení, já miluji jen vás, madam. Dovolíte, milostivá? Ach, prosím, až po vás…“

„A pak jde a otráví šéfa a šéfovou,“ namítnu rychle, abych poněkud přibrzdil jeho pádící fantazii.

„A potom si nabalí jistou slečnu Richterovou z nočního baru ,Oáza’ aby měl alibi,“ dokonči Bejk neochvějně. „No dobrá, ale motiv?“

„Tady je právě ten zakopaný pes,“ přizná Bejk rozmrzele. „Motiv, který by měl smysl, nemá vlastně vůbec nikdo z nich. Dejme tomu, že jde o závod a majetek. Nikdo to nedostane do rukou. Dědicem je Frank, junior. Ten ale má ještě pár let do plnoletosti. A dost bych se divil, kdyby mu právníci určili za poručníka takového vrtichvosta jako Daniel. Užitek by z toho taky neměl. A madame? Ani ona nemůže očekávat něco, co by za to stálo, a ještě by musela mít větší štěstí než s tím Sigismundem. Ten by asi úplně utřel hubu. Což bych mu taky z plna srdce přál.“

Vtom otevře ústa Plotzki. Dělá to tak zřídkakdy, že by si teď zasloužil veřejnou pochvalu. A co poví, vůbec není bez hlavy a paty. Mrzutě řekne: „Třeba to byli všichni dohromady a chtěli založit akciovou společnost.“

Bejk se na mě podívá, jako by chtěl říci: Tak si poslechněte tu pitomost. Pak mrskne okem po Plotzkém a ptá se přísně jako ve škole: „Co je to ,attická sůl’?“

„Nevím,“ odvětí Plotzki a pokrčí rameny.

„Tak si to laskavě zjistíte,“ kušnil Bejk. „Pro mě za mě zatelefonujte latináři z gymnasia nebo kolínskému arcibiskupovi. Ale jděte s tím laskavě vedle, pokud se to dá zařídit.“

Plotzki jako beránek vstane a odejde z místnosti. Jsem si naprosto jist, že se nevrátí, dokud nebude znát zcela přesnou odpověď. Pro autokrata, jako je Bejk, je ideálním spolupracovníkem. Plotzki je hromosvod, stopař, zpovědník a obětní beránek.

„Na celém tom svinstvu něco stejně nesouhlasí,“ bručí Bejk infantilní moudrost, s jejíž pomocí se už dostali z průšvihu docela jiní lidé. „Pořád tu máme ty dva neznámé. Prý byl viděn jakýsi muž, prý byla viděna nějaká žena. Zloději, no dobrá, ale… zatraceně, těm by jistě stačily cenné věci, které chybí. Byla by to teda jen pitomá náhoda, že si vybrali právě tuto noc. Na můj vkus je té náhody příliš. A navíc ještě vražda? A k tomu vražda jedem? Nevím… stává se, že někdo z té zlodějské sebranky někoho oddělá, ale to je pak takříkajíc v sebeobraně. Ale jed? Něco takového se přece plánuje.“

Přitáhne si za stínidlo stolní lampu a vytáhne z peněženky zmuchlanou cedulku. U něho je všechno zmuchlané. Plášť, kalhoty, límec i manžety. Papíry taky, což ovšem vzhledem ke stavu jeho peněženky není žádný div. Z tohohle sešívaného kusu hovězí kůže platil pravděpodobně už Jindřich Čtvrtý svého ševce, který mu ušil sandály pro cestu do Canossy.

„Tohleto má být provizorní posudek. Jeho pohrdání je naprosto upřímné. Studovaní lidé jsou pro něho cosi jako potenciální revolucionáři, které by viděl nejradši v řetězech nebo alespoň u ledu. „Myslíte si snad, že ti řezníci vědí aspoň přibližně, na co Uhlmannovi umřeli? Houby vědí. Žvaní tady něco o sloučeninách kyanovodíku! To jsem věděl už dneska ráno při holení! Zázrak, že dokázali aspoň zjistit, že se ten krám nedostal do těl intravenózně.“

Kouká na mě vyzývavě, ale já zbožně mlčím. Když ne intravenózně, potom jedině hrdlem, a co má být?

„No,“ připomíná otcovsky, protože se mu moje chování naprosto zamlouvá, „nepozorujete, že potom jsou naši předpokládaní zloději nevinní? Uhlmannovi by je sotva přijali s otevřenou náručí, co? Ale jak jinak by se jim dostal jed do krevního oběhu? Nebo… násilím? Jak se vám líbí tato varianta?“

„Vůbec ne.“

„Právě. Jen si to představme: člověk už krásně tvrdě spí a nemyslí na nic. Ústa má pootevřená, člověk má přece věčně trochu rýmu, co? A teď přijde nějaký takový mizera, připlíží se tiše jako myš a nakape mu pár kapek jedu mezi zuby… jedenadvacet, dvaadvacet, třiadvacet – konec!“

Otřese se nechutí a praští dlaní do stolu. „Jenomže to zase nesouhlasí s tímhle blábolem. Absolutně jistí jsou si taky akorát v tom, že Uhlmannovi jsou mrtví a že museli mít relativně pokojnou, tedy bezbolestnou smrt. Pokojnou! Prima, co? Vrchní řezník mi půl hodiny bombarduje mozek latinskými žvásty a nakonec mi žalostně sdělí, že stojí před hádankou. Prokázané stopy jsou samy o sobě příliš nepatrné…. Na co, k čertu, teda umřeli?“

„Attická sůl,“ odříkává Plotzki ode dveří a v ruce drží arch papíru, na který by se vešlo vrahovo kompletní doznání. „Vtipná, duchaplná poznámka, podle starořecké krajiny Attiky, střediska…“

„Vy…“ přeruší ho Bejk mírně. „Vaše pitomost hraničí takřka s velikostí, ale… attická sůl! Středisko! Attika!“ Zamrká na mě spiklenecky a teď si zase vzpomene na původce svého momentálního vzteku. „Zatracený inteligent, ten prokurista! No, však on si ještě… pro toho ještě vymyslím speciální ,attický pepř’, přisámbůh!“

Jak řečeno, Bejk je duše nekomplikovaná. Nejdřív si vyleje zlost na Plotzkém. „A vy? Za trest teď budete užitečný. Doma stejně jen rušíte harmonii rodinného života. Tedy: potřebujeme leckteré údaje. Všechno, co je známo a zejména co je méně známo. Zajímavá je ta slečna Richterová například, údajná korunní svědkyně Siegmundova. Jděte se podívat do ,Oázy’, ale laskavě se tam nenamažte! A ten krasavec Sigismund. Jak žije, z čeho a proč. Vyhledejte někoho, kdo ho nesnáší, od toho se dozvíte i hodinu poslední soulože.“

Plotzki si skutečně dovolí nejasně naznačit úsměv, když se obrací. Vždyť nemusí chodit daleko, kdyby bral Bejkovu poslední větu doslova.

Bejk se za ním nemístně zubí. „O čem jsme mluvili, když nás Plotzki přerušil? Aha, ten posudek… že?“

„Ještě značně neurčitý,“ shledávám.

„Neurčitý,“ říká Bejk zlostně. „Tak se nemáte vyjadřovat, vážený! Vyjádřil jsem se taky tak podobně a hned se mnou vyběhli. Sice zdvořile, to zase oni jsou takoví, ale venku jsem byl stejně. Kdybych je totiž rušil v jejich zkoumání ještě déle, rozpadly by se prý i zbytky stop, a nakonec by museli na úmrtní list jako příčinu smrti načmárat oboustranný zápal plic.“

Shodí nešťastný posudek jednoduše se stolu. „Pro mě za mě třeba syfilidu,“ bručí odmítavě.

Poslouchám jen na půl ucha. „Říkáte… jestli jsou stopy jedu už teď velmi nepatrné, je možné, že obětem byl jed podán několik hodin před smrti. Nějaký prostředek, který působí pomalu, by například mohl vysvětlit snad i dobu úmrtí. Měli by pak oba neznámí s tou věcí ještě něco společného? Nebo že by zrovna? Kdopak tvrdí, že měli spadeno jen na pár těch cenných věcí?“

Jen jsem to řekl, je mi jasné, že jsem se neodpustitelně provinil proti interním pravidlům hry. Ale hleďme, Bejk neřve, neušklíbá se, ani nesahá po pevných předmětech. Bejk se ptá docela rozumně: „A na co jiného?“

„To nevím… třeba na nějaký objev?“

„V ložnici? A vůbec, mladý muži, kdyby existoval nějaký objev a kdyby o něm neznámí věděli, pak by přinejmenším věděli taky, že Hugo schovával každou maličkost v podniku. Ale dobrá…“ Bejk zavzdychá, s námahou se zvedne a dělá pohyby, které by se při dobré vůli daly označit jako dřepy.

„Možná. Ale je taky možné, že obě ranní ptáčata tu byla za úplně jiným účelem. Lhal Daniel, lhala madame a ten attický Sigismund jakbysmet. A Maria? – Každý mohl, jeden dokonce musel zamlčet, že měl návštěvu. A určitě měl k tomu důvod. A vůbec, patřili ti tajemní hosté k sobě? Třeba vlezl jeden druhému do zelí? Nebo vzali strachy do zaječích, když narazili na mrtvoly?“

„Pak by ale přece jenom něco hledali?“

„Vy stejně jednou skončíte v nějakém ministerstvu,“ uráží Bejk, ale kupodivu to zní trochu blahovolně. „Ale nic by nenašli, ti noční ptáci. A protože to taky mohli být jen statisti a protože za tou historií musí pak vězet víc než obyčejná dvojnásobná vražda, mohlo by to být za těchto okolností dnes v noci v té vile trochu neklidné, co?“

Zapíná si energicky plášť. Zdvořile ho upozorňuji, že mu bude jeden knoflík přebývat. Střelí po mně káravým pohledem, ale přece jen se zapne znovu. Někdy si dělám iluze, že by z něho přece jen bylo možno udělat užitečného člena lidské společnosti.

„Mám hlad,“ řekne potom, a moje předčasné iluze opět vadnou. Počítá zřejmě s tím, že ho pozvu. Mumlám cosi o mrzkém žoldu v nižších platových skupinách, ale Bejk se nedá zmýlit, když jde o jeho prospěch.

„Mě můžete oblažit hrachem se slaninou.“

Odevzdaně kývnu, protože kdybych odmítl, dá mi to znát ještě v den, kdy půjde s parádou do penze. Zato vlastnoručně zhasne stropní světlo a otevře úslužně dveře.

Poslední iluzi zničí na chodbě. „Hrách se slaninou,“ zachrochtá, „je znamenitý předkrm, vzbuzuje chuť k jídlu.“

„Nic podezřelého,“ hlásí tiše náš muž před zahradou vily v ulici Korunního prince č. 45. Bejk slabě kývne. Když to řekne kriminální asistent Rieger, je možno se na to spolehnout.

„Ztraťte se ve tmě.“ Bejk naznačí své pověstné gesto. „Dovnitř pustit každého, kdo po tom zatouží, ven nesmí nikdo, jasné?“ Rieger beze slova zmizí v průjezdu protějšího domu. Až pod střechou tam svítí slabé světlo. Pan studióz pořád ještě bifluje.

„Tak doktore, jdem na to!“ Bejk mi vrazí pěst do boku. „Raději tam vlezem zezadu!“

Za pět minut se s námahou prodírám hustým houštím ptačího zobu, které ohraničuje Uhlmannův pozemek zezadu. Bejk se probojovává za mnou jako prchající slon v Serengeti.

Ani náš druhý muž, který hlídal zde, nezpozoroval nic podezřelého. Holé keře nás sotva kryjí, a tak se tedy plížíme k domu. Nahoře vpravo svítí světlo ve dvou oknech. To musí být u madame. Jinak je všude tma.

Dovnitř se dostaneme snadno. Bejk je vlastníkem klíčů, které se přesně hodí do zámku. Pečlivě zase zamyká. V domě je naprostý klid Všude ticho. Temné mlčení.

„Zůstanu hned dole,“ šeptá Bejk, když stojíme v hale. Jeho šepot se rozléhá jako z naplno puštěného stereo přijímače. „A vy se vytratíte nahoru. Nejlíp když se utáboříte na odpočívadle k podkroví. Ale bacha, Juniorův pokoj je hned vedle!“

„Bude to nuda, co?“

„No a?“

Jemu se to mluví. Dokáže dřepět na jednom místě celé hodiny. Ale… kam to teď leze? Slyším, jak otvírá dveře a vskrytu nadává.

„Idiote,“ zavrčí, když rozsvítím baterku. Ale vidím dost. Bejk je starý praktik. Přináší ze salónu taburet. Nepovažuji za vyloučené, že v dohledné době bude toto štokrle patřit k inventáři naší služební místnosti.

Po hodině osamělé noční hlídky mám pocit, jako bych seděl v termitím hnízdě. Schody jsou zatraceně tvrdé, i když na nich leží běhoun. Ale musí-li člověk stát, je to i stejně namáhavé ve vile jako na rohu ulice. V domě se skoro nic nepohnulo. Před nějakou chvílí se ozvalo šumění odtékající vody. Jinak nic. Ticho, tma a nuda. Pitomý nápad od Bejka, tohle noční hlídání.

On tomu ovšem říká intuice. Velmi vlídně mi mezi vývarem z kostí a pečenou telecí ledvinou vysvětlil, že musíme studovat noční život lepších kruhů, což bude jakýsi přídavek ke skromné večeři. Má prý nějaké tušení.

Já mám teď taky tušení, a totiž to, že Bejk spokojeně spí. Před chvílí kašlal tak bezstarostně a hlasitě, jak člověk kašle jen ve spánku. Mrzutě se dívám na svítící ciferník svých hodinek. Půl jedenácté. Už je noc. A já jsem tak zatraceně unavený. Zívám, až mi stoupají slzy do očí, taky je tu chladno, zdá se, že termiti se rozmnožili – čert aby vzal všechny intuice…

Rychlostí blesku se probudím, když mě něco praští do hlavy. Bejk! Moje první myšlenka je jen zlá předtucha. Moje druhá ještě také. A teprve třetí myšlenka – leknutí bolest zřejmě předchází: Ten dobytek mi vrazil svým hranatým kolenem rovnou mezi oči!

Leknutí trvá. Vyletím, ruka sáhne do prázdna. Nedobrovolně se opřu o zábradlí. Je to ostatně velmi panské zábradlí, ne taková napodobenina jako v laciných činžácích, kde si člověk zadře každou chvíli třísku a malé děti, když se o ně opřou, octnou se v nebezpečí života. Toto zábradlí je krásná umělecká práce, dokonale lištovaná, povrch je ze solidního dubového dřeva a tvoří mírně prohnutý žlábek, široký skoro půl metru. Jako skluzavka.

Skluzavka? K čertu, teď slyším šustot… Dole zařve Bejk jako bezbranný hlídač v zoologické zahradě, kterého pronásleduje rozzuřený nosorožec. Rozsvítím baterku a vidím svého šéfa, jak leze po šedých a červených dlaždičkách jako batole.

A přes něho, jako by čekal jen na světlo, skočí v témž okamžiku nějaký muž. Plně respektuje Bejkovy intuice, límec pláště má vyhrnutý, na kratičký moment zahlédnu ještě výrazně vystupující splétaný vzorek jeho černých gumových podrážek. A pak je pryč. Bez hlesu, jako když se sfoukne plamínek zápalky.

Zato tady nahoře je rázem živo. Rozsvítí se ostré světlo. Za mnou se vyřítí ze svého pokoje Frank Uhlmann, kolem rohu přichvátá madame Zuivrová. Oba jsou zcela oblečeni, jako kdyby byli podobná překvapení očekávali. Jen strýc Daniel spí zřejmě hlubokým spánkem spravedlivých.

„Doktore!“ Bejkův výkřik o pomoc naruší chod mých myšlenek.

„Můj bože,“ běduje madame jako na heslo, „tak rychle, lékaře! Copak neslyšíte?“

Abych neslyšel! Její bědování zní spíš, jako by zpívala Aleluja! Pak konečně seběhnu se schodů.

Bejk se právě s námahou zvedá. „Honem za tím chlapem!“ Řítím se ke dveřím. Jsou dokořán otevřené. Venku je klid. U zahradní branky narazím na Riegera.

„Máte ho?“

„Koho?“

„Zatraceně! Toho chlapa, člověče!“

Rieger zavrtí soucitně hlavou. „Tudy nešel nikdo dovnitř a ani nikdo ven.“ Pak na mě se zlou předtuchou pohlédne, poškrábe se na krku a zamumlá: „Náš kamarád tam vzadu asi zaspal premiéru, co?“

Tak prosím! Spali jsme všichni. Ale já tuhle bryndu Bejkovi z plna srdce přeju. To jsou ty jeho nesmyslně staromódní metody. Tady hlídka, tam hlídka, a všichni dostanou otcovské ponaučení, aby pěkně dávali pozor. I ve vývojových zemích už pracuje policie s perfektními technickými pomocnými prostředky.

Nemá to sice smysl, ale rychle ještě přikazuji Riegrovi, aby byl nanejvýš ostražitý, a běžím zpátky k Bejkovi. Je v péči madame Zuivrové a vypadá poněkud poškozeně. Přes levou tvář, od brady až k uchu, se mu táhne jizva, ze které se řine krev. Jeho pravé oko nebude v dohledné době skoro vůbec k potřebě. Může být ještě rád, že tajemný návštěvník neměl na botách cvočky.

Bejk sténá a nadává. Bez ohledu na madame. Nevím, jestli ta dáma chápe byť zlomek jeho slavnostního projevu. Každopádně však pozorně poslouchá.

„Nic,“ hlásím co možná klidně.

Bejk skřípe zuby a střídavě si otírá rukávem pláště použitelné oko a klobouk, který drží v ruce. Pak si ho narazí na hlavu a považuje zatím svou regeneraci za skončenou.

Ale teď se do toho rezolutně vloží madame. „Pojďte se mnou. Mám nahoře lékárničku. Pro všechny případy musíme dát trochu jódu…“

Bejk na ni zkoumavě upře oko, pokusí se zamžourat a potlačí zasténáni. Zřejmě pojal totéž podezření jako já, že totiž madame má zřejmě v zásobě pravý jód a nikoli nepálivou tinkturu. Ale přesto souhlasí.

Její pokoj, to jsou pruská kasárna v měsíčním světle. Holý, střízlivý, nepřátelský. Nábytek stojí v přísném zákrytu. Skoro má člověk chuť zavelet: „Pochodem vchod!“

I Bejk na to kouká svým okem vyloženě soucitně. Skoro nesměle si sedá na roh dřevěné rohové lavice a ochotně nastavuje madame porouchaný obličej. Není žádná měkkota. Nevydá ani hlásku, když se dáma horlivě pustí do první pomoci.

Dokonce zdvořile poděkuje, když madame zase uzavírá lahvičku. „Klidně bych si to zopákl…“

Madame teď vším právem očekává protislužbu. „Co se to tu stalo?“

„Nemám tušení,“ lže Bejk drze, „něco mě nakoplo do obličeje. Není to snad vidět?“

„Že by strašidlo?“ otáže se madame dotčeně.

„Možná. Ale zcela jistě nebylo zdejší.“

„Jak to myslíte?“ Má pravdu. Bejk se vyjadřuje mizerně.

„Představte si, ten neřád uměl mluvit. A ještě k tomu cizí řečí. Supěl totiž: Mamma mia!“

„Třeba i strašidla v tomto domě milují Itálii.“ Taky musím někdy říci něco vtipného. Bejk se uznale šklebí. To jsem u něho ještě neviděl.

Ale stejně je to pořád ten starý Bejk. V návalu klasického šovinismu kušní: „Jen ať laskavě mluví německy!“

Panovačně kývne, a rychle otevře dveře. Znovu kývne – smím jít napřed. Bejk zachovává tradice. Přede dveřmi se ještě mimochodem optá: „Ostatně, kde jste byla včera večer kolem osmé hodiny?“

„Já?“

„Vy.“

Madame viditelně chladne. „Pokud si vzpomínám, o tomto tématu jsme si už řekli všechno.“

„Moje paměť!“ sténá Bejk trpitelsky. Teatrální pohyb ruky k čelu má účinně podpořit dojem, že si teď chudák nic nepamatuje.

„Dobrá, byla jsem tady v tomto pokoji.“

„Ach!“ Bejk se neobyčejně rychle uzdravuje. „Jak si ale vysvětlíte, že jeden člen vaší rodiny, totiž pan Daniel Uhlmann, zcela klidně tvrdí, že jste v této době doma vůbec nebyla?“

„Ten lotr!“

Bejk přikývne téměř nábožně. „Co kdybychom se toho lotra hned zeptali, madame? Buďte tak laskavá a veďte nás.“

To s tím vedením je přirozeně obrovská blbost. Daniel Uhlmann bydlí v témž poschodí, o troje dveře dál. Madame jen s nechutí dojde až k Danielovým dveřím, pak se zarputile zastaví.

„Přes tenhle práh nepřekročím!“

K mému úžasu Bejk respektuje její zásady. Energicky zaklepe na dřevo. Nic. Pohlédne na mě, jako kdyby mě usvědčoval, a zabubnuje na dveře znovu, tentokrát silněji. Zase nic Bejk stiskne kliku. Dveře okamžitě povolí. Bejkova ruka šustí po tapetě k vypínači. Záplava světla se vyřine z třpytícího se lustru, který by se hodil spíše do herny nebo do kasina.

„Podivné, co?“ zachrochtá Bejk spokojeně.

Na tmavomodrém peršanu leží bez hnutí Daniel Uhlmann.

S muži od záchranné služby se překvapivě vynoří Plotzki.

„Pane komisaři… co, co se to…?“

„Co vy tu vůbec hledáte?“ Bejk ignoruje Plotzkého soucit.

„Myslel jsem… Rieger mi řekl…“

„Myslel… Někdo myslel… Zatraceně, chci vědět, co tu hledáte?“

Plotzki se narovná. „V Siegmundově věci, pane komisaři. Opustil svůj byt před jedenadvacátou hodinou, šel pěšky přes polovinu města a před nějakou dobou skončil tady blízko, necelých sto metrů to je, v kavárně ,Anděl’.“

Bejk zasténá. „U všech čertů! Co tu hledáte?“

„Drobná porucha,“ pokračuje Plotzki nevrle a monotonně. „Ten Siegmund… stál jsem před ,Andělem’ skoro hodinu. Pak se mi to zdálo divné, a tak jsem šel dovnitř. Moc se mi nechtělo, vždyť mě zná. Každopádně… Siegmund tam nebyl.“

„Ale svůj příkaz ještě znáte, ne?“

Plotzki zná i svého šéfa. Beze slova udělá čelem vzad a chladnokrevně seběhne po schodech dolů. Můžeme si být naprosto jisti, že zbytek noci bude obléhat Siegmundův byt jako Tilly pevnost Magdeburg.

„Hlídat před ,Andělem’,“ vrčí za ním Bejk. „A vůbec, ta věc musí mít stejně nějaký háček. Že si Siegmund všiml, že má Plotzkého v patách, dobrá, to se stává. Ale proč ten chlap leze do těchhle končin, které jsou pro něho nebezpečné? A navíc se beze stopy vypaří? Že by ještě jedno strašidlo?“

Odpověď mi ušetří mládenci od záchranky. Právě nesou kolem Daniela Uhlmanna. Jeho obličej vykazuje zlé nakládání právě tak jako Bejkův.

Můj šéf nemaří čas ani pohledem na něj, ani soucitem. Zleze pln rozhodnosti schodiště do podkroví, pohlédne na hodinky a nabádá mě, abych sebou pohnul. „Tak do toho, doktore! Když sebou mrsknem, ještě to stihneme!“

Jeho ctižádost neumdlévá. Pro něho je triumfem kriminalistického ingenia, může-li ještě v týž den, kdy byl zločin spáchán, zatknout alespoň podezřelého. Je už sice skoro půl dvanácté, šance je jak pro lovce, tak pro kořist fifty-fifty, ale ctižádost je matka úspěchu.

Bejk nahoře buší špičkami bot do dveří Mariina pokoje. Je slyšet, jak uvnitř zaskřípe postel; Bejkovi uplývají drahocenné vteřiny, jichž nemůže využít.

„Uno momento!“

Maria bojácně otevírá. Před ňadry si ustrašeně přidržuje černý vlněný šátek velikosti ubrusu. Stojí před námi bosa, na dlouhých, hnědých nohou.

Bejk ji jednoduše odstrkuje. Dívka na mě hledí s obavou, tázavě. Mohu jen kradmo pokrčit rameny: Bejk je šéf, take it easy, nebo co se při takových příležitostech v Itálii říká.

Dupe vehementně podkrovním pokojem, což pro něho není bez nebezpečí. Pokoj totiž sestává zejména ze šikmých stěn, okno je v hlubokém výklenku. Naproti tomu zařízení je kupodivu elegantní, i když se o nějakém stylu nedá mluvit. Vsadil bych se, že je to nábytek, který padl za oběť změně vkusu majitelů vily.

Bejk se hrabe se záviděníhodnou vitalitou v šuplících a rozhazuje krásně srovnané prádlo. Jeho počínání je zdánlivě bez systému, jako by tak řádil jen pro své potěšení. Ale já ho znám. Vůbec nehledá něco určitého. A já vím, že číhá na každé Mariino hnutí. Děvče stojí zatím vedle mne a nehýbe se. Velké černé oči nespouští z komisařových rukou. Musí jí být chladno, dveře jsou otevřené. Když komisař zvedne lampu na jejím nočním stolku, dívka sebou mimoděk škubne. Bejk, spokojen sám se sebou, zabručí a téměř znuděně vyloví z dutého porcelánového stojánku lampy arch dopisního papíru.

„Pojďte sem!“

Maria se k němu přiblíží, váhavě a bez hlesu. „Co to je?“

„Dopis… myslím.“

„Nepovídejte!“ Bejk se doopravdy ušklíbne, potom ale tvrdě popadne děvče za předloktí. „Tak ven s tím – jak se jmenuje ten tvůj klošard?“

Maria se mu pokouší vytrhnout. Oči jí divoce jiskří, Etna před výbuchem. Ale Bejk nemá jen povahu býka. Má i sílu. Maria zakoktá několik slov ve své mateřštině, pak začne divoce křičet. Na okamžik mi připomíná nájemnici neapolského činžáku, když se na zadním dvoře temperamentně hádá o nějakou maličkost. Bejk ji pobaveně pozoruje a náhle jí zakroutí paži dozadu.

„Tak ticho, komteso,“ vrčí varovně. „A především zůstaň u tématu, jasné? To tvoje štěbetání se může líbit někde na schůzi, na mě ale dojem nedělá. A teď spusť! Jak se jmenuje ten tvůj makarón? Co? Mám si s ním něco vyřídit, s chlapcem… tady, podívej se na mě!“

Nemohla by to udělat, ani kdyby chtěla. Jak ji surově drží vzadu za paži, nutí ji shýbat se stále hlouběji, velký černý šátek se jí svezl z ramen. Bejk podupává, jako by to neviděl. Hergotsakra… to je zatracené svinstvo, tohle všechno. Měl bych prostě…

Náhle mě však výkřik zprostí povinnosti klást svému šéfovi otevřený odpor.

„Okamžitě pusťte to děvče!“

Bejk těžkopádně otočí hlavu. Na chodbě, sotva metr za mnou, stojí Frank Uhlmann. Je velký, až příliš velký na svůj věk. A v ruce drží pistoli je to sice jen plynová pistole, jaká je k dostání v obchodě, ale přece jen! Vždyť je mu šestnáct!

A zase mi ten chlapec někoho připomíná, zase mám dojem, že ho odněkud znám. Vlastně ne jeho samotného, ale něco v jeho postoji, drženi. Jak tu stojí, jedno rameno vystrčené jako k obraně, zúžené oči, ohnutou paži zapřenou o bok… přesná kopie supermana.

„Zakazuji vám takové výtržnosti v tomto domě!“

Ale ale! Je sice arogantní, ale ještě by se to dalo kvalifikovat jako sebeobrana. A Bejk, protože mu překážejí zranění v obličeji, nemůže ani výsměšně mhouřit oči, ani spiklenecky pomrkávat. Ale stejně nebere příliš vážně fakt, že mu junior hodil rukavici. Přitlačí krátce na Mariinu paži, děvče vykřikne.

Frankův obličej pod krátce přistřiženými, na pěšinku učesanými vlasy pomalu červená. Stydí se. Snad dokonce za nás, za policii. Ale ne, nespouští oči z Marie. Děvče stojí hluboko sehnuté. V širokém výstřihu noční košile je vidět všechno, co je na mladém děvčeti k vidění. Pro Bejka to v tomto okamžiku nehraje roli, stojí za Marií.

Pro Franka Uhlmanna je to příliš.

„Vy prase,“ oddychuje těžce. Ruka s plynovou pistolí se chvěje, ale chlapec váhá. Teď jsem skoro zvědav, co bude dělat. Situace si od něho žádá činy. Střílet, vrhnout se na Bejka, nebo mu aspoň vynadat.

Ne, hrdina to ještě není. „Ten muž se jmenuje Césare Machelli, svobodárna na Kaiserstrasse,“ řekne nakonec. Bejk velkomyslně kývne a ochotně děvče pustí. Ale to „prase“ chlapci neodpustí, i když se teď zachrání vtipem.

„Ten klacek asi taky miluje Itálii, co?“

V.

Naše nemocnice má přesně tytéž nedostatky jako všechny jiné nemocnice. Stojí ve velmi frekventované ulici a její kapacita bezpochyby nestačí. To poslední by bylo možno sice změnit, ale stojí to peníze. Kromě toho má náš hřbitov ještě dost volného místa.

Budova je to však pěkná. Je prý i prakticky zařízená. Ale malá je přesto. Při budování parkoviště se počítalo zřejmě s landauery a nájemnými kočáry, a jeho možnosti se ještě podstatně zmenšily od té doby, co na témž pozemku vyrostla před starým vchodem škatule z betonu, skla a mosazi. Tato konstrukce působí sice velmi vznešeně, napůl jako botanická zahrada a napůl jako hlavní vchod pojišťovny, ale pacienti z toho moc nemají.

Je ráno, sedm minut po sedmé. Plavovlasá sestřička u příjmu nás považuje za vetřelce. Také před ní stojíme poněkud nesměle. Tyhle zatracené vrátnice se musely stavět pořádně zvýšené, což je ďábelský vynález. Pacienti, kdož vstupujete do tohoto domu, stáváte se prosebníky.

Bejk se za ten nepatrný zbytek noci, kdy mohl spát, docela slušně zregeneroval. Opravdu může zase mžourat oběma očima. Zdá se také, že je hrdý na svá zranění, protože si jizvu přes tvář ani nezalepil náplastí. A okolí jeho pravého oka hraje do modra a do zelena.

„Do ambulance musíte vedlejším vchodem,“ odbude nás unáhleně hezká dívenka za sklem.

„Prima,“ říká Bejk jemně. Zřejmě je už zase ve své kůži. „Jen tak pokračujte, a budete tam ještě přede mnou.“

Užasle vykulí oči. Krásné, světle modré oči. Hezoučká kočička. Je to bída, že něco takového musí chřadnout za zdmi napuštěnými lyzolem.

Bejkova drzost způsobila, že sestřička energicky popadla telefonní sluchátko. Okamžik je třímá jako válečnou sekeru, a Bejk se patrně obává, aby tímto kusem umělé hmoty záporně neovlivnila proces hojení na jeho tváři. S námahou se zašklebí a sáhne do kapsy. Bože, je ten svět ale špatný. Dívenka zbledne a vydechne si až tehdy, kdy Bejk místo kanónu vytáhne z kapsy svou služební známku.

„Prosím?“ Sestřička je rázem plná ochoty.

Také Bejk smířlivě zamžourá. „Máme tady zákazníka. Uhlmann, Daniel Uhlmann. Odvezli ho sem před půlnocí.“

„Uhlmann? Okamžik!“ Chvatně listuje v tlusté knize, až se zase dostane na stránku, u které začala. „Tady, pokoj třiačtyřicet… Ale napřed musíte k doktoru Wolfovi. Tam po chodbě, prosím. Třetí dveře vpravo. Ohlásím vás.“

Pan doktor vypadá jako dobrák. „Dobré ráno.“

„Dobrejtro.“ Dr. Wolf stojí vedle svého psacího stolu. Bejk sáhne opět do kapsy. Doktor se svědomitě přesvědčí, co jsme zač, a odměřeně kývne.

„Pan Uhlmann tedy…“ řekne vážně. Při jeho hlasu by se dobře usínalo. „Nic nebezpečného. Slabý otřes mozku. Za dva týdny bude v naprostém pořádku. Jinak…“ Pokrčí bez zájmu rameny. „Místní zranění, krvácení, to je obvyklé. Nějaká dopravní nehoda? Ostatně…“ Mohl by to být posměch, co mu hraje kolem koutků úst, „vy jste se snad také naboural?“

„Vyšetřujeme vraždu,“ zavrčí Bejk podrážděně. Dr. Wolf se spokojí i s tím. Udělá gesto, jako by nás zval dále. Číslo 43 není daleko. Je to pokoj s jedním lůžkem, jak to ostatně Bejk v noci požadoval.

Daniel Uhlmann sebou vyděšeně škubne, když otevřeme dveře. Pytlík s ledem mu sklouzne s čela a rozplácne se na podlaze. Ostatně strýčkovi Danielovi nehrozí nebezpečí života. Pytlík s ledem je položen zpět na své místo, doktor deset vteřin kontroluje puls, je to čistá formalita. Potom nedbale kývne a odchází.

„Vy… také?“ Daniel zírá na Bejka a trochu přitom přehání.

„Taky.“ Bejk spiklenecky přikývne, stejné utrpení lidi sbližuje. Zvuk jeho hlasu je takřka nadpozemsky jemný, jako úder klavírního virtuóza světového formátu. „Vy nám ale působíte starost, milý příteli.“

Danielovy ruce běhají po přikrývce sem a tam.

„Jak se to vlastně stalo?“ táže se Bejk s účastí.

„Nemám tušení… opravdu, já to nevím, můžete mi to věřit!“

„Nic neviděl, nic neslyšel?“

„Určitě ne. Najednou, ani nevím, kolik mohlo být hodin… musel jsem dřímat na gauči, když mě někdo ve tmě vyburcoval a… vidíte sám.“

Milý strýček Daniel musel dostat příšerný výprask. Ale od koho? A proč? A jak se ten chlap dostal do pokoje? A kde zůstal po svém nepříliš přátelském výstupu?

Daniel Uhlmann o ničem neví.

„Tenhle zákazník stojí za bačkoru,“ prohlašuje Bejk pohrdavě, jako by byl obchodní zástupce a prodával pračky, a kráčí ke dveřím. Ale přirozeně ještě neodchází. Dveře jsou jeho slabost. „Ještě něco… Proč jste vlastně předevčírem večer napálil pana Siegmunda?“

„Siegmunda… předevčírem?“

„Siegmunda, předevčírem.“ Bejk po něm zlostně papouškuje. „Nebo jste mu snad před dvacátou hodinou neřekl, že madame Zuivrová není doma?“

Daniel zavře oči a posune si nervózně pytlík s ledem hlouběji do čela. Potom plačtivě skuhrá: „Bože, má hlava! Na některé věci si už vůbec nemohu vzpomenout!“

„Trapné,“ kárá ho Bejk bez známky soucitu, „velmi trapné pro vás.“

„Mučíte těžce nemocného člověka,“ šeptá Daniel nejasně, ale potom se zeptá docela rozumně: „Proč vlastně?“

„Protože vás bez sebemenších zábran dám zavřít, pokud se vaše paměť během čtyřiadvaceti hodin velmi výrazně nezlepší. A to pro podezření z vraždy, jasné?“

Zavírám chvatně dveře. Občas je Bejk schopen všeho. Přichází však za mnou jaksi způsobně. Sestřička ve vrátnici po nás kouká zvědavě. Moc hezká kočička. Toužebně se otáčím. Jsem pro ni vzduch. Škoda.

Otázka dr. Wolfa, zda se Bejk náhodou nepřipletl do nějaké dopravní nehody, byla přímo jasnovidná. Bejk totiž jezdí tak, jaký je sám: brutálně a bezohledně. Náš starý volkswagen podle toho vypadá, je pomačkaný jaksepatří. S těmi odřeninami a šrámy se docela dobře hodí k Bejkovi.

A já jsem neměl svého šéfa dráždit. Bejk mete ulicemi jako popálená svině, aby si vyslechl Plotzkého zprávu. Pro něho je naše archa spíš užitečný vynález k odreagování příležitostných komplexů než nepostradatelný prostředek k pohybu vpřed.

„Mluvíte italsky?“ zeptal se mě najednou.

„Já? Ne.“ Italština se při drezúře nevyučuje.

„To jsem si myslel,“ konstatuje Bejk s viditelným uspokojením a dá zabrat pedálům. „Jistě nic nenamítáte proti jedné kávě.“ Ukáže rozkazovačně na kavárnu „Anděl“ a s úšklebkem nadzvedne klobouk. Odpor je při Bejkově tvrdohlavosti poloviční sebevražda. Nezbývá mi nic jiného, než poslušně vylézt z archy.

„Na hodinku,“ připomíná Bejk, jako bych byl já prosil o přestávku na oddech.

Čert aby tě vzal, říkám si v duchu, což je sice ode mne strašně upřímné, ale naprosto bezcenné. Volkswagen dávno vymetá další zatáčku.

Bejk je lotr, přisámbůh.

Kavárna „Anděl“ snad plně vyhovuje i vysokým nárokům, možná že je úplně prvotřídní – ale ráno, pět minut po osmé, je především zavřená. Ostatně, káva jistá působí blahodárně v mnoha životních situacích, ale momentálně by mi nechutnala ani ta s reklamním černouškem.

Bejkovo chování naznačuje, že plánuje jeden ze svých sólových výstupů. To se stává vždycky, když se objeví důležité detaily, které opravňují k jistým nadějím.

Mluvíte italsky! Jasné, jde o ten dopis z Mariina pokoje. Bejk ho stopil v kapse jako automat minci. Přitom může být tento dopis enormně důležitý. Ale přece ne jen pro něho! Jsme přece tři muži na tentýž případ!

A tak tu stojím a cvičím se v lhostejnosti. Ale kdyby byla lhostejnost při výcviku učebním předmětem, určitě bych u zkoušky proletěl. Po několika minutách ve mně vzklíčí přání, že bych měl konečně vypadnout z role pouhého statisty. To ovšem není méně nebezpečné než naložit dvě kila ekrazitu do přetopených kamen. Bejk nejen že sedl pevně v sedle, on je k němu přirostlý. Ještě si nejsem zcela jistý, zda smíme tu a tam jet na koni s ním, čí zda mu smíme jen přidržet třmeny.

Náhoda je někdy dobrý režisér. Z postranního vchodu kavárny vychází právě jakýsi hubeňour je bez kabátu, bez klobouku, a rázuje si to dlouhými kroky dolů po ulici Korunního prince. Daleko tedy bydlet nemůže. A jako by i on měl co dělat s vysoce explozivními třaskavinami, opatrně nese balíček, zabalený v bílém papíru, na jedné ruce před sebou. Ale doopravdy si ho povšimnu až tehdy, kdy zmizí v domě proti vile Uhlmannových.

Bez klobouku? Bez kabátu? To bude ten student. A už nakládám první gramy ekrazitu do kamen. Jdu za ním.

Každý krok po nesčetných schodech do podkroví mě přivádí blíže k slávě, nebo ke zkáze. To zatím ještě nevím. Vím jenom tolik, že naše budoucí inteligence spěje ke hvězdám po kamenitých stezkách.

Kdysi jsem četl, že ve srovnání s jinými státy na obdobném stupni vývoje nevytváří naše Spolková republika odpovídající předpoklady pro dostatečný počet vysokoškolského studentstva. I když je to samo o sobě nepochopitelné, pak už mi vůbec nejde na rozum, proč jsou ti, kteří vůbec smějí studovat, na tom hůř než naši služební psi. Tady nahoře mezi krokvemi, hrubě omítnutými komíny, vyřazeným nábytkem a pověšeným prádlem by snad byla šťastná vybombardovaná rodina těsně po válce.

Tady také nelze zabloudit, je tu jen jeden ohraničený prostor a jen jedny dveře. Zaklepu.

„Come in!“ ozve se zevnitř hlas ohromující optimismem.

Moje obavy jsou ještě překonány. Místnost je „vytapetována“ holými lisovanými deskami. Útulné to tu tedy není. A přece sedí ten dlouhán spokojeně v hlavách rozházené postele. Při pohledu zblízka skládá se jeho obličej převážně ze zrzavých vlasů a plh.

„Posaďte se,“ zakokrhá s plnými ústy. Jeho zdvořilost je v rozporu s běžným názorem, že chudáci nemají chování. Jenomže jeho vyzvání se ukáže jako nevhodné. Sedadlo i opěradlo jediné židle jsou plné knih a kusů oděvu. A co se tam nevejde, knihy, sešity, skripta, to všechno leží v dokonale uměleckém nepořádku na psací desce otlučeného sekretáře z doby biedermeyeru.

„Pardon, Veledůstojnosti,“ kokrhá dále a účinlivě vyskočí. S jistou námahou zvedne židli a jednoduše vyklopí celou zátěž na druhý konec postele. „Prosím, posaďte se.“

Teď to jakž takž jde. Jenom se člověk nesmí na židli hýbat příliš impulsívně.

„Kteroupak splátku mám zaplatit?“ Ten kluk má humor, jen co je pravda!

„Nemám tušení.“

„Jste mi velmi sympatický,“ přizná bezstarostně a loví z bílého balíčku pestrou hmotu. „Dneska je svátek,“ vysvětluje. „Zbytky koláče. A tohle všechno za tři groše… přednostní cena, dvakrát týdně.“ Hledím zdvořile stranou.

Vykládá si to nesprávně. „Nenechte se mýlit, velevážený! Mně je úplně jedno, jestli jím třešňový koláč rozmačkaný nebo z míšeňského porcelánu.“

Jeho představa o životní úrovni harmonuje s jeho domácím prostředím. Nevidím nic, co by opravňovalo jeho otázku, kterou splátku má zrovna zaplatit. Dnes se sice dostanou na splátky i rakve, ale i ty jsou pak přinejmenším nové. Ale tady je jen staré harampádí, včetně rádia, stařičkého „Lorenze“, ze kterého mohl štěkat svá hesla už Goebbels.

„Když nejste zástupce, pak jste určitě od kriminálky… nebo ne?“

„Uhodl,“ řeknu pln uznání. „Měl bych ještě pár otázek ohledně vaší výpovědi.“

„Vám se nelíbí?“

„Nějak obzvlášť ne.“

„Nějaký zádrhel?“

„Přibližně. Nebylo by možné, že jste se v jednom bodě zmýlil?“

„V kterém?“

„No, třeba to nebyla žena?“

„Byla to žena.“ Pohlédne na mě s výčitkou. „No dobrá,“ vrtám nenápadně dál; „a nemohla to být ta služebná?“

„Maria? Ne, ne!“ Skutečně se začervená. Můj ty bože! I on má slabost pro Itálii. „A čas?“

„Souhlasí. Kolem páté. Možná o několik minut později. Ale jen o několik.“

Zdá se, že jsem mu zkazil chuť k jídlu. Rychle vstane a pečlivě zabalí zbytek své denní dávky do hedvábného papíru. S touž pečlivostí uloží balíček mezi dvojitá okna. Jinak je tato jeho lednička prázdná. Zůstane stát u okna a řekne mimochodem: „Vyhlídka je tu moc pěkná.“

Snad ti ji nepřirazili k činži, pomyslím si soucitně a spíše ze zdvořilosti si stoupnu vedle něho. Má pravdu, špatná ta vyhlídka není. Je odsud dobře vidět na celý Uhlmannovic pozemek. Frank Uhlmann právě vychází z domu a loudá se dozadu do zahrady.

„Chudák chlapec,“ říkám zamyšleně.

„Hm,“ udělá až po dlouhé chvíli. Vůbec nevypadá přesvědčen o tom, že by měl Franka Uhlmanna litovat.

„Trestnímu stíhání se vystavuje, kdo v souvislosti se zločinem zamlčí detaily, o nichž ví,“ poučuju ho otcovsky.

Ale on má zřejmě vlastní mínění o otcovské autoritě. Ušklíbne se a pokrčí rameny. „Dobře jste se naučil svým lekcím,“ zaskuhrá pak vesele. „Bodejť by ne,“ dodá už vážněji a povzdychne si ve vzpomínce na své noci strávené nad skripty.

„A nechtěl byste být náhodou trochu méně zdrženlivý?“

„Dobrá.“ Ukáže někam dolů na pozemek vily a začíná pomalu vyprávět. „Tam, co je příjezd ke sklepní garáži, v té zatáčce, tam stál na jaře exotický strom. Víte, jak ty krámy vypadají, že? Ohromné listy, které visí dolů lehce melancholicky, podivně zformovaný kmen, a to celé stálo ve velikánském květináči.“

Ustoupím opatrně o krok dozadu. Exotické rostliny? Co má k čertu jižní flóra společného s Frankem?

„Jednoho dne paní Uhlmannová to monstrum přejela. Při couvání. Asi moc přišlápla plyn.“

„No a?“

„Strom byl rozbitý. A milostivá si počínala víceméně zoufale. Napřed jsem myslel, že vytáhne lékárničku a pustí se do první pomoci.“

„Nesmíte mi to zazlívat,“ řeknu podrážděně, „ale při nejlepší vůli nemohu objevit souvislost s naší záležitostí.“

„Ovšem, já zapomněl… Před tím exotickým zázrakem stál Frank. Aby se vyhnul autu, uskočil, a přitom přirozeně stromek převrhl. V každém případě pak odkulhal do domu.“

„Ano, ale…“

„Obvykle,“ řekne důrazně, „mají matky v takových situacích starost o děti, že ano? Paní Uhlmannová klečela u té tropické nádhery a sbírala střepy.“

Vida, můj osamělý studióz je zřejmě typ vizuálního člověka, ale sotva mohl z téhle výšky pozorovat, zda se milostivá pani už celé dopoledne předtím na svého potomka nezlobila. Ale přesto je to trochu zvláštní, když to tak člověk poslouchá.

„V novinách není skoro nic.“ Mladý muž změní náhle téma.

„Zatkli jsme Mariina snoubence.“ Tím odrážím výtku, alespoň se mi zdá, že je to výtka, jako by noviny o naší záležitosti nepsaly, protože ještě nic nevíme.

„Snoubence? A proč?“

„Proč! Protože zrovna před pátou hodinou ráno opustil vilu.“

„Napomáhání při sebevraždě, to se přihází relativně zřídka, že ano?“

Hlupák to v žádném případě není, ten můj študák.

„Slyšel jsem, že našli mrtvoly v ložnici milostivé,“ řekne a ukáže vážně na průčelí Uhlmannovy vily. Na okamžik mě to zarazí. Jak může znát polohu místností? Ale pak si vzpomenu, že ani dnes ráno tam nebyly záclony zatažené. Pravděpodobně mohl občas pozorovat paní Uhlmannovou v jejím pokoji.

„Ano, kolem půl osmé.“

„Taktak,“ mumlá si a ze své výšky na mě zamžourá, „v pět se tam dole nikde nesvítilo.“

„No a?“ Smrt a tma se k sobě dobře hodí. „A v půl osmé našli mrtvoly?“

„Už jsem řekl.“

„A zprávu o počasí čtou vždycky po zprávách, já ale slyším první zprávy vždycky v šest… zprávu o počasí tedy cirka deset minut po šesté.“

Mám pocit, že si ze mne trochu utahuje.

„Studuju sice filosofii,“ žvaní dál a nedá se zmást, „ale tolik přece jen vím: mrtvý je mrtvý.“

„Na shledanou,“ říkám velmi zdvořile a shovívavě se usmívám. Nevím, jestli je možno bavit se vážně se skutečným filosofem – ale s nehotovým zřejmě nikoli.

„Ale deset minut po šesté,“ řekne ještě ta hubená bída a ani se ke mně neotočí, „naproti v ložnici svítilo světlo. Jakpak se vám to hodí do krámu?“

„Neměl jste volno na celé dopoledne,“ vrčí na mě Bejk, protože jsem se opozdil. Dřepí jako přišroubovaný za svým psacím stolem a hraje si s kuličkovou tužkou. Šklebím se, jako bych trochu uznával svou vinu, a mlčím. Zatím je lepší mlčet. Tak nebo tak. Neboť mrtví neotáčejí vypínačem a nerozsvěcují. Ale až přijde čas, bude možno velkohubému Bejkovi otevřít oči.

Přichází Plotzki. Před sebou diriguje mladého muže. Je to malý šlachovitý hoch s mastnými lesknoucími se vlasy a zahnutým nosem. Má na sobě úplně nové gumové holínky, obnošené manšestráky a tmavomodrý rolák.

Césare Machelli.

Bejk trpělivě čeká, dokud Plotzki chlapce nedostrká na protější židli. „Brejtro,“ řekne potom suše. Césare si ho chladně prohlíží a mlčí. „Jméno?“ Césare mlčí dál. „Nechce se ti?“

„Nyc nerozuměla.“

„Vsadím se, že po páté facce bude rozumět i esperantu!“ To je určeno nám. Plotzki se trochu ztrápeně usměje. Podle Bejkova služebního řádu bych měl dát vlastně také najevo cosi jako souhlas, ale já to nedokážu.

„A teď k věci, bambino! Jsi v podezření z vraždy, capito? Tam dole u vás není asi taková věc ani zpoloviny tak divoká, ale tady v old Germany vypadá trochu jinak, rozuměl jsi?“

„Já nemordovala.“

„Ovšem že nemordovala. Ale co jsi teda dělala v palazzo Uhlmann?“

„Mamma mia! Maria je moje nevěsta!“

„Vkus tedy má, jen co je pravda,“ vrčí Bejk a vesele mžourá. „Maria je jeho nevěsta. A u ní jsi byl předevčírem až do rána, že?“

„Si.“

„A kdy jsi odcházel?“

„Porca Madonna! Vy věděli přece. V pět hodin já musela jít, kvůli práci. Mistr se hněvala, když přijít pozdě.“

„Mistr má asi své důvody. To si dovedu představit. Páni zahraniční dělníci občas zapomínají, že tu mají pracovat. Tak fajn: až do rána do pěti. A kdy ty přijít ke svá amore?“

„Večer.“

„Trochu stručné, ale budiž. Ale ráno, když bylo milování finito, kde byla nevěsta Maria?“

„V posteli.“

„Možná,“ říká Bejk nedůvěřivě. „A ty jsi šel z postele rovnou na ulici?“

„Si.“

„Žádná oklika neudělala?“

Césare ke mně pomalu obrátí hlavu. Má tytéž žhavé oči jako Maria. „Odpověz, chlape!“

Césare bez zájmu pokrčí úzkými rameny a mlčí. „Jak chceš, synu,“ bručí Bejk. „Zkusíme to tedy jinak. Jak to bylo včera? Kam jsi šel?“

„Maria je moje nevěsta.“

Bejk si ho pohrdavě změří a přejede si dlaní opatrně po pošramocené tváři. Vzpomínka na trapnou porážku ho dopálí. „Tak dost s tím tyjátrem. Tohle není generálka v milánské Scale, capito? Tady byli zabiti dva lidé, vážené osobnosti… a ty makaróne v tom máš prsty!“

„Já nemordovala.“

„A proč by ne? Říká se, že tam u vás na jihu trpí žárlivostí kdekdo… a Hugo určitě nebyl žádný asketa, co?“

„A paní?“

To nebylo od Césara hloupé.

Ale teď je Bejk jako beránek. A mírný Bejk je zvíře. „Zapiš si laskavě za uši, příteli Césare! Jestli si myslíš, ty necivilizovaný taliánský makaróne, že můžeš vodit za nos německého kriminálního komisaře, tak to se teda zatraceně mýlíš. Capito, signore?“

Machelli na něho klidně hledí a lehce přikývne. Zřejmě tomu rozuměl. Ostatně, moc moudrý z něho nejsem. Z Bejka ovšem taky ne. Ten Ital může být podezřelý. Ale vražda? Řekl bych, že Bejk tady bez ostychu zaměňuje touhu po odplatě za útok na svou vizáž, ke kterému došlo jistě nedopatřením, s objektivním vyšetřováním. Mohl snad zamilovaný, po lásce toužící Césare tušit, když sjížděl dolů po zábradlí, že tam dole u schodů německý kriminální komisař klidně spi?

„A teď ještě jednou,“ spustí Bejk už méně trpělivě, „jak to bylo včera? Cos chtěl v tomhle domě?“

„Maria…“

„…je moje nevěsta,“ vpadne mu Bejk horkokrevně do řeči. „Tohle concertino už taky umím zazpívat. Ale já ti teda něco povím: tys chtěl něco odnést, že?“

Nápadně pomalu vytahuje prostřední šuplík svého psacího stolu a vyloví odtud dopis, který našel v Mariině pokoji. Účinlivě ho uhlazuje a s vroucím pochopením se zašklebí na Itala. „Snad tohleto psaníčko, ne?“

Césare mlčí, ale jeho oči se zúží.

„Pomineme-li mizerné písmo, je to docela pěkný dopis,“ mručí Bejk a mně je jasné, že se mu jeho sólový výstup vyplatil. „Je i zajímavý, synu!“

Teď je Bejk ve svém živlu. Když ještě jednou vytahuje šuplík a druhý arch papíru, je to, jako kdyby sám sobě uděloval nějaký vysoký řád.

„Směl bych to signorovi přečíst? Dávej pozor, jak pěkně to zní v naší prosté němčině.“ Usazuje se ještě pohodlněji a lstivě pokašlává. „Můj milý hochu…“ Přitom po mně kouká káravým pohledem, jako bych byl chtěl ten dopis nedbale zahodit do koše. „Můj milý hochu! A ne moje milá dcero, jak by člověk očekával… Tak dál. Tvůj milý dopis atakdále, co se obvykle píše. Ale tady: Našel jsi ho, po tolika letech jsi ho ještě našel. Je to on! Nikdy na ten obličej nezapomenu, nikdy v životě… A pak je takových zmatených řečí ještě víc. Můžeme si je klidně ušetřit.“

Césare Machelli pozoruje umíněně nohy jezevčíka pod Bejkovým psacím stolem. Ale moc dobře mu asi není. „Tak co, příteli Césare,“ ptá se Bejk mírně, „kdopak je ten muž, kterého jsi našel a o kterém matička píše v tomhle dopise? Není to náhodou… pan Uhlmann?“

Machelli zarputile mlčí a stále se dívá pod stůl. A Bejk dává najevo velkomyslnost vítěze. Kývne na Plotzkého, který popadne Itala prostě za rukáv a naznačí mu, že pan komisař si přeje skončit audienci.

„Nezapomeňte mu vzít otisky pracek pro naše album,“ křikne za ním Bejk. Césarovy gumové holínky dutě duní přes práh.

„Tak co, doktůrku?“ Vítěz je v nejlepší náladě. „Fakta jsou poloviční poprava, že ano?“

„Vypadá to tak,“ přiznám nevrle.

„No prosím. Dokonce zatraceně to tak vypadá. A vypadá to taky tak, že si Machelliové měli s Uhlmannovými vyrovnávat nějaké staré účty, jaké čert ví. Mám nejasné tušení. Ale to má ještě čas. Prozatím je důležité, že náš César byl té noci, kdy se vražda udála, ve vile.“

„To ano, šéfe, jenom mi nejde na rozum, jak mohl být tak lehkomyslný.“

„Co dělat? Nebezpečný dopis byl ještě u Marie. Měl ho okamžitě spálit. A ne se s ním ještě napřed chlubit snoubence. Ale nějakou chybu holt udělá každý.“

„A šperky paní Uhlmannové?“

„Najdou se,“ říká Bejk. „To byl možná jen vítaný přídavek. Nebo pokus odvrátit podezření do žádoucích kolejí. Všechno se najde.“

Možná, jistě. I když ne zrovna u Machelliho. V jeho věcech se nenašlo nic, co by mělo cenu, s výjimkou zlatého křížku na jemně pracovaném řetízku.

„Plotzki ať potom zavolá firmu, kde ten Talián pracuje, a ať jim sdělí, že signore Machelli v příštích desetiletích nepřijde do práce,“ bručí si Bejk jakoby pro sebe. Vlastně bych se měl divit. Takové vágní náznaky nemá ve zvyku.

„Kde vlastně pracuje?“ ptám se místo divení a nic netuším.

„Kde? Počkejte… Jak se to tam jmenovalo? Hochtief, akciová společnost nebo tak nějak. Možná taky obráceně: Tiefhoch, akciová společnost. Hraje si tam na pomocného stavebního dělníka. Někde při stavbě mostu na dálnici.“

„Někde blízko?“

„Kdepak! Je to odsud kraj světa. Denně je tam přivážejí a odvážejí autobusem.“

Zdá se, že Bejk skutečně shromáždil obsažný materiál o Machellim. Je jen nápadné, že o tom žvaní s takovou ochotou. Musí si už být svou věcí naprosto jist. Ale jestli Machelli neměl s tou dvojnásobnou vraždou nic společného, nešel pak k Marii bez nejmenšího tušení, co se stalo? A o zločinu vůbec nic nevěděl? Odkud taky? V novinách o něm skoro nepsali, a německy číst tak jako tak neumí. Zůstal ten přitěžující dopis. A kdo ví, komu to platilo, to „našel jsi ho“.

Ne, Bejk není jen obyčejný lotras, on je lotras mazaný všemi mastmi. S dětinskou prostotou mu skočím na špek

„Co vy si všechno nevymyslíte,“ diví se, když se mu svěřím se svými úvahami. Přitom se hanebně šklebí a vytahuje svou rozdrchanou hovězí kůži z náprsní kapsy „Na tohle se podívejte,“ řekne soucitně a podává mi modrou dvojitou kartu, „to je mzdová karta vašeho nevinného Césara“

Tentokrát mi to dojde okamžitě. Na kartě jsou uvedeni za sebou tři zaměstnavatelé železárny Berg, akciová společnost, majitel R. Uhlmann, firma Uhlmann a synové stavba šachet, a nakonec Hochtief, akciová společnost.

Bejk na mě zamžourá „Co myslíte, jak se asi jmenuje stavbyvedoucí na tom mostě?“

Naznačím mu, aby se nenamáhal.

Ale on přesto řekne: „Uhlmann.“

VI.

Madame Zuivrová je dnes ve smutku. Rozumí se, že v elegantním smutku, odpovídajícím jejímu postavení. Smutek, to je dnes vlastně módní přehlídka. A madame nás buď viděla přicházet, nebo nás očekávala. Stojí v takzvané hale a velmi důstojně nás přijímá.

„Madame,“ řekne Bejk způsobně a dokonce nadzvedne klobouk. Kdo komisaře trochu zná, ví, že je v náladě, kdy by ho mohl člověk poměrně snadno pumpnout i o větší částku. Téměř roztomile prosí madame, aby s námi šla do osiřelého salónu.

„Jen několik otázek,“ mumlá a s nejkrásnější samozřejmostí si sedne na taburet.

„Ale prosím.“ I madame je přívětivě zdvořilá.

„Bod jedna: Jak často jezdil Hugo Uhlmann do Itálie?“

„Itálie?“

Bejk Ironicky zašilhá ke stropu V duchu jistě až do podkroví

„Je to možné,“ řekne madame váhavě, „tohleto. Ale jezdit do Itálie? Nikdy.“

Bejk zřejmě naprosto vylučoval možnost, že by si Hugo Uhlmann odpíral cestu na slunný jih, ačkoliv je tato cesta pro každého mohovitého Němce čímsi jako svatou povinností.

„Díky,“ zavrčí na madame a jednoduše se k ní obrátí zády. Madame se dotčeně kousne do spodního rtu, beze slova vstane a kráčí zpříma ke dveřím. Prásk! Ještě několik podobných rozhovorů, a v disciplíně bouchání dveřmi bude pro Bejka vážnou konkurentkou.

„A vám, doktore, by skutečně mohlo taky napadnout něco chytrého. Nebo mám dělat všechno sám?“

Vypadá to, že hledá hromosvod. Ale hádat se s ním nemá smysl. A on to přesně řečeno ani nečeká. Mohl bych mu sice vyprávět o záhadném světle v ložnici, ale za prvé taky nejsem vášnivý altruista, a za druhé mám od výslechu Machelliho zatracený pocit, že jsem místo ekrazitu naložil do kamen kilovou plechovku Sunaru.

Bejk se houby stará o mé city. Dřepí nehybně na taburetu a namáhá si mozek, jak by se dostal ze slepé uličky. A přijde na to. Neboť někdy má dobré nápady, to se mu musí nechat.

Vyskočí, mne si ruce a poroučím „Do práce, doktore!“

„Strašně rád, šéfe, jenom…“

„Můj milý doktore!“ Je už zase blahosklonně soucitný. „Všechno je tak jednoduché, a vy nic nechápete! Můj ty smutku! A s takovým nekonečně neschopným člověkem má našinec objasňovat rafinované zločiny!“

I tohle beru. Jednou, to přísahám, tomuhle arogantnímu chlapovi všechno vrátím i s úroky.

„Jinak bych taky byl já vaším představeným,“ odvětím uštěpačně.

„Prima, máte půl bodu k dobru. Ale teď laskavě namáhejte svůj mozek, když vám ho trénovali za daně ubohých poplatníků. Co stálo v dopise? Co psala milá matička chlapečkovi? Je to on, našel jsi ho. Nikdy na ten obličej nezapomenu, capito? Musela tedy někoho poznat, po dlouhé době. A podle čeho se nejlépe poznává?“

„Podle fotografie, přirozeně.“

„Bravissimo! Přesně, doktůrku! Když porostete tak dál – za jistých okolností byste to na komisaře mohl dotáhnout.“

„Díky,“ pravím otráveně, „ale hledejme tedy obrázky. A co si od toho ještě slibujete?“

„Motiv.“ Bejk už otvírá první skříň.

Za půl hodiny jsme nedokázali nic než přidělat práci Marii. Dorothea Uhlmannová si schovávala kdeco – svatební oznámení, památníky, smuteční oznámení, cestovní, prospekty, uschlé traviny a květiny – ale obrázek jejího manžela tu není. Všechno měla zpřeházené páté přes deváté v šuplících a krabičkách.

„V takovémhle binci má našinec napomáhat spravedlnosti k vítězství.“

„V Hugově pokoji je vzorný pořádek,“ připomínám mu s nejlepšími úmysly.

„Děkuju. Skoro bych zapomněl.“ Dupe vztekle ze salónu. Musíme jít přes halu, abychom se dostali do pokoje domácího pána.

„Chtěl bych jen vědět, jak ti dva spolu vycházeli.“ Protiklad je vskutku zarážející. V Hugově pokoji je perfektní pořádek, všechno leží na svém místě. Vypadá to tu, jako když se ve svátek očekává návštěva.

„Vlastně mi to je úplně fuk, jak Uhlmannovi trávili své dny a noci.“ Bejk se shýbne k levým dvířkům psacího stolu. Najisto, jako by je už vypáčil několikrát, vytáhne album vázané v kůži. Na vazbě je nalepený měděný znak města Vídně. Pod ním velké zlaté číslice. Letopočet 1939. Suvenýr.

První obrázek, vyvedený zcela podle měšťáckého vkusu, představuje nahatého Huga, kulícího nevinně oči na huňaté kožešině z ledního medvěda. Potom přijde Hugo, když mu byl rok, nohy má trochu do O. A tak to pokračuje, velmi pořádně a byrokraticky. Hugo jako dvouletý, jako tříletý. Potom, trochu později, Hugo s dvěma chybějícími řezáky, jak se poněkud nejapné šklebí nad kornoutem cukroví. A pak Hugo v prvních dlouhých kalhotách, Hugo s jízdním kolem a Hugo jako statný hájoťák. Suma sumárum: běh života Huga Uhlmanna v obrazech.

Občas si musel žít velmi příjemně. Zcela jistě v době, kdy byl vojákem, neboť ze státně politických důvodů nejvyšší vojenské vedení stejně povolovalo jen takové snímky, na kterých se vojna jevila jako teutonský elixír života.

Hugův úsměv je stále samolibější, čím vyšší je jeho hodnost. Jestli jako desátník vypadá ještě trochu nesměle, jako feldvébl s německým křížem ve zlatě na hrudi a úctyhodnými prýmky na rukávech má už vítězný úsměv optimisty z povolání.

Hugo byl nepochybně velmi svědomitý člověk. Věnoval tomu jistě mnoho času, ale pod každým obrázkem z veselého života vojenského je bílou tuší krásně namalováno, kde se to vlastně dal fotografovat.

Máme tu Huga vedle uschlého stromku na okraji rozryté písečné pouště, zvané cvičiště. Máme ho tu v přílbě, v polní čapce, prostovlasého, samotného a také v kruhu více nebo méně vážných kamarádů. Bílý nápis nám říká, že to všechno je „Torgau 1938“.

A tak to pokračuje. Hugo vedle rozstřílené budovy, nad jejímiž vyraženými dveřmi visí nakřivo polský orel. Hugo v Kodani, po každé ruce má nuceně se usmívající blondýnu. Hugo v Norsku, v pozadí jsou příkré hory, on sám sedí na okraji člunu, vedle je vyhořelý vrak automobilu s tupým čumákem A zde začíná čas sebevědomého úsměvu.

Potom tu je Hugo v Africe, v krátkých kalhotách. Hugo pod palmami, což ostatně vždycky dělá dojem Hugo v džípu a Hugo uprostřed nekonečné pouště. A pak Hugo na Sicílii, už jako poručík. Chladný, velmi sebevědomý, usmívající se.

A zase to pokračuje až k jižním svahům Alp. Zdá se však, že odsud už Hugo nemá důvod ke smíchu. Vynoří se zase v prostém civilu, s úplně obyčejným dámským jízdním kolem.

„Tak co?“ Bejk sklapne album.

„Rozhodně se zdá, že nic nechybí,“ říkám opatrně. „To znamená, že je ovšem možné mít fotokopie.“

„Je to možné, ale není to třeba.“ A Bejk vědoucně zase album rozevře, a to přesně na stránkách, kdy byl Hugo v Itálii.

Něčeho si musel povšimnout. Mě napadlo jen to, že si Hugo do alba nezařadil ani jeden obrázek svého věrného bratra Daniela. Ale ještě včas si vzpomenu, že nadporučík, který vytrval až do konce, se nemohl solidarizovat s „perským“ poručíkem.

„Tak co, pořád vám ještě nesvitlo v bedně?“ Bejk se ptá neobvykle váhavě, přestože by se teď mohl krásně blýsknout svým důvtipem.

„Nesvitlo, šéfe.“

Bejkův tlustý ukazováček obkrouží nabádavě čtyři snímky, pod kterými stojí napsáno: „Boje v Pádské nížině“. Muselo to být už dost daleko v severní části nížiny. Na všech obrázcích jsou Alpy, které tvoří impozantní kulisu. Tři jsou v běžném formátu šestkrát devět, čtvrtý obrázek má však pohlednicový formát.

A na tomto snímku se Bejkův ukazovák zastaví. Nehledě k tomu, že na něm mohl naprosto zničit možné otisky prstů, není tenhle obrázek vůbec nic zvláštního. Hugo Uhlmann je totiž zrovna na něm obrácen k fotografovi zády. Jinak tam stojí vedle jiných důstojníků a s hlubokou úctou zdraví generála, který jim vlídně kyne z velkého automobilu.

Bejk se náhle shýbne a hrabe se v psacím stole. Skutečně se zdá, že už ví co a jak. Cílevědomě objeví obyčejnou krabici od doutníků. Je také plná fotografií, které pravděpodobně nenašly milost v Hugových očích.

„Tak nějak jsem si to představoval,“ řekne Bejk konečně a já nemám ani sebemenší ponětí, o co vlastně jde. Opět poklepe na obrázek velikosti pohlednice. „Jen se na to pořádně podívejte! Vidíte někde na tom snímku stopy bojů? Trychtýře po granátech, zříceniny, vojenská postavení, mrtvé? Nic takového, co? Jenže boje v té zatracené Pádské nížině byly pořádně tvrdé, to mi můžete klidně věřit. A už proto sem ten obrázek nepatří.“

„Třeba se Hugo jen zmýlil.“

„Zmýlil! Německý důstojník se nemýlí, ani když nedopatřením zastřelí svého pucáka! Ne, ne… a především…“ Přeruší se a konečně zase jednou zamžourá, i když poněkud unaveně. „Především nesouhlasí ten pozdrav tady.“

„Jak to? Vždyť zdraví zatraceně řízně.“

„Právě, doktore! Tak krásně řízně a vojensky, jak se v téhle zemi zdraví od dob starého Frice. Náš zemřelý Hugo zdraví opravdu velmi dobře… loket ve výši ramene, napjatá pravá ruka na štítku čepice, levá ruka na švu kalhot. Jenomže… ty největší boje v Pádské nížině byly až koncem roku devatenáct set čtyřiačtyřicet Když z jedné mocnosti osy, Itálie, zbylo už jenom Mussoliniho torzo, takzvaná republika Salo.“

„A co má být?“

„Člověče! Podle vůdcova rozkazu musely po atentátu z dvacátého července ve Vlčím doupěti všechny druhy zbraní zdravit německým pozdravem. Takhle!“ Bejk, opojen vzpomínkami, trhne napřaženou paží do výšky a s nakloněnou hlavou kontroluje její směr.

Ještě nic nezapomněl, ten dobrák. „Diktátoři mívají všelijaké nápady, že ano?“ řeknu, abych vůbec něco řekl.

„No jo,“ prohlásí pak milostivě, „o tom vy samozřejmě nemůžete moc vědět.“ S těmito slovy zavře album a sevře je vlastnicky pod paží. „Vy ne… a náš makarón teprv ne!“

VII.

Po obědě položí Bejk beze slova na psací stůl letenku belgické letecké dopravní společnosti „Sabena“. Trůní na svých polštářích a mžourá střídavě na mě, střídavě na Plotzkého. Oběd mu musel ohromně chutnat.

„Jeden z nás musí do Itálie,“ řekne po účinné pauze. Plotzki přestane zírat na své holínky. Má zasněný pohled. Itálie, země citrónů, země slunce, i v zimě, a země ohnivých žen. Vzdychne.

Tomuhle míru nevěřím. Bejk ví dávno, kdo pojede do Itálie. Jakákoli diskuse nebo i jen pokus o ni nemá smysl. A předčasně typuji Plotzkého, protože už je jednou předurčen pro slídění a pátráni.

Obrátím se k svému šéfovi zády, jako by mi celá Itálie mohla být ukradená. Přitom jsem ještě nikdy nebyl na slunném jihu, navzdory Neckermannově cestovní kanceláři. A čert ví, jestli se tam někdy dostanu.

„Komisař Plotzki?“

Typoval jsem tedy správně, pomyslím si smutně. Ostatně Plotzki natahuje uši méně nadšeně, než by se dalo předpokládat. Na jeho obličeji je vidět mnoho pocitů najednou. Radostné očekávání, nedůvěřivost, skrytou nedůvěru.

Zná komisaře déle a lépe než já. Bejk sice dělá, jako by teď vážně uvažoval, ale to bylo jen zahájení boje na nejzranitelnějším místě.

„Můžeme ho poslat?“ Bejk zavrtí starostlivě hlavou a odůvodní svoje pochybnosti. „To je riskantní záležitost. Mohlo by mě to nakonec stát padáka… Ten člověk je schopen zapadnout do prvního nevěstince.“

Je nabíledni, že podobné vlastnosti bude přisuzovat i mně. Neboť i kdyby před Bejkem teď nastoupila veškerá zemská kriminální policie, došel by jen k jedinému výsledku, že totiž důvěryhodnou osobou je výhradně on sám. Jizva na tváři a monokl na oku zde nehrají roli.

„A doktor? To by snad šlo. Proč ne? Vzdělaný člověk s obstojným chováním. Docela dobře by se vyjímal mezi těmi cikány tam dole. Ale bohužel… jeho zatracená slabost pro vyšší strategii mu nedovolí, aby ty nejjednodušší věci viděl nekomplikovaně. A náš úkol vyžaduje nejvyšší míru důvtipu a rozhodnosti. Takže budu muset skutečně asi jet já, že ano?“

Po tomto výkonu vstane, napřímí se pln radostného očekávání a zaníceně prohlásí: „A mimochodem, já totiž miluji Itálii.“ Pak chce přece jen zatušovat svůj egoismus a přednese ještě jiné argumenty. Přece jen se jakžtakž s makaróny domluví. Nehledě vůbec na bohatý poklad jeho zkušeností ve styku s obyvatelstvem.

„A co my budeme zatím dělat? Čekat na vás?“

„Náš doktor je šprýmař,“ říká Bejk přívětivě. „Čekat na mě. To taky, samozřejmě. Ale naprostá nečinnost je v příkrém protikladu k mému názoru na to, jak je třeba využívat státních prostředků, v nichž jsou zahrnuty i vaše platy. Ne, vy se můžete ve dne v noci těšit pohledem na sladkou Marii. Člověk by vám skoro záviděl. Maria Pezzonová. Ta milá dívenka třeba taky nepracovala u jednoho z Uhlmannů tak úplně náhodou, že? Nikdo nemohl lépe než ona odcizit jistou fotografii a nalepit místo ní nějakou jinou.“

Při této řeči obejde psací stůl. S popuzující obřadností vloží letenku do své rozedrané peněženky a zavře potom album Huga Uhlmanna do trezoru.

„Tak ještě něco?“ Má naspěch.

„Kdy se vrátíte?“

„Pozítří je Štědrý den. Kterého dobrého křesťanského Němce by to netáhlo do lůna rodiny?“

„Dovolíte ještě jednu otázku, pane komisaři?“ Zdá se mi, že Plotzki vypadá nějak jinak. Jako by se změnil. Ani nepočká, jestli Bejk dovolí nebo ne. „Snad bychom měli pokračovat v pátrání, pokud jde o Siegmunda. Když jsem kontroloval jeho údaje…“

Bejk mu dá zhnuseně na srozuměnou, aby se nenamáhal. „Dejte mi pokoj s milostnými avantýrami toho playboye. Vypadá to, že usiluje o přízeň té šarmantní madame jen tak na druhé koleji. Ne, směr pochodu je jasný, kompas ukazuje na jih. A tak se držte laskavě mých příkazů!“

Plotzki dokonce dokáže pokrčit znuděně rameny. Bejk se pomstí obratem. Na rozloučenou podá ruku jenom mně.

„Veselé vánoce,“ řekne ještě a práskne za sebou dveřmi.

Naštěstí jsem se nedal inspirovat Bejkovým chováním vůči Plotzkému. Připadám si teď jako onen často citovaný muž na dvou židlích. Konečně, teď jsem prvním asistentem a mohu to eventuálně dotáhnout až na komisaře, jak Bejk milostivě naznačil.

Neboť podle pruského pořadí hodností je teď šéfem Plotzki. Je otázka, zda a jak této příležitosti využije. Kdyby chtěl, může se teď po libosti nafukovat.

Váhavě si beru klobouk. Rozkaz je rozkaz, tak tedy rovnou k Marii. Ale Plotzki se jen pohodlněji usadí ve starém ušáku z Bejkovy sbírky.

„Jenom tak nekvaltujte, pane kolego. Maria nám stejně neuteče.“

Stojím nerozhodně u dveří. Zatraceně, chce mě zkoupat?

„Myslíte si, že jsem pitomec, mám pravdu?“ Těžkomyslně pokývá hlavou. „Plotzki poslouchá, drží hubu a nechá na sobě dříví štípat, dokud nezhebne, že je to tak?“

Tahle písnička se mi vůbec nelíbí. Bodejť, že bych si ho vážil, to tedy určitě ne. Spíš je mi ho líto, je v tom trochu soucitu a trochu pohrdání. K čertu! Pojďme radši.

„No dobrá,“ vede svou dál, „stejně mi bude brzy všechno jedno. Úplně putýnka, jestli víte, co ten výraz znamená.“

Pomalu to začíná být trapné. Rychle změním téma. „Řekněte, předtím jste začal o Siegmundovi. Měl jste na mysli něco určitého?“

Zamyšleně mě pozoruje. Ve tváři se mu nehne ani sval. Jeho hubený obličej je unavený a bez naděje. Mimoděk se ptám sama sebe, jaký má ten člověk životní cíl.

„Prosím,“ překvapí mě teď, „Bejkova teorie má pravděpodobně mezery. Aby ne, při jeho chápání demokracie.“

Pozor, říkám si. Nelze být dost nedůvěřivý vůči člověku, jehož devótnost se při první příležitosti změní v nenávistný odpor. „Chtěli jsme mluvit o Siegmundovi,“ připomenu mu.

„Vy jste chtěl,“ opraví mě pedanticky. „Siegmund lže. Přece nejsem slepý. Slegmund šel včera večer do kavárny ,Anděl’. Ale ven už nevyšel. Tu hádanku jsem snadno rozluštil. Zahrada kavárny hraničí, i když to zní neuvěřitelně, s Uhlmannovic pozemkem. Můžu vám ukázat díru v plotě, kterou mohl Siegmund prolézt.“

„Vy tedy myslíte, že Siegmund tak zřídil našeho milého strýčka Daniela?“

„Možné by to bylo, ale nevidím důvod, proč by to dělal.“

Rozpory v chování podezřelých jsou solí v kriminalistické polévce. „Ale proč ten Siegmund lže?“

„To je prosté,“ řekne Plotzki ochotně. „Tvrdí, že ho Daniel Uhlmann informoval o smrti jeho šéfa kolem jedenácté. Telefonicky. V jedenáct hodin nebyl v podniku, ale doma.“

„Má asi soukromou linku, ne?“

„Má. Zapomínáte na jeho korunní svědkyni, onu slečnu Richterovou. Byla od jedné hodiny v noci až do čtvrt na dvanáct dopoledne v jeho bytě. Co myslíte, že tam dělali?“

„Jak to mohu vědět. Třeba si četli Zjevení svatého Jana.“

„Vy jste skutečně šprýmař,“ řekne Plotzki a unaveně se usměje. „Ale k četbě svatého Jana nemusela slečna Richterová likvidovat telefonní spojení, nemyslíte?“

„Likvidovat spojení? Tomu nerozumím?“

„No jak se to dělá. Vytáhla zástrčku a dala kontakt do pořádku až těsně předtím, než odešla. Tedy kolem čtvrt na dvanáct. K čemu to bylo dobré, neřekla.“

„Odkud ale potom věděl Siegmund…“

Plotzki mě chvatně přeruší, jako by teď litoval své sdílnosti. „Právě do toho byste se mohl pustit.“ Přitom se shýbne a přejede si hadrem na prach holínky, což je neklamné znamení, že se chystá brzo odejít.

„Ostatně,“ řekne ještě a ukončí toto pro mě do jisté míry nepochopitelné intermezzo tím, že se zajistí. „Bejk by spíš věřil, že se vrátil Hitler, než že mu zrovna já naruším koncept.“

VIII.

„Z toho nic nebude, mladý muži!“ Obrovská dáma mi velmi rozhorleně zabraňuje vstoupit do domu, který prý býval penziónem. Jmenovalo se to tady „Bílý kůň“. Rozhodně to naznačují zbytky smazané barvy nad římsou v prvním patře.

Naproti ční hrozivě do výšky černé zdi z kvádrů. Je to několikakolejový železniční násep, a tak je to zázrak, že pro samé saze se dá z nápisu ještě vůbec něco rozluštit. Zatraceně nepřívětivá je tahle končina, a obrovská dáma u vchodu bohužel také. Za to ovšem může otřískaný zevnějšek našeho volskwagenu. V zemi, kde se stupeň dosažené životní úrovně měří automobilem, mě klidně může považovat za vagabunda.

Nikoli, dáma mě považuje za netrpělivého zákazníka. Neboť co dříve mohl být eventuálně dobře renomovaný penzión, je dnes něco jiného: hodinový hotel, jak ostatně Plotzki bystře poznamenal.

Nakonec ukážu služební známku. Kolemjdoucí chodci, zřejmě nájemníci z blízkého okolí, po mně už zvědavě koukají.

„Kriminální policie,“ znepokojuje se dáma.

„A ke komu… Není to nějaký omyl?“

„Žádný omyl,“ řeknu krátce a ptám se na slečnu Reginu Richterovou.

„R. R.? To musí být určitě omyl.“ Změří si mě nepřátelským pohledem, a pořád ještě stojíme na ulici. Buď je tahle slečna dvojité R. dlužna za činži, nebo je to obzvlášť přesně platiči zákaznice. Obrovská dáma počítá zřejmě s bolestnou ztrátou.

„Pokoj číslo dvanáct, druhé patro,“ řekne nakonec.

Pokoje bývalého penziónu jsou většinou v průčelí. Vnější omítka je sice začouzená a špinavá, ale alespoň není opadaná. Uvnitř to vypadá mnohem hůř. Na stěnách by se dalo poznat, kolikrát se tu malovalo i jakou barvu a vzorek měl který nátěr.

Naproti tomu dveře zůstaly tolikerého natírání ušetřeny. V přítmí dlouhé tmavé chodby taktak ještě poznám zakroucenou dvanáctku.

„Dále,“ zve hluboký ženský hlas.

Ohromilo mě, co šikovné ženské ruce dokážou udělat z ubohého kamrlíku. Dvě postele s něžně modrými prošívanými přikrývkami, dvě sněhobílé skříně, pestrá křesílka, jasně červený koberec. Hlavním kusem nábytku je obrovská toaletka se zrcadlem. Jsou tu i květiny, teď, v zimě. Hezké to tu je.

I obě děvčata jsou zatraceně hezká. Jsem skoro na rozpacích. Zejména ta černovlasá, která tu leží ve světle modrých úzkých kalhotách na právě tak světle modré prošívané přikrývce. Líbila by se mi. Škoda, že kouří. U mě by si to musela odvyknout, a nejen proto, že snad ani neznám nesmyslnější způsob, jak se zbavit vlastních peněz.

Statná blondýna na vedlejší posteli je Regina Richterová, neboli R. R. jí patřil ten hluboký, příjemný hlas. Hluboký a trochu chraptivý, asi jako hlas Hildegardy Knefové po takovém osmém grogu. I ona je hezky oblečená, má na sobě krajkové kombiné, zřejmě si ta šetrná dívka nechce zbytečně ničit šaty.

„Prosím?“

„Kriminální policie.“ Ušklíbnu se, a přitom nevím proč.

„Ach ták!“ Dívá se zklamaně jinam. S námi obchod neudělá. Těmhle dámám se říká callgirls. Stačí telefonické zavolání, ano, přijdu hned. Taky povolání.

„Chtěl bych s vámi mluvit mezi čtyřma očima.“

Ta černovlasá provokuje, vyfoukne kouř nosem a tváří se, jako bych neměl všech pět pohromadě. Rozhodně se z postele ani nehne. Musím své přání opakovat ostřeji. „A kam mám jít?“

„Pro mě za mě třeba na kloset,“ řeknu mimoděk hrubě, ale zato srozumitelně. Tenhle tón účinkuje. Jako královna nebo jako Afrodita z mořské pěny vystoupí z polštářů a kráčí povzneseně a s cigaretou v ruce ke dveřím.

„Tak,“ řekla R. R., jako by to sama zaranžovala. „A oč vlastně jde? Nebo snad taky přicházíte kvůli tomu nafrčenýmu ouřadovi?“ Nevidím na tom děvčeti ani známku rozčilení nebo strachu.

„Jestliže tím míníte pana Siegmunda, pak ano.“

„Smutnej chlapec,“ řekne soucitně a posadí se obřadně před zrcadlo toaletky. Je to téměř jako v kině. Kdykoli jsem totiž viděl kriminální film, který se odehrával v podobném prostředí, vždycky seděly vyslýchané dámy před zrcadlem. Pravděpodobně je to jeden z kameramanských efektů.

„Přesto mi vyprávějte. Nejlépe od začátku a pěkně popořadě.“

„Proč si nesednete?“ vyzve mě a ukáže rukojetí hřebenu na svou postel. Musí mi číst na tváři, co si myslím. Ušklíbne se téměř nestydatě. „Žádný strach, sem zákazníci nechodí, i když…“

Pomalu se nakloní k zrcadlu, usměje se na mě a já mohu obdivovat její vítězně se dmoucí ňadra. Přesto zůstanu stát. Jsem konečně ve službě.

Vzdychne a znechuceně vypráví, že pan Siegmund si včera objednal dámu z „Oázy“ na jednu hodinu v noci. Měl jedinou podmínku: aby byla blond. To je obvyklé. Byl tu připravený taxík, a tak tedy jela.

„A – promiňte, že jsem indiskrétní – co bylo dál?“ Pitomá otázka, jen co je pravda. R. R. se taky pobaveně ušklíbne.

„Nic nebylo dál, mladíku. Ten smutnej chlapec už čekal před zahradní brankou a odvedl mě do bytu.“ Znovu vzdychne a otřese se odporem. Práce „on call“ je asi občas taky tvrdý chlebíček. Nemůže to být žádná radost, putovat od postele k posteli, byť i v tom nejjemnějším prádle…

„Pokračujte, slečno…“

„Přece jsem řekla: nic nebylo dál. Napřed jsem si taky myslela, že chce vyhecovat společníka, to se stává. Přitom byl ten nádiva v bytě sám.“

Začíná to být trapné. Jak mám teď formulovat další ožehavou otázku? Naštěstí mi R. R. sama pomůže přes úskalí.

„A dál nebylo nic, můj mladý příteli. Chlapec vypil ještě dvě dvojité borovičky a tiše usnul. Já u něj seděla a točila si palečky mlejnek. Ale co vlastně… jeden z vaší branže už tu byl… O co vlastně jde?“

„O vraždu, děťátko.“

„No né! To bych do něj nikdy neřekla! Takový budižkničemu!“

„On to taky nebyl.“

„Cože? Vy asi víte taky jen napůl, co byste chtěl.“

Zkoumavě si mě prohlíží, jako by mě podezírala, že celé to moje vyptávání je jenom finta. „Ale mně to může být jedno, jak a za co vás platí. A aby Fanny nemusela venku dřepět věčně – ráno mě chtěl jednoduše odsunout. Ještě ke všemu bez snídaně. O honoráři ani muk. Tak jsem jednoduše zůstala v posteli a stávkovala. Nemůžu říct, že by to komentoval jako gentleman. Zuřil a nakonec mě tam zamkl, aby se včas dostal na svou sesličku v kanceláři.“

„Ale dlouho jste tam sama nezůstala, že?“

„To už přece víte. Netrvalo to ani dvě hodiny. Přišel a vypadal silně pošpatněle. Napřed jsem si myslela, že má strach o své stříbrné příbory. Osel! My jsme solidní firma, šéf by mi… A potom…“

„A jak to bylo s telefonem?“

„Poslyšte, já už jsem to všechno řekla tomu morousovi, co tu byl před vámi. Telefon! Kdo stojí o to, aby ho někdo otravoval?“

„Děkuji,“ uhýbám rychle.

Na detaily nejsme zvědaví. Důležité je stejně jen to, že Plotzkého šetření mají smysl, že by se jim měla věnovat pozornost. Odkud tedy Siegmund věděl o smrti Uhlmannových? I kdyby o tom náhodou něco zaslechl po cestě, proč ta pohádka, že mu kolem jedenácté volal Daniel Uhlmann?

„Šerife, chcete se snad podílet na naší činži?“ Rychle ještě kývnu na R. R., riskuji poslední pohled na bohatou nabídku v zrcadle a otvírám dveře. Na dlouhých nohou a svádivě těsně se proviní kolem mne ta černovláska. Dokonce zatraceně těsně, déle tu už v žádném případě nesmím zůstat. A kromě toho si ještě píská.

Přirozeně že poslouchala. Píská si: Copak za to Siegmund může, že je takovej fešák?

V tomto okamžiku mám plné porozumění pro Bejkův zvyk. Ze srdce rád prásknu za sebou dveřmi. Venku na ulici si všimnu, že už máme vánoce. Sněží. Padají velké bílé vločky. Ode dneška nám zase půjde na nervy Bing Crosby, když bude ze všech tlampačů snít o vánocích bílých. A ačkoliv si člověk už od svatodušních svátků uvědomuje, že zase jednou začne sněžit, stejně ho to vždycky překvapí. Mě tedy určitě. Vždycky je člověku tak trochu jinak, jak, to se dá jen těžko popsat. Prostě vánočně.

Ale dnes mi ten pocit dlouho nevydrží. Archa sice vypadá se sněhovým povlakem podstatně líp, ale vpředu vlevo je promáčknutá.

Taky nadílka.

Uhlmannovy chemické závody stojí dost daleko za předměstím. Možná že tam venku byla stavební půda levnější, možná také proto, že chemie občas páchne. Pan Siegmund, který podle toho, co zjistil Plotzki, odmítal používat veřejných i soukromých dopravních prostředků, musil denně ujít docela slušný kus cesty.

Podnik není ani příliš velký, ani významný. Zdálky vypadá jako miniaturní rafinérie nafty. Tři bílé dlouhé budovy, spousta skla. Mezi nimi potrubí a vysoké tlakové kotle. Šikmo vpředu stojí dvouposchoďová budova ze skla a betonu s moderním tunelovým průjezdem, reprezentativní pastva pro oči. Všechno je poměrně nové a dobře udržované.

Brána před tunelem je otevřená, a tak odvážně projedu. Sotva vystoupím, okamžitě se ze skleněné klece vyřítí vrátný a spustí na mě. I on si s pohrdáním prohlíží můj vůz. Odrbaný volkswagen je pro něho zřejmě atributem neúspěšného zástupce hledajícího zaměstnání.

„Je tu pan Siegmund?“ Moje služební známka naladí vrátného ihned do mírnější tóniny.

„Samozřejmě. Nahoře vlevo, poslední místnost.“

Pan Siegmund sedí nečinně za velmi složitým kusem nábytku, ve kterém není snadno na první pohled rozpoznat psací stůl. Podobá se spíše expresionistické soupravě do předsíně. Zbytek místnosti je ostatně kancelář. Regály a úctyhodná spousta šanonů.

„Tady jste! Co mohu pro vás udělat?“ Vrátný je přehorlivý osel a pan Siegmund tu vypadá ještě sebevědoměji. Přitom se vůbec nepodobá tomu, co si lidé představují pod pojmem vedoucí úředník. Se svým hustým ježkem budí spíš dojem energií nabitého amerického odborníka v reklamě.

„Helou,“ zdravím bezděčně a potěším ho poznámkou: „Máte to tu moc pěkné.“

„V tom se sice naše názory rozcházejí, ale to se jistě vaší návštěvy netýká.“

„Člověk by vám záviděl.“ To myslím doopravdy, vzpomenu-li si, že musím své dny trávit mezi Bejkovým harampádím.

„Mohl bych se příležitostně dovědět, za jakým účelem jste přišel?“

„Chtěl jsem vás poprosit, abyste mi ukázal šéfovu pracovnu.“

„Prosím,“ řekne ochotně a obchází svůj kus nábytku. „Buďte tak laskav a pojďte se mnou.“

Jsem tak laskav. Šéfova pracovna je na druhém konci dlouhé chodby. A je zařízena daleko komfortněji než prokuristova. Nic zde nechybí k naprostému pohodlí, jsou tu i křesla kolem kuřáckého stolku a domácí bar na gumových kolečkách. Do světlounce zeleného koberce bych se mohl skoro zamilovat, ale to teď nikoho nezajímá.

„Děkuji,“ řeknu obzvlášť pyšně a vyzkouším účinek Bejkova slavného gesta. Pan Siegmund ovládá takřka dokonale umění reagovat s převahou. Ačkoliv ho vyhazov musel namíchnout, přijímá ho a odchází z místnosti tak, jako by on setřel mne.

Ale já bych ho tady ani nemohl potřebovat. Sám přesně nevím, co tu vlastně hledám. Zajímal mě víc jeho telefon a jeho sekretářka. Ale ten přehorlivý osel vrátný mi tím, že mě ohlásil, znemožnil moment překvapení.

Spíše z rutiny beru do ruky všechno možné a stavím to zase zpátky na místo. Trochu pozorněji listuji ve vzorně vedené a uspořádané obchodní korespondenci. Ale je to všechno v původním stavu?

Bylo by příliš krásné, kdybych tu objevil něco skutečně důležitého, co bychom mohli potřebovat. Například dopis jistému Georgovi nebo od něho. Čert ví, kdo je vlastně ten Georg. V každém případě ho Hugo požádal o pomoc. Nebo to měl přinejmenším v úmyslu. Ale proč? Cítil se Hugo Uhlmann ohrožen? Vydíral ho snad někdo? Není to chyba, když nepátrám intenzivně tímto směrem? Ale Bejk s tou svou Itálii…

Stojím před trezorem a mám zlost. Co to vlastně s tím trezorem bylo? Ano, Hugo měl ve zvyku schovávat v téhle solidní skříni všechny šperky i ostatní cenné věci. Měl snad své důvody k takové přehnané nedůvěře? Do téhle obludy se nikdo nedostane bez klíčů a bez znalosti číselné kombinace.

A vtom, najednou, mě cosi napadne. Dokonce zapomenu za sebou zavřít, tak rychle spěchám zpátky k prokuristovi. Ten tam sedl stále ještě nečinně, kouři a hledí na mě značně zdrženlivě.

„Řekněte… ten trezor… Rád bych se do něj podíval.“

Pan Siegmund se mírně usměje. „Musím vás bohužel zklamat. Kombinaci znal jen pan Uhlmann, a jen on měl klíče.“

„Trochu neobvyklé, že?“

„Při hegemonickém vedení podniku nikoli,“ poučuje mě. „A kromě toho z určitých náznaků vyvozuji, že pan Uhlmann uschovával v trezoru i věci čistě soukromé.“

„Z čehož logicky vyvozuji, že všechno musí být ještě uvnitř.“

„Já také…“

„A vy dovnitř nemůžete?“

„Budeme asi nuceni vyžádat si odborníka od výrobce. Musíme pracovat dál a potřebovali bychom co nejrychleji některé důležité výsledky výzkumu a smlouvy.“

„A jak je to s tím klíčem? Nosil ho pan Uhlmann u sebe?“

„To se mě skutečně ptáte příliš mnoho.“ Pan Siegmund zvedne s politováním ruce a vstane. Nelze přehlédnout, že se mi tímto náznakem vyhazovu revanšuje. No, i tak to stačí. Chladně kývnu a obracím se ke dveřím do vedlejší místnosti.

„Ušetříte si cestu, půjdete-li tam těmi dveřmi,“ připomíná mi za mými zády.

„Vím,“ odpovídám a mizím ve dveřích do předpokoje.

Sekretářka má napilno. Telefonuje. Sotva je to služební hovor. Placená pracovní síla nejedná tak příjemně se zákazníky. Trvá to skoro pět minut, než položí sluchátko. „Prosím?“

„Brýden, slečno,“ říkám laskavě. „Kdypak šel včera váš pan prokurista domů? A jenom se mě neptejte, co je mi do toho.“ Plechová známka je někdy cennější než šeková knížka.

„Pan Siegmund? Domů? To při nejlepší vůli nevím. Vím jenom, že hned ráno, krátce po sedmé, z podniku zase odešel.“

„Vás to neudivilo?“

„Proč? Pan Siegmund má často co dělat venku, to je přece samozřejmé. Ostatně, už jsem to všechno vykládala jednomu vašemu kolegovi.“

„Nechala jste si to alespoň pro sebe?“

„Ovšem. Váš kolega mi zakázal, abych o tom mluvila. Zejména ne s panem Siegmundem.“

„Výborně. Zákaz se vám prodlužuje na neurčitou dobu. A ještě něco: Na psacím stole pana Siegmunda stojí dva telefony. Jeden je určitě zapojen na veřejnou síť, že ano?“

„Ovšem.“

„To znamená, že pan Siegmund nepotřebuje, abyste ho spojila, a že vy nemusíte vždy vědět, kdo ho volá nebo s kým právě hovoří.“

„Přesně tak, ovšem jen jde-li o místní hovor.“

„Výborně. Tak nezapomeňte; mlčeti zlato. A zatím se tu mějte dobře.“

„Slečno Bauchová!“ Siegmundův hlas v ampliónu mě zastavil už na odchodu. „Je už ten člověk pryč?“

Slečna Bauchová je na rozpacích a rychle zmáčkne knoflík přepínače. Nakláním se přes ni a přívětivě říkám: „Ten člověk už jde.“

Což také činím. Mám o čem přemýšlet. Když Slegmund odtud zase odešel hned po sedmé, nemohl mu sem nikdo volat a mluvit s ním krátce po půl osmé. Kdo však věděl hned po sedmé o smrti Uhlmannových? Kdo? Naprosto jistě to věděl vrah. Ale jestli sem tedy snad volal hned po sedmé, proč informoval zrovna prokuristu?

IX.

Kdybych nevěděl, že nejbohatší člověk z celého města je ředitel Spojených závodů na výrobu třaskavin Niedermeyer, myslel bych si, že jím je dr. Kippenhöfer. Necelých pět minut od Uhlmannů má fantastickou vilu, která by budila značnou závist i na Mallorce. Sněhobílý dům, promyšleně zasazený do jižního svahu kopce, architektonický zázrak z kamene, skla, umělých hmot a vkusu. Báseň, i když zatraceně drahá. A v tomhle mistrovském díle bydlí jediný muž se svou ženou. Samozřejmě se služebnictvem. Ale to zde nebydlí, to je zde jen ubytováno.

Ve srovnání s touto vilou vypadá právní zástupce Kippenhöfer vysloveně ležérně. Má pověst moudrého, vtipného člověka a vyznačuje se prý blahosklonnou ironií. Údajně je nejváženějším advokátem ve městě. Je tu sice víc mužů, kteří také rajtují na paragrafech, ale žádný z nich nedosahuje jeho formátu.

„Co mohu pro vás udělat?“ Velmi ochotně mě vede ke křeslům, stojícím pod mohutnými filodendrony a různými tropickými rostlinami. V těch se moc nevyznám. Ale hala je krásná. Není to provizórium jako u Uhlmannů. Tohle už snad ani není hala, ale obývací sál.

„Nechtěl bych vás dlouho zdržovat,“ začnu trochu ovlivněn tímto prostředím. Přisune ke mně krabici s doutníky, ale já nekouřím. Je natolik zdvořilý, že si také nezapálí.

„Prosím, jen se ptejte.“ Usmívá se, ví, o co jde.

„Určitě si domýšlíte… ta věc s Uhlmannovými.“

„Příšerné,“ přisvědčuje okamžitě. „Ale mám za to, že jste pachatele už dopadli?“

„Jistě, jistě. Ale jsou tu jisté okolnosti… Možná že vám moje otázky budou připadat poněkud neobvyklé.“

„K čemu ty okolky, příteli?“ Usmívá se teď trochu víc.

„Ostatně, znám přirozeně komisaře Schwenzera. Tedy i jeho, no, řekněme, nonšalantní velkorysost, s níž uplatňuje svou moc. Bohužel se nedá říci, že by byl široko daleko jediný, a už se kvůli tomu i intervenovalo. Ve Spolkové republice se zatýká příliš mnoho a příliš rychle, hodnota nějaké obecné prevence je velmi problematická. Logickým výsledkem je pak skutečnost, že mnoho podezřelých je ve vyšetřovací vazbě nevinně nebo aspoň neoprávněně. Ale… odbočuji, že ano?“

„Jak prosím,“ ptám se nepřítomně. Jsem nervózní z toho, jak dr. Kippenhöfer hýří abstraktními pojmy. Člověk z toho má jaksi jen komplexy.

„Ano,“ dodávám rychle. „Vy jste právním zástupcem Uhlmannových závodů, že ano?“ Ani nepřikývne, jen si mě prohlíží. „Právě odtud přicházím, víte?“ Začínám si připadat jako pořádný ťulpas a řeknu odhodlaně: „Zajímá mě ten trezor.“

„Je to znamenitý model,“ řekne se souhlasem. Víc nic.

„Bohužel jsou tu jisté obtíže s otevřením.“

Dr. Kippenhöfer se trochu usměje a lehce přikývne. „Rozumím. Ostatně, příteli, s takovými obtížemi se u dobrého modelu právě počítá. Ale vy máte jistě na mysli to, že pan Uhlmann zásadně nikomu cizímu příliš nedůvěřoval, že ano? V tom vám bohužel pomoci nemohu.“

„Škoda,“ řeknu. „Určitě tam jsou velmi cenné věci, že? Podnik si stojí dobře, jak se domnívám.“

Pohlédne na mě téměř zvědavě a ohromí mě suchým konstatováním: „Vy jste optimista, že ano?“

„Tedy si nestojí dobře,“ říkám co možná nenápadně. Je to asi čtyřiadvacet hodin, co krásný Sigismund prohlašoval: Tak prosperující podnik jako Uhlmannovy chemické závody… Proč nám k čertu chtěl ten chlap vnutit tento dojem?

„Vás to překvapuje?“ Dr. Kippenhöfer vypadá, jako by se divil.

„Do jisté míry,“ přiznávám váhavě.

„I chlapce to překvapí,“ říká dr. Kippenhöfer soucitně.

„Máte ho rád?“

„To nemohu popřít. Považuji ho za člověka, který má budoucnost, je velmi talentovaný, cílevědomý, rozhodný. Ten chlapec má velké vlohy.“

„Chudák.“

„Ano, člověku je ho líto,“ řekne právník, ale mám přitom divný pocit, že tento souhlas lze interpretovat i jako lítost nad ztrátou velkého majetku.

„Je zvláštní, že?“ Pohlédnu ostře na advokáta a sklidím blahosklonný úsměv. Tenhle lišák se v našem oboru vyzná, neměl bych na to zapomínat.

„Frank Uhlmann,“ pokračuje právník, a poprvé mluví trochu s důrazem, „byl až do rána v mém domě. Doufám, že to také nebudete považovat za zvláštní, mladíku. Samozřejmě vím, že nesmíte přehlédnout ani sebemenší stopu – ale tím spíš nesmíte pominout skutečnosti.“ Opět se usměje, tentokrát nesporně ironicky. „A Frank má výborné alibi. Na to přece mířila provokace ve vaší otázce, že ano?“

Po těchto slovech vstane, ale já tuto výzvu nevidím.

„Nedorozumění,“ uhýbám rychle a snažím se kašlat. „Poněkud absurdní, skutečně.“

Nevím, zda ho trochu usmíří můj oportunismus, nebo zda mu prostě Imponuje moje hroší kůže. Stojí zamyšleně před svou botanickou zahradou a zkoumavě mě pozoruje. Právě si myslím, že je vlastně mazaný holomek, což ovšem při jeho povolání znamená spíš cosi jako diplom, když mě vyzve: „Pojďte prosím… nahoru.“

Na schodišti, které se vznosným odvážným obloukem zvedá z haly, mě zdvořile pustl napřed. Právě tak zdvořile mě vede dále až do své pracovny. Při vzpomínce na Bejkovo skladiště si zase uvědomím, jací jsme to zaostalci.

Opět mi nabídne židli, sám si sedá za psací stůl a vkládá bez jediného slova zvukový pásek do magnetofonu, který tu má. Zdá se, že ještě uvažuje, zda jsem hoden toho, co mi teď chce odhalit, ale nakonec se rozhodne.

„V žádném případě nemám v úmyslu usnadňovat vám život. To říkám proto, aby snad nedošlo k nějakému omylu. Ale mám Franka skutečně velmi rád. A jen proto, výhradně proto vás prosím o několik minut pozornosti.“

Potom zapne magnetofon, pohodlně se opře dozadu a dívá se z okna, jako by ho rušilo, kdyby hleděl na mě.

Začíná to zvuky, jako když se chvatně pohybuje archy papíru. Něco klepne do dřeva, snad tužka. Pak tlumeně cvaknou dveře, krátké ženské kroky ve vysokých podpatcích tvrdě ťukají na parkety…

„Čekal jsem tě už před hodinou!“ Podrážděný mužský hlas, který neznám.

„No a?“ Poněkud ostrý, hrdý ženský hlas. „Stejně nemám mnoho času. Mám schůzku.“

„Tak si musíš čas udělat, má milá.“

„Co se vlastně stalo?“

„Stalo! Je to jen…chlapec se mi v poslední době nelíbí.“

„A ty se divíš?“

„Protože se o něho příliš málo staráš, Dorotheo! Podívej, já mám starostí až nad hlavu. Obchod…“

„A milostné avantýry, že ano?“

„To si vyprošuji!“

„Nech té komedie! A co se týče chlapce – myslíš, že neví, co provádíš na takzvaných služebních cestách? Nebo že neví o té historii s Kathe? Vždyť ty nedáš pokoj ani služkám!“

„To už je dávno pryč!“

„Snad pro tebe. Pět tisíc marek tě to…“

„Naposled ti říkám: Přestaň s tím!“

„A Maria? Ta černovlasá mrcha tu není ani deset dní, a už za ní lezeš. Myslíš, že to nevím?“

„Ty mě špehuješ?“

„Nesmysl! To bych si musela najmout celou detektivní kancelář. A taky je mi to úplně jedno, jestli, kdy, jak a kde. Ale tenhle dům laskavě vynech. Nikdo nestojí o to, aby ze sebe dělal blázna, já taky ne. A především: Příště si to laskavě zařiď tak, aby aspoň Frank nemusel na vlastní oči vidět, jak za ní lezeš!“

Chvíli je pauza, pak opět mužský hlas, trochu stísněný.

„Jestli snad ten chlapec proto…“

„Co já vím. Divný je pořád. Jako bychom byli cizí. Přitom má tolik volností, kolík si jen takový kluk může přát, dostane všechno, může si dělat, co chce, ze svého pokoje si udělal napůl laboratoř.“ Chvíli je ticho, pak zamyšleně: „Ale snad bychom se mu měli opravdu víc věnovat. Jednou tady bude dědicem. Naším dědicem.“

„Jestli bude ještě co dědit,“ mumlá mužský hlas.

„Co to znamená?“ Otázka zní ostře a je v ní strach.

„Ale nic… Někdy člověk něco plácne… Ale dědic? Nevím, chlapec má zájem jen o tu svou radiotechniku… někdy… hergot, kde mám ten čas brát! Ale ty bys ho měla mít, Dorotheo!“

„Já? Mám snad málo společenských povinností? A vůbec, mám schůzku. Co jsi ode mne vlastně chtěl?“

„Ach ták… ano. Můj prokurista, Siegmund, já nevím… Mám takový pitomý pocit. V poslední době…“

Konec. Pan Kippenhöfer se pomalu předkloní, opatrně vyndá pásek z přístroje, uloží ho do prostředního šuplíku a ostentativně jej zamkne.

„To byli pán a paní Uhlmannovi,“ řekne potom věcně.

Kývnu a čekám, ačkoliv přesně nevím, na co. Siegmund mě zajímá víc než Frank. Co dalo podnět k tomu, že Hugo Uhlmann měl pitomý pocit?

„Ano,“ spustí opět dr. Kippenhöfer. „Tedy pán a paní Uhlmannovi. Je to krutá doba, nemyslíte? Jistě, neexistuje žádná omluva pro to, že člověk pro samé obchody zapomíná na děti nebo že si prostě na ně nenajde čas, ale… je to jakýsi ďábelský kruh. ,Beati possidentes’ – tato příjemná životní moudrost už má snad jenom historickou cenu, nezdá se vám?“

„Především se mi zdá, že jste mi ten pásek nepřehrál bez důvodu.“

Nato si mě prohlíží jako lehkomyslně podceňovaného protivníka před soudem, a pak se konečně zase jednou usměje.

„Mám rád toho chlapce, už jsem vám to řekl. A chtěl bych zabránit tomu, abyste se dověděl o napjatých vztazích v rodině Uhlmannových z třetí ruky a činil z toho,“ teď se usměje víc, vždyť tomu rozumí, je odborník v těchhle věcech, „naprosto a zcela pochybené závěry.“

„Má alibi, které se nedá napadnout.“ To si přece jenom nemohu odpustit.

„Je to hodný chlapec.“ Dr. Kippenhöfer se nedá zmást. „Přes svůj narušený vztah k rodičům. Teď už to překonal, v každém případě nedal na sobě nic znát. Jistě, zalézal poněkud příliš do svého pokoje, věčně seděl u televize, ani jeden kriminální film nevynechal. Ale v tom nevidím nějakou odchylku od normy, naopak, mladí lidé se ještě mohou nadchnout pro hrdiny, ne?“

Pomalu mi jde s tím svým výkladem na nervy. Dejme tomu, že chápu jeho starost, ale už by to mohlo stačit. A přece zrovna já zůstávám u tématu.

„Říkal jste, že Frank musel svůj narušený vztah k rodičům, jak jste to nazval, překonat. To znamená, že tomu tak vždycky nebylo.“

Opět se usměje, a mně je okamžitě jasné, že to byla idiotská otázka. Opravdu. Ale on je ochota sama.

„Chtěl bych vám vyprávět jednu drobnou příhodu. Frank měl velkou zlost sám na sebe, že zrovna z němčiny dostal čtyřku. Styděl se za to. A i když je to skoro neuvěřitelné, ten chlapec je tak ctižádostivý a sebevědomý, že dokázal skoro zázrak. V pololetí to dotáhl na čistou jedničku. Přišel pyšně s vysvědčením domů. Ostatně byl to od něho pozoruhodný výkon, vždyť je ještě poloviční dítě. A nikdo mu přitom nepomáhal. Seděli jsme tehdy na terase, pan Uhlmann, jeho paní a já.“

Zatím jsme opět došli k elegantnímu schodišti a já shledávám, že dr. Kippenhöfer je typický advokát. Mluví a mluví, a přitom moc neříká.

„Seděl jsem zády k příjezdu,“ vykládá rozvláčně dál. „Frank k nám běžel celý šťastný, Uhlmannovi vyskočili, chlapec byl od nás ještě několik metrů a už vesele mával vysvědčením.“

„Zatím je to docela pěkné,“ řeknu trochu mrzutě, když se teď dr. Kippenhöfer na chvilku opět odmlčel.

„Ano, zatím… jenže Uhlmannovi nevyskočili kvůli chlapci. Rozumíte?“

„Ne,“ bručím.

„No, v témž okamžiku zahnul na příjezdovou cestu úplně nový mercedes. Uhlmann ho zrovna koupil.“

„A Frank?“

„Frank jim stál v pravém slova smyslu v cestě. Pan Uhlmann se na vysvědčení ani nepodíval, paní Dorothea řekla jen zběžně anoano a běžela také k autu.“

„A Frank?“ opakuji. Teď mě to přece jen zajímá.

„Musel přihlížet, s jakým nadšením se maminka usadila na měkkém sedadle, jak zkoušela řízení, zatímco tatínek zkoumal co odborník zadní pérování a zejména se zajímal o zavedený telefon. A potom chlapec odešel. Tiše, beze slova.“

Dr. Kippenhöfer stojí v otevřených dveřích a dívá se za mnou.

„Ostatně,“ ptám se ještě přes rameno, „odkud vlastně máte ten pásek?“

„Milý příteli,“ odpovídá dr. Kippenhöfer, přirozeně s úsměvem. „I právní zástupci podléhají povinnosti mlčet.“

Komisař Plotzki sedí spokojeně v kuchyni u Uhlmannů a jí. Je v plášti a v klobouku a výborně mu chutná. Kývne na mně nikoli nepřívětivě a ukáže na židli vedle sebe, abych se posadil.

„Co nového?“ ptám se.

Zavrtí hlavou a žvýká dál. Musí to být jeho oblíbené jídlo. Spousta sekané, hodně cibule, trochu pepře, kousek bílého chleba. Jenže on by se všude cpal jako nezavřený, kdyby to bylo zadarmo.

„A vy?“

„Zdá se, že komisař Schwenzer nepracoval zvlášť operativně,“ říkám opatrně. Kritika nepřítomného představeného se občas stává bumerangem. „Mám vás vystřídat?“

„Proč?“ Nepřestává žvýkat. „Cítím se tu vysloveně dobře.“

Je to na něm vidět. Ale není na něm vidět, co si myslí. Například o mně, o Bejkovi a o tom, jestli máme dále sledovat Siegmunda či ne. Neboť tento gentleman si pozornost zaslouží.

Plotzki se však cpe s obětavostí mohamedána, který ví, že brzy přijde ramadán. Bere si cibuli, velkou jako slušná kedlubna, a bezstarostně ji loupe. Kdysi mi kdosi napovídal, že kdo při krájení cibule musí brečet, má dobré oči. Já tedy musím mít oči jako rys. Plotzki se lstivě šklebí, když začnu klít.

Potom stojím nerozhodně v takzvané hale. Kdesi nahoře je slyšet cinkání nádobí. Bez zvláštního zájmu jdu tiše za tímto zvukem. Dveře do Frankova království jsou napůl otevřené.

On sám stojí uprostřed pokoje a upřeně hledí na Mariinu šíji. Dívka obratně prostírá na stůl, nádobí opět řinčí.

Náhle se obrátí, postaví se na špičky a vezme chlapcovu hlavu do dlaní. Frank stojí bez pohnutí, beze slova, téměř trochu rozpačitě. Když se Maria od něho právě tak znenadání odvrátí, zvedne chlapec rychle obě paže, jako by ji chtěl strhnout k sobě.

Zahlédla mě. Musí jí to být trapné, ani se na mne nepodívá, když jde s prázdným podnosem kolem.

Jako bych nic neviděl, vstoupím do pokoje a říkám: „Nedejte se rušit!“

Je to samozřejmě nesmysl. Už jsem rušil a jsem teď ještě méně vítán než jindy. Ale našinec může málokdy zachovávat pravidla zdvořilosti.

A když teď Frank jde k psacímu stolu a z hromady smuteční pošty vyhrabe obyčejný obchodní dopis, je mi jasné, že se mě chce co nejrychleji zbavit.

„Odkud?“ ptám se a pohlédnu vzhůru na dlouhého mládence. Dopis nemá ani známku, ani odesílatele, a je adresován Danielu Uhlmannovi.

„Přišlo to odpolední poštou,“ odpovídá ochotně. „Alespoň myslím. Bylo to ve schránce.“

Obracím obálku sem a tam. „Co myslíte… máme?“

„To musíte vědět vy. Já nejsem zvědavý.“

„Já sice taky ne, ale…“ A už dopis rozřezávám. Přirozeně že jsem zvědavý. Zvědavost je významný faktor mého povolání. Obsah dopisu je stručný a velmi pozoruhodný.

„Skutečně nečetl?“

„Už jsem vám řekl,“ vyjede, „že nejsem zvědavý.“

„Výborně,“ řeknu smířlivě a zastrčím dopis do kapsy. Musí tu být nějaké myšlenkové spojení, neboť moje další otázka je poněkud překvapující: „Znáte nějakého dobrého známého svého otce, který se jmenuje Georg?“

Chvíli váhá a potom řekne: „Ne. Myslím, že ne.“

„Taky výborně,“ prohlásím a jsem najisto přesvědčen, že chlapec lže. Ale proč? Jenom ze vzdoru? Dětinská pomsta za to vyrušení před chvílí?

Velmi zamyšleně jdu po schodech zase dolů. Junior se chová podivně. A lže. Neboť například musí vědět, že spolková pošta nedoručí nefrankovaný a zejména neorazítkovaný dopis. A pak: ta scéna s Marií předtím.

Jak se to srovnává s Kippenhöferovou chválou? A ten zvukový pásek! Maria a Hugo? Žárlil snad na pana otce? Prr, tahle logika je trochu příliš smělá. Copak někdo v šestnácti letech oddělá vlastního otce jen ze žárlivosti? A matku ještě k tomu? Odporná myšlenka!

Plotzki teď pije kávu. Přitom se dívá na Marii, jak pobíhá sem a tam. Nebere nás na vědomí, nakonec si odváže zástěrku a pověsí ji do kuchyňské skříně ke smetákům.

„Ještě mě potřebujete?“

„Já už se tu vyznám sám,“ řekne Plotzki velkomyslně. Tak dobře najedený jako dnes už asi dávno nebyl. Vidím v jeho šedých očích dokonce cosi jako zájem, když se dívá za Mariinými oblými tvary.

„A co teď? Šlofíka?“

Plotzki mě zvědavě pozoruje. „Kdo spí, aspoň nehřeší. Ale prospěšné věci,“ řekne pomalu, vstane a nenuceně se protáhne, „dokážou jen lidé, kteří pracují.“

„Mám vás teď vystřídat?“

„Jak využijete momentálního interregna, to je úplně a naprosto vaše věc. Já to tu vydržím. Pro mě za mě se může Bejk vrátit až v polovině příštího roku.“

„Pak tedy mohu jít?“

„Nemám nic proti tomu,“ řekne váhavě. „To je… na hodinku byste mě mohl zastoupit. Musím chvíli na vzduch.“ A bez dalšího vysvětlení se klidí. Hned nato slyším hlasité bouchnutí dveří.

Přicházím do Danielova pokoje. Nikdo mě neviděl. Dobrý strýček Daniel se pomalu stává zajímavým. Co stojí psáno v onom záhadném dopise bez odesílatele, to by mohl být motiv.

Nedostanu-li splatnou částku do 14. 12., jak jsme si domluvili, nastanou vám jisté obtíže. To je všechno, podpis přirozeně chybí.

Text na obálce i dopis jsou psány na stroji. Jen název ulice v adrese je přimalován kuličkovou tužkou. Dohaduji se, že posel měl původně dopis odevzdat v novinovém stánku. Ale tam visí od dnešního rána nápis: Za příčinou úmrtí v rodině přechodně zavřeno.

Splatná částka… Kolikpak to je, ta splatná částka? A komu se má platit? A za co?

Ale především: Jak to jde dohromady s chybějícím klíčem od trezoru? U mrtvého se nenašlo nic. Vlastně se už nedivím. Splatná částka! Obtíže! Byl Daniel Uhlmann v tísni? To by se mu takový klíč od trezoru náramně hodil. Napadá mi, co včera řekl Plotzki: Snad to byli všichni dohromady! Že by Daniel a Siegmund? Světlo, které svítilo krátce po šesté. Siegmundovo troufalé vysvětlení, jak se dověděl o vraždě, jeho alibi, Frankovo alibi? A jak by se k tomu všemu hodil Machelli?

Kde ale ten klíč zůstal? Daniel Uhlmann dostal, dá-li se mu alespoň v tomhle věřit, nečekaný výprask. Nehledě k tomu, že to bylo unfair vůči staršímu pánovi – on už pak nemohl nic uklidit ani schovat. Nedá se nic dělat, musím hledat.

Jenom zařízení Danielova pokoje by mohlo být důvodem peněžních nesnází. Ten peršan, i když ho možná ulovili někde v dražbě, stál určitě nekřesťanské peníze. Ani nábytek nebyl laciný. Celou jednu stěnu zabírá umná sektorová stavba, jejíž nejdůležitější součástí je televizní bedýnka. Tedy na můj vkus je to až moc cukrkandlové, pro ženské.

V prádelníku narazím na košile s fiží a azurové spodní prádlo, a můj dojem to jen potvrzuje. Světle modré podvlékačky! Důkladně prohmatávám přihrádku za přihrádkou, bohužel bez úspěchu. Dokonce si stoupám na titěrný noční stolek a prohledávám lustr. Po nějakém klíči od sejfu ani památky.

Zklamaně sebou hodím do jednoho z těch křesílek, co vypadají jak bubliny a člověk se v nich vyjímá jak hladový datel v zimním kutlochu. Trochu mi spraví náladu, že hned vedle má Daniel domácí bar. Má rád nejen drahý nábytek, trpí i na alkohol. Láhve v baru jsou sice slušnou sbírkou lihovin všech možných značek, jenže docela plná není žádná. Sahám hned po první a nalévám si dvojitého panáka. Sotva ho překlopím do sebe, popadá mě kašel; překvapeně se dívám na etiketu. To jsem měl udělat ze všeho nejdřív. „Puškin“, pitivo pro drsné chlapy.

Ovšem na bol je to lék vhodný. Dovnitř jednoho „Puškina“ a navrch černý ohoz. Třeba ten, co visí na ramínku hned u dveří. Hluboký smutek je v módě. Daniel Uhlmann ho měl už včera v poledne.

To roucho jsem ještě neprověřil, a pak, kvalitní látky jsou moje slabá stránka. A to, co tu visi, kvalita je. Kontrola kapes mi jde rychleji, než zkoumání jakosti mezi prsty. Opravdu, kvalitka. Šťastni ti, co mají dost peněz, pravil pan doktor Kippenhöfer.

A já jsem taktéž šťasten. Na vnitřní kapse je totiž vyšitý monogram, dvě iniciály přes sebe, H a U.

Hugo Uhlmann! Je to Hugův oblek! Ten Daniel je pěkný mizera. Oblek by mu při rozdíleni majetku, které je ostatně na spadnutí, sice asi stejně připadl, ale teď je to pořád ještě olupování mrtvol. Když se uváži, jakou láskou se častovali obyvatelé tohohle baráku a jakou se pořád ještě častují drazí pozůstali, ty šaty mu docela určitě nikdo nedal.

Třeštím celou věčnost od na monogram a uvažuji ve stylu Bejkovy ošumělé moudrosti, že tu asi něco nehraje. Pak se řítím za madame.

Stojí na prahu své klášternické komnaty, jako kdyby mě dávno čekala. „Jen pár otázeček,“ mumlám rozčileně jako nějaký začátečník a tlačím madame před sebou do jejího budoáru.

„Co si to dovolujete?“ vyjede zlostně. „Co je to za způsoby?“

„Máte pravdu,“ pravím se ztrápenou tváří, takže trochu roztaje. „Tak se ptejte!“

„Děkuju. Tak za prvé: Pan Daniel Uhlmann objevil mrtvoly kolem půl osmé. Kde jste v tu chvíli byla vy?“

„No přece tady v pokoji. Zrovna jsem se oblékala.“

„Fajn. A jak to bylo: zavolal zezdola, nebo přišel nahoru?“

„Křičel! Jak… bože, no jako blázen.“

„A co bylo dál?“

„Myslíte jako, co jsem…? No přece běžela jsem hned dolů. Já přece vůbec nevěděla… A tam stál, v neteřině salóně, a ukazoval celý rozčilený vedle.“

„Aha. A potom?“

„Utíkala jsem hned do Hugova pokoje.“

„Proč?“

„Poslechněte!“ Teprve teď jsem si všiml, že se chystala jít ven. Mává mi před očima takovým tím košíkem, co patřil ke Karkulčině příslušenství, jak si to pamatuji z dětských let; a praví z výše své důstojnosti: „Chtěla bych ještě stihnout obchody otevřené. A vy mě tu zdržujete takovými zbytečnými otázkami!“

„Prosím vás, madame!“ Přímo žadoním.

„No tak dobře – chtěla jsem vzbudit Huga.“

„Vzbudit?“ ptám se ohromeně. „To se dneska dají probouzet už i mrtví? Nemýlíte se? Pokud si vzpomínám, byl mrtvý a ležel vedle své ženy.“

„Ale já ho přece vůbec neviděla! Já… do toho pokoje bych v životě nevkročila. Taková hrůza! Panebože, copak to nechápete?“

„Ale ano! A co jste si tedy myslela, když jste pana Uhlmanna v jeho pokoji nenašla?“

„Vždyť jsem se ani dovnitř nedostala! Dveře byly zamčené.“

„Och!“

„Co je na tom tak neobvyklého, mladíku? Hugo Uhlmann samozřejmě vždycky zamykal své pokoje, když se chystal být delší čas pryč.“

„Děkuju, madame.“

„Můžu už teď konečně…?“

„Můžete,“ pravím úslužně a vyjdu napřed do chodby. V tomhle domě je nedůvěra zřejmě nejvyšším zákonem. I ona pečlivě zamkne dveře od svého pokoje a dokonce pořádně vezme za kliku, aby se přesvědčila, jestli zámek ještě za něco stojí.

„Jen ještě maličkost, madame. Máte vy v pokoji telefon?“

„Vy jste tam snad nějaký viděl? V domě jsou jen tři přípojky. V Hugově pracovně, v Dorotheině ložnici a také u Franka. Na to by ale dobrý kriminalista měl umět přijít sám.“

„Děkuju za poklonu,“ zabručím a jdu za ní dolů do haly. Když madame zmizí za domovními dveřmi, zamnu si spokojeně ruce a loudám se do kuchyně. Plotzki tu ještě není.

V dalších několika vteřinách už málem akceptuji Bejkovu bláznivou teorii o tom, že máme možná co dělat s rejdy duchů. Hlasitě a zřetelně se odněkud ozve čísi hlas: „Ale proč musím já…?“

Vyřítím se znovu po schodech nahoru. Ten plačtivý hlas určitě patřil Danielovi, tak jak jsem ho dneska ráno viděl ležet s pytlíkem ledu na čele. Zatraceně, snad ten chlap nezdrhl? Dneska ráno ještě přece chtěl náš Falstaff zemřít?

Jeho pokoj je pochopitelně prázdný. Postojím nerozhodně na prahu, a peláším dál k pokoji madame. Zamčeno. Za pár vteřin jsem u Franka. Stojí u okna se založenýma rukama a poslouchá z rádia hudbu.

Nejdřív se musím vzpamatovat. Rádio?

„Co je?“ ptá se Frank suše.

„Tady je pořád něco,“ ujede mi. Naštěstí mi do zorného pole vpluje jeho telefon. „Vy jste teď telefonoval?“

„K čemu?“

„Tak tedy ne. Ale když už: Použil někdo váš aparát včera kolem jedenácté?“

„Nikdo,“ řekne odmítavě, jako by ho to uráželo. „Aspoň jsem nic takového nepozoroval.“

Dole klapnou domovní dveře. Pádím zas po schodech dolů. V hale stojí Plotzki a oklepává si sníh z kabátu.

X.

Noční sestra je konsternována. Co mě to napadá! Neumím snad číst? Hned vedle hlavního vchodu je cedule s návštěvními hodinami, dokonce pod sklem! Tady jsem v nemocnici a ne v sanatoriu pro…

„Ještě chvíli a dopustíte se urážky státního úředníka,“ výstražně jí vpadám do řeči. Pochopitelně ví, od které jsem firmy. Přesto mě nechce pustit dovnitř. Prý mám počkat. Čert ví, jak dlouho. Před chvílí přivezli úraz, a lékař, co má službu, má na práci důležitější věci. „A já nejsem oprávněna vás pustit dovnitř.“

Páni, slyšíte? není oprávněna! Tahle idiotská slova určitě žádná jiná řeč nemá. Nejsem oprávněn, jsem oprávněn. On, ona, ono jest oprávněno. Všichni jsou oprávněni. Jen noční sestra ne. Ta štrikuje punčochy.

„Buďte alespoň tak laskavá a podívejte se, jestli pacient Uhlmann leží pěkně v posteli.“

Je to marné. Přesně půldruhé hodiny pozoruju vytrvalý růst jedné pánské ponožky, pak se konečně zjeví ten noční medicinman. Má mizernou náladu, a tak si pro jistotu odpustím poznámku o tom, že bych za tu dobu vyléčil nejmíň sedm úrazů.

„Uhlmanna? Teď, dvě hodiny před půlnocí?“

„Chci se jen podívat, jestli tu je!“

Starostlivě na mne chvíli kouká, zamrká na sestru a pak mě málem umrtví vyčítavou poznámkou, že to jsem přece mohl říci jí. „No tak dobře,“ řekne, „výjimečně. Pojďte!“

Před číslem 43 mě zarazí, vejde do pokoje sám; já už zas pro změnu nejsem oprávněn. „Je tu,“ praví suše, když zas vyleze, a usmívá se poněkud unaveně. „Chcete-li se přesvědčit – máte na to pět minut.“

Daniel Uhlmann leží v posteli a pokouší se o výraz trpícího. Herec je dost ubohý. Bohužel mám jen pět minut, takže úskočné otázky se vylučují.

„Máte poštu,“ přepadám ho bez otálení, vytáhnu z kapsy tajemný dopis a nešikovně jej upustím. Když jej zvedám, prohlížím si jeho boty. Jsou suché, a jiné nevidím.

Nelíbí se mu, že dopis je otevřený. „Budu si na vás stěžovat!“

„To už tu všechno bylo,“ řeknu a dívám se, jak dopis spěšně expeduje pod polštář. Určitě jej čekal, to znamená, že zná odesilatele. „Kromě toho je tu několik nejasností.“

„Nerozumím.“

„Taky ještě nevíte, o co půjde,“ zavrčím na něj. „Tak tedy… našel jste mrtvé včera ráno kolem půl osmé. Bylo to tak?“

„A kvůli tomu trápíte nemocného v noci?“

„Také. A chcete-li si svoje útrapy zkrátit, odpovídejte pokud možno zčerstva.“

„Krucinál! Pochopitelně jsem je našel! To je teď tak důležité? Tady v nemocnici?“

„A hned potom jste informoval nás, komisi pro vyšetřování vražd?“

„No pochopitelně! Viděl jsem… to nadělení, volal o pomoc, nebo co já vím, a když přišla madame Zuivrová – přišla první –, hned jsem zavolal!“

„Zavolal jste komisi pro vyšetřování vražd?“

„No ano!“

„A proč ne spíš lékaře?“

Daniel Uhlmann se bezděky vztyčí, opře se o lokty a zírá na mne. Divadýlko ho přešlo.

„Proč ne lékaře?“ opakuji tvrdošíjně.

Plácne sebou zpátky na polštář, třeští pár vteřin oči na strop a zakňourá jak dítě: „Panebože… já nevím… to rozčilení, ta hrůza… a pak, jak oba vypadali… 1“

„Dobře… leknutí, hrůza, to, jak vypadali. Že se to ale rychle poddalo, to leknutí, co?“

„Jak tohle zas myslíte?“

„Myslím na černý oblek vašeho bratra,“ říkám něžně, tak jako Bejk, když je ve formě.

„To… to přece bylo o mnoho později.“

„V tom případě jste asi zneuznaný génius, milánku. Sedm minut po vašem telefonátu jsme byli na místě činu. A pouze do téhle chvíle měl Hugo Uhlmann klíče od svého pokoje v kapse. Podle toho tedy, když jste si klíč bral, musela nad vámi něžně bdít naše komise!“

„Já… moje hlava!“

„Musím jít.“ Lékař čeká ve dveřích. Daniel se za tohle moje rozhodnutí na mne určitě zlobit nebude. „Ještě než si dovolím zmizet, rád bych vám řekl, proč jste nevolal lékaře a proč máte takový vznešený smuteční háv, s monogramem svého bratra. Protože jste věděl o smrti Uhlmannových už před půl osmou.“

Daniel leží tiše a pokojně. Přesto právě on mi málem zlomí vaz.

„Oáza“ je takový vykutálený lokál, kde jednoho odřou na kost. Než si vůbec smíte prohlédnout, jak to mají uvnitř zařízeno, jste o dvanáct tvrdých marek lehčí. Pět z vás vymámí dáma u šatny, za zbytek vám jedna ne zrovna špatně rostlá kráska v pruhovaném tygřím kostýmku žvatlavě vnutí ošuntělou papírovou květinu.

Ještě štěstí, že mohu poukázat na to, že jsem tu služebně. Poukazuju na to tak dlouho, dokud se bez úhony nedostanu přes obě hetéry. Nejdřív zamířím k baru. Zabírá celou čelní stěnu. Je větší a okázalejší než všechny řečnické pulty při amerických volbách dohromady.

Majitelé a zaměstnanci takovýchhle podniků bývají většinou náramní citlivkové. Takže se vyšplhám na jedno to vysoké štokrlátko a tvářím se jakoby nic. Vedle mne trůní tři dámy neurčitelného věku; jejich skvostné zádě mi bylo dopřáno obdivovat už při pochodu na bar.

Barman mě ocení pohledem a prozatím nechává na pokoji. Jsem mu za to vděčný, Bejk by mi potvrzenku o výdajích s razítkem téhle firmy těžko podepsal.

Ten pokoj trvá skoro deset minut, v nichž se definitivně rozhodnu souhlasit se svými plány. Barman je tak citlivý, že zavětří teprve teď zájmy svého šéfa. Decentně kývne hlavou, a sousední víla s obnaženou zádí otočí pomalu ke mně tvářinku. Tváří se znuděně jako anglický lord prastarého rodokmenu, který se vznešenou netečností právě pozoruje, jak dohořívá zámek jeho předků.

„Dvě whisky,“ přejímá pomalu iniciativu a namáhavě se usmívá. Zásadně nemám nic proti whisky, ani proti děvčatům namáhavě vyhazujícím úsměv, natož proti mixérům, kteří s obratností iluzionisty transportují alkohol z lahví do sklenic. Mám však cosi proti zdejším cenám.

„Na zdraví!“ Moje slabé protesty nebere na vědomí. Tak tedy piju také, že by mi ta věc nechutnala, to ne. „Byl jste už u nás?“

„Spíš ne.“

„Mohu vás tu seznámit s lidmi.“

„Nemám čas.“

„Tak proč jste tu?“

„Za dvojitým R.“

„Práskanej klouček.“ Ze samého obdivu objedná ještě dvě whisky. Barman je nejen citlivý, také výborně slyší.

„To bohužel, nepůjde, pane,“ lituje „Kdybyste snad některou jinou dámu…?“

Pán nechce. Chce dvojité R. A to poněkud hrr.

„Chovejte se laskavě slušně,“ zasyčí a dokáže se přitom ještě přátelsky usmívat.

Musím tedy sáhnout do kapsy. Na chlapíka to zapůsobí ještě méně než na onoho štrikujícího cerbera ve škrobeném rubáši. Pokrčí rameny, zapanorámuje ostražitě očima a praví jakoby mimochodem: „Támhletou chodbou, třetí dveře vlevo.“

Jsem se sebou nadmíru spokojen; svezu se se štokrlátka a chystám se vyrazit. Chodbou, a do třetích dveří vlevo. „Dostanu devatenáct marek, panel“

„Ode mě? Objednal jsem si snad něco?“

„Vypil!“

„Bystrá očička,“ pochválím ho a odkráčím. Zanes si to do výdajů a sraz z daní!

Dvojité R frivolně spočívá napříč křesílka a dýmá z dlouhé špičky. Při pohledu na ni jsem trochu nesvůj. Jaká škoda, že zrovna ta nejhezčí děvčata k monogamii ne a ne pohnout.

„No ne,“ praví udiveně, nikoli však nepřátelsky.

„Potřebuju vás na hodinku,“ povídám.

„Jak prosím?“

Pěkné nedorozumění! Cítím, jak rudnu. Teď ještě aby tak řekla, že jsme se mohli smluvit rovnou dneska dopoledne.

„Ale… ne, to ne! Myslel jsem to tak, že mi musíte pomoct.“

„Jak to?“ řekne nedůvěřivě a strnule se zvedne. To ovšem není ani tak obranný reflex, jako spíš obava, aby si nepocuchala ondulaci. Na tom účesu kutila určitě celé odpoledne.

„Musíte mi vylákat z pelechu Siegmunda.“

„Siegmunda? Toho ňoumu? To nepřichází vůbec v úvahu.“ A zabafá jako parník prodírající se proti proudu Rýna. „Ne, ne, milánku – vy mou práci dělat nemusíte, a mě ta vaše zajímá starou bačkoru. Víc než nepříjemnosti to stejně nehodí.“

Měl bych jí tu udělat dojemnou přednášku o hlubším významu slova práce. Jenže jednak jsou naděje na úspěch víc než chatrné, jednak nemám v úmyslu snažit se vší silou si ji rozhněvat.

„Řekl jsem už dopoledne, že jde o vraždu. A to obyčejně končí každá legrace. Chápete to?“

Zdá se, že ano. „Jenomže kdo mi to zaplatí? Doba není zrovna růžová. Možná pro vás, poldy!“

„Žel bohu,“ přikyvuji, jsem ochoten něco obětovat. „Kolik?“

„Stovku.“

„Vy jste se zbláznila!“

„A vy ne?“

„Ale… mluvil jsem o hodině!“

„A já o stovce.“

„Poslechněte! Sto marek za hodinu nebere ani můj nejvyšší nadřízený, ministr vnitra!“ Docela přesně to sice nevím, ale nedokážu si to prostě představit. „A na vydírání je kriminál, víme?“

„Největší gauneři jsou u policie,“ vzdychne a neochotně souhlasí. „Řekněme, že bych vám vyhověla. A jak má ta produkce vypadat?“

„Úplně jednoduše. Počkáte ještě deset minut a pak ho telefonicky požádáte, aby sem přišel.“

„A co mu mám říct? Že jsem se do něho šíleně zamilovala? Nebo co?“

„Nesmysl. Řekněte mu pravdu. To na něj zapůsobí. Řekněte, že vás vyslýchala kriminálka a že se bojíte, aby se věci nezkomplikovaly. Pro sebe, pro něho a tak.“

„A co tu s ním mám celou hodinu dělat? Pokud vůbec přijde.“

„To ponechám na vaší fantazii. Zkuste to se striptýzem nebo s partičkou šachů. Budete-li šikovná, můžete mu pro mě za mě třeba otočit prkenici.“

Nato znovu pronese svůj názor, že největší gauneři jsou u policie, a spustí se zas na křeslo.

„Kořalu má v koupelně,“ řekne na rozloučenou.

Není to hloupá holka, tahle Regina. Pámbu ví, že by mohla dělat něco rozumnějšího.

Mlýnská ulice je už skoro prominentní končina. Žádné supervily, přesto docela pěkné domečky pro jednu pro dvě rodiny. Drze zaparkuju necelých pět kroků od zahradních vrátek u domu, v němž pan Siegmund obývá přízemí. Naše archa není žádný nápadný bourák, odmyslím-li si ty krabatiny a promáčkliny. Koneckonců každý čtvrtý vůz ve Spolkové republice je volkswagen.

Dvojité R je buď perfektně spolehlivé, nebo patří do té kategorie lidí, kteří mají rádi všechny nepříjemnosti co nejrychleji za sebou. Stojím tu ani ne tři minuty, a pan Siegmund už kráčí z domu. Vyšle sice ke mně zkoumavý pohled, ale já ležím s hlavou a rukama na volantu, jako bych spal, a šilhám po něm. Tak jak se sluší a patří na vášnivého chodce, třeba i o půlnoci, cape pan Siegmund statečně směrem střed města.

Na velké drezúře jsme měli jednoho dlouhána z Berlína, a ten pronášel v jednom kuse rouhavé slogany typu: „Ti nás tu školí na kvalifikované zločince. Jenom na jiný způsob.“

Proto také jsou pro našince dveře jen k tomu, aby do bytu netáhlo. Netrvá to ani dvě minuty a stojím v páně Siegmundově obýváku. Někde nade mnou dudlá tiše hudební skříň; což hořením obyvatelům nedovolí, aby zezdola zaslechli nějaké divné zvuky.

Bezstarostně rozsvítím lustr. Záclony jsou stažené. Prokuristův byt se skládá hlavně z obýváku. Kuchyň je jen mělký výklenek a ložnice spíš pokojík pro služtičku. Ovšem koupelna, to je báseň. Kachlíky v barvě mořské zeleně, prostoru víc než dost, a vana je čtverhran zapuštěný do podlahy.

Na velké drezúře byla jedním z předmětů i systematická prohlídka. Je to vlastně věda vyžadující znalosti psychologie a vnitřní architektury. Kde asi tak člověk Siegmundova ražení může schovávat tajnosti? Například klíč od sejfu? Nebo šperky? Věci, které se u Daniela Uhlmanna nenašly, a už teprve ne u Césara Machelliho?

Dobře po půlhodině dospívám k přesvědčení, že jsem při vyučování musel zaspat něco důležitého. Anebo moje zkušenosti nestačí na to, abych se dostal na kobylku tajnostem chlapíka obzvláště práskaného.

Třetí eventualitu, že se do té zapleteniny dostal Siegmund jen náhodou, vyvrátil on sám. Jestli k vnadám mé toho času spojenkyně zůstal celou noc netečný, jak to, že teď tak promptně zareagoval na její noční telefonát?

Kdyby se tu teď zničehonic objevil a odpráskl mě jak srnu na mýtince, nemohl bych ho ani žalovat. Předpokládejme, že nestřílí tak skvěle, jak voní. Tak jako tak ani my nemáme v cizích bytech co pohledávat, a od Úřadu pro ochranu ústavy nejsem.

Začíná mě tlačit čas. Konečně nacházím v koupelně svých snů alespoň náznak něčeho neobvyklého. Ve skříni ve zdi, kde člověk normálně předpokládá tak nanejvýš boty, prachovky a podobné krámy, trůní filmovací kamera. Samo o sobě to dneska není nic tak mimořádného, i když tenhle přístroj je poslední novinkou Hannoverského veletrhu.

Ta věc má ale háček. Nikde jsem tu neviděl ani kousek filmu. Koníček sem, koníček tam – kdo si koupí drahý aparát jenom na to, aby ho schovával v koupelně?

Vytane mi poznámka, že i kořalka je v koupelně. Mám za sebou namáhavý den, a moje horlivost by si jistě odměnu zasloužila. Ale ani tahleta malá radost mi není dopřána.

V obýváku se ozve telefon. Zvoní sice docela obvykle, pro mne ovšem tak hlasitě, jako když siréna oznamuje ve válcovně konec šichty. Teď musím vyřešit choulostivý problém. Zvednu-li ten telefon, může to stejně tak dobře být krok dopředu jako vedle.

Přesto sluchátko zvednu.

„Haló?“ Ženský hlas. Ještě nevím, jak zareagovat, a už mluví dál. „Bacha! Zrovna vypad!“

To je od dvojitého R milé. Už méně milé je to, že na pana Siegmunda nezapůsobila ani dneska. Pomalu už bude načase zatroubit ke spořádanému ústupu. Člověk tak někdy mívá podivná tušení.

O tři minuty později neslyšně proklouznu temnou chodbou ke dveřím. Ve slabém světle zatemněné kapesní svítilny se shýbám ke klíčové dírce.

A vtom se to stane. Zaslechnu sice ještě tiché zašustění, ale pak už mě cosi s ohavnou prudkostí udeří do zátylku.

XII

Ten 23. prosinec si asi budu pamatovat hezkých pár let. Nejen proto, že jsem se probral kolem čtvrt na tři ráno ve volkswagenu, pekelně promrzlý. Ani proto, že mi vzdor půllitru extra řízného „Jacobse“ makovice pořád ještě ohavně brní. Jedu kolem osmé do služby a mám zvláštní pocit, jako kdyby se mi od brady nahoru trhaly všechny buňky, co jich tahle tělesná končina vlastní, a s patřičnou bolesti. Kromě toho jsem musel rezignovat na klobouk, a v baretu si připadám pořád dost hloupě.

To všechno je ovšem riziko povolání. Jenže vedle tělesné reakce tu také došlo k pokusu úkladné vraždy na mé duševní rovnováze. Nikdo nikdy nedokáže říci s jistotou napřed, co všechno ho ještě čeká. Kdo sází v loterii, není si nikdy jist ani tím, že nevyhraje. Ale já musím brzo po ránu napochodovat před nejvyššího šéfa. Kdo ještě tady nic netuší, patří k těm šťastlivcům, kterým Písmo svaté slibuje na někdy později říši nebeskou.

Kriminální rada von Beierstorff je nejen ušlechtilého rodu, má i způsoby granda. V kteroukoli denní dobu vypadá, jako by čekal, až předjede jeho bujný oř, aby poctil svou laskavou přítomností pomanévrový ples některého gardového pluku. I jeho pracovna má zřetelný aristokratický nádech. Dává přednost tmavému nábytku s množstvím cingrlátek, koženým křeslům, plyšovým kobercům a velkoolejům s říjící vysokou mezi chmurnými smrky v ranní mlze.

Zkrátka tak nějak si představuju, že to vypadá u aristokrata. Protože čerpám své vědomosti o téhle společenské vrstvě pohříchu z filmů a románů, mám za to, že můj dojem z kriminálního rady absolutně sedí.

Jeho hlas zní, jako by byl trochu zrezivělý. Pozoruhodné na něm je jen to, že tím dostává opovržlivě shovívavý tón. I když je můj tatík jen statistou u celní správy a před lidmi s „von“ smí tak nanejvýš smekat, jistá podobnost tu přece jenom je. I můj táta začínával svoje častá kázání předstíráním, že mě vlastně chápe, lomením rukama a zapřísaháním, a nakonec přece jen vždycky sáhl na skříň pro rákosku.

Pan von Beierstorff odpovídá na mé snaživé ranní pozdravení nadmíru úsporným pokývnutím bělovlasé hlavy. Nechá mě stát jako obžalovaného při výslechu.

„Byli jsme před několika týdny na vás upozorněni jako na nadějného mladého pracovníka.“ Přitom na mne pohlíží, jako by mu to vyčítání bylo děsně líto. „Prokázali jsme vám důvěru a na základě toho doporučení jsme vás přidělili komisi pro vyšetřování vražd.“

A tak to jde hezky dlouho pořád pryč. Úplně stejně by asi vykládal čeledínovi, proč koňská moč páchne zrovna čpavkem. Pak se ale rázem probudí.

„Mohu vidět vaši služební známku?“

„Služební známku? Prosím,“ pravím skromně a poslušně sáhnu do kapsy kabátu. Nic. To se tedy Siegmundovi povedlo.

„Nenamáhejte se zbytečně.“ S vrcholnou distinguovaností, jedním prstem mi po bezvadném laku svého psacího stolu přisunuje mou známku. „Pochopitelně už dávno víte, jak jsem k ní přišel, že?“

„Myslím, že vím.“

„Takže si ušetříme dlouhé debaty. Bohužel vaše svévolné počínání mělo trapné následky: bylo podáno trestní oznámení na příslušníka zdejší kriminální policie pro vloupání. Jsem dalek toho, podsouvat vám snad úmysl obohacovat se na účet majetných občanů; ale rád bych věděl, co vás podnítilo k tomu, abyste tak lehkomyslně ohrozil naši pověst.“

Moc mu toho říci nedovedu. A to málo, čím mu mohu posloužit, nevítá zrovna bezvýhradným potleskem.

„Voilá! Tak podle vás je pan Siegmund v těsné spojitosti s případem Uhlmannovi. Ať je tomu jak chce, pouhé podezření vás ještě neopravňuje ke kouskům, o které tu jde. Ledaže jste přišel na něco, co by mohlo vaše počínání dodatečně ospravedlnit.“

„Je mi nesmírně líto…“

„Pak ovšem…“ praví a zvedne se na znamení, že od teď už jen zcela úředně, „bohužel nemohu jinak než vám velmi důrazně vyslovit svou nespokojenost. Přeji si, abyste se panu Siegmundovi zcela oficiálně omluvil. Nebudete-li si při tom počínat příliš diletantsky, je naděje, že nebude úzkoprse trvat na svém právu.“

„Koupím květiny,“ slibuji upřímně, ale mnohem raději bych praštil pěstí do psacího stolu. Ještě děkovat za bouli! Sním klidně celého toho aristokrata i s jeho židlí, jestli nevěděl Siegmund zcela přesně, že hladí po lebce mne a ne nějakého lupiče. Školné za primitivní poznatek, že i zarytý turista může za určitých okolností použít taxík, se mi zdá neúměrně vysoké.

„Uděláte dobře, budete-li krotit své sklony k porušování subordinace,“ napomíná mě kriminální rada, teď už zase otcovštěji.

Zdá se mi, že jsem z toho vyšel docela slušně, a ptám se způsobně: „Dovolíte, pane kriminální rado, abych šel po své práci?“ K mému úžasu mi to nedovolí. No dobrá, víme, že má svou hrdost. Ale teď, když už se všechno podstatné řeklo, mohl by ukázat trochu víc velkomyslnosti.

„Obecně vzato,“ spustí pan von Beierstorff, „cením si velice, když moji pracovníci umějí samostatně jednat, pochopitelně za předpokladu, že je to v souladu s našimi služebními předpisy. Nejsem ani proti nezbytným reformám, a zrovna tak mám dost rozumu na to, abych nepřikládal přílišnou váhu drobným nehodám, chápete?“

„Nerozumím…“ Což je čirá pravda.

„Pane vrchní strážmistře! Pokud odhaduji vaše malá dobrodružství správně, vyplývají hlavně z toho, že jaksi nesdílíte názory komisaře Schwenzera na případ Uhlmannovi. I když se proti tomu dá těžko něco namítat – neukvapujete se poněkud se svými podezřeními?“

„Nejdůležitější povinností kriminálního úředníka při vyšetřování zločinu je sledovat i tu nejchatrnější stopu,“ odrecitovávám nejzákladnější pravidlo kriminalistiky. Ani to se nesetkává s žádným nadšením. Dívá se na mne káravě.

„Nejchatrnější stopu, samozřejmě, mládenče. Jenomže vaše povolání nevyžaduje jenom tvrdost a rozhodnost, ale zrovna tak i schopnost vžít se do pocitů druhých, a také dostatek taktu. Ten jste ovšem při své návštěvě v nemocnici ztratil z očí; i když to nebylo ve dne.“

„Máte na mysli… Daniela Uhlmanna?“

Na to nereaguje. Prkenně, téměř obřadně se odebere k oknu, a aniž se otočí, praví: „Komisař Schwenzer odejel s mým svolením na služební cestu. Jeho návrat lze s jistotou očekávat zítra. Takže do té doby máte pořád ještě čas.“ A pak jako by ho posedla melancholie, protože si pro sebe zamedituje: „Starý rok se nachyluje, nový započíná…“ Sakradoháje! Lebka mě brní, že musím vynaložit všechny síly, abych dokázal jeho proslov vnímat, a on si tu recituje pohřební řeč na rok, který byl tak mizerný, až by člověk málem věřil, že ty nejhorší časy má už navždycky za sebou.

Jenže teď přichází rákoska. „Ke konci roku, to je taková vhodná doba na propouštění,“ dí a obrací se ke mně.

„Ano, ale… propuštění? Proč… myslím…“

„Pana Daniela Uhlmanna vaše návštěva zřejmě tak deprimovala, že se chtěl rozloučit se životem. Tato politováníhodná okolnost bohužel padá rovněž na váš vrub. Lékaři mu dávají jen málo naděje, pane kriminální velmistře!“

Nevím, jak bídně je psovi, který se cítí bídně jako pes. Pokud by mu ovšem mělo být tak zle jako mně, pak je takové zvíře srdečně k politování. Jsem na tom tak, že bych snad dokázal i slíbit své bytné manželství. A to je té dámě dvaasedmdesát a při poslední mrtvičce ochrnula na celou levou polovinu těla.

Pochopitelně bych něco takového mnohem raději nabídl té půvabné sestřičce ve skleněné kukani, co před ní teď poněkud sešle stojím; to po té šílené jízdě po nádherně vyhlazené ledovce.

„Jdete za panem doktorem Wolfem, co?“ zeptá se chladně a změří si mě trestajícím pohledem. Už i ona o tom tedy ví. A jak tam tak trůní a cvičí s telefonem, popadne mě najednou děsná touha sednout si vedle ní a položit jí na rameno svoji zřízenou hlavinku. A pokud možno do míst, kde ji pod skloněnou bradou začíná ta vzrušující klenba.

Kývne na mne souhlasně, jenomže to znamená jenom: Volno, můžete jít. Dr. Wolf stojí zas vedle svého stolu a čeká. „Dobré jitro,“ říkám přeuctivě. „Je to špatné?“

„Horší než včera docela určitě.“

„Ale jak se to mohlo stát. Copak to tu jde, prostě a jednoduše…?“

„Kdo chce, ten svede všechno,“ ujišťuje horlivě. „Přece nemůžeme každých deset minut prohlížet všechny pokoje. K čemu také? Pan Uhlmann sebou docela znenadání praštil pod jednu sanitku, co zrovna vyjížděla. Řidič nemá na tom maléru ani nejmenší vinu.“

„Co? Pod sanitku?“

„No ano. Hned tady vzadu u pavilónu C, rovnou na rohu. Uhlmann se vrhl přímo před vůz. A jak už to tak bývá, úrazovky to většinou pěkně štípou.“

„A… je to s Danielem Uhlmannem vážně tak zlé?“

Dr. Wolf pokrčí rozpačitě rameny. „Dobré to s ním rozhodně není, mírně řečeno. Schopen výslechu asi pěkných pár dní nebude.“

„Ale jak se dostal do pavilónu C? A v pyžamu?“

„Rekonvalescenti nemusí ležet pořád v posteli, prázdné lůžko není nic nápadného. Kromě toho měl pan Uhlmann přes pyžama kabát, a k tomu ještě normální boty.“ Pořád stojí vedle psacího stolu, několik vteřin se odmlčí, a pak se dotkne bolavého místa. „Trochu vás tlačí čas, jak to tak vypadá.“

„Trochu“ je, řekl bych, zdvořilé bagatelizování. Až do dnešní noci moje rejdy nikomu nevadily, nejméně ze všeho mně. Jenže zítra se vrátí Bejk, a Beierstorffova žoviálnost nemůže zastřít smutný fakt, že mě Bejk rozmáčkne jako sadu cihel při závodech v karate.

Co to říkal ten ranhojič? Boty? Kde najednou vzal Daniel boty? A kabát? Není to tak dávno, co Bejk pravil: „Kdo se chce oddělat, nebude přece ještě uklízet, tak jako tak má všeho po krk.“ A bude si na něco takového extra oblékat kabát? A vůbec: člověk jako Daniel Uhlmann nebude propadat hysterii, pokud je nevinen!

„No tak, hlavu vzhůru,“ napomíná mě dr. Wolf. „Chtěl byste vidět místo, kde se ta nehoda stala?“

To tedy docela určitě. Lékař mě tam ochotně vede. Samozřejmě není tu moc co objevovat, nepočítám-li dotyčný roh budovy a dlážděnou vozovku. A z dláždění toho také není moc vidět, sníh všechno milosrdně přikryl. Ostatně to není ani důležité.

Daleko důležitější je, že nemocnice má tvar písmene U. Takže pavilón A a C leží proti sobě. V rohu, kde se sbíhá pavilón B a C, je plochá rampa. Odtamtud vůz vyjel.

„Pomalu mi začíná být jasné, proč měl Daniel Uhlmann kabát,“ říkám.

„Jak to myslíte?“

„Docela jednoduše – chtěl se přece dát přejet a ne docela banálně zmrznout. Odkud by byl věděl, v kolik nějaká sanitka bude vyjíždět?“

Dr. Wolf si zimomřivě tře ruce a poznamená: „Existují bezesporu ideálnější metody sebevraždy. Když na to přijde, musel Uhlmann čekat třeba i hodinu…“

„… až ho vezme ďas,“ doplňuji sarkasticky. „A že by byl Daniel tak udatný, tomu nevěřím.“

„Odejel jsem. Veselé vánoce!“

Tenhle nápis, vyvedený pěkně křídou na dveře, je všechno, co tu milý student v mansardě po sobě nechal. A ještě cosi jako rybí kost, což má asi představovat větvičku jedle. Taky křídou.

Ne že bych lidem nepřál rekreaci, jenže vypadá to, jako kdyby se všechno proti mně spiklo. Ten studentík, to byla moje poslední naděje, že se něco dozvím o jediném tvoru, který dosud zůstává zahalen temnotou a který k ránu vražedné noci odešel údajně z Uhlmannovic vily. Co to bylo za ženskou? Co tam chtěla? A ke komu šla, nebo od koho? Musím do toho vnést nějaký systém. Kdyby mě tak zpropadeně netlačil čas! A kdyby člověk nebyl tak odporně sám. Panebože, sešli na mne šikovný nápad!

Tak tedy: Od koho mohla žena jít? Jen kliďánko, hochu, vytrvalost taky někdy vede k cíli. Otázka je špatně položena. Lepší takhle: Od koho asi nešla?

Tady odpadá Hugo. Ledaže by ho oddělala ona. Jenže za prvé Hugo zabloudil předtím k vlastní ženě, a za druhé je mrtvá i Dorothea. Potom Frank Uhlmann. Ten syčák stejně s pravdou trochu eskamotuje, a tak jako tak je mu už šestnáct. Jenže ten prokazatelně v domě nebyl, nemohl tedy přijímat návštěvy. Madame Zuivrová? Možná, jenomže proč by to potom zamlčovala? Jedině kdyby dohromady s tou tajemnou návštěvnicí… A Maria? Tak tu můžeme snad škrtnout. Snoubenci nijak nemilují trojúhelníky.

Takže by zbýval strýček Daniel. Proč by zrovna on žil jako poustevník? Stejně se zdá, že je do celé věci zapleten víc, než v téhle chvíli vím. Jsem v troubě, a to tak, že si až přeju: proč jen se mu to včera v noci nepovedlo! To by se ta neznámá dala popřípadě objevit i mezi smutečními hosty. A pak by mohla na jeho párkařské boudě ještě dlouho viset cedulka: Za příčinou smutku přechodně zavřeno.

Párkařská bouda?

Nemohu než získat, a výdaje za benzín neplatím já. Čím víc se blížím místům, kde je Danielův obchodní rajón, tím větší mám jistotu, že tu doháním něco, co jsem měl udělat už dávno.

Stánek je hned na kraji takzvané průmyslové čtvrti. Daniel přece jen není tak docela bez obchodního ducha, když mu neušla koupěschopnost dělníků.

Za příčinou úmrtí v rodině přechodně zavřeno. Ručně nasmolená kartónová cedule trčí nakřivo za sklem ve dveřích. Přední stěna stánku a obě boční jsou zpoloviny ze skla, zadní stěna z podlahových prken. Několikrát tu okrově žlutou kukaň rozpačitě obejdu kolem dokola. Vystavené zboží mě nezajímá. Boudu obklopují poslední městské činžáky, a mám takový nepříjemný pocit, že to moje bezradné kroužení pobaveně pozorují za každým oknem.

Tu a tam se zahlédnu ve skle. Je tak vyleštěné, že na sobě poznám i to, jak nevím, kudy kam. Jestlipak to sklo čistí vždycky Daniel osobně?

Už jsem tak skromný, že považuju za úspěch, když po několikerém vyptávání objevím uklízečku.

Paní Wagenknechtová sedí doma v kuchyni a popíjí kávu. Je to drobná, udřená ženská dost přes padesát, manželka dělníka, sama dělnice. Pro ni je ještě úplnou samozřejmostí, že se má policii pomoct, pokud to jde.

„Stánek?“ Namáčí patku žemle do hrnku a bez nadšení ji žmoulá. „Stánek, to jo, ten uklízím.“

„A jistě máte od něho klíč?“

„To mám,“ potvrzuje klidně. „Jenže ten nesmím nikomu dávat.“

„Samosebou, paní Wagenknechtová. Mě taky vlastně zajímá něco úplně jiného. Podívejte, když má někdy pan Uhlmann v otvírací době nějaké nutné obstarávání – to se někdy stane, že? – tak co potom? To prostě zamkne a jde pryč? Nebo ho tu zastoupíte?“

Nejdřív pečlivě vysrká drobty, které plavou na hladině, a pak řekne: „Kdepak. Já ne! To ponejvíc dycky příde známá vod pana Uhlmanna. Nebo je to z přízně, to já tak akurátně nevím. Jo, to pak dycky příde paní Steinertová.“

„Aha! A nevíte taky náhodou, kde paní Steinertová bydlí?“

„No jasně! Už mockrát jsem tam pro ni šla.“

„Je to daleko?“

„No je to v Mlýnský ulici. Číslo ale nevím. Je to hned naproti hřišti.“

Mlýnská ulice? Bezděky si ohmatám bouli na zátylku a pomyslím si pln naděje, že tolik náhod se vyskytuje zřídka. Paní Wagenknechtová nedůvěřivě vstane, protože se s ní rozžehnávám poněkud překotně.

Dům naproti vchodu na hřiště je v Mlýnské ulici nejmenší. Nízké atriové stavení, obstojně zachovalé. Pan Siegmund bydlí pět domů odtud. Projel jsem tamtudy kolem dost zčerstva.

To se podívejme, domovní dveře nejsou zamčené. Ani dveře k bytu za nízkou verandou nejsou nijak zajištěny. Jsou trochu zkřížené, ale nabobtnalé dřevo ještě pořád není solidní zámek.

Našinec musí být ve svém povolání pořád připraven na překvapení, i když na konci naštěstí vždycky není boule. Zdejší překvapení je asi čtyřicetiletá tmavovláska, která leží ve spoře zařízeném pokoji na pohovce a spí.

Je daleko odtud, takříkajíc na dovolené v ráji. Pokud mě smysly neklamou, odebrala se na toulky krajem LSD. Kam zas dočerta vede tahle stopa? Je to vůbec stopa?

Stojím bezradně před pohovkou. K čemu je mi paní Steinertová? LSD – přesněji diethylamid kyseliny lysergové! Jenže co s tím má co společného Daniel?

Nemá smyslu čekat, až se dáma vrátí z ráje. To vyčerpávající opojení může trvat ještě hodiny. Ani nezpozorovala, že jí zpod hlavy vytahuji křiklavě červenou kabelku. Vysypu ji docela jednoduše na stůl, a jako první mi padne do oka kostka cukru. Přičichnu k ní, jenže to není moc duchaplné. S LSD se nejvíc kšeftuje právě v podobě nasycených kostek cukru, a jsou docela bez vůně.

Ale teď už to spojení mám! V postranní přihrádce v kabelce je zastrčen dopis, v němž se Daniel Uhlmann vyzývá, aby zaplatil jistou splatnou sumičku. Mrška Daniel! Jakápak sebevražda – říkejme tomu spíš pracovní úraz!

Jediný pohled z okna přes hřiště tuhle teorii potvrzuje. Za hřištěm protéká takzvaný Mlýnský potok. Přejde-li se přes něj po tamhletom můstku a přeleze-li se přes mřížový plot, octne se člověk rovnýma nohama v parku, který patří k nemocnici. Vím, že si kvůli tomuhle rozsáhlému komplexu městští radní už několikrát vjeli pořádně do vlasů. Až do dneška ale všemocná církev, vlastník to nemocnice, všechny pokusy o dobytí téhle drahé parcely tvrdohlavě odrážela.

Daniel tedy včera v noci musel být tady, jak jinak by se dopis dostal do kabelky paní Steinertové. Jenže co má tahle ženská co dělat s tou splatnou sumou? A co to má všechno co společného s tou dvojí vraždou? Nedostal jsem se ani o krok dál.

Kain sice prý zabil bratra Ábela, ale Daniel a Hugo…? Milý strýčínek sice žádné pořádné alibi nevlastní, taky ale žádný nepochybný motiv. A jak by v tom všem pak asi fungoval Siegmund?

No a já nemohu ani vyslýchat Daniela Uhlmanna, ani sehnat studentíka, aby identifikoval tuhle ženskou. Ostatně i ona je teď na pár hodin mimo provoz. Siegmund mě v nejlepším případě vyhodí, když za ním zajdu. Pozvolna si začínám připadat bezmocný jako nějaký úřední poslíček, co běhá ode dveří ke dveřím a ne a ne najít to správné oddělení.

Jako kdyby zrovna Plotzki měl to, co mi kriminální rada von Beierstorff chtěl mermomocí upřít, totiž smysl pro takt. Celou hodinu už dřepím v salóně paní Uhlmannové, iluminovaném decentně skomíravým světlem, a pokouším se přijít na to, kde má celá věc onen proslulý háček. Pochopitelně bezvýsledně.

Po hodině konečně zvítězí v Plotzkého duši buď zvědavost, nebo soucit. Vejde tiše dovnitř, sedne si beze slova naproti mině, celou věčnost mlčí, a pak řekne: „Přece o tom nemusíme Bejkovi vykládat.“

To je od něho hezké. Hezčí, než by člověk vůbec kdy čekal. Jenže to mi také nepomůže. Plotzki totiž vychází ze zcela přežilé představy, že jsem chtěl mezivládí využít k tomu, abych dokázal, že Bejk nemá talent.

„Zkrátka jste byl pořád tady, a šmytec,“ nabízí mi svou podporu. „Kdo by se odvážil o tom pochybovat?“

Ten člověk nic netuší! I když bych mnohem raději ještě nějakou chvíli meditoval v úplné samotě, vyprávím mu s nechutí o dobrodružstvích, která podnítila pana von Beierstorffa k tomu, aby mi ráčil předestřít, jak výhodné je odejít na konci roku z policejních služeb.

Plotzki pokývá zadumaně hlavou. „Jestli se to Bejk doví, a on se to doví, to potom…“ Ani už nevysloví, co mě potom čeká. To vím taky.

„Tak trochu si za to můžete i sám,“ pokračuje starostlivě. „Zdá se mi, že Bejka podceňujete, jeho schopnosti. Nemyslíte, že by asi sotva zacházel s lidmi tak bezohledně, o nás ani nemluvím – kdyby za sebou neměl značné úspěchy? Někdy je zkrátka jako lokomotiva. Když se jednou rozjede a má dost páry, nic ho nezastaví. Obzvláště když jde o motiv takříkajíc klasický, jako peníze, pomstu, žárlivost – to pak zaráží až u cíle. Ne, ne, vy ho ještě neznáte.“

„A zítra se vrací,“ pravím dutě a zdá se mi, že už slyším dopadat hroudy na svou rakev.

„Amen je s tím, kdo se sám od sebe vzdá,“ řekne Plotzki. Obehraná moudrost.

„Ale vždyť vy jste si sám myslel, že Bejk nejde po správné stopě,“ vyjede ze mě; moudré průpovídky jsou totiž zvláště vhodné v situaci, kdy je jeden v rejži.

„To přece u Bejka nic neznamená! Kromě toho falešná stopa, to jste zase přehnal. Myslím si jen, že se moc soustřeďuje na jednu možnost. Rád si zahazarduje, náš šéf. To mu ovšem nebude bránit, aby vás jednoduše hodil přes palubu – ledaže budete rychlejší. Protože jedno z jeho úsloví praví: Kdo býval strážným v koncentráku, z toho je vždycky výtečný a úspěšný policista. Po takové škole jsou totiž city přepychem. Zbytečným balastem v kariéře. Buď ty, nebo já – je to úplně jednoduché.“

„A Bejk byl…?“

„Ne, nebyl. Ale byl šikovatelem u vojenské policie. A to je něco jako přípravka na kata.“

Moje vyhlídky si stojí hodně nízko, to vím. Však také Plotzkého soucit zatraceně připomíná pohřební řeč. Jen kdyby ksakru člověk nebyl na všechno tak sám! Anebo že by si Plotzki nakonec dal říci? Ten sralbotka, co vždycky myslí na zadní kolečka?

Vyklopím mu tedy i to s paní Steinertovou, a že to možná souvisí s Danielem Uhlmannem. Poslouchá pozorně a nepřerušuje mě.

„Steinertová,“ řekne po bodné chvíli, „paní Erika Steinertová? Tu už jsme měli jednou v práci, kvůli nějaké aféře s narkotiky. Tenkrát jsme jí ale nic nedokázali.“

„Tentokrát by se dokázalo.“

„Vy doufáte, že to včera ráno kolem páté odtud odcházela ona? V okamžiku, kdy Uhlmannovi zemřeli?“

No právě! Zastavil jsem se předtím ještě na prosektuře. A od té doby jsem teprve v troubě. Je to čím dál zamotanější. To, co by Plotzki rád, to bych rád taky, jenže to nevychází. Pomocí LSD se jen tak jednoduše nikdo sprovodit ze světa nedá, ani kdyby byl zdravý jen napůl.

„Samá voda,“ říkám mrzutě. „Doktor Hollwitz si je dost jistý. Jedy by se byly musely podat obětem pěkných pár hodin před exitem.“

„Jedy? Jaké jedy?“

„No vidíte, takhle jsem taky koktal. Nato mi udělal přednášku, jistě velmi zajímavou, jenže mě to jen zamotalo hlavu. Trvá na tom, že se tu pracovalo s kyselinou kyanovodíkovou. Ta se prý vstřebává do krve a ochromuje schopnost červených krvinek vázat kyslík. A bez kyslíku je člověk hotov. Hned mi taky vykládal o plynových komorách v koncentrácích.“

Plotzkému hned napadne, kde je háček, tak jako mně. „Jenže Uhlmannovi přece mohli dýchat čerstvý vzduch, co hrdlo ráčilo!“

„Mohli. A právě proto, tak si to aspoň myslí doktor Hollwitz, prý museli kyseliny kyanovodíkové spolknout poměrně malé množství. Silnější dávka by prý již za několik minut byla vyvolala strnutí.“

„Na co ale tedy umřeli?“

„Jen si, pane komisaři, prosím vás nemyslete, že si z vás teď budu utahovat! Poslyšte – doktor se dušoval, že to má z historických pramenů. Že prý se kdysi biskupové a kardinálové, kterým šlo o papežský stolec, navzájem expedovali na věčnost pomocí takzvaných papežských lektvarů. Což prý byly pomalu působící, ale jinak naprosto spolehlivé jedy.“

Plotzki nevěřícně svraští čelo. Zdá se mu nehorázné, že zrovna vysocí církevní hodnostáři tak bezohledně fušovali milému pánubohu do řemesla.

„A nejen to. Už tenkrát byly prý známy opiáty, třeba hašiš pocházející z Arábie. A s objevením Ameriky se do Evropy dostaly nejen brambory, ale i kokain. Všechny tyhle jedy jsou prý takzvané jedy nervové, ochromující hlavně mozek a míchu. Ano, náš doktůrek objevil i stopy po morfiu. Tahle věc se prý na vraždu jedem hodí výborně. Jen mi nemohl nebo nechtěl prozradit do detailu, jak to všechno zapadá dohromady.“

„Papežské lektvary?“ Plotzki se sice tváří, jako když usilovně přemýšlí, jenže já vím dobře, že teď přijde ta otázka, co předtím porazila i mě. „Tím ovšem se zase šupem dostáváme k Itálii, co?“

Přesně tak. A druhá půlka téhle věty nezní jen Machelli, zní především – Bejk.

Plotzki sám od sebe přikývne, jako by mi rozuměl i beze slov.

„Co budete dělat?“ zeptá se. „Po mně potopa? Nebo…?“

„Já nevím.“ A to opravdu nelžu.

„Bejk může mít pochopitelně pravdu,“ mumlá Plotzki nepřítomně. „Ale – taky může být pěkně vedle, ne? To by mu člověk ovšem musel dokázat“

„To je moc krásné, jenže jak?“

„Heleďte,“ řekne Plotzki, vstane a začne pochodovat po pokoji. „Když už tu musím čekat, tak tu nesedím jen tak zbůhdarma. Přemýšlím, uvažuju, kombinuju.“

Vzdor tomu, v jaké jsem beznadějné situaci, musím se volky nevolky zašklebit. Ten Plotzki! Jak to tak vypadá, bojuje největší bitvu svého života. Zdá se, že by mi rád pomohl, ale dál než k pasivnímu odporu proti šéfovi jít zas nechce.

„Víte, co se mi na celé té historii nezdá? Vezměte si kteréhokoli z podezřelých – žádný nemá moc chytré alibi. Ani ten Siegmund ne, to jeho mnohahodinové procházení by mohlo být spíš klasickým důkazem jeho spoluviny, a pak, názor lékařů, že jed byl pěkných pár hodin před smrtí…“ najednou zmlkne, pochoduje ale po pokoji dál.

„Třeba šlo o nedopatření?“

Myslel jsem to jako šibeniční vtip, Plotzki to ale bere smrtelně vážně. „To není k zahození. Ostatně to zapadá do vaší první teorie, že tam možná něco hledali.

Jenže…“ Zase se nerozhodně zarazí, zastaví se a ptá se diplomaticky: „Proč se vlastně tvrdošíjně držíme toho, že jed byl podán po půlnoci, to znamená tady v domě? Vždyť doktoři říkají, že…“

Má zkrátka strach, aby neřekl moc. Ale i to, co tu říká, sakra sakra! Kdepak bylo panstvo před půlnocí?

„A teď zavolejte inspektora Grimmera z oddělení narkotik. No jen zavolejte!“

Poslechnu jen neochotně. Mám děsný strach, aby se mi ta tenoučká nit zas nepřetrhla. „A co mu mám říct?“

Všechno na světě jaksi ztrácí šťávu, když se tím člověk obírá moc dlouho. Plotzki teď stojí vedle dveří do haly a hraje si na šéfa. „Možná je to blbost,“ řekne docela s klidem, „ale zeptal bych se Grimmera, kdo to tenkrát Eriku Steinertovou zachránil před kriminálem.“ A opatrně za sebou zavře dveře.

XIII.

Přesně jako den předtím mi dr. Kippenhöfer nabídne v hale židli.

„Tak prosím,“ vybídne mě, jako kdyby mě byl čekal.

Jdu rovnou k věci, ú člověka jeho formátu není potřeba chodit jak kočka kolem horké kaše. Stejně mi neřekne víc, než bude sám chtít.

„Ano… tak tedy, paní Steinertová… to jméno vám asi nic neříká?“ Tohle zrovna je sice trochu s objížďkou, ale usmívá se, už když to jméno vyslovuji. A pozoruje mě zkoumavě.

„Politováníhodná paní,“ říká konečně opatrně. Nedá se poznat, jestli je mu to téma po chuti nebo proti srsti.

„Ale snad ano,“ pravím, „vždyť jste ji přede dvěma lety obhajoval, a docela dobře, ne?“

„Pouze tak, jak ta věc vyžadovala,“ paušalizuje mou uznalost. „Volenti non fit iniuria… och pardon, to znamená, že čin provedený se souhlasem postiženého není trestný. Jinými slovy hájil jsem tehdy úplnou svobodu osobnosti, úplnou svobodu v rozhodování. Ostatně,“ jeho úšklebek je jasně výsměšný, „všimněte si, prosím, vzdor své nelibosti, že staří latiníci vystačili se čtyřmi slovy tam, kde my jich potřebujeme sedm.“

„To je pozoruhodné pojetí,“ zavrčím podrážděně. „To tedy když obstarám někomu narkotikum, protože je ten dotyčný mermomocí chce, nedopouštím se trestného činu. Neboť každý má mít úplnou svobodu v rozhodování, v jakém stylu si chce kopat hrob. Podle téhle teorie by se dal legalizovat i každý pojišťovací podvod.“

Na to se jen usměje. Pravděpodobně je přesvědčen, že by se dal náležitou výmluvností uchránit před mastným trestem třeba i pachatel takového podvodu. „Přesto,“ navazuje zas na původní téma, „byla to tehdy náramně trapná historie. Naštěstí chybělo byť i jen pár důkazů. Naštěstí pro tu paní, myslím. Jak jsem řekl, je spíš k politování. Před lety to bývala jedna z nejváženějších dam ve městě. Báječný moderní závod, tahle firma Steinert, lesní školky a pěstitelství. Želbohu zemřel pan Steinert příliš záhy.

Šušká se, že prý se pan Steinert zastřelil. Oficiálně to byla nehoda na honu, jenže oficiální prohlášení mívají u nás daleko k pravdě. A jestli byl pan Steinert schopný nebo ne, to nevím, a taky mě to nezajímá.

„Od té doby,“ pokračuje pan doktor Kippenhöfer, „je paní Steinertová značně náchylná k některým drogám. Tedy možná že byla už i předtím, kdoví. Bohužel se podaří jen málokomu překonat z vlastní vůle jednou nabytou narkotickou heteronomii.“ Pokrčí rameny, jako že se zkrátka nedá nic dělat, a vezme si doutník. „Ale teď vážně: proč se na to ptáte?“

„Dneska jsem se s ní seznámil, bylo to ovšem poněkud jednostranné. Za okolností…“

Chápe. „Vždyť jsem vám říkal, je to žena hodná politování. Od té doby, co se jisté preparáty dají sehnat zcela bez námahy, utíká se do toho neskutečného světa pořád víc lidí.“

„To narážíte na LSD?“

„Tak jest. Ta droga se šíří tak rychle jako blahé paměti cigareta.“ Podívá se poněkud starostlivě na svůj ještě nezapálený doutník a položí jej opatrně zpátky do krabice; zpětné působení vlastního lamentování. „Bohužel jsou protiopatření úřadů dosud strašně nepružná, a tak se zdá, že se v dohledné době stane LSD-25 všelidovou nemocí, proti které jsou souchotiny jen nevinným kašlem.“

„Asi vám není neznámo, že pod vlivem téhle drogy se páchají velice ohavné zločiny.“

Vzdychne jakoby na souhlas, pak se ale shovívavě usměje. „Zdá se mi, že tuším, kam míříte, mládenče. Monomanie, chorobná touha vraždit, jako vedlejší efekt holdování LSD, co? Protože ale vzdor všemu povídáni tu probíráme závažnou věc: s Uhlmannovými byla paní Steinertová dost zadobře. Tohle vás přece zajímá především.“

„Neříkám, že ne. A nadto je zřejmě přítelkyní pana Daniela Uhlmanna. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíte se,“ praví dr. Kippenhöfer úsečně. Téma Daniel se mu nezamlouvá, strýčínek Daniel zřejmě nebyl zrovna persona grata. „A abychom tu trapnou věc ukončili – pochopitelně už dávno víte, že paní Steinertová na naší malé oslavě vánoc… je to už tak trochu tradice, ta oslava… zkrátka: pani Steinertová byla toho večera u nás.“

Koulím to docela obstojně. Považuje moje mlčení za prohnanou taktiku.

„Obávám se ovšem,“ ujišťuje mě trochu nakvap, „že musím vaše očekávání zklamat. Paní Steinertová tu sice kolem půl jedenácté byla, promluvila ovšem jenom krátce s panem Uhlmannem; přišla totiž jen kvůli němu.

O co šlo, to vám bohužel nepovím. Určitě to však nijak neovlivnilo pozdější tragédii. Třeba vám to bude připadat divné, ale oba dva jsem nespustil z očí po celou dobu, co spolu mluvili.“

A zase se usměje, tentokrát se zjevnou ironii. „Pan Uhlmann byl i poté, co paní Steinertová odešla, ve veselé náladě.“

To jeho věčné šklebení mi jde pomalu na nervy. Možná že na to jdu vysloveně blbě. Ten Kippenhöfer se nejen ve svém oboru vyzná, je to i hezky mazaný ptáček. Jako kdyby uhadoval, co si myslím, hned to taky potvrzuje.

„Protože ale jak se zdá máte přesto určité pochybnosti,“ říká takřka pobaveně, „měl bych tu pro vás mimo jiné i jeden snímek; ten večer se fotografovalo ažaž. Uhlmannovi se rozloučili docela klidně, nic s nimi nebylo.

Pravděpodobně je z toho večera i nějaký magnetofonový pásek. Víte, že Frank Uhlmann zrovna miluje různé technické finesy. Hrál si tenkrát i na reportéra, vyptával se hostů nazdařbůh na to, co si myslí i o nejnemožnějších věcech, a protože nikdo nechtěl kazit hru, proběhlo to všechno ve velké legraci.“

Vstane a řekne: „Pojďte se mnou nahoru. Víte kudy.“

Jdeme do jeho pracovny, já napřed, on za mnou, mlčky, když se však po něm otočím, usměje se zdvořile. Vybídne mě, abych si sedl, a skloní se k pravé straně psacího stolu.

„Omluvte ten nepořádek,“ říká a pokládá na stůl plochou krabici plnou fotografií. „Člověk má zkrátka na soukromý život málo času.“

Vyndá jeden snímek a podává mi jej. „Tady, vidíte? Paní Uhlmannová i pan Uhlmann, docela zdrávi a ve výborné náladě. Mimochodem to vedle Dorothey Uhlmannové jsem já.“ Samozřejmě se usměje.

Snímek je výtečný. Hugo Uhlmann ve smokingu, paní Dorothea v dlouhé róbě, přes ramena světlou kožešinu. Před ní, zády ke kameře, dlouhý a upjatý, syn Frank.

Přesto na mne snímek dělá dojem zprávy o úmrtí nějakého skoro snesitelného přítele. Volky nevolky pomyslím na Bejka: levé zápěstí paní Uhlmannové zdobí těžký řetěz, zcela určitě zlatý. Mrtvá Dorothea Uhlmannová už žádné šperky neměla.

„Pokud vám to může nějak pomoci,“ nabízí dr. Kippenhöfer, „klidně si ho nechte. Dokazuje přinejmenším, že Uhlmannovi ještě půldruhé hodiny poté, co přišla trochu neočekávaně paní Steinertová, byli tak veselí jako celý večer. A jestli smím navázat na náš včerejší rozhovor – zdá se, že se i s Frankem smířili. Na snímku je přece znát, jak slušně a způsobně se loučí s rodiči, ne?“

„Proč vlastně neodešel s nimi?“

„Nu, takové oslavy obyčejně vyvrcholí až tak kolem půlnoci. A mládež má větší výdrž než naše generace. Samozřejmě jsem se postaral, aby měl u nás kde přespat. Frank ostatně vydržel skoro až do rána. Což je mimochodem důkazem, že ani vyložená záliba v detektivních historkách, jak ji dává Frank v poslední době najevo, ještě vůbec není předpokladem nějakých zlých tušení.“

„Takže by zbýval už jen ten pásek,“ pravím nevesele.

Dr. Kippenhöfer na mne pohlédne nepřítomně, je ještě duchem v minulosti. „Pásek? Ach odpusťte, to jsem se trochu ukvapil… Vzpomínám si, že o něj Frank požádal. Nebylo na něm opravdu nic tak důležitého, jenom… no ano, byla tam poslední slova jeho rodičů.“

Dr. Kippenhöfer se zase začne přehrabovat v hromadě fotografií. Vážně si myslím, že musí skrývat své dojetí. Vykašlu se na svou úředně potvrzenou beztaktnost, poodejdu k oknu a zahledím se dolů do zahrady. Ten lán musel pana advokáta stát kupu peněz. Sahá až k úpatí kopce.

Vedle kulatého bazénu je výběh pro psa. Soudě podle rozměrů tíhne pan doktor Kippenhöfer nejmíň k novofundlanďákům.

„Vy máte psa?“ ptám se pro jistotu, protože klec je prázdná a protože mě psi ze zásady nemají rádi.

„Cože? Ach tak.“ Dr. Kippenhöfer se už zase usmívá s obvyklou shovívavostí.

„Ony ty bestie někdy nedovedou rozlišovat mezi kýtou skopovou a lidskou.“

„Nemějte obavy, mládenče. Náš ,Satan’ měl sice jméno, které budí hrůzu, ale byl to vyložený flegmatik. Kromě toho byl prý starší než Krkonoše, jak se ráčil vyjádřit můj šofér.“

„Byl? Už není naživu?“ Ta bestie mě celkem vzato nezajímá, ovšem mrtví psi nekoušou určitě.

„Jo jo, náš milý ,Satan’. Ten má v psím nebi právo určitě nejméně na lóži. Ne snad proto, že patřil už k našemu domu, ale představte si – nepřežil svoje první interview!“

„Neříkejte,“ pravím zdvořile.

„Vážně.“ Dokonce ožije. „S přípravami té oslavy mi trochu pomáhal Frank se dvěma přáteli. Víte, mám rád, když je jak se říká v baráku trochu živo. Ti kluci se tak rozehřáli, že nakonec interviewovali dokonce i ,Satana’. Když mu potom přehrávali jeho štěkání a vrčení, rozzuřil se asi přes míru. Jen taktak že nerozsápal magnetofon na kusy. Zkrátka byl už starý pán, stejně ho čekala už jen injekce. Staří psi bývají na obtíž. Ráno před večírkem ležel ve výběhu a bylo po něm.“

Asi si všiml, že mě jeho hafánek bačkoru zajímá. „Requiescat in pace – nechť odpočívá v pokoji,“ končí svůj nekrolog, pochopitelně latinsky. Chtěl bych vědět, co by si naši právníci počali bez římských praprapradědečků.

„A teď,“ končí naší rozmluvu, „mě budete muset omluvit. Zítra je Štědrý den, rád bych ještě zařídil pár věcí. Frank bude pochopitelně u nás. To by vás snad mohlo zajímat.“

Mám takový pocit, že pan doktor Kippenhöfer má z něčeho obavy. Jenže z čeho?

Když se vracím za Plotzkým – ten zase nebo pořád ještě dřepí v našem hlavním stanu v kuchyni – nemám ani trochu vánoční náladu.

„Samá voda,“ říkám znechuceně, když se zeptá, jak jsem uspěl. „Paní Steinertová sice u advokátových opravdu byla, jenže s tím jedem je to na draka. Váš tip ale přesto nebyl špatný.“ Ať má aspoň nějakou radost.

„Proč na draka?“

V první chvíli nejsem schopen odpovědět vůbec nic. Že spotřeba kávy zbytku Uhlmannovic rodiny díky Plotzkého přispění enormně stoupá, to by ještě nebylo tak strašné. Jenže milý Plotzki si do hrníčku láduje takové hory cukru, jako kdyby chtěl vařit pudink. Úplná hrůza!

Musím se nejdřív znovu soustředit. „Protože paní Steinertová sice určitě něco chtěla Hugo Uhlmannovi, bohužel se však vůbec nedostala k Dorothei Uhlmannové.“

„Nemáte štěstí,“ konstatuje Plotzki trefně.

A také nemám chuť na dlouhé řeči, a jdu do salónu milostivé. Bejkův příjezd se stále blíží a moje šibeniční lhůta se pořád víc smrskává. Kdyby byl člověk pobožný, mohl by zapět: Ó, jak konec můj jest blízký!

Pohodlně se uvelebím, unavené nohy kladu na stolek s šerednou mozaikou, a za půl hodiny už mi tvrzení Američanů o tom, že si takhle člověk nejlíp odpočine, připadá jako ubohý podvod.

Je mi jako nějakému trochu potřeštěnému stavbyvedoucímu, který má k projektu sice všechny detailní řezy a pohledy, chybí mu však situační plánek. Anebo mně chybí tužka, abych mohl zkonstruovat z hory cihel dům, do něhož by se vůbec mohli nastěhovat nájemníci.

Prefabrikátů, těch mám habaděj, spíš až příliš. Daniel, chybějící šperk, Siegmund, Machelli. K tomu jeden tajemný Georg, jeden Frank, jeden advokát hrozně rád promlouvající latinsky, jedna vdova po zahradníkovi holdující narkotikům, a možná i jeden mrtvý čokl. Mělo by se to jednoduše všechno nacpat do martinské pece e vařit tak dlouho, dokud nevyteče něco kloudného.

Jak to řekl tak děsně chytře pan doktor Kippenhöfer? Fonomanie jako vedlejší efekt holdování LSD, říkal. Tedy chorobná touha vraždit jako důsledek drogy vyvolávající i šílenství. Dobře; jenomže? V opojení po LSD si i ti nejbláznivější počínají někdy spíš jako provazolezci bez sítě, a dokonce i bez lana. Touha vraždit…?

Bezděky sundám nohy se stolku, pak je tam ale zase zklamaně vrátím. Ta věc, co mě napadla, je na nic. Ano, paní Steinertová chtěla něco od Hugo Uhlmanna, ale nedostala nic. Ačkoliv mi to připadá opovážlivé, jistá souvislost tu je. Chemie a drogy. Každý jen trochu schopný chemik prý dokáže vyrobit diethylamid kyseliny lysergové za pár dní.

Jenže touha vraždit sem, touha vraždit tam – jed do toho prostě nezapadá. Ani čas nesouhlasí, i kdyby snad paní Steinertová byla odešla z vily ráno kolem páté. A co kdybychom ji připřáhli k Siegmundovi? Ten je sice prokurista, ale podle toho, co sám říkal, ví o chemii dost. A Daniel? Tenhle smutný strýček určitě drží partu se Siegmundem, je jen otázka, na jaké bázi. To bychom pak už měli trio. A pan junior? A abychom nezapomněli, co Machelli?

Samueli, pomoz! myslím si zrovna a chystám se roztočit svou ruletu na nápady, když vedle u paní Uhlmannové v ložnici zazvoní telefon.

Když se ohlásí dr. Wolf, udělá se mi mdlo.

„Řekli mi, že vás zastihnu na Uhlmannovic čísle,“ říká poněkud okolkovitě. „Snad by vás to mohlo zajímat… víte, něco jsme našli.“

„A co, k čertu?“

„Jste příliš nervózní,“ konstatuje dr. Wolf věcně. „Měl byste si vzít na pár dní dovolenou.“ Tomu se to řekne.

Když na to přijde, budu si asi moct užít zakrátko náramně dlouhou dovolenou.

„Jste tam ještě vůbec? Tak tedy… když sestra vyměňovala povlečení, našla magnetofonový pásek. Chápete? Pásek! Takový divně mrňavý. Objevila ho mezi žebry ústředního topení, u hlav postele.“

„Tak si ho klidně zahoďte do vašich četných košů na odpadky,“ odseknu zlostně, protože mě míchá už jen ten klid ve hlase. „Jestliže trčel v topení pár týdnů, je úplně k nepotřebě.“

„Jak jste přišel na pár týdnů? Pan Uhlmann je u nás dva dny.“

„Uhlmann? Daniel? Co ten s tím…?“

„Člověče! Bylo to v jeho pokoji! Copak jsem vám to neřekl?“

„Ne!“ zaječím. „Jsem tam za deset minut!“

Opravdu to vzdor nástrahám zimního pouličního provozu stihnu. Jenže když držím tu titěrnůstku konečně v ruce, jen bezmocně vzdychnu. Ale co, uklidňuji se, stejně už prošel mnoha rukama. Přesto jej spíš ze zvyku zabalím do kapesníku.

Kolegu z laborky musím v tuhle hodinu vyzvednout doma. Ti si žijí! Štědrý den, padla. Jen když to se žoldem klape. Když se uvelebí ve volkswagenu a já mu ukazuju svůj úlovek, tváři se, že zase hned vystoupí.

„S tímhle tedy díru do světa neuděláte,“ popichuje.

„Jak to, že ne?“ ptám se úlisně, abych mu nezkazil náladu.

„Neodborné uložení.“ Panstvo od techniky se občas tváří jak pánibozi. „S dřívím můžete praštit, kam chcete, jenže s takovouhle věcičkou se musí zacházet trochu šetrněji. Vidíte, jak je pásek zkrabacený? Co zkrabacený! To jsou už málem bubliny! Moc bych se divil, kdyby nebyl už odmagnetizovaný.“

„Přece jen to zkusme.“

Zdá se, že přehrávka jen potvrzuje jeho skepsi. Zprvu je slyšet jen zkresleně nějaké hlasy a všelijaký nedefinovatelný hluk. Náš pán přes techniku se triumfálně šklebí.

Příliš brzo. Přímo vyletím z toho tvrdého verpánku a šermuji rukama jak cvok. Hergot! To byl přece…?

Danielův plačtivý hlas! Stejný, co jsem ho zaslechl včera ve vile, ačkoliv tam Daniel zcela určitě nebyl. Dobře, pásek všechno vysvětluje; jenže kdo ho včera přehrával? A jak se dostal do nemocnice? „… jen žádné vylomeniny… neplatit… tentokrát ne…“ Zatají se mi dech. To byl zcela jasně Siegmundův hlas. „… obstarat hned časně ráno… deset minut po půl sedmě… místo schůzky toalety v Hohenštaufské… vyřízeno… mléko nebo prášek do pečiva… a zpátky… musí to klapnout…“

Pak až do konce pásku už nic, co by se dalo upotřebit. Ale tohle je přece bez jakýchkoli pochybností důkaz, že Daniel se Siegmundem něco dohromady plánovali. A provedli?

Kdo ale rozhovor natočil? Kde k němu došlo? A co je ještě záhadnější: jak se dostal pásek k Danielovi do nemocnice? Měl ho u sebe, když z něho v noci válcovali placku? Asi sotva. To bych tenhle hlas včera těžko mohl slyšet.

Ať to beru zepředu či pozpátku – jak se pásek octl ještě v noci mezi žebry topení? Jak? Jednoduše ho tam někdo strčil. Jenže kdo? A jak? Vždyť i já měl co dělat, aby mě doktor k Danielovi pustil,

„Tak co, bude vám to k něčemu?“

Proberu se ze svého uvažování. „No zdali… člověče, vy jste žertéř!“

Nebere to ve zlém. Naopak, povzbudilo mu to ctižádost. „Jestli chcete, vytáhnu z toho ještě trochu víc. Ty zkreslené útržky hovoru, na ty jsem dost zvědavý. Chce to ale trochu času.“

„Jak dlouho by ten váš ,čas’ asi trval?“

„Připočtete-li k tomu, jak se mi chce děsně spát, tak nejmíň do zítřejšího poledne.“

„To je kapánek dlouho.“

„Tak si to pro mě za mě pošlete CIA. Jestli se nepletu, má ten spolek tyhle minipásky v náramné oblibě.“

„To si raděj počkám,“ říkám uctivě a poprosím o prázdnou cívku. Připadá mi, že bude ještě důležitá.

Frank Uhlmann zpola leží na posteli. Pokoj ozařuje jen měňavý svit televizoru. Kašlu na to, o jaký pořad jde, rozsvítím hlavní světlo a popojdu k mladíkovi. Pohne se, jako by chtěl protestovat proti té svévoli, pak se ale na mne pozorně zadívá.

Bez dlouhých okolků mu strčím pod nos prázdnou cívku.

„Znáte tohleto?“

Sleduji ho bedlivě, ale nereaguje nijak neobvykle. Jen jeho odpověď se mi nechce líbit.

„Ne,“ říká a obrací cívku v prstech; pochopitelně se neobtěžuje vstát. „To je tuctový artikl. K dostání i zásilkovou službou.“

Vím, že to není pravda. „Nebudete jistě nic mít proti tomu, když tu věcičku zkusíme přes váš magnetofon?“

„To musí být hned teď?“ Už se zas dívá, co se děje na obrazovce: zrovna si to tam po silnici rovné jako pravítko štípe světlý sporťák.

„Musí.“

„No prosím,“ řekne a teď už poslušně vstane. Za pár vteřin vytáhne z pravé zásuvky psacího stolu skvostný malý „Telefunken“.

Cívka je o několik čísel menší. A mně spadl pořádný kámen ze srdce. Asi tak hodinu mi kroužilo hlavou ošklivé podezření.

„Díky,“ říkám už uklidněný a poklepu mládenci otcovsky po rameni. „To mi věřte, dost mě to potěšilo.“ A to vůbec nežertuji.

Když dorazím dolů do salónu milostivé, sedí i Plotzki pohodlně před televizorem, a ten sporťáček si to pořád ještě hasí po asfaltu. Aby se neřeklo, musím se komisaře optat, jestli mě tu potřebuje. Čeká na mne jistý pan Siegmund. Ten o tom potěšení ještě neví; o to asi bude jeho radost ze shledání větší.

Na obrazovce se konečně něco děje. Jeden dlouhán s bujarýma očima bojuje, jak se zdá na život a na smrt s třemi poněkud méně příjemnými chlapy. Pokud to záběr kamery dovoluje, je vidět, že při tom přichází značně k úhoně pokladní budka benzínové stanice, a tím i hotovost nějaké pojišťovny.

Teď ho poznávám. Ten hrdina je přece Simon Templář! A to je tedy pánové nějaký frajer. Ačkoliv dva jeho protějšky šermuji menšími děly a třetí mává nějakým štokrlátkem jako Siegfried kapesníkem, mister Templář všechno hravě zvládne. Hrdinové s kanóny přistávají jeden po druhém mezi laky a čisticími prostředky, a to ještě mohou být rádi, že byli obslouženi takhle. Ten s verpánkem proletí totiž i se svým nábytečkem přední zasklenou stěnou a rozplácne se o nejbližší cisternu. Štěstí že jsou v televizi tabulky jen z taženého cukru.

Hrdinný Templář si v souladu se scénářem po vykonané práci otře ruce do sněhobílého šátečku a ledabyle odchází středem.

„Vám se tohle líbí?“ ptám se užasle, když se Plotzki ke mně otočí. Tahle sorta dobrodružných filmů má ke skutečnosti asi tak blízko jako pohádkový film k dokumentárnímu. Tolik hrdinství najednou je prostě trapné.

„Líbí nelíbí,“ praví Plotzki a rozsvítí stojací lampu vedle sebe, „jeden se takhle ledacos doví.“

„Tedy pěkně děkuju!“ Rozhodl jsem se neodkladně vypadnout.

„Jen ne zas tak hrr,“ nabádá mě Plotzki s veškerou vážností. „Když se na takovou věc díváte nepředpojatě, postřehnete daleko víc než jen to, co každému kriminalistovi připadá k popukání, že totiž tihleti gerojové vyřídí všechno levou rukou. Tak třeba ti mládenci, Templář, Scott, Moran, Drake a jak se všichni jmenují, si hrají taky rovnou i na soudce. Že jsou také chytřejší než policie, to se rozumí samo sebou. Je to skoro div, že se na nás ještě vůbec někdo obrací o pomoc, když se někde něco semele. Možná že to lidi dělají ze zvyku.“

A to se podívejme! Plotzki, trpělivý, nudný, de facto bez vůně a bez zápachu, a on má koníčka. A k tomu jakého! Fušuje do sociální kritiky, nebo jak by se to nazvalo.

Jenže není to nakonec docela logické, že ten věčně ušlápnutý Plotzki má takovéhle názory? Žít věčně v ovzduší tak autokratickém Jako pod Bejkem, to se pak člověk musí dívat na svět tak kriticky. To se dá rozhodně snadno pochopit; Plotzki se stejně nezmůže nikdy na víc než na pasivní odpor. Vlastně je to škoda…

Najednou zbystřím uši.

„Už jste si někdy všiml, že takovým Templářům, nemluvě už o Jamesovi Bendovi, nepřijde vůbec zatěžko někoho zabít? Nepatří vlastně takovíhle supermani před soud?“

„No ano,“ říkám váhavě, „ale vždyť je to jen film.“

„Film!“ Plotzki se dokonce rozhořčí. „Jestli dělám ze zločince hrdinu ve filmu nebo ve veřejném životě, jaký je v tom rozdíl? Filmy přece mají o něčem vypovídat, mají radit, nabádat, varovat, poučovat a co já vím. Jenže když se budete řídit filmy téhle sorty, stane se z vás v nejlepším případě nějaký Hérostratos.“

„To je dost jasné.“

„Že? Vemte si třeba tohle: když se například jeden z těchhle výtečníků doví, že má ve voze dynamit, který má vybuchnout u kilometrovníku dvanáct, co udělá? Když navíc i ví, kdo mu tam ten pekelný stroj dal? Udá toho člověka? Ani ho nenapadne! Hravě všechno naaranžuje tak, že vyletí s autem do vzduchu sám atentátník. Jenže něčemu takovému se pořád ještě říká vražda, vážený kolego! Ať oddělám zločince nebo nevinného, vražda je vražda. A tady se ubodávají, zabíjejí, svrhávají s mostů, házejí pod vlaky nebo přes palubu celé regimenty! Bez jakýchkoli skrupulí si tu páni hrdinové vymění svou sklenici whisky s někým jiným, protože pochopitelně vědí, že v té jejich je jed. A pak si ještě s nebohým dotyčným přiťuknou a dívají se, jak bumbá. I to je vražda. Nejenže se tu zákony popírají, ale přímo staví ha hlavu. Jeden zákon třeba říká, že ten, kdo se dozví o zamýšlené vraždě, je povinen bezodkladně uvědomit policii. Jenže tyhle hrdiny to ani nenapadne, ačkoliv mají údajně trestní zákoník v malíčku. Kde je tu jaká morálka, to je mi záhadou.“

Jsem docela potichu. Tohle byla nejdelší řeč, jakou jsem kdy od Plotzkého slyšel. Ale jsem zticha nejen proto. Zdá se mi, jako kdyby ke mně tiše a nezřetelně, jako pavučinky v babím létě, připlouvala nit, kterou tak zoufale hledám.

Plotzki ještě neskončil. „No a teď se podívejte, jak je to ve skutečnosti. Vezměte třeba sebe! Copak už nemáte v kapse málem padáka, a to jen proto, že náš záhadný Daniel po vaší návštěvě tak zpanikařil? Nebo proto, že jste se, i když s chvályhodným záměrem, vloupal do cizího bytu? A to jsou přitom úplné prkotiny proti kouskům, které provozuje Templář… Posloucháte mě vůbec?“

„Já nevím,“ řeknu k jeho úžasu a odporoučím se pomalu z pokoje. Když dojdu ke schodům a zažírám nepřítomně vzhůru, napadne mě zas to, co jsem Bejkovi říkal to ráno po objevení zločinu: je zvláštní, jak se všichni pozůstalí drželi. Žádné slzy, žádné naříkání, nic takového. A to se o tom činu dověděli teprve krátce předtím.

To znamená, že Daniel Uhlmann věděl o celém dramatu už kapánek dřív. Jestli ale Daniel se Siegmundem jednali společně, a ten minipásek takové podezření jenom potvrzuje, jak se potom dostal pásek do nemocnice? Siegmund tu nebyl, když jsem zaslechl Danielův hlas. V domě musí být někdo třetí, kdo o všem věděl nebo se dokonce všeho zúčastnil!

Dobře, ponecháme-li stranou Daniela a Siegmunda, zbývají pořád ještě tři. Madame Zuivrová, Maria – a Frank. A najednou mi je jasné, proč mi ten mladík připadal pořád takový samorostlý.

Kopíruje postoje i gesta našeho geroje Simona Templara.

Pořád ještě stojím na schodech. Kopíruje ho opravdu? A co… jestli Frank napodobuje i to, co pan televizní hrdina dělá?

Musím se přímo nutit, abych dokázal uvažovat s chladným rozumem. Co jestli Frank opravdu…? Musím ještě za Plotzkým. Jeho kritické poznámky na adresu Templara & spol. určitě vycházejí z toho, že takových filmů viděl už víc. Člověk tak uvážlivý jako Plotzki by stěží soudil tak příkře, kdyby se rozzlobil jen jednou.

Ještě ve dveřích na něj vypálím otázku: „Řekněte, pane komisaři… ale nevinné občany pan Templář snad ještě na věčnost neposlal – nebo snad ano?“

Plotzki překvapeně vstane a utne televiznímu komentátorovi hlas, a pak teprve rozvážně odpovídá: „Nevinné, to jako myslíte poctivé? Ne, určitě ne – to by bylo trochu moc i na ty nejotrlejší konzumenty podobných taškařic. Jak jste na to přišel?“

„Takže,“ ptám se dál a neberu na vědomí Plotzkého otázku, „každý z těch, které Templář vyexpedoval na onen svět, má na svědomí nějaký zločin?“

„Přinejmenším zamýšlený.“ Plotzki si mě nejistě prohlíží. „To nemáte jiné starosti?“

„Teď zrovna ne.“

Vyjdu pomalu ven a zastavuji se nerozhodně na schodech do vily. Je strašná zima, vypadá to na sníh. Pochopitelně mám starosti. Zdá se, že se příslovečná nit zas přetrhla, sotva jsem ji našel.

Ruku mám v kapse kabátu, hraje si tam s prázdnou magnetofonovou cívku. Ta cívka se včera pozdě večer tady někde v domě použila. Jenže kdo to byl? Maria žádný magnetofon nemá, madame také ne. A co Frank, náš vášnivý radioamatér? Jenže cívka se nehodí. A stejně se nehodí teorie před chvílí ještě tak evidentní, že asi kopíroval víc než jen Templářova gesta. Plotzki to musí vědět. Templář nezabíjí nevinné.

Sakra, Plotzkého úvahy jsou jak skotská lázeň, jednou horká, podruhé studená. Většinou studená. Pozoruhodné je i to, že vůbec nějaké úvahy vlastní. „Proč se tak tvrdošíjně držíme toho, že smrtící dávka jedu byla podána tady v domě?“ Také tohle byla jeho úvaha.

A když se jí držet nebudem? Pak odpadnou jako pachatelé všichni, kdo byli prokazatelně tady ve vile.

Zůstává jich ještě pořád až moc. Třeba Siegmund, vzdor alibi. Paní Steinertová? Kippenhöfer je tu pádný svědek proti. Zbývají – dr. Kippenhöfer sám a Frank. Bohužel metoda s přimíšením jedu do jídla nebo do nápoje je pořád ještě ta nejrozšířenější. Pak by byli ovšem v podezření všichni, kdo byli na oslavě. V atmosféře tak prudce přátelské se už nějaký ten jedovatý barman přehlédne, a příležitost k drinku se najde vždycky, i kdyby to měl být přípitek třeba mrtvému hafánkovi pána domu.

Interview, které vedlo k smrti? Že ležel ráno mrtvý ve výběhu? Pozoruhodná shoda, i Uhlmannovi leželi ráno mrtví. Ačkoli nedovedu říci proč, jsem přesvědčen, že klíč k hádance je asi u Kippenhöfera. Nejdřív pomalu, a potom stále čerstvěji sunu svá perka směrem ke Kippenhöferově polnosti, a konečně mě napadá, jakou otázkou zdůvodním svou noční návštěvu.

Dr. Kippenhöfer už má na sobě koupací plášť a nedívá se mi v ústrety už tak přátelsky jako dřív. „Jistě nepřicházíte jen tak,“ praví, naoko to zní zdvořile.

„Rád bych se vás na něco zeptal.“

„No prosím.“

„Byl Frank od té oslavy ještě někdy u vás?“

„Ne. Proč?“

„Pak tedy,“ říkám a už předem se těším na jeho zaražený obličej, „kdybyste byl tak laskav a půjčil mi rýč a motyku. A taky bych rád věděl, kde je pochován ,Satan’.“

Ten ďábelský advokátek je jak vidno mistr nad mistry. Neudělá mi tu radost a nekouká na mne s otevřenou pusou. „Protože zajisté nežertujete,“ říká pomalu, hledí přitom s hlavinkou trochu pootočenou někam do tmy, a jen neklid rukou zabořených do kapes pláště prozrazuje, že mu to tak docela putna není, „tak tedy nářadí musí být dosud někde vedle výběhu. A hrob najdete nahoře u plotu, je pod poslední břízou.“

Chladný úklon hlavy, a zavře dveře stylem, jakým se vyhazuje dotěrný pojišťovák.

XV.

Ráno je tu Bejk zpátky. A ten návrat! Energický, sebejistý, zkrátka vládce domu. Jak by také ne. S Plotzkým se vítá jako s dlouho postrádaným kamarádem z mariášového bratrstva; mně jen řekne: „Tak co, vy rytíři smutné postavy?“

Z toho soudím, že pan kriminální rada von Beierstorff neměl na práci nic důležitějšího než nastavit svému nadějnému dorostenci nohu.

Bejk se v tom našem kumbále už zase dokonale aklimatizoval.

Pohodlně se uvelebí na svůj trůn. „Co je nového?“

„Co by tady mohlo být nového?“ V Plotzkého povzdechu je i smutek, že s krásnými dny relativní svobody je utrum.

„To bych právě rád slyšel!“ Bejk přitom samozřejmě šilhá po mně. „Náš doktor se tu přece určitě nenudil!“

Ovšem že ne, přihodilo se mi mnohé. Zatím zarytě mlčím. Vím dobře, že se stejně brzo rozehřeju. Jestli mě chtějí od firmy vypoklonkovat, pak to budou mít s příslušným ohňostrojem.

„Například se mohla Maria oběsit,“ praví Bejk a přejíždí si po strnisku na bradě. „Měla by k tomu de facto důvodů ažaž.“

„Měl jste tedy úspěch?“

„To jste si myslel, že se s těmi všivými makaróny budu nějak párat?“ Zdá se však, že mu Plotzki jako partner do dialogu není dvakrát po chuti. Znovu a znovu šilhá Bejk po mně. Mlčím dál.

„Tak dobře. Rád bych slyšel krátký raport, co jste tu provozovali. Samozřejmě jen to, co se týká vašeho úkolu.“

To pochopitelně míří zase na mne. Plotzki mi přispěchá na pomoc. Vypráví svým uctivým, ale svědomitým stylem, co všechno Maria tak či onak tropila. Ne, dopis do Itálie nepsala. Tedy možná že ano, ale do schránky nic neházela. Ani o svém snoubenci se slovem nezmínila.

„Snoubenci!“ Bejk už se má čeho chytit. „Ten César nám pověsil pěkného bulíka na nos!“

„Vy snad…?“

„Maria a její César jsou totiž sourozenci!“

„To snad ne!“

„Ale ano, milánku. Mají stejnou matku. Otce pochopitelně každý jiného. Tedy nevlastní sourozenci. Fajn, co?“

„Ale proč se tedy vydávají za snoubence?“ ptám se užasle. „Jako sourozenci se přece mohou navštěvovat zrovna tak. Kdy se jim zachce!“

„Drobný trik,“ praví Bejk něžně. „Proč to, k tomu se dostaneme. Skutečností je, že Césarův otec, starý Machelli, zemřel koncem čtyřiačtyřicátého roku. Všímáte si? Zkrátka matinka Machelliová nedokázala sehnat dost makarónů pro tři hladová bambina, a tak se o rok později vdala za nějakého Pezzona, mimochodem železničáře. S tím jsem neměl tu čest. Ostatně znát toho signora by pro nás stejně nemělo žádný význam.“

„Dobře,“ souhlasím neochotně, „a kde je tu motiv našeho zločinu? O ten přece jde?“

„Nebuďte drzý, doktůrku,“ napomíná mě Bejk mírně. „Motiv už máte, Machelllovy-Pezzonovy. Papá Machelli zesnul, jak jsem už řekl, koncem čtyřiačtyřicátého roku, mimochodem třiadvacátého listopadu. Za okolností poněkud záhadných, smím-li to tak říct. Nebo při svědomitém plnění povinností, jak praví jiní. Byl tehdy mistrem v jedné bezvýznamné továrničce na léky. Na neklidnou válečnou dobu místo docela obstojné, papínek Machelli za ně vděčil znehybnělému kolenu, což si pořídil za bojů v libyjské poušti. A tenhleten hodný poddaný chtěl, jak se zdá, aspoň jedinkrát ve svém truchlivém životě vykonat něco jako hrdinský čin. Za války, jako voják, se k něčemu takovému zřejmě nepropracoval.

Zkrátka když jsme se tenkrát museli klidit z kraje, kde papá Machelli bděl nad produkcí papírových obvazů a náhražky aspirinu – mezi jiným jsme se museli klidit i proto, že zbytky našich udatných spojenců se v zástupech ztrácely mezi vinice a do olivových hájů, začaly se podle starého zvyku pod některé budovy pokládat malé dynamitové dárečky.

No a povídá se, že prý se starému Machellimu tahle maličkost, ve válce nutná, vůbec nezdála. Zkrátka a dobře chtěl zabránit tomu, aby jeho barák nevyletěl do vzduchu. Bohužel však byl při tomto udatném počínání zcela logicky vyexpedován do oblak sám. Malé stisknutí knoflíku, roztomilý výbuch, hromada prachu a šmytec.“

Bejk se spokojeně zvrátí do opěradla. To ale přece nemůže být zdaleka všechno. Už také hmátl do kapsy pro svou hovězinovou prkenici; samozřejmě si za psacím stolem lebedí v klobouku a kabátě.

Dívá se na mne zpupně a usiluje o mou veselost. „Tak je to, doktůrku: Fakta, to je poloviční pozvánka pod šibenici. Jenže vy na fachmany nedáte. Škoda těch daní na vaše školy. No, je to vaše triko… Tak tedy bylo potřebí provést pár exploziček. Jenže dynamit se jak známo nepovaluje po krajině jako kamení na cestě. Někdo to musí všechno rozhodnout, obstarat, zorganizovat.“

Bejk na mne zamžourá. Jindy se mi jeho mžourání docela zamlouvá. Má v sobě něco klukovského, šelmovského. Ono ale přijde na to, z jakého zorného úhlu se jeden na takovou pantomimu dívá.

„No proto,“ praví Bejk, když kývnu na souhlas. „A teď hádejte, kdo tehdy ty exploze nařídil. Ono se tomu sice správně říká ,vydal rozkaz’, jenže pro vás je vojna španělskou vesnicí.“

Přidávám se k té činohře. „Jasné jako facka… určitě Uhlmann.“

„No vidíte. Vážně, vás je škoda. Neměli bychom se vlastně snažit, abyste nám pro policii zůstal zachován? Co myslíte, pane Plotzki?“

Přesvědčivě kývá na souhlas.

„Ááá!“ zařve Bejk a vykulí oči. „Z vás se tu stali semnězdá přátelé na život a na smrt! Podívejme! Plotzki! Jen abyste nesázel na špatného koně!“

„Pane komisaři…“

„Hubu držet,“ zavrčí Bejk líbezně. Je ve svém živlu, náš milý Bejk. „Ano, milý doktore, ten dotyčný se jmenoval Uhlmann. A takhle…“, rozevře tu svou hovězinu a z té správné přihrádky vytáhne trochu pomačkanou fotografii pohlednicového formátu, „takhle tenkrát vypadal!“

Hugo Uhlmann coby nadporučík. Tenhle snímeček by se v albu vyjímal líp. Stojí vedle dýmajícího vraku zříceného letadla.

„Mimochodem tahle sorta aeroplánů byla postrachem prérie. Ta věcička se jmenovala ,Lightning’, made in USA. Ostří hoši u řídicí páky byli trénováni na živou sílu. Našili to třeba i do chrousta, pokud se hýbal. A dokonce se i strefili. Ošklivé věcičky.“

„Kde jste ten snímek sebral?“

„Tam kde jsem předpokládal. U matky Pezzonové, ovdovělé Machelliové. Zastrčený za krucifixem. Bylo to úplně snadné. Vůbec nepočítali s tím, že by na něj někdo kápl.“

„A vědí o tom?“

„Těžko,“ zachrochtá Bejk pyšně, „já ho totiž jednoduše štípl. Řekl bych, že našemu udatnému Césarovi to asi pomůže, aby přišel k rozumu.“

„Jen mi vrtá hlavou, proč Machelliovi nežádali o Uhlmannovo vydání, jestli při těch explozích opravdu došlo k té lumpárně.“

Bejk na mne překvapeně vyvalí oči. „Co jste to říkal? Lumpárna? Vydání? Plotzki, slyšel jste to? Komik, co?

Vydání! A na základě jakých důkazů? Snad proto, že v průběhu válečných operací přišel o život jeden Talián? Vy snad nemáte všech pět pohromadě. Co měl ten trouba co fušovat do vojenské akce? Tolik naivity bych byl od vás…“

Bejk je tak v ráži, že sebou škubne, když zazvoní telefon. „Pitomci,“ zavrčí na sluchátko a připlácne si je k uchu. „Co je?“

A pak zastříhá ušima. Nejdřív se diví, pak znervózní. Do toho na mne divoce mrká. „Tak okamžik,“ zakráká a zakryje svou tlapou mluvítko. „Jsem z toho na větvi. To je pro vás, doktore. Máte prý mít strpení, kvůli nějakému psovi. Rozumíte tomu?“

„Samo,“ pravím co nejodhodlaněji. „Souvisí to s Uhlmannovými, aspoň doufám.“

„Psí mrtvola? S Uhlmannovými?“ Zafrká, mrskne sluchátkem do vidlice a zaryčí: „Čokl! Člověče! A já vůl se ještě přimlouvám u kriminálního rady. Ale zdá se, že vážně nemáte všech pět pohromadě. Vy jste… vy jste člověk společensky nebezpečný!“

Vyskočí a řve ostopryč: „Ven! Oba! Plotzki, koukejte zas mazat za Marií! A vy, doktore,“ v obličeji je rudý jak rak, „vy byste se měl trochu procházet v parku! Šetřte si svoje pocuchané nervy pro svou obživu! Po poledni přesně v jednu ať jste zas tady. Vy, Plotzki, přicváláte s krásnoočkou Marií. A vy, pane kriminální velmistře, s rozoumkem odpočatým aspoň tak, abyste byl s to naklepat závěrečný protokol případu Uhlmannovi. A teď padejte! Ale fofrem!“

Úmyslně se vracím o pár minut později. Bejk už má stejně prst na kohoutku, aby mě odstřelil. Jenže s největší pravděpodobností se toho střílení trochu zúčastním i já. Dr. Hollwitz mi napevno slíbil, že výsledek ohledání té psí zdechliny bude odpoledne. Tak, a pak ještě milý kolega z laborky…

„Oh,“ praví Bejk, trochu hloupě. „Tak pán je už tady! Ohromné, náš rozmilý přítel Plotzki tu taky bude co nevidět… No prosím, už je tu!“

Plotzki strká před sebou našeho Itala. Marii nevidím.

Bejk trpělivě čeká, dokud se Machelli neposadí těsně před něj. Italův obličej vypadá v té přirozené osmahlosti dvojnásob sinale. A taky není oholen. Jinak se zdá klidný.

„Jak se máme?“ Bejk začíná svoje hrátky velice přátelsky. Machelli mlčí a dělá to co skoro všichni, kdo musí dřepět celé dny v těsné cele: dívá se žádostivě na okno.

„Tak co,“ říká Bejk, „nevypadáme na to, že bychom přišli k rozumu. Nebo snad ano?“

„Já nyc nemordovala.“ Césare se dívá na svoje galoše.

„Vím, vím. Nic nemordoval, nic neukrad… a nic nezasnoubil, co? Odpověz laskavě!“

„Si,“ přiznává Machelli překvapivě, „nyc nezasnoubila.“

„Aha.“ To bylo na Bejka moc rychlé. Rád svou oběť převeze nebo přitlačí ke zdi, až kapituluje. „No krásně. Když jsme tak ochotní, to bychom si popřípadě mohli ušetřit veškeré zdržování. Dneska večer přeci přijde k hodným lidem Ježíšek, a to by byl člověk rád doma, co?… Tak tedy žádné zasnoubení, no fajn. K čemu tedy předtím ta habaďůra?“

„Nyc nerozuměla,“ praví Césare, a to se mu může klidně věřit.

„Lepší když budeš všemu rozumět, synu,“ nabádá ho Bejk předem, a pak mu vrazí pod nos znenadání snímeček nadporučíka Uhlmanna. „A tohohle – taky nyc neznala, že?“

Machelli přimhouří oči, zaváhá, a pak přizná: „Znala.“

„No to nám to jde! A odkudpak asi mám ten obrázek, co?“

„Vy věděli přece.“

„Jasně. Já vím leccos, bobečku. Jen jedno ne. To jest, vím to pochopitelně taky, chtěl bych to ale slyšet od tebe. Proč museli Uhlmannovi mermomocí umřít?“

„Já nyc nemordovala.“

„To už tu bylo, zlatíčko. Vymysli zas něco nového. Tak se tedy zeptáme jinak: Hledáš už tohohle signora Uhlmanna dost dlouho. Proč vlastně?“

„On mordovala!“ Machelli ukazuje nenávistně na fotografii.

„Ale ne! Musíš mi to vyložit trochu jasněji.“

„Vy věděla přece,“ praví Machelli stroze a dělá, jako že ho ta paráda už vůbec nezajímá. Bude-li výslech vypadat takhle, to ten protokol moc krásně stihnu.

„No bodejť, hochu! jenže tamhleten pán…“ a Bejk teatrálně ukáže na mne, „ten musí tvoje odpovědi naklepat na papír, rozumíme? A chudák neví nic.“ Celý se nadýmá, jaký se mu povedl dvojsmysl.

Césare Machelli se na Bejka pohrdavě podívá a začne překvapivě rychle ze sebe sypat: „Bene, jestli vy chtít věděla všechno… já řekl vám. Tamta člověk tady, Hugo Uhlmann, nadporučík od fašisti, ten zabila můj táta. Zamordovala, vy rozuměl? Si, já hledal dlouhá čas ten správná Uhlmann, já chtěla ho přinést do Italia, jako… jako židi toho Eichmann do Izrael.“

Bejk se zašklebí zrovna pobaveně. „Sesumírováno to máš moc pěkně. Přímo hrdinská óda, molto bene. Jenže nehledě na to, jestli je ten tvůj proslov pravdivý – tenkrát byla válka. A v té bývá poměrně dost mrtvých. A když poručík od ženistů vyhodí podle rozkazů do povětří takovou zříceninu, aby z ní nepřítel nic neměl, pak to není ani zločin, ani důvod k tomu, aby ho někdo třiadvacet let poté odkrágloval. Capito? Nemluvě už o jeho manželce. A když nějaký starý pitomec pobíhá po fabričce, která je vypolštářovaná pěknými pár kily třaskaviny, pak je to jen a jen jeho vina, jestli vyletí do povětří s sebou. Pak je to v nejlepším případě efektní sebevražda. Rozumíme?“

K Bejkově úžasu Machelli mocně přikyvuje na souhlas; a pak se docela nenuceně zeptá: „Vy taky fašist?“

„Tak to bacha,“ zavrčí Bejk zlověstně tiše, „pěknýho bacha!“

„Proč? Vy neznala logika?“

„O to se budu s tebou tak akorát hádat! My máme jiné starosti, bambino.“

„Já ještě jsem neskoncoval. Uhlmann tedy žádná vina? Bene. V Norimberk, před tribunál, taky všecko nevinná. Nyc nevěděla, nyc nedělala. Všecko jen befél od Hitler. Ale,“ a pomalu se začíná podobat vybuchující sopce, „tenhle pan oficír tady! Ten žádný befél neměla k explosione! Ten zamordovala mojeho táta ve fabrika. Nadporučík nyc hodný voják – ten raubíř, zloděj, vrahoun…“

„Drž hubu!“ zařve Bejk. „Jen na mě nechoď s takovejma hloupejma trikama, kapíruješ? Podle tebe by si asi pan Uhlmann za všechno mohl sám!“

A teď se rozeřve také Ital. „A vy? Vy říkala o moje otec: on zavinil si sám! Němec všechny anděl – Italiano všechno banditos! Uhlmann mordovala, capito? Uhlmann bandito… a vy jeho podělaná commissare!“

Bejkovi to dojde až za pár vteřin. Takhle jasně mu to asi nedal ještě nikdo. Potom ale rozvážně vstane a obejde svůj obrovský psací stůl. Zastaví se těsně před Machellim a popadne ho za bradu. „Poslouchej dobře, dio mio… já ti nadělám z kostí bramborovej salát. Ztřískám tě, že…“

Césare vytrhne bradu z Bejkovy tlapy a vyskočí. „Uno momento, commissare! Vy chtěla pravda? Bene, já vám řeknout. Uhlmann zločinec, raubíř, vrahoun. Proč vy nešla ptát, z čeho stavěla Uhlmann fabrika tady? Chodila se ptát, kde zůstalo všecko ze pokladna od Fabrica del marima? Patenty, pokusy, všecko, co mělo nějaká cenu? Proč nechodila?“

Bejk jako by na chvíli znejistěl. „Co má být zas tohle?“

„Tohle pravda, commissare. Táta uviděla, že nadporučík všecko vzala z pokladna a položila do velká taška. A táta chtěla zas to všecko vezmout, capito? Ale Uhlmann jeho moc nabila, k. o., vy chápal? A teprv pak befél na explosione! Proč taková malá fabrika vyhodit do luft, tam dělala medikament pro marod? Uhlmann dobře věděla, proč. A táta našli pozdějc pod kamení. Mrtvá! V kancelář od šéf. Uhlmann jeho zamordovala!“

„To je ohromná pohádka, synku! Docela šikovně vymyšlená. Jenže jak chceš tuhle báchorku dokázat? Musíš mít důkaz, capito?“

„O, já měla důkaz!“ Césare na Bejka upřeně zírá a z očí mu srší blesky, jako kdyby stál vrah před ním. „Táta měla jeden… porca Madonna! Jak říct po německy… Kolegové u práce řeknul ,lametta’… epaulette, capito?“

„Aha! Snad výložka?“

„Si, si! Výložka od nadporučík měla táta v ruka. No, a jak ona se mu dostala do ruka? Porca Madonna!“

„Odvést,“ řekne Bejk zcela proti očekávání, a dokonce se mu spokojeně zajiskří v očích. Rozkaz tentokrát platí mně. Odcházím s Italem z místnosti beze slova. Cestou mu klepám konejšivě na rameno. Ale setřese mi ruku a zarachotí pár vět ve své mateřštině, kterým za mák nerozumím, asi naštěstí pro mne.

Na zpáteční cestě se zdejchnu do laboratoře. To co kolega vystavěl v rohu, vypadá zlověstně, trochu jako tajná vysílačka.

„Tak co?“ ptám se pln naděje.

„Ještě se na tom pracuje,“ odbude mě, a ani mu při tom nestojím za to, aby se po mně otočil. „Ovšem něco už mám: Nějací dva se domluvili, že si vypůjčí od jistého Huga nějaký klíč. Pak je tu taky řeč o tom, že někdo tajně nafilmoval otvírání jakéhosi sejfu; to asi šlo o získání číselné kombinace.“

„Máte aspoň nějaký náznak, kde ten rozhovor mohl probíhat?“

„Určitě v bytě jednoho z těch dvou, a zdá se, že dotyčný měl stran toho podniku jisté skrupule.“

Tak tedy u Daniela. Jinými slovy v Uhlmannovic vile. A zrovna tam je někdo, kdo má slabůstky pro metody jistého hrdiny dobrodružných příběhů. Kdyby tihle rekové nebyli jen vymyšleni, mohli by být postrachem všech špionážních centrál. Ti všemi mastmi mazaní hrdinové maji v manžetových knoflíčkách mikrofilmové kamery, v cigaretovém pouzdře krátkovlnnou vysílačku a ve zlatém zubu Geigerův počítač. Mikrofony rozdávají v náušnicích nebo je servírují ve stříbrných lžičkách na čaji o páté. A všichni jim na to vždycky promptně skočí…

Když vejdu znovu k Bejkovi, Plotzki zrovna podává hlášení.

„Chemické závody Uhlmann jsou v obchodním rejstříku opravdu teprve od osmačtyřicátého roku. Před válkou, až do sedmatřicátého, byl Hugo Uhlmann pouhým laborantem u Mezinárodní chemické společnosti pro hubení škůdců, z. s. s r. o. v Hamburku. Mimochodem firma s dosti obskurní pověstí…“

„S obskurní pověstí?“ přerušuje ho Bejk nedůvěřivě. Reaguje na všechno, co mluví v Uhlmannův neprospěch, podivně kysele. „Jak to, že má ta hamburská firma obskurní pověst?“

„Měla,“ opravuje ho Plotzki věcně. „Vyráběla za války jistý Cyklon B, plyn, kterým se usmrcovali lidé v Osvětimi a jiných táborech.“

„O jaké pitomosti vy se nestaráte! Člověče, nakonec budete ještě tvrdit, že náš makarón má se svými báchorkami pravdu, ne?“ Pozoruje opovržlivě štramáckého nadporučíka na fotce, a divte se, vážně začíná recitovat výhrady. „Tedy… samozřejmě to může být pravda, že náš Hugo v té lapálii tam dole myslel už tak trochu na budoucnost. Pojistit se, to už v té době přece začínalo být aktuální.“ A ruče bagatelizuje: „Koneckonců je to v takových časech docela běžné. Američani nám taky sebrali všechno, co jen trochu vypadalo na nějaký vynález, vzorec nebo patent, nemluvě už o uměleckých cennostech! A my se pochopitelně jinde taky hojili. Ostatně proč taky ne? Kdo by byl měl co z toho, kdyby byl Hugo Uhlmann vyhodil do povětří všechno, i s tím harampádím? Ten pitomec Machelli jistě nic. Tak nač se rozčilovat? – Kromě toho, kdopak ví, jestli starý Machelli nevytáhl na Huga bouchačku? K nějaké potyčce tam určitě došlo. Viz nárameník. To potom ovšem Hugo Uhlmann jednal jen v sebeobraně, jako voják byl dokonce povinen bránit se útoku na svou osobu jakýmkoli způsobem.“

„Hugo Uhlmann mohl ovšem po válce kořist vrátit,“ říkám energicky. Ano, jestli měli Američani svérázné představy o právech vítěze, co se dá dělat. Jenže sebeobrana nesebeobrana – Bejk zaměňuje, aniž hne brvou, příčinu za následek.

„Říkal jste něco?“ Bejk mě neuzná za hodna pohledu. „A vůbec, už je toho dost. Dělej co dělej, Hugo Uhlmann je mrtvý. Byl zavražděn. A my tu jednak nevedeme krevní mstu jako nějaká mafie, jednak nemá nějaký přivandrovalý Talián co vykonávat nějaký pochybný trest na Němci. Vražda je vražda. A naším jediným úkolem je dopadnout pachatele, aby odpykal svůj zločin.“

Plotzki sedí jako vždycky přeuctivě v pozadí, jako kdyby čekal na šéfovy rozkazy. Také jako vždycky.

„To je všechno moc hezké,“ ozve se, „ale slabé místo je pořád paní Uhlmannová. Provdala se za toho člověka až po válce, a její smrt žádný motiv nemá.“

„No ne! Vy máte taky svůj názor? A hned jaký! Tady proti mně vypukla úplná revoluce! Jen klid, hoši: ještě dneska, na to můžete vsadit třeba celý chemický koncern, ještě dneska budu mít v ruce podepsané doznání! Nenechám si od nějakého všivého makaróna zkazit vánoce!“

„Z toho bude ještě průšvih.“ Plotzki si k mému potěšení a Bejkově úžasu vede dál svou. „Pořádný průšvih. Koneckonců Machielliho příbuzní se o jeho zatčení stejně dovědí, pokud to nevědí už teď. A přiznání nepřiznání, to se dá před soudem hravě odvolat. Pádný důkaz, o němž by nemohlo být nejmenších pochyb, je pořád lepší. Jenže tady to Dorothea Uhlmannová pořádně nabourává.“

Bejk je podivně klidný. Mám moc nepříjemný pocit, že má ještě něco in petto.

„Jo tak, pádný, bez nejmenších pochyb! A paní Uhlmannová že vám dělá starosti? Vám dělají starosti všechny ženy, co? Hlavně vaše vlastní. Jenže když už tak převelice dumáte, tak laskavě už dumejte důkladně. Podle našich ranhojičů došlo ke zločinu kolem půlnoci. Ještě teď ani nevíme, jak byli Uhlmannovi otráveni. Co třeba ty nevinně vyhlížející sklenice? Mohly tam být ještě od rána, a Hugovu tam prostě někdo podstrčil. Byli utahaní z té pitomé oslavy, v krvi měli jistě alkoholu ažaž, a tak jim vůbec nedošlo, co to pijí za ,vodu’!“

„Proč i Uhlmannová?“ Začínám Plotzkého obdivovat.

„Hergot sakra! Přestaňte už konečně s tou pitomou Uhlmannovou! Asi měl Machelli prostě smůlu, – nebo si to i tak vypočítal. Jestli moje teorie o vyměněných sklenicích nelže. Paní Uhlmannová by nám přece jinak s určitostí řekla, že její muž zemřel poté, co se napil té neškodné ,vody’.“

„Pak bychom ovšem měli hlavního viníka v Marii,“ i tady má Plotzki námitky. „Uhlmannovi by asi s Césarem, kdyby jim nesl vodu on, s největší pravděpodobností vyrazili dveře. Takže tím nedokazujeme Machellimu vůbec nic. A co až se před soudem objeví Machelliovi a Pezzonovi se všemi svědky, co jsou dosud naživu, a vytasí se s důkazem, s tím nárameníkem?“

„To už opravdu nemá cenu,“ zavrčí Bejk opovržlivě a odkráčí k sejfu. Obřadně ho otevře a pronese nelibě: „Vy se jak se zdá držíte jako klíště představy, že chci mermomocí dostat Taliána na šibenici. Ale on je do téhle chvíle jediný, kdo má pádný motiv. Nebo vidíte snad někde nějaký jiný? A to co tu pořád plácáte o nějakém důkazu… ten ale ani za mák nemluví v jeho prospěch, naopak. Kdyby se pánové ráčili obtěžovat.“

Pomalu otevře bytelné dveře a hrdě ukáže dovnitř. V prostřední přihrádce osaměle spočívá podlouhlý předmět, matově stříbrný, špinavý. Tmavé skvrny na oblém konci by mohly být stopy po zaschlé krvi, a ta oxydovaná mosaz na druhém konci hvězdička.

Výložka nadporučíka někdejšího wehrmachtu.

„Tak co?“ říká Bejk a září spokojeností. Připadá si teď asi jak ochránce cti veškeré válečné mašinérie Třetí říše.

XVI.

Za okny planou svíce. Tajuplný shon, slavnostní nálada. Štědrý večer. Mír a spokojenost všem lidem na zemi. Amen.

Dřepím ve stínu kamenné balustrády u vchodu do vily a třesu se zimou. Konečně zhasne v prvním poschodí světlo ve Frankově pokoji. Táhne na sedmou, pan doktor Kippenhöfer už asi čeká. Všude kolem je ticho. Příjemné ticho, když si člověk uvědomí, jaký randál tu jindy navečer vyluzují motorizovaní podílníci na hospodářském zázraku. Opravdu, skoro nefalšovaný mír na zemi.

Šikmo nade mnou bouchnou domovní dveře.

„Zůstaň doma, prosím tě! Jsem tady úplně sama!“ To je hlas madame Zuivrové. Nedbám moc na opatrnost a zvednu se; zahlédnu, že drží Franka za ruku.

„No a co?“ Frank, odsud vypadá ještě větší, ruku jednoduše setřese. „Já,“ a říká to hořce i škodolibě, „já býval taky pořád sám.“

„Ale…“ madame bezradně cupitá dva tři kroky za mladíkem. „Franku! Víš přece, že já za to nemohla…“

Frank se po ní ani neohlédne. Sníh vrže, a dlouhá postava zmizí za rohem. Ani ne za půl minuty nato vyrazí ze vrat černý mercedes.

Madame ještě pořád stojí u domovních dveří a škubne sebou polekaně, když se před ní znenadání vynořím. „Cože? To jste vy? Maria je už přece taky… a já jsem v domě úplně sama.“ Skoro by ji člověk politoval, jenže to by bylo holé plýtvání city. „Kdo tu teď bude všechno dělat?“

„Co kdybyste to jednou zkusila sama?“ Já vím, nejsem zrovna vzor jemnosti. Dneska přece platí slogan: spokojenost všem lidem na zemi. I pro Marií jsou dneska vánoce. A madame má jen obavu, že ještě semtam bude muset vyhovět.

Už jsem napůl v hořením patře, a madame stojí ještě v otevřených domovních dveřích a třeští na mne oči. „Tak pojďte dovnitř!“

„Ano, ale… co si to vlastně dovolujete?“

„Pojďte sem, k čertu!“

Žádné servítky, nadiriguji ji do jejího pokoje a jednoduše ji tam zamknu. Teď nemohu opravdu nikoho potřebovat.

Frank si pokoj pochopitelně zamkl, a jak se tak oháním paklíčem, bezděky si vzpomenu na Siegmundův účet za to, jak jsem bez pozvání poctil svou návštěvou cizí domácí krb. Už jen proto za sebou zamknu; zkušenosti mají smysl jen tehdy, když na ně člověk dá.

O tom, co tu vlastně hledám, mám dosud jen neúplnou, avšak zcela konkrétní představu. Pouze ten, kdo obývá tenhle docela slušně uklizený pokoj, má dost technických znalostí na to, aby mohl v domě pořizovat magnetofonové nahrávky.

Člověk se na velké drezúře přiučil lecčemus. Mezi jiným i tomu, jak je možné se třeba i docela primitivně bránit proti takzvané minišpionáži, která už nějakou dobu do slova a do písmene otravuje hospodářství a částečně i ovzduší domácích krbů. Obyčejně na to stačí i docela obyčejné kufříkové rádio. S takovým rušitelem poklidu, nezávislým na elektrické síti, se dá počít daleko víc než jen poslouchat beatové třeštění; za předpokladu, že má zpětnou vazbu.

Frankův „Telefunken“ splňuje všechny nároky, které v tu chvíli mohu na takové kufříkové rádio mít. Držím je zapnuté v ruce a prohledávám skříně, postel – užuž se začínám obávat, že jsem se opájel přehnaným optimismem. Rezignovaně postavím „Telefunken“ na široké opěradlo bytelného koženého křesla.

Okamžitě se ozve varovné pískání zpětné vazby, a to znamená, že v křesle musí být někde ukrytý zdroj proudu. Trvá to ale hezky dlouho, než v široké opeře pro ruku objevím čistě zabudovanou zásuvku. Nejenže schovávačka je pěkně rafinovaná, křeslo Franka navíc výtečně chrání, aby jej nikdo nepřekvapil. Přijde-li někdo, sedí si prostě v křesle a čte noviny.

Technika je trumf v rukávě, to se musí uznat. V prostorné dutině opěradla objevím krátkovlnný přijímač, který dokáže polapit všechno v okruhu několika kilometrů a nahrát na připojený magnetofon. Všechno, o čem se mluví tam, kde je i příslušný mikrofon. Výbava vpravdě trpasličí a jistě výtečné kvality, made in USA, tak jako standardní výbava Frankových idolů.

Ve světle této skutečnosti je až zahanbující, že nám, komisi pro vyšetřování vražd, musí dokazovat šestnáctiletý klacek, jak se má pracovat. Jenže ten tvrdohlavec Bejk ustrnul se svými metodami na úrovni tak před dvaceti lety.

Ani mě moc nepřekvapuje, že se moje prázdná cívka perfektně hodí do tohohle Frankova magnetofonu. Vedle něho, pečlivě odizolovány v krabičce z umělé hmoty od zdroje proudu, aby je tranzistory neodmagnetizovaly, jsou čtyři pásky; jeden se mezi nimi svou velikosti vyjímá na první pohled jako něco cizího. Ten mikrofon zabalený do kapesníku, který leží pod krabičkou, rozhodně k zařízení nepatří.

Frank je mladík pořádný. Titěrné pásky jsou dokonce očíslovány.

Pohodlně se uvelebím v křesle a vložím do přístroje první pásek.

„… že se na to přece jen díváte až moc černě, milý doktore. Kluk je sice v poslední době hodně umíněný a dá se s ním jen těžko vyjít, ale on už se s tím sám vyrovná.“

„Nezlobte se, ale nemohu s vámi souhlasit, milostivá paní. Nikdo se v šestnácti letech nedokáže sám vyrovnat se všemi svými problémy. Na to je dneska život až moc složitý. Moc nerad bych vás urazil, ale…“

„Prosím vás! Zrovna Frank má všechno, na co si jen vzpomene. Nechybí mu opravdu nic. Ne, ne. Ani byste nevěřil, jak je už dospělý, a důsledný. Vzpomeňte jen na to, jak si zlepšil tu čtyřku na jedničku!“

„Milý doktor“, pan Kippenhöfer, nato poněkud jízlivě zakašle, než ale může vůbec něco odpovědět, vykřikne Dorothea Uhlmannová ulehčeně: „A, Hugo, to je dost, že jdeš!“

„Ahoj doktore, to jsem rád, že jste se ukázal.“

„Dobrý den, milý pane Uhlmanne. Jak se máte?“

„… zrovna se tu bavíme o Frankiem…“

„Ach Dorotheo! Proč nudíš hosta soukromými starostmi!“

„O, to vůbec ne, mě to opravdu velice zajímá!“

„Tak vidíš, Hugo!“

„Přesto, drahá Dorotheo, co si pan doktor o tom klukovi pomyslí? Nechcete si raději něco vypít? A co ty, Dorotheo?“

„Ne, ne, děkuji, pane Uhlmanne. Raději ne, jsem tu vozem.“

„Ale pane doktore! Nač ta úzkostlivost?“

„To není ani ták strach, jako spíš důvodná opatrnost. A kromě toho… vlastně jsem tu jen na skok, kvůli naší vánoční oslavě, je už tak trochu tradicí… Ano, vím, ještě to tak nespěchá…ale můžeme s vámi počítat, viďte?“

„Ale jistě. Je to u vás vždycky moc hezké. Že, Hugo?“

„Samozřejmě, zlato. Doufám, že s tím nemáte moc nepříjemností, doktore?“

„Ale prosím vás, pane Uhlmanne! Tak tedy ujednáno? Že? Samozřejmě i s panem synem. Jako vždy je srdečně vítán. A už se musím rozloučit. Milostivá paní, pane Uhlmanne!“

„Samozřejmě vás doprovodím, milý doktore.“

Kroky, klapnou dveře. Pani Dorothea hlasitě zívne, vstává, sklenice cinkne o sklenici. Pauza. Pak se Hugo vrací.

„Ta blbá oslava,“ bručí, „vůbec se mi tam nechce.“

„Nech toho! Minulý rok to přece bylo opravdu příjemné.“

„Snad pro tebe. Protože se ti ten lakomej asesor dvořil…“

„Na Franka ani nepomyslíš. Přece víš, jak rád ke Kippenhöferovým chodí.“

„Frank! Frank! Panebože, buď jistá, že mám jiné starosti. Docela jiné. A vůbec…ty si myslíš, že ho takové pochybené radovánky vůbec baví?“

„Ty, Hugo… doufám, že nemáš ten den něco jiného!“

„A t kdyby… Ale buď klidná, nemám.“

Pak chvíli na pásku nic není, a potom pani Uhlmannová docela neúčastně změní téma.

„Mohu vědět, jaké to jsou starosti? Obchodní?“

„Kdyby jen to! Ale… včera jsem zahlédl Siegmunda jít odsud z domu, abys věděla! Co tu chtěl?“

„Siegmund? No…co je mi do tvého zaměstnance?“

„A za kým jiným by tu asi tak byl?“

„Šel jistě za tetou.“

„Za tou starou škatulí? To má být vtip?“

„Pro tebe je to pořád madame Zuivrová!“

„Uctivé díky za upozornění! Madame! To si schovejte na náhrobní nápis. Madame!“

„Ať je to jak chce, za tenhle barák vděčíš jí.“

„No a co? Teď patří tak jako tak mně. Ale… nebudem se hádat. Ten Siegmund mi dělá vážně starosti. Dokonce velké“

„A já vždycky myslela, že je pro firmu terno?“

„To já taky. Ale v poslední době se mi přestává líbit. Od jisté doby se chová, jako kdybychom byli blízcí příbuzní. A nemohu se zbavit takového protivného podezření, že na mě šije nějakou boudu. Nebyl náhodou za Danielem?“

„Ale kdepak! Ten tu včera ani vůbec nebyl.“

„Doufejme, děvenko. To by tak ještě scházelo, aby se ti dva scukli proti mně!“

„Já stejně nepochopím, proč svého povedeného bratříčka tady v domě vůbec trpíš. Ta stará historie je už skoro zapomenutá, a ty se od něho necháš pořád ještě vydírat.“

„Kdyby šlo jen o tu historii! Koneckonců byla tenkrát válka, no ano, zezačátku to bylo lepší, nevěděla o tom živá duše. Ale Daniel je mnohem mazanější, než si myslíš… A už se konečně převlékni. Mám ještě důležitou poradu ,U korunního prince’.“

„Jsi v poslední době vážně strašně nervózní.“

„Čert ví proč, někdy si dokonce myslím, že slyším trávu růst. Už jsi někdy viděla toho Mariina snoubence?“

„Jen prosím tě ještě ke všemu nežárlí na toho taliánského balíka!“

„Nesmysl! Ovšem od té doby, co jsem si prohlédl jeho papíry trochu podrobněji…je to zajímavé, to ti povím.“

„Nerozumím…“

„Maria je z díry, která se jmenuje Campagiochetti. A jestli se nemýlím, jmenoval se ten zapadákov tehdy ve čtyřiačtyřicátém zrovna tak. Nebo aspoň nějak podobně.“

„No tak ji zkrátka a dobře vyhodíme!“

„Možná by to bylo… Rád bych ale stejně věděl, jestli je to jen náhoda nebo ne. Nevím… možná budu brzo potřebovat tvou pomoc.“

„Ty vidíš všechno moc černě, Hugo.“

„Víš, mám takový pocit, že někdo na mě chystá nějaký podraz… Hlavně tenhle Siegmund…asi mi opravdu budeš muset pomoct. Musím vědět, co s tím chlapem je. Rozumíš?“

„Ale ano… tak už pojď…“

Další pásek má datum o čtyři dny mladší.

Paní Uhlmannová si něco pobzukuje, nějaké hodiny bijí nejdřív čtyřikrát, pak zvučně devětkrát. To jsou stojací hodiny v jejím salónu. Znám ten zvuk.

Teď asi někdo vešel potichu do místnosti.

„No ne, ty jsi přesný!“ Dorothea Uhlmannová to říká něžně. Pak je slyšet lehké kroky.

„Krásná žena se nemá nechávat čekat,“ odpovídá mužský hlas, a já nemohu věřit svým uším. Je to hlas Siegmundův!

„Ty lichotníku.“

Ticho. Člověk zrovna cítí, že ti dva stojí u sebe a častují se něžnůstkami; pak se Siegmund ptá: „Nemůže nás tu nikdo překvapit, viď?“

„Žádné strachy – Hugo nepřijde dřív než časně ráno.“

„Tos zaranžovala skvěle,“ chválí ji Slegmund, zřejmě sahá po sklenici, a říká: „Tak tedy na Hugovo zdraví.“

Sklenice cinknou, hodiny odbíjejí čtvrt na deset, a pan Siegmund praví sebevědomě: „Mimochodem… moc se ho stejně bát nemusíme.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Docela jednoduše – je v některých věcech až moc bezstarostný, možná si je až příliš jist, že člověku jeho formátu se nemůže nic stát.“

„Pořád ještě nic nechápu.“

„Tak dobře, vezmeme to obchodně. Promiň, bude to asi znít jako bezcitnost, při našem vztahu, ale prosím tě, poslouchej teď! pozorně všechno, co ti řeknu… Tak tedy, od jisté doby vím, od koho, to je teď úplně vedlejší, že tvůj muž provozuje jisté ne tak docela nehazardní obchody. Kromě toho má zřejmě ve své minulosti nějaké věci, co nezapadají do obrazu úspěšného obchodníka. Tedy dejme tomu, že i zapadají, jenže by se věci toho druhu neměly dostat na veřejnost. Zkrátka a dobře, tvůj muž vyplácí každý měsíc určité množství peněz na konto jistého inženýra Neumanna, údajně na výzkumné účely. To není špatný fígl, i když je dost nenový. Má jedinou výhodu, že se totiž takové peníze dají vyúčtovat jako provozní náklady, samozřejmě za předpokladu, že tomu páni kontroloři uvěří.“

„Já nevím…co je na tom tak hazardního?“

„Jen se tak neukvapuj – neexistuje žádný záhadný Neumann, ani žádný výzkum. A ještě maličkost – dotyčné konto pravidelně vybírá tvůj pan švagr.“

„Daniel?“

„Samozřejmě. Když tak člověk pozoruje, jak se mají bratři Uhlmannovi rádi, není řešení hádanky tak moc těžké.“

„Třeba je Daniel tichým společníkem firmy?“

„Ty jsi kouzelně naivní. K čemu potom to tajuplné krycí konto, kdyby šlo o čistě obchodní vztah? Ne, ne, odhaduju to dost určitě na obyčejné vydírání. Ovšem stejně musím tvému muži vyseknout poklonu. Výlohy na takzvané výzkumné účely totiž plynou oklikou zase zpátky do jeho kapsy. To souvisí s jistými…no řekněme medikamenty, které sám vyrábí; bohužel přitom trochu zanedbává péči o úplnou diskrétnost, která je u takových věcí nezbytná.“

„Nechtěl bys prosím tě mluvit jasněji?“

„Ne moc rád. Ale měla bys vědět aspoň to, že Daniel platí ty medikamenty za svou přítelkyni, paní Steinertovou: je to nebezpečný obchod, hlavně pro tvého muže – a zvlášt od té doby, co jsem o tom všem informován, a to až moc dobře. Hodlám totiž to, co vím, využít ve svůj prospěch.“

„A na mě přitom nemyslíš?“

„Buď bez starosti. Jakmile budu mít dost důkazů… no ano. Víš, promiň mi mou otevřenost, ale obávám se, že se budeš muset rozhodnout; nemyslíš?“

„Už jsem se rozhodla,“ prohlašuje Dorothea Uhlmannová koketně.

„Nebudeš litovat…“

Na třetím pásku je datum 18. prosince. Uhlmannovým zbývaly k životu už jen necelé čtyři dny…

„Co to tam píšeš?“ To je opět hlas Dorothey Uhlmannová.

„Nejdřív zamkni!“

„Panebože, co blázníš? Nikdo v domě není. Jen Frank!“

„Přesto zamkni.“

Otáčení klíčem je slyšet docela zřetelně.

„Tak mohla bych už vědět, co to tak tajuplného píšeš?“

„Píšu Georgovi. Taky ale pořádně nevím…“

„Prosím tě, Hugo! Jsi někdy prostě děsný.“

„Panebože, samozřejmě jde o nás. Georg je, to asi nevíš, u takové jedné organizace. U Svobodné Evropy, mám takový dojem. Napadlo mě, že by možná mohl obstarat jisté dokumenty. Například o kontaktech s Východem. To nevypadá nikdy špatně, když někdo takový jako Siegmund spáchá sebevraždu, protože by mu jinak přišili velezradu.“

„Já nevím… není to trochu neopatrné?“

„No jistě,“ přiznává Hugo váhavě, „třetí osoba, to je vždycky nebezpečné, to je fakt…“ Zarazí se a hvízdne si sám sobě uznale. „Vím o něčem daleko lepším! Že jsem na to nepřipadl dříví“

„A na co?“

„Je to skvělé… poslouchej! Můj dosud zcela bezúhonný prokurista spáchá sebevraždu, a já jako šéf Uhlmannových chemických závodů budu muset úplně otřesen konstatovat, že nestydatě zneužíval svěřené funkce. Vyplácel po léta určité částky peněz na krycí konto. Údajně na výzkumné práce, které prý pro firmu prováděl neexistující inženýr Neumann. Dobré, ne?“

„A co Daniel? Stačí přece jeho jediné slovo.“

„To by přišel o zdroj příjmů, který vůbec není malý, takže si myslím, že tak hloupě zas asi reagovat nebude.“

„A Siegmund? Skoro se bojím, že ho podceňuješ. Ostatně bylo to ohavné…“

„Prosím tě, Dorotheo! Už o tom nebudeme mluvit! Už jen ta představa, že ty… Zapomeneme na tol Víš, teď jsme skoro jako ve válce, chápeš? Bohudík ještě víme, co má pan Siegmund za lubem. A proto – musí z cesty.“

„Hugo…to já nemůžu. Všechno, ale tohle ne!“

„Klid, Dorotheo! Teď ho zas podceňuješ ty. Ten nebude totiž váhat ani minutu, aby svoje ctižádostivé záměry provedl. A…to, co chci udělat, není vlastně nic jiného než vynucená sebeobrana.“

„Ale Čeho tím chce dosáhnout, jestli půjde na policii?“

„Policie? Panebože, kdyby to bylo jenom tol Kdyby věděl jen to s Danielem, spal bych klidně. Jenže on ví i o jistých drogách. Na těchhle preparátech se dneska vydělává dost na to, aby člověk zahodil i ty nejmenší skrupule. Já už nejsem nic než jen dost protivná konkurence pro daleko známější firmy. Stačí, aby Siegmund něco naznačil, samozřejmě za příslušný honorář, a umřu docela banálně po nějakém hloupém karambolu s autem nebo na infarkt. A proto st dokonce musíme pospíšit – buď já, nebo on – šance jsou ještě vyrovnané.“

„Mám strach.“

„A proč? Co ty budeš pro veřejnost mít společného s nějakou sebevraždou jednoho zaměstnance, který zneužil důvěry? Nic, zhola nic.“

„A kdyby Siegmund nemohl vůbec nic dokázat?“

„Nic dokázat! Panebože, někdy jsi opravdu děsná naivka! Když jsem před pár dny otevíral sejf, dobře jsem slyšel, jak hrčí jeho kamera. Docela určitě zná teď kombinací, stejně ji musím dát co nejdřív předělat. Chybí mu už jenom klíč. Doufám pevně, že má film někde u sebe. Policie si to už pak sama zrýmuje, po jeho sebevraždě,”

„No a jak ale tedy chceš…?“

„Konečně jsi přišla k rozumu. Mám nějaké ty lektvárky. Poslouchej dobře: Siegmundovo oblíbené je přece dvojitá jalovcová, mezi námi dost příšerné patoky, že? No, a já jednu lahvinku ruče postavím do baru v autě.“

„A…co s tím?“

„Víš, mám takový jeden starý recept, pochází ze slunečného jihu, dokonce značně letitá. Malá dávečka do ohřátého alkoholu, a ani ne smrtelná. Alkohol se zas ochladí, a nic není poznat. V nejhorším bys mohla risknout skleničku klidně i ty.“

„Ne…já mám snad…?“

„Podívej, kdy už ti to konečně dojde – vážně nemáme na vybranou!“

„To je mi jedno. Já nemohu. A vůbec… co to má za cenu, když ta jalovcová… když to nebude účinkovat?“

„Tak mě pořád nepřerušuj. Dávej pozor: Pozveš Siegmunda na druhý vánoční svátek. Na malou vyjížďku, samozřejmě mercedesem. Může tě při tom vidět, kdo se zrovna namane, na tom nezáleží. Nepojedeš ovšem daleko, jenom přesně k Friedrichshohe. Deset kilometrů, to úplně postačí. Dojedeš tam s ním kolem druhé po obědě a zaparkuješ trochu stranou, ale tak, abych ze silnice viděl zadek auta.

Pak ho pozvi na skleničku, ale nedotýkej se láhve! Napije-li se, zapneš nenápadně parkovací světla. Na tenhle signál, nebude o něm mít tušení, se rozjedu, samozřejmě jako ,nic netuše’, kolem po silnicí. Zahlédneš mě jako, ulekneš se a budeš chtít zpátky domů. Jsem jako na cestách a znenadání se vracím dřív. Bylo by ještě lepší, kdyby mě zahlédl i on. Je pochopitelné, že budeš chtít hned domů, a bez něho. Musíme ovšem bezpodmínečně dodržet čas; kolem třetí jede z Friedrichshohe směrem sem městský autobus. Bude lepší, když tě s ním u autobusu nikdo neuvidí. Slib mu, že hned jak to půjde, mu zavoláš, a ten autobus mu nepřijde tak líto.“

„Ano, ale…“

„Správně! To bude pořád jenom takříkajíc poloviční smrt. Druhou polovinu obstará spray, který bude v autě v přihrádce na rukavice. Příjemně vonící deodorant, stříkneš mu ho do úst, kvůli dechu; aby ,z něho netáhla kořalka’, chápeš? Vystříkej mu pusu pořádně – Slegmund. je beztak po voňavkách posedlý, a určitě se téhle proceduře milerád podrobí. Mimochodem… lepší takhle: raděj tu Jalovcovou sama nepij. Musíme počítat s tím, že se trochu té vůně nadýcháš taky, a nebudeme radši nic riskovat. Spray má totiž dvě tlačítka, a musíš stisknout obě najednou.“

„Co bude z bombičky krom té voňavky na dech ještě stříkat?“

„Nu, jistá směs, bez vůně a bez zápachu, ovšem dohromady s ,obohacenou’ jalovcovou pořádně nebezpečná. Siegmund bude už po té první polovině smrti za nějakou dobu dost unaven a usne. Zbytek pak obstará ta čertovina z bombičky. Je to trochu na etapy, zato ale to bude tak pomalé, že budeme mít dost času, abychom si pořídili solidní alibi, pokud se po něm bude vůbec někdo ptát.“

Pak je několik vteřin ticho, a potom se ozve Dorothea, pořád ještě váhavě: „No ale proč musím zrovna já…“

„Ale to je přece úplně jasné proč! Já už teď nejsem se Siegmundem ani zdaleka tak zadobře, aby si ode mě vzal nabídnuté pití. A pak – já bych mu mohl nabídnout tak nanejvýš v podniku, jenže to by nám bačkoru pomohlo, protože pod jakou záminkou bych ho já pak měl obšťastnit tím postřikem? A jestli ho ty pozveš na vyjížďku, proč by měl odmítat?

A ještě něco, dalo by se říci to obtížnější: U sebevraha se jaksi vždycky má najít to, čím se sprovodil ze světa. Proto ten městský autobus, ty totiž pojedeš s autem za mnou. Počkám na tebe, a ty mi předáš láhev a jeho sklenici. Jen ale žádné otisky prstů! Tyhle důkazy odvezu do jeho kanceláře. Jak bude čekat doma na svůj telefonát, zavolám mu a pošlu ho pod nějakou záminkou do podniku. Siegmund si dá jen těžko ujít příležitost nerušeně se mi prohrabávat ve věcech, přitom na všem pochopitelně nechá svoje otisky, doufejme, že i na sejfu. Vlastně to bude pořád ještě čekat na tvoje zavolání, a tak se nebude v podniku dlouho zdržovat a vrátí se nejkratší cestou do svého bytu. V době, kdy my oba už budeme dávno sedět tady doma a užívat svátečního dne, tiše usne a už se neprobudí. To je všechno.“

„Přesto nevím…“

Pauza. Pak se ptá Hugo Uhlmann takřka něžně: „Přece mě nenecháš v rejži!“

Dneska už věru není umění někde něco tajně odposlouchávat. Už těžší je mít svého špióna vždycky ve správnou dobu na správném místě. Ovšem co existují mikrofony rozměrů a tvarů, na jaké si jen člověk vzpomene, jde zařídit i to. Leckdo ani netuší, že se mu může stát osudným třeba zrovna ten hřebík, na který věší fotku své nejdražší. Skepticky hledím na velký mikrofon, který jsem vybalil z kapesníku. Připadá mi vyloučené, aby se takhle velká věcička dala nenápadně umístit ve vhodnou dobu na vhodné místo. Copak by se člověk mohl vždycky nepozorovaně dostat do místnosti, kde se kují nebo pohřbívají plány? A odkud vlastně Frank vždycky věděl, kde a kdy se bude mluvit o rozhodujících věcech?

Ještě jednou projdu všechny pokoje, kde se popřípadě mohlo odposlouchávat. Vlastně by to jinak bylo počínání dost nesmyslné, nebýt toho, že u toho zařízení bylo všechno srovnáno tak pěkně pohromadě.

Chystám se vyjít z Hugovy pracovny, zas jsem totiž neměl úspěch, a vtom mi padne oko na klíč u dveří, a vzpomenu si, že harašení klíčem bylo na nahrávkách vždycky zvlášť zřetelné, dokonce náramně zřetelné. Tohle mě nakonec dovedlo k rozhodujícímu nápadu.

Bejkovi ovšem nemohu vykládat, kde jsem nakonec mikrofon našel. Řešení hádanky se skrývá v univerzálním klíči, který se hodí do každého normálního zámku. Mikrofon je zamontován v něm. Málem geniální. Nicnetušící spiklenci mohli dveře zamykat, jak chtěli, dokonce i klíč vytáhnout. Frank vždycky slyšel všechno. A nakonec jistě i ty moudrosti, které při prvních výsleších dával k lepšímu Bejk. Ty moje pochopitelně také.

Klíč byl ve spojovacích dveřích mezi salónem a ložnicí Dorothey Uhlmannové.

Madame Zuivrová mě vypoklonkuje s rozhořčenou uražeností, a já putuji za tiché noci stejnou cestou, kterou se ubíral ve svém mercedesu skoro o dvě hodiny dříve Frank Uhlmann.

Jasně osvětlená vila Kippenhöferových září už zdálky jako nějaký zimní sen. Hned vedle vchodu stojí velký Uhlmannovic mercedes. Mohu vůz nerušeně prohledat. Najdu i spray v přihrádce na rukavice, a mezi ostatními láhvemi i tu zpola plnou jalovcové. Opatrně zastrčím důkazy do cestovní kabely, kterou jsem sebral v bytě u Uhlmannových. Obojí, bombička i láhev, obohatí možná jednou sbírky kriminalistického muzea.

Dr. Kippenhöfer přišel na mé zazvonění sám ke dveřím. Je to sice člověk bezvadného vychování, jenže právě jen člověk.

„Oh,“ řekne, „tomu by se skoro dalo říct překvapení.“ A nejen slovíčko „skoro“ prozrazuje víc, než asi sám chtěl. I jeho posuněk, kterým mě zve dovnitř, je jaksi křečovitý, vlastně je to spíš obranný pohyb.

„Tak vy jste přišel,“ zamumlá, podívá se dozadu, zaváhá, jako kdyby chtěl svému mladému hostu poskytnout příležitost k útěku, pak mě ale pustí dál.

„Pes, že?“ ptá se a zavře za mnou dveře. Je to tak, ten člověk je odborník.

„Pes taky,“ potvrzuji klidně. „U ,Satana’ byly prokázány stopy stejného jedu jako u Uhlmannových.“

„Ano,“ řekne, jde napřed do vánočně vyzdobené haly, postaví se za křeslo, v němž sedl Frank, a řekne mu přes rameno: „Myslím, že už budeš muset jít.“

A já tu stojím s velkou cestovní kabelou, je mi milé, že dr. Kippenhöferovi se tak jako mně nelíbí elektrické svíčky na stromeček, a nemám dost otrlosti, abych cítil uspokojení z úspěchu.

Nechápavě, ale se zcela zřetelnou výčitkou se na mne dívají z hlubokých křesel dva páry očí, pobouřené, že sem o vánočních svátcích takhle někdo vpadá a připravuje všechny o náladu. Předvánoční oslava byla bujará a hlučná, ale tohle je už jen takový tichý večer, kdy každý vychutnává klid a mír. Poprvé vidím advokátovu ženu, něžnou křehotinku, zřejmě ale dost energickou, aby se dovedla prosadit proti suverénnímu manželovi.

Ta druhá dáma, zřejmě Kippenhöferova tchyně, se dívá střídavě na Franka, na zetě a na mne. Výraz jejích očí kolísá mezi údivem a výčitkou. Obě ženy vůbec nic netuší; až je mi jich líto.

Frank se pořád dívá na mne, teď pomalu vstává, a už je zas sebejistý, málem až zpupný. Ani se na svého otcovského přítele neohlédne a jde napřed k šatně.

„Není možné, že by šlo o omyl?“ ptá se dr. Kippenhöfer tiše, ale bez vzletu, jaký dodává naděje.

Jenom zavrtím hlavou. Ten mladík, co si tam obléká kabát, jako kdyby se chystal jen za roh k pekaři, daleko překonal svůj idol Templara nebo jak se vlastně jmenuje. Dohnal svým interview k smrti dobromyslného ,Satana’, a to byla jen generální zkouška, protože mu nestačil důkaz, že jeho rodiče s tou „poloviční smrtí“ nehodlají laškovat. Omyl je někde jinde

XVII.

K mému úžasu se v Bejkově kumbálu ještě svítí. Musím svůj plán rychle pozměnit. Nechám Franka Uhlmanna prozatím na strážnici. Tak, a mládence definitivně zchramstla dobře naolejovaná kolečka stroje na spravedlnost. Nikdo by dnes neuměl říci, kdy ho zas vyplivnou. Vpadnu k Bejkovi bez zaklepání, a jsem ještě překvapenější než moji kolegové. Neboť je tu ještě i Plotzki, a to v takový den, jako je dnes, a o desáté večer!

„Vstupte a neklepejte, co?“ začne Bejk hned nadávat. Ale pak se ušklíbne a ukáže na mou cestovní kabelu. „Aha, pán se asi jde rozloučit, ne?“

„Nejde,“ pravím a postavím kabelu doprostřed na jeho starobylou psací archu. Nese to sice nelibě a vrčí, nakonec se však s tím smíří.

„Tak to není návštěva na rozloučenou. Přišel jste tedy jen gratulovat a přinesl drobné pozornosti, že?“

„Gratulovat? K čemu?“

Teď je z něho dokonalý ješita. „Bože, právě jsem případ Uhlmannovi prakticky uzavřel.“ A samolibě poklepe na odkládací desky, které má u ruky. „Tady vevnitř mám docela obstojně použitelné přiznání vraha.“

„Aha. A ten se samozřejmě jmenuje Machelli.“

„Jak jinak?“

„A je ještě naživu?“

„Poslechněte, doktore… zezačátku jsem vás měl docela rád. Ale jak říkám, zezačátku. Podržte se: Machelli je opravdu naživu! Proč by také neměl být? To jest vaše kombinační nadání zas tak zakrnělé není. Pan Césare Machelli si bohužel pár zranění způsobil.“ Je odporný.

„To se dalo čekat.“

„Že? Jak ho taky vůbec mohlo napadnout, aby se pokusil upláchnout! Mně zdrhnout! Takový nějaký potrhlý knížecí pucflek, a akorát mně bude zdrhat! Zrovna jsem ho chtěl odvést do cely, troubu, a on se mi vytrhne a frnk. Stačil jsem mu ještě nastavit nohu. Bohužel při tom spadl o pár schodů níž.“

„Schodů? Pokud vím, jsme tu v přízemí, stejně tak jako cely. Budete si muset vymyslet něco lepšího!“

Bejk se na mne soucitně zadívá. „Mám obstojnou pověst, milánku. A ten ranhojič, co tu na něj pořád čekáme, dokáže milého Césara bez velké námahy postavit na nohy tak, že bude moct vyjít i mezi lidi.“

Chci se dát do řeči s Plotzkým, který dřepí u druhého psacího stolu a myšlenkami je všude, jen ne tady; a vtom zazvoní telefon.

„Aha,“ pronese Bejk prorocky, „to bude doktor.“

Je to dokonce nemocnice. Se sluchátkem u ucha na mne Bejk upřeně zírá.

„Děkuji,“ řekne konečně a položí sluchátko do vidlice přímo něžně. Zrovna cítím, jak v duchu nabíjí, aby to do mne nasolil.

„Jo,“ řekne, a zní to opravdu, jako kdyby mě litoval, „tak teď to přece jen vypadá na sbohem a šáteček.“ Malá režijní pauza, a pak přijde ten výstřel. „Pan Daniel Uhlmann právě podlehl svým zraněním.“

Tak tedy umřel, milý Daniel, uvažuji automaticky.

„Daniel prý ještě stačil říct, že to byl pan Siegmund. Tím asi myslel, že to pan prokurista ho před několika dny tak zřídil. Bože, to jsme přece tvrdili vždycky, ne? Jo, a že prý šlo o nějaký klíč, který Daniel někam ztopil a nevydal. Rozumíte tomu? Jaký klíč?“

„Od sejfu pochopitelně.“ Podívejme ho, Daniela. Zdá se, že z celého Uhlmannová mužstva byl ještě ten nejnevinnější. Anebo možná že taky ne. Kdo dneska může vědět, co by byl Daniel opravdu udělal, kdyby byl neobjevil zcela neočekávaně deset minut po šesté mrtvé Uhlmannovy? Měl sehnat klíč k sejfu a dát ho zase pak na místo, ještě než se bratr Hugo probere z obvyklých následků jisté oslavy, to je jasné.

Daniel byl ovšem náramně mazaný; o tom svědčí to, že takříkajíc využil přízně okamžiku a ztopil nejen klíč, ale jedním vrzem i hotovost a všechny šperky. Naproti tomu lze pochybovat o tom, že se do bratrova pokoje plížil jenom kvůli těm černým šatům. Tolik chladnokrevné vypočítavosti najednou se snad ani nevyskytuje. Šlo mu spíš o jisté drogy pro jednu možná už nepohodlnou přítelkyni, paní Steinertovou. Není přece nemožné, že to opravdu ona s posedlou vytrvalostí nevyléčitelného narkomana putovala až do časného rána kolem vily. Možná že ve své slepotě šla za nic netušícím Machellim.

Bejk výhružně zavrčí. Teď asi vůbec nic nechápe.

„Nejlepší bude,“ pravím rozhodně a zamířím ke dveřím, „když se teď podíváme na strážnici.“

„Proč?“

„Vyzvednout si tam vraha Uhlmannových.“ Bejkovi uvízne řeč v hrdle.

Frank Uhlmann se na nás dívá spíš zvědavě než zdrceně. Ona se taky naše slavná komise pro vyšetřování vražd vyjímá v těch dveřích asi spíš jako trio zevlounů zírajících na nějaké rodinné drama. Plotzki si mě skepticky ze strany prohlíží, a Bejk si připadá napálený.

„Co je zas tohle za vylomeninu? A k tomu na vánoce?“ Ustoupí jen neochotně, když kývnu na Franka, aby vyšel na chodbu.

Bejk bručí a vrací se s námi do kumbálu. Zdá se ale, že těch pár kroků mu stačilo, aby se mu změnila nálada. Postaví se se založenýma rukama před svůj psací stůl a dí: „Tak je to tedy? Doufám, že to můžete dokázat, doktore?“

„Mohu.“

„To je ale… to člověku nejde vůbec na rozum!“

Pomalu začínám chápat, proč je u nás ještě tolik nacistů, a dokonce v činné službě. Jsou prostě úžasně tvární. I Bejk obrátil. Malý omyl, a co má být?

„Vlastní syn!“ Bejk to ze sebe vypraví takřka s požitkem, jako by se tu ještě před chvílí nechlubil prvotřídním doznáním. „Pěkný potomeček! Přímo super! Oddělá vlastní rodiče! A já si vždycky myslel, že takové hrůzostrašné historky vynalézá pro ryzí německou mysl jen náš milý ,Bildzeitung’. Něco ve stylu ,chrabrý jednonohý závorář zachránil prince Hohenzollerna zpod jedoucího rychlíku’ a tak podobně… Tedy,“ a otočí se na mne lstivě, „za předpokladu, že to všechno je vůbec pravda!“

Jednoduše přikývnu; mohu si to dovolit.

Bejk učiní dva sloní kroky směrem k Frankovi a bublá si pro sebe: „Tak tohle individuum mi řeklo, že jsem prase. Mně, náčelníku komise pro vyšetřování vražd!“

A docela znenadání vypálí pravičku. Kdyby byl Frank Uhlmann dostal plný zásah, zrovna nejlíp by mu nebylo. Ještě že šéfovi stačím vpadnout do rány. Několik dobře nacvičených pohybů, a Bejk se s úžasem zapotácí a zarazí se až o umyvadlo.

„Pardon,“ omlouvám se poněkud blahosklonně, „to ta velká drezúra… samé fajnové triky, pane komisaři.“

„To… to si vypijete!“

„Je to docela možné,“ připouštím suše. „Nejdřív si ale sedněte. Něco bych pro vás měl.“

Bejka to tak vzalo, že beze slova poslechne a tiše pozoruje, jak kutím na Frankově magnetofonu. Vyposlechne si všechny nahrávky mlčky, i když na některá místa reaguje bezděčnými posuňky. A očividně ho rozjařuje, kolika ranami pod pás obdaroval Hugo Uhlmann jeho málem důvěrného přítele, fajnového Siegmunda.

Chvíli to trvá, než najde řeč.

„Tak tohle je tedy smetánka našeho města!“ A loupne okem po Frankovi, očividně zklamán, jako že už teď nemá smysl chtít se šplhat do těchhle vrstev. „Jenže…,“ rozpomene se na své služební postavení, „tak docela tomu nerozumím… Uhlmann senior si připadal ohrožený, dobře, ale co vlastně Daniel Uhlmann a náš skvělý, vždy navoněný elegán měli za lubem?“

„Daniel snad ani tak moc ne,“ zasvěcuji ho do situace. „Hybnou silou celé věci byl beze sporu Siegmund, hnala ho ctižádost, aby ve všem Huga vystrnadil ze sedla, i když si nejsem jist, jestli vážně počítal s paní Uhlmannovou. K čemu by jinak potřeboval Daniela, toho měl přece tím, co na něj věděl, docela v hrsti. Jemu šlo asi víc o to, aby měl taky něco z výroby jistých drog a hlavně z toho, co vynášely. Hugo Uhlmann si zřejmě vylepšoval chatrnou obchodní bilanci výrobou jisté směsi příbuzné LSD. To je pro slušného chemika hračka. A co teprve kšeftování s tou věcí, to je teprve lahoda. Jediný gram té ďábelské drogy vynáší pěkné peníze: ne víc a ne méně než dvě stě tisíc marek. Z toho jediného gramu se dá příkladně napustit rovných deset tisíc kostek cukru. To už je přece něco. A Hugo Uhlmann by byl musel sypat, a možná nejen to. Sám věděl až příliš dobře – že na podobných obchodech mají zájem daleko mocnější chemické podniky. Stačilo, aby pan Siegmund jen kývl, a… no ano. Pohřeb první třídy.“

„A na čem podle vás tahle vymyšlenost krachla?“

„Na jednom mladíkovi, který se sice dobře učí, má ale velice omezený duševní obzor.“ Přitom se podívám na Plotzkého a uznale pokývám hlavou. „Hrdinové na obrazovce příkladně zabíjejí ve státní licenci, za honorář a pro reklamu.“

Plotzki přikývne málem dojatě, ale Bejk se zase cítí ošizen. „O čem se to tu zas už mluví?“

„O televizi,“ pravím. Pak se otočím na Franka. „Mimochodem, jak se dostal pásek do nemocnice? Že jste to byl vy, to je mi jasné, jenže proč to?“

Zdá se, jako by mu pro tuhle chvíli chyběl scénář, zpupnost svých idolů si ovšem nesvlékl. „Jen tak,“ prohodí ledabyle.

Bejk znenadání vstane, jako by chtěl co nejdůrazněji demonstrovat, že to svoje dolování důkazů pokládá za politováníhodnou chybu.

„Jednomu z toho jezdí až mráz po zádech,“ zamumlá s podezřelým klidem; a tentokrát se strefí. Nestačím zareagovat tak rychle, jak vypálil Bejk svou pravačku.

Pro hrdinného Franka jsou asi příští vteřiny málem potvrzením jeho životní filosofie. Najednou je všechno přesně tak dramatické jako v nějakém kriminálním drsňáku s Templářem nebo Drakem. Jen mrtvoly chybějí. Skočím zezadu na šéfa a strhnu ho na psací stůl. Bejk zoufale šermuje rukama. Lampa se snese obloukem se stolu na podlahu, staromódní stínidlo se utrhne a kutálí se po kumbálu.

Mohlo to pokračovat ještě dost malebně, protože dlouho bych byl rozzuřeného Bejka na téhle uzdě neudržel. Jenže v té chvíli se do diskuse vmísí Plotzki. Plotzki, ten nenápadný, povolný a vždy poslušný kýval!

„Tak dost!“ zařve, a už tohle zařvání změní situaci. Ještě jsem ho nikdy neslyšel ani mluvit nahlas, natož řvát. A to, co řve, je napůl vyhlášení války.

„Tak ne, Bejku! Už jsme vyřídili jednoho, a nevinného, jak se teď jasně prokázalo! A ty bys chtěl ještě. A víš proč? Protože tvůj mozeček je zařízen jen na jeden kanál!“

Bejk je úplně zkoprnělý. Visí ještě napůl přes stůl a zírá popleteně na svého druhého komisaře. Ale vzpamatovává se. Pomalu, zato důkladně.

„No ne, tobě dokonale přeskočilo! Tak moje pravička se podle tebe hodí do sběru? Je nejvyšší čas, abych ti ukázal, jak funguje Bejkův jednokanálovej mozeček!“

„Jen se moc nenaparuj!“ Plotzkého zjevně vůbec nedojímá. To on je teď vítězem, ne já. Podivuhodně sebejistě odkráčí k druhému stolu, sehne se, je slyšet, že mačká nějaké tlačítko, a podívá se na Bejka vyčkávavě.

Ačkoli Bejk nepronese jediné slovo, je najednou jeho hlasu plná místnost.

„… no tak, ty apeninskej houžvičko, ven s tím! Tak bude to?… pořád nic neslyším…“ Pak je slyšet pleskavé údery, sténání, rachot zkácené židle. Pár italských slov, vzlykání, křik… „Kvant! Tak vybreptáš to ze sebe, ty podělanej nudličko? Nebo pořád ještě neráčíš? No prosím…“ Bejk je v ráži. „Takovýho poseroutku přece dostanem tam, kde ho chcem mít!“

Bejkovi to bohatě stačí. „Hned to zastavte! Plotzki, vy… Vy jste se snad zbláznil! Jak jste na to vůbec přišel, tohleto natáčet! Zastavte to, k čertu!“

Plotzki moc nepospíchá, a Bejk začne pro změnu zkroušeně: „Člověče, Plotzki! Jak jste proboha mohl… Nejsme tu přece sami!“ Nejistě kývne hlavou směrem k Franku Uhlmannovi, který nás pozoruje, jako by tu byl jen kvůli tomu.

„A i kdyby,“ říká Plotzki, kterého to vůbec nedojalo. „Zapamatuj si tohle dobře: Plotzki si vždycky nechal všechno líbit. Ale opravdu všechno. A jak se znám, nebude ze mě nikdy revolucionář. Ono to taky nestojí ani za to, aby se člověk kvůli tobě stal mučedníkem. Abys věděl, takové historie jako ta s Machellim, z toho se mi dělá špatně. U tebe je Ital nebo Nepálec vrahem jen proto, že je Ital nebo Nepálec. Německo nade všecko, pořád pryč. Člověče, ty jsi se zarazil ve vývoji přesně před třiceti lety!“

A já začínám chápat: Takové lidi, jako je Plotzki, je sice možné komandovat sem a komandovat tam, je možné jim nadávat do idiotů a ponocných – ale myslet, to se jim nedá zakázat. A to je dobře.

„Ale aby sis nemyslel, že je to už všechno…“ Plotzki se znovu sehne a řekne: „Aby měl i náš doktor ze svého šéfa ten správný dojem, dáme si ještě jednu chuťovku!“

„Opovažte se!“ křičí Bejk rozčileně, jako by přesně věděl, co přijde. Plotzki se už ale tak překonal, že dokonce napodobí Bejkovo proslulé gesto rukou, a znovu zmáčkne tlačítko.

„… podepsal to, jen jestli to dostaneme všechno pod střechu bez zádrhelů!“ V Bejkově hlasu zní pochyby.

„Jak to myslíte, pane komisaři?“

„Člověče! Aspoň dnes ze sebe nedělejte takového blbce! Samozřejmě že dojde k soudnímu procesu, a ten poseroutka Machelli se určitě vytasí s tou historkou o Uhlmannově tehdejší kořistil Copak už takových idiotských procesů nebylo až nad hlavu?“

„Kromě toho může zas všechno odvolat.“

„To vím taky! Taková malá smrtelná nehodička by přece vůbec nebyla marná. Celý případ by se tím vyřídil k úplné spokojenosti všech stran, pochopitelně až na oběť nehody.“

„A Maria?“

„Pošle se šupem domů. A i kdyby chtěla přísahat na Machelliho nevinu třeba osobně před papežem –– přiznání je přiznání. Pěkně je zamkneme do sejfu a tam bude ještě za sto let usvědčovat jeho i Marii ze lži. Zbude vlastně už jen ta výložka. Není sice ještě tak letitá jako slavná pruská armáda, přes dvacet jí ale bude. Říkají chemici. Ale k čemu bychom měli ústřední topení?“

„To nevím…“

„Teď už ale dost!“ vpadne Bejk, a z jeho tváře lze vyčíst, že je odhodlán odrazit každý další útok na svou reputaci, jakýmikoli prostředky, třeba i dost divokými.

„Jak myslíte,“ praví Plotzki. Zní to, jako by bylo zase všechno při starém. Ale pak obřadně vyjme pásek z magnetofonu a pečlivě ho nasouká do kapsy kabátu. „Dost, dobře,“ pokračuje. „A to lecčehos, šéfe. Také úvah, na jejichž konci jsou smrtelné nehody. Pravda; jak tak život ubíhá, jde k čertu leckterý ideál – jenže já se kdysi dal k policii z přesvědčení. Právo a zákonnost, to je pro mě víc než jen slovíčka do křížovky. A byl-li jistý ubožák jménem Uhlmann zločinec v uniformě – nepřestal proto být zločincem. Co je, pokud jde o takové ptáčky naší povinností? Vy, milý komisaři, vy jste věděl nejpozději ve chvíli, kdy jste objevil tu výložku, že Machelli vůbec nefantazíruje. Jenomže Machelli je vám putna, kdežto pochybné manželství jednoho bývalého německého důstojníka ne už tak docela. Jinak ovšem budu i nadále vaším věrným spolupracovníkem. Protože, jak už jsem řekl, nemám talent na mučedníka.“

„Zato jste tu prokázal úplně jiný talent,“ zavrčí Bejk.

Jenže na to už Plotzki nereaguje. Podá Bejkovi dokonce ruku na rozloučenou, rozžehná se i se mnou a jde ke dveřím.

„Mimochodem,“ řekne ještě, „tenhle holomek…“, pochopitelně se na Franka Uhlmanna ani nepodívá, „jistě, vražda je vražda. Jenže když se na to člověk podívá trochu důkladněji, tak vlastně ten klacek do jisté míry vykonal trest, který měl být vykonán už před více než dvěma desetiletími. Dokonce zabránil plánované vraždě, i když – je to všechno strašně hnusné – bohužel vraždou dvojitou. Vlastně to ale bylo povedeně nastrojeno, pokud už člověk neuvažuje o vyšší spravedlnosti – že Uhlmannovi umřeli podle receptu, který byl získán asi zas jen za cenu nějakého mrtvého…? No a tenhleten mládenec? Zbožňuje jisté televizní hrdiny, jejichž činy za obvyklý televizní poplatek dostávají občané franko až do bytu. Vraždění a zabíjení takříkajíc rovnou ze skladu. Když ovšem státem podporovaný podnik s bombastickým názvem ,Veřejnoprávní organizace rozhlasových a televizních společností v Německu’ smí takhle přispívat ku blahu svých občanů, pak se nemůžeme moc divit, že takové pochybené ,učení’ padá na úrodnou půdu.“

„No ne,“ Bejk se tváří udiveně. „Náš doktor má asi na to také jiný názor?“

Bejk viděl dobře, skutečně jsem, i když jen v duchu, na Plotzkého argumentaci zavrtěl nesouhlasně hlavou. Bejk je krom toho mazaný; myslí si, že mu budu spojencem proti odpadlíkovi Plotzkému.

„A vůbec,“ rychle ještě Bejk zakrákorá, „jak to, že tady padá učení na úrodnou půdu? Kolik hodin za týden nám kážou z obrazovky velebníčkové? A chodí snad proto lidi víc do kostela?“

Plotzki sice poslouchá, ale otočí se beze slova na mne.

„No ano,“ říkám váhavě, „já nevím, ale snad by se to přece jen nemělo všechno vidět tak jednoduše. Falešné vzory, to ano, dobře… ale jak to vůbec mohlo dojít tak daleko? Speciálně tady, u Franka Uhlmanna?“

Chvíli zaváhám, protože mluvíme docela bez servítků, jako kdyby tu Frank neseděl, pak ale dojdu k názoru, že to neuškodí ani nám, ani jemu.

„Dobrá, tenhle mládenec… není ani nevychovaný, ani podle mě nemá zločinecké dispozice. Snad se opravdu dostal, abych použil slov milého pana doktora Kippenhöfera, pod kola dnešní doby. A to má být omluvou? Copak se pod ně nedostaly už statisíce? Kdo se vzdává vlastního názoru, podlehne volky nevolky mínění ostatních, i když není správné. Možná ostatně není ani to vlastní vždycky správné.

A tady? Snad Frank hledal náhražku za něco, oč sám přišel – nebo za něco, co nikdy neměl – kdo ví? A je-li pro některé manžele důležitější mercedeska než vlastní dítě – je to jistě smutné. Ovšem podle mě se mládím všechno omlouvat nedá. Protože ať tím trpěl sebevíc, nemyslím, že to může ospravedlnit takovou odplatu. Frankovi Uhlmannovi přece nešlo o to, aby zabránil zločinu na milém panu Siegmundovi. Nebo snad aby pomstil nějakého italského parťáka. Možná že tohle bude teď chtít prodávat jako motivaci, jako jakousi svatozář kolem Templářovy imitace… Jenže tihle hrdinové se nedají jen tak jednoduše přesazovat do opravdového života, a už vůbec ne napodobovat. A právě to Frank Uhlmann zkoušel. Protože já si nemyslím, že začal pořizovat ty svoje nahrávky s tím, že z toho bude zločin. Je možné, že k němu ho teprve inspiroval nějaký ten hrdina Templářova druhu. Důležité je, že Frank Uhlmann spáchal úmyslně dvojí vraždu, i když její naplánování za něj obstarali jiní; a na tom nic nezmění ani to, že ho budeme litovat, což je na místě, ani to, že člověk chápe hlad po idolech, který se v tomhle kraji toho času vyskytuje.“

Plotzki, který pořád ještě stojí ve dveřích, se starostlivě zeptá: „A jak chcete právě tohle dokázat?“

„Velice jednoduše. Od chvíle, co Kippenhöferovic psisko uhynulo, věděl Frank s absolutní jistotou, že jeho rodiče jsou opravdu rozhodnuti Siegmunda zavraždit. Ale nic proti tomu nepodnikl. Nešel na policii, nezašel ani za svým otcovským přítelem Kippenhöferem. Nešel, a…,“ kývnu hlavou k Frankovi; klidně si hačá u stěny naproti dveřím, „když se tak člověk na něj podívá, tedy že by si byl nějak moc vědom viny, na to zrovna nevypadá.“

„Do čerta,“ vyletí Bejk, „to je teda vinnej jenom tenhleten zelenáč?“

V tom, co Bejk vykřikl, zní něco jako hlubší poznání; zdá se, že Plotzkého výchovná metoda nese první ovoce.

„Jenom? Když pomyslím na pana doktora Kippenhöfera, dá se očekávat, že na Frankovu obhajobu se nebude zdráhat sáhnout i na posvátnou výmluvnost starořímských dogmat. Ovšem za předpokladu, že se dostane z toho otřesu, který mu Frank Uhlmann způsobil. ,Beati possidentes’, říkávali prý staří Římané. A tohleto tvrzení, že ti, kdo jsou majetní, jsou také šťastní, bude chtít pan doktor Kippenhöfer na příkladu toho, co Frank udělal, postavit na hlavu. Ostatně i sociologové tvrdí, že požehnání blahobytu je vinno tím, že u nás tak enormně stoupá zločinnost. Tím pádem totiž nemohou být lidé šťastni. Naopak, mají vlastně strašně těžký život. Zní to dokonce i logicky: Mám-li peníze, jsem otrokem, musím se mrskat, honit, dělat kšefty, bez ohledu na ostatní, tedy i na úkor vlastních dětí. Chci-li se udržet nahoře, nemohu si dovolit vyskočit z toho ďábelského kolotoče. Nebo snad mohu? Co tu nehraje? Snad naše…“

„Pozor,“ přeruší mě Plotzki. „Nedotýkati se naší slavné demokracie!“

To už je na Bejka přece jen trochu moc. Už si našel tón, jakým bude pro nejbližší budoucnost komunikovat s Plotzkim.

„Byl byste prosím vás tak laskav,“ praví ironicky, „a dovedl pana Uhlmanna do solidní cely?“ A pak řekne mně: „Jestli tam ten kluk ještě ráno bude, což by se takovému Templářovi vůbec nemohlo stát, klidně odhlásím televizi!“

„Ještě okamžik!“ Požádám Plotzkého – zdá se, že už je zas do práce celý hrr – aby s Frankem ještě chvilku počkal. „Jedno je mi ještě nejasné – jak si pan Siegmund představoval tu akci s klíči?“

„Úplně jednoduše,“ odpoví Frank Uhlmann. Je zcela klidný a věcný. „Strýc Daniel měl jen přinést klíč od sejfu k toaletám na Hohenštaufské, přesně deset minut po půl sedmé. Tam si ho chtěl Siegmund vzít a deset minut po sedmé zas odevzdat, tentokrát v mlékárně těsně před vchodem do továrny. Strýc Daniel měl nakoupit prášek do pečiva nebo tak něco, aby to nebylo nápadné. Pan Siegmund si tam chodil každé ráno pro mléko.“

„Děkuju.“

„Dovolíte i mně, abych se na něco zeptal? – Děkuju. Co jsem zvoral?“

Samotná otázka mě ani nenadzvedne, spíš ten familiární tón, jakým to Frank říká.

„Všechno,“ odpovím úsečně.

„Myslel jsem…“

„Vím, co myslíte. Jak jsem přišel na vás, že? No taky docela jednoduše, a ne až dnes. Přes pana doktora Kippenhöfera.“

„Kippenhöfera?“

„Překvapuje vás to, co? Ale je to tak. Totiž od té předvánoční oslavy jste byl u něho dnes poprvé, ale o pásek, na kterém jsou poslední slova vašich rodičů a který byl u něho, jste ho požádal ještě tehdy v noci. Takže jste věděl, že to byla poslední slova rodičů, a věděl jste to dávno před tou půl osmou ráno.“

„Ale já nikdy neřekl…“ vyletí málem rozhořčeně, že mu připisuji takovou hrubou chybu v režii.

„Ne, neřekl, ale myslel jste si to! A pan doktor Kippenhöfer rovněž, a ten to vyslovil.“

„Pročpak už nejdete?“ ptá se Bejk přezdvořile svého druhého pucfleka. „Tuhleten Ježíšek mi veme i ten zbytek vánoční nálady.“

Plotzki poslechne beze slova. Bejk dlouho mlčí, ale ne proto, že by snad byl nějak otřesen. Je mu jen líto, že tak bez boje kapituloval před mými důkazy.

„Tak co,“ řekne konečně, jako by se nechumelilo, „jak se cítíme?“

„Tak na trojku až na čtyřku.“

„Doufejme, že vám tyhle obstojné známky zůstanou. Mám totiž, velevážený detektivní velmistře, jisté výhrady.“

„Vážně?“

„Jen se tolik nevypínejte, mladíku! Zdá se mi totiž, že logika vaší strategie dost kulhá. Protože… Uhlmannovi měli přece o ,sebevraždě’ milého pana Siegmunda, zatraceně samorostlou představu ne? Bombička s deodorantem, lahvinka jalovcové, a tak dál. Jenom se tak ptám, copak by asi tatík Uhlmann řekl nebo dokonce udělal, kdyby mu jeho děťátko začalo šermovat před nosem zrovna s tím voňavým stříkátkem.“

„Vsadil bych si na ztýrání dítěte.“

„No vidíte!“

„Já nevím, šéfe, ale vy dnešní mládež dost podceňujete.“ A šátrám v cestovní kabele Dorothey Uhlmannové po velkém mikrofonu; vypadá docela neškodně, prostě jako nějaký reportérský mikrofon. „Co kdybyste si tuhle věc kapánek prohlédl, šéfe? Vypadá jako pravý, nebo snad ne? Taky pravý je. Dokonce ani ten knoflíček na rukojeti není nijak nápadný, mohl by to být klidně nějaký mechanismus na filtraci šumu. Mohl, to si všimněte. Jenže není, je to ventil na vyprázdnění ampulky, kterou Frank vymontoval ze spraye. Zabudoval ji zkrátka a dobře do mikrofonu. Musel se na tom poměrně dost nakutit. Ano, Uhlmannovi dostali ,preparovanou’ jalovcovou asi v nějakém koktajlu, jak se tak tyhle nápoje míchají. A ventil od ampulky stiskl Uhlmann jen u svých rodičů, a ti nemohli nic tušit, protože Frank natáčel na magnetofon celý večer a se všemi hosty.“

Bejk opatrně manipuluje s mikrofonem a bručí otráveně: „Opravdu, asi jsem dnešní mládež dost podceňoval.“ A zvedne na mne oči.

„Neklesejte na mysli.“ Ještě mu podstrčím tohle sousto. „Náš filmový průmysl přece dodává návodů, co hrdlo ráčí. Otevřeným hlavám stačí přizpůsobit vždycky podobné ,zábavní pořady’ konkrétním okolnostem.“

„Dobrou noc,“ zatrylkuje Bejk falešně.

„Veselé vánoce,“ odpovídám, a taky to nemyslím dvakrát upřímně.