Pavel Kraus

Poslední noc

„Biftek!“ zavelel Michal Koreček — a vzápětí dodal: „Co koukáš?“

Jídelního lístku se přitom ani nedotkl.

„Ano, prosím, bifteček… Jeden bifteček,“ ukláněl se číšník a couval na svém profesionálním platfusu i s koženkovými deskami, na nichž se skvěl zlatavý nápis: Hotel Avon Klaštice, podnik vzorných služeb.

„Počkej,“ vrátil ho zpátky Michal Koreček. „Taky by ses měl zeptat, jestli chci něco k pití, né?“

Číšník se přinutil k ještě jedné úkloně. V koutcích úst mu však zacukalo.

„Kolegyně, prosím…“

„Kolegyně, prosím … Kolegyně, prosím …,“ zachrochtal Michal Koreček. „Hnal bych vás všechny …“

Číšník neodpovídal. Věděl, že Michal Koreček je buran, nicméně buran tak zazobaný, že se může to buranství vykládat i jako osobitost a svéráznost.

Slečna kolegyně byla jako vystřižená z časopisu pro hochy v pubertě a pány na pokraji senility. Michal Koreček se protáhl, až křehoučká židlička zaúpěla. S exkurzí začal u kotníků, stoupal po lýtkách, stoupal po stehnech — a mohl stoupat dost dlouho, neboť minisukně té frajérečky připomínala jen o něco širší stužku.

„K pití si račte přát?“

Servírčin hlas zněl stroze. Tón zřetelně naznačoval, jaké sympatie ve svém — bezpochyby zkušeném — srdci k třiapadesátiletému Michalu Korečkovi chová.

„Jo, k pití,“ Michal Koreček se vrátil od jejích poetických stehen k próze života. „Pivo.“

„Jedno pivo,“ zopakovala servírka.

„Počkejte,“ vrátil i ji Michal Koreček. „Napřed bych si ale dal kapičku slivovice… Deci,“ upřesnil, aby bylo zřejmé, co se u něho skrývá pod pojmem kapička.

Servírka se otočila — a Michal Koreček si mohl prohlížet i druhou stranu mince. Chytil číšníka, který se kolem šinul s vějířem plných talířů a po Korečkově zásahu zachoval rovnováhu jen s vypětím veškerých žonglérských sil. Zapružil do všech stran jako gumový panáček. Avon byl skutečně podnikem vzorných služeb.

„Tahle je tu nová, co?“ ukázal prstem.

Číšník se podíval ve směru černého nehtu.

„Ano, prosím… Přišla sem z Prahy.“

Jestli předpokládal, že informace navodí v Korečkově masitém obličeji výraz údivu, zklamal se.

Bylo osmnáct hodin a patnáct minut, kromě toho září a středa. Michal Koreček nemohl odtrhnout pohled od servírky. Sakra, šťoural se párátkem ve svých vyžraných zubech. Sakra, lámal párátko za párátkem. Ještě než začal jíst, podobal se stůl malému modelu bitvy u Lipan.

Po údržbě defektního chrupu měly přijít na řadu nehty. K těm se však nedostal.

Servírka mu donesla kapičku slivovice.

Sakra, ulevil si Michal Koreček, hned v pondělí s tím budu muset něco podniknout…

Kdekoliv a kdykoliv by byla pořádána anketa na téma „Život a jeho drsné stránky“, mohl by k ní přispět i Michal Koreček Možná právě Michal Koreček.

Jako místo svého narození udával jakousi zakarpatskou vesničku. Přepisy z různých a do různých jazyků se její název tak zkomolil, že by nyní — kdyby se to snad zdálo důležitým — bylo třeba vědeckého týmu, a ještě i ten by stanovil zřejmě nanejvýš jen přibližnou polohu. Stejné to bylo s přesným datem Korečkova narození, neboť Michalův otec se staral o svou početnou rodinu mnohem méně než o svého opelichaného medvěda. Zápasy s ním považoval právě za to, co tamní lid potřebuje k zmírnění svého těžkého životního údělu. V řídkých okamžicích, kdy se Koreček-otec vypotácel ze svého alkoholického deliria a apatické zvíře se nechalo vydráždit alespoň k minimální bujarosti, nastávaly chvíle blaha. Ne však pro malého Michala a houf jeho bratříčků a. sestřiček: ti nikdy nepoznali, co je pro ně lepší: otec zpilý tak, že nevěděl, kterou hatmatilkou má mluvit, nebo otec na vrcholu onoho blaha. Vždy byla jeho ruka pádná — jako by si na vlastní manželce a snad i vlastních dětech trénoval, co chtěl později uplatňovat na stařičkém zvířeti. Její pádnost však zkoušeli i cizí lidé, kterým se nepodařilo medvědáři Korečkovi včas uhnout z cesty, a ubohá němá tvář, když ji Koreček-otec vydražďoval ke kýžené zuřivosti! Malý Míša si už záhy vyvodil, že nejspolehlivější záchranou před hladem jsou krádeže; jestliže byl trestán, pak ne za porušení desatera, ale protože se otci nelíbil způsob, jak krade. Za to, že se nechal chytit, musel být malý Míša trestán jen jednou. To však nebyl trest, to byl přímo pokus o vraždu. Nikdy na ten den nezapomene: krev postříkala celou maringotku.

K prvnímu zlomu v Michalově životě došlo kolem třináctého roku – snad už byl medvědář zničenější alkoholem, snad to byla jen náhoda, ale Michal dosáhl na nůž dřív, než se to podařilo jemu. A dosáhnout na nůž znamenalo v této společnosti i bodnout. Ohledy byly nebezpečně zbytečné, a navíc je každý považoval za zbabělost. Otec se chytil za břicho — a Michal musel prchat. Teprve po osmi letech se k němu doneslo, že se rodič z tohoto měření sil vylízal. Na souboje s medvědem už však nestačil, měl co dělat s vlastníma nohama. Ostatně se jednalo o oboustranný ústup ze slávy: medvěd už byl tak zpitomělý věkem, že rychlejšího pohybu by se nedosáhlo ani koncentrovaným odvarem z durmanu. Nikdo je nelitoval: ani Korečka-otce, ani medvěda; tam totiž požívala náležité úcty jediná němá tvář: silný a nenáročný kůň. Slábnutí a skon člověka bylo něčím přirozeným; každá rodina měla mnoho dětí kromě jiného také proto, aby se dospělého věku dočkalo alespoň několik z nich. Koreček-otec dospěl ke smrti jako zchátralý mrzák; jiný k ní dospěje v přijatelnějším stavu, ale smrt je koneckonců stejná. Může být jen a jen smrtí. Po člověku nezbyde nic… to jen kůň se nakonec dá ještě zkonzumovat.

Michal Koreček tehdy uprchl s tím, co měl na sobě. Ale i kdyby si byl vzal vše, co vlastnil, stejně by se tím jeho majetek nerozrostl. Od té doby se stal Michalův život — bez ohledu na to, že jeho vrstevníci teprve vstupovali do stadia klukovských her — pestrým kaleidoskopem příběhů: stavěl téměř po celé Evropě a v části Asie cirkusové šapitó, brousil po domech nože, nůžky, při podomním obchodě se naučil virtuózně vlhčit vlákna podřadných látek, aby se nakonec škvařily jako prvotřídní ovčí střiž, získával pracovní síly pro nejrůznější příležitosti, verboval dokonce levné námořní dělníky v místech, kde nejrozsáhlejší vodní plochou byla strouha za vsí, úspěšně se zavedl — dokavad měla ještě tato profese opodstatnění — do koňského handlu, po druhé světové válce byl majitelem čtyř dobře prosperujících pouťových střelnic. Citlivě odhadl, že dotýkat se pažby — třeba jen u střelnicové napodobeniny zbraní — působí po každé válce vzrušivě: zvláště to imponuje těm, kteří se potřebují odreagovat z roků permanentního strachu … zkrátka …

Michal Koreček zvolna odbourával biftek — a vůbec se nesnažil působit dojmem, že by snad manipuloval vidličkou a nožem už od dětských let. Pěkně tvarovaná servírka ho vzrušovala čím dál víc. Všechno, co ve svém životě dělal, byla v podstatě jen msta. Msta vlastnímu otci. Michal Koreček si to neuvědomoval v tak přesných rozměrech, ale vždy to cítil jaksi podvědomě. Co si mohl dovolit otec-medvědář? Nanejvýš nějakou upopelenou cuchtu. Jedl vůbec někdy na ubrusu? A příborem? Mohl si — kromě svých dětí — někdy někoho někam poslat? Měl někdy tolik chlastu, kolik si jen přál? Břídil. Michal Koreček litoval jeho smrti snad jen proto, že už mu nemůže tohle vše dát najevo. Vrátit všechna ta ponížení i s úroky.

Bylo osmnáct hodin a padesát minut, když Michal Koreček luskl prsty. Kdysi tímto způsobem probouzel k životu líné valachy; detonace si nezadala se salvou všech pušek dávné Korečkovy střelnice. Hosté se ohlédli, s některými to i cuklo, nicméně účtující číšník přikvačil. Korečkovi šlo jedině o číšníka, neboť ostatní hosty přehlížel. Jednoduchá úvaha. Hosté … Pár jich sem patří, připouštěl, ostatní jen tlachají o bůhvíjakých důležitostech, předstírají úspěšnost, světovost, visí na nich výstřelky poslední módy … Kdyby jim však on, Michal Koreček, dohodil kšeft, budou se klanět jak ten pingl…

Účtující číšník se chystal psát. Vždycky se chystal psát. Michal Koreček ho obdaroval stokorunou a znamením, že vše je v pořádku, drobné nepřijímá. Za drobné považoval všechno pod stokorunu. Servírka (ta nová, co přišla teprve nedávno až z Prahy) obsluhovala u vedlejšího stolu. Připojila se k poděkování účtujícího číšníka — a současně jí problesklo natupírovanou hlavinkou, že větší část královského tuzéru by vlastně měla patřit jí. Sakra, dědek: páchne tabákem, ale jinak …

Bylo devatenáct hodin. Venku už se povážlivě stmívalo. Michal Koreček si narazil svůj ohmataný klobouk a vykolébal se z Avonu. Zkoumavě prohlížel stav oblohy. Při většině činností, kterým se kdy musel věnovat, záleželo na počasí. Měsíc byl jasný, jen hvězd se mohlo ukázat o něco víc. Jenomže ráno rámusili ptáci, houkání vlaků se neslo ha dálku a hmyz nebzučel — nemusí být tak špatně… Naslinil si ukazovák pravé ruky a zvedl ho nad hlavu: vítr od severozápadu.

Michal Koreček uspokojeně pokyvoval hlavou. Z Avonu to měl ke svému příbytku na náměstíčku s podivným názvem Spravedlnost něco přes kilometr. Vzdálenost, jakou ještě chodil pěšky. Jeho obtloustlá postava se bránila každému prudšímu pohybu jako ten medvěd v posledních stadiích své existence.

V devatenáct hodin a dvacet minut vstoupil Michal Koreček do svého přízemního bytu. Pobyl tam ale jen šest minut a znovu vyšel ven. Asi dvě stě metrů od náměstíčka Spravedlnost — opačným směrem, než kterým se Michal Koreček přiblížil — stála řada garáží; byly vestavěny do proluky mezi starými činžáky. Odemkl dvě sousední garáže: v jedné měl volhu, ve druhé obytný přívěs. Zapřel se do přívěsu. Náhodný divák mohl nyní právem žasnout: Korečkova tělesná schránka zřejmě nesestávala jen z ochablého svalstva a přebytečného tuku. Když měl venku přívěs, vycouval i s volhou. Teď by zase musel nahodilý divák konstatovat, že s koňským spřežením by to šlo Michalu Korečkovi líp.

Karavan připojil za volhu, zamkl garáže a vrátil se na náměstíčko Spravedlnost.

Bylo devatenáct hodin padesát minut.

Začal vynášet krabice. Zdály se těžké. Ukládal je do přívěsu. Jako by jich stále nebylo dost. V té době už náměstíčko osvětlovaly tři výbojky.

Ve dvacet hodin a tři minuty zamkl Michal Koreček byt, o něco později přivěs a usadil se za volant. Z kapsy saka vytáhl mírně narezivělou pistoli a vložil ji do zvláštní schránky pod přístrojovou deskou.

Pak odjel. S myšlenkami na servírku, kterou teď okukuje kdejakej švorcák.

V devět hodin a třicet pět minut zastavila našeho hlídkového příslušníka rozrušená stará paní. Když se částečně uklidnila, dostal z ní, že se jmenuje Růžena Nováčková, je v důchodu, ale vypomáhala s úklidem a s praním prádla panu Michalu Korečkovi. Znáte ho přece, ne? Před chvilkou vstoupila do jeho bytu a …

Michal Koreček ležel v prvním pokoji, to znamená v místnosti, do níž se vcházelo z rozměrné předsíně. Tělo spočívalo v poloze na břiše, ruce mírně vzpažené, pravá noha pokrčená v koleni, špička levé boty se téměř dotýkala prahu otevřených dveří. Do perského koberečku se vsakovala krev z ošklivé rány na temeni. Kolem byly rozházeny střepy láhve, některé potřísněné krví; předběžně se dalo předpokládat, že se jedná o vražedný nástroj. Byla to tlustostěnná láhev, smrtící úder tedy musel být veden značnou silou. Jedna poražená židle, stržený ubrus a rozbitá váza svědčily o krátkém zápase. Korečkův věčný klobouk hyzdil kout. Tam musel spadnout dřív, než vražedný nástroj zasáhl hlavu. Útočníkova akce byla zřejmě překvapivá, rychlá: kdyby se Michal Koreček dostal k účinnější sebeobraně, vypadal by vzhled místnosti jinak. Žádná ze zásuvek nebyla otevřena. V místnosti se nacházely cenné předměty: japonský přenosný televizorek, souprava s jantarovým popelníkem a zlatým zapalovačem, historické stolní hodiny se slonovinovými sloupky, jakož i další okázalosti. Málokterý lupič by tudy prošel bez povšimnutí.

Technik poprašoval argentorátem, látkou která zvýrazní zanechané otisky prstů natolik, aby se pak daly sejmout na daktyloskopickou fólii, všechno, co jen se poprášit dalo. Znovu a znovu vystřelovaly záblesky fotografovy fleše, operativní pracovníci se rozběhli po okolí a vyptávali se kdekoho. Před domem na náměstíčku Spravedlnost parkovala Korečkova volha. Na tu se zaměřili dva odborníci z dopravního inspektorátu (když předtím ten náš dobrodinec pokryl vrstvou argentorátu i ji).

Zkrátka zaběhnutý rituál, jemuž se v mluvě našich protokolů říká Prohlídka místa činu.

O tom, že místo nálezu Korečkových tělesných pozůstatků je i místem trestného činu, nebylo v tomto případě pochyb.

Těsně po obědě se dostavil i můj mladší přítel a spolupracovník poručík Petr Junek. Byl na služební cestě, dřív ho nebylo možné vrátit.

„Jednou za dva a půl roku někam vyjedu,“ hořekoval ve dveřích. Asi měl na volný večer mnoho plánů.

To už jsme byli v bytě sami. Korečkovo tělo nahrazoval křídový obrys a část perského koberečku získala mnohem tmavší odstín. Už bylo možno i vytáhnout rolety, otevřít okna a zhasnout. Přesto se z bytu nevytratila ponurost. Klid narušovaly jen vzrušené hlasy z chodby: mládenec v uniformě měl co dělat, aby přesvědčil všechny zvědavce, že na bytových dveřích nic neuvidí — a že v tomhle bytě nejsou vítáni: k nim domů se přece taky nikdo nedere. Jenomže některé argumenty nejsou přesvědčivé už prostě proto, že zní příliš jednoduše.

„Rozbil tohle okýnko,“ ukazoval jsem Petrovi pachatelovu přístupovou cestu.

Vedla ze dvora. Náš neznámý si přivlekl bednu — o různé haraburdí zde nebyla nouze — a vnikl do koupelny. Aby to zvládl, nemusel být akrobat. Petr Junek vždy pracoval podle zásady Jana Amose Komenského: Mluvíš-li o koni, přiveď ho s sebou. Takže si cestu vyzkoušel. A proč ne? Celý loňský rok byl osvobozen ze služební tělovýchovy: narazil si totiž páteř o dlažbu, když dokazoval, že bleskosvod jistého zchátralého domu neunese váhu normálního lidského těla. Tentokrát jsem ho nezrazoval. Jen jsem mu radil, aby nelezl ven: už teď měl manšestrové džínsy i svetr samý argentorát. Nádherně se leskl — technik skutečně poprášil vše, co se dalo.

„Tudy snad neprchal?“ ohrazoval se Petr.

Zvláštní: jako lidumilnost si mé počínání vysvětlit nedokázal.

„Zatím nevíme … Fakticky už to nezkoušej, vždyť si mi pak sedneš do auta …,“ prozrazoval jsem hlavní důvod.

„Co krev na těch střepech?“

„Pouze Korečkova skupina — béčko s negativním Rh faktorem. O to jsem se zajímal ze všeho nejdřív,“ upozornil jsem, aby nemusel rozvíjet svou dojemnou teorii o tom, jakou měl vždycky smůlu na nadřízené; už to znám nazpaměť a repertoár se neobměňuje.

„A pes?“

„Astrovi tu znepříjemňovali život nejmíň hodinu…“

„Chudák,“ politoval ho Petr.

„To jo,“ souhlasil jsem.

„Kam se dostal?“

„Jenom sem na náměstíčko.“

„Pachatel přijel autem?“

Vyslovil to, o čem jsem se už dost nauvažoval. Jen jsem se nechtěl unáhlit. Na unáhlení je stále dost času, jak říkával náš latinář. Za unáhlení považoval i odchod ze života. Na jaře mu bylo devadesát.

„Možná.“

Astro doplatil na to, že se nám od chvíle nálezu kolem bytu, na dvoře i před domem motalo plno lidí. Všichni samozřejmě se snahou pomoci.

Úvaha o autu zněla nadějně. Náměstíčko Spravedlnost není Broadway, každý vůz — nebo snad i motocykl? — zde zarachotí, operativci by mohli objevit svědky.

„Víš, co mi nejde do hlavy?“

„K jasnovidectví jsem se ještě nepropracoval,“ odvětil jsem.

„Nevadí,“ mávl rukou, která se leskla, neb si ji otíral o kalhoty. „Na loupežnou vraždu to nevypadá, spíš se někdo potřeboval Korečka zbavit, pomstít se mu. Proč právě tady?“

Mlčeli jsme. V určitém stadiu je lepší po položení určitých otázek jenom mlčet. Nebo se odreagovávat žvaněním. My jsme však nebyli na filmovém plátně. Naštěstí.

„Ten někdo by ale musel vědět, že se má Michal Koreček kolem půl jedenácté vrátit,“ řekl jsem konečně.

Pohotovostní lékař, který ohledával Korečkovy tělesné pozůstatky, stanovil čas zástavy životně důležitých orgánů na dvacet dvě hodiny a třicet minut s tolerancí plus-mínus půl hodiny.

„A musel by to vědět s neuvěřitelnou přesností,“ soudil Petr, „aby se vloupal do bytu dřív, než se Michal Koreček vrátí, jinak to byl jeho krach.“

Kdybych uměl kouřit, asi bych se vrhl na cigaretu. Líbilo se mi to čím dál míň. Nebylo třeba patnáctileté vyšetřovatelské praxe, abych věděl, že každý myslící člověk se snaží o minimální risk. Frajeři, kteří přepadávají v pravé poledne na rušných třídách, jsou buď individua se sníženým inteligenčním kvocientem, nebo hrdinové pivních blábolů, přičemž těch druhých je víc. Když vešel do Korečkova bytu náš hlídkový příslušník (ten, kterého uvědomila rozrušená paní Nováčková), svítil lustr. Na vypínači byly zřetelné otisky Michala Korečka. Koreček tedy rozsvítil — a vzápětí už následoval útok; tak náhlý, že se Michal Koreček nedostal ani k pudové sebeobraně. Vetřelec pravděpodobně počítat i s momentem překvapení. Žádná výstraha. Vraždil vědomě: čím rychleji, tím lépe.

„Dali jsme se do zevrubné prohlídky bytu. V tomto případě se asi jednalo jen o formální záležitosti: pachatel po sobě žádné pozůstatky — s výjimkou Korečkova bezvládného těla — nezanechal. Už po sejmutí prvních otisků mohl náš technik konstatovat, že pracoval v rukavicích, a jelikož jsme zatím neměli perfektní přehled o tom, co v bytě bylo, nemohli jsme ani zaregistrovat, co se mohlo z bytu ztratit.“

„Podle toho, co se o Korečkovi po Klašticích šuškalo, jsem očekával, že bude mít víc prachů,“ usoudil Petr.

Jako by četl moje myšlenky. Zatím jsme nenašli jedinou vkladní knížku, ba ani stovku na hotovosti. Lidé Korečkova typu — mají-li k tomu dostatek prostředků — si často potrpí na zlato. I v tomto směru samá voda.

„Třeba to jen hrál…“

Každý z nás tu a tam říká to, čemu sám nevěří. Ale nic nenasvědčovalo, že by zde někdo cizí něco hledal a něco bral. A Korečkův byt rozhodně nebyl prvním, který jsme s Petrem Junkem prohlíželi. Odšroubovávali jsme i kryty vypínačů a elektrických zásuvek.

„Nebo,“ Petr přerušil prohlídku — nikdy nedokázal sdělovat důležité věci, jestliže se musel věnovat ještě jiné činnosti.

„Nebo co?“

Jako by se to ani neodvažoval vyslovit. Ta ustavičná záhadnost asi musí nesmírně těšit a rozptylovat jeho manželku.

„Nebo šel najisto.“

„Hm. Na tom možná něco je. Pokud ho třísknul chmaták, tak to byl chmaták-charakter. Opovrhl tímhle zlatým zapalováčkem, nehodil se mu televizorek …“

Petr jen pokrčil rameny. Jsou přece věci mez nebem a zemí… Opsal kolem mě několik kružnic.

„Třeba se mu nejednalo o peníze.“

„Prosím tě… Měl snad Koreček u sebe insignie cikánského krále? Jen se rozhlédni!“

Michal Koreček se obklopoval samými drahými předměty. Přesněji řečeno: okázale drahými, drahými na první pohled; předměty, které jsou schopny vyvolávat obdiv u lidí jeho úrovně. Příkladně obrazy — celkem třiadvacet. Ze všech čišel dojem, že rozhodujícím výtvarným zážitkem Michala Korečka byly malůvky na stěnách jeho pouťové střelnice. A právě ty hledal v každém obrazu a určitě nenáviděl malíře, kteří ho o ně okrádali. Psycholog by možná odhalil víc, ale já si je prohlížel jen coby fascinovaný divák. Ležící žena — plátno na rozhraní mezi pornografickým záběrem a ilustrací pro studenty anatomie. Západ slunce — tak krvavý, že z toho jímala hrůza; člověk s narušenější nervovou soustavou by se dozajista začal třást. Žánrový obrázek, který jeho tvůrce opatřil i kostrbatým nápisem Krocení býka, se krčil stranou, Koreček si ho necenil; zřejmě pro něj neměl patřičný panoptikální šmrnc. Mohl se nazývat i Nezbedník kamzík. Pravděpodobně dar. Nebo dílo, které čekalo na přemalování. Zato ženu-vražednici si určitě koupil, přesněji definováno: nechal si ji namalovat. Žena-vražednice byl skvost. Právě zasadila svému nevěrnému milenci rozhodující úder a krev vystříkla tak mocně, až jsem se divil, že je stěna v okolí obrazu čistá. To nebylo bodnutí: čepel dýky snad měla onoho padoucha vykostit, oddělit játra, ledviny, srdce … Dál jsem měl tu výjimečnou příležitost vidět obraz, který svou kompozicí připomínal známý biblický výjev Cizoložnice před Kristem. Zřejmě byl tolikrát kopírován, že už připomínal jen zmatek po nějakém silničním neštěstí. Kristus neměl roucho, ale jakousi dlouhou košili se zvýrazněným zapínáním, tvář zarostlého trempa, a žena namáhavě zvedala hlavu, jako by se snažila popsat vůz, který ji srazil.

Všichni tito packalové si nechali od Michala Korečka řádně zaplatit. O tom jsem nepochyboval. A Michal Kořenek zaplatil. Jako každý jednoduchý člověk měl účtu ke všemu, co hmatatelně přesahovalo jeho duševní obzor.

Pak zde byly další věci, které dokreslovaly Korečkův vkus a zároveň svědčily o nostalgických vzpomínkách: zaprášené růže z voskovaného papíru, z nichž ještě dýchala vůně pouťových střelnic, kupy háčkovaných deček, podkovy, volský roh a těžítka, která neměla co zatěžovat. Jedno dokonce z nalakované lidské lebky.

Jenomže my hledali něco jiného. Předmět našich snah by se byl podobal spíše dopisu, papírku, notesu. Nic nás však neposilovalo v přesvědčení, že Michal Koreček vůbec uměl číst a psát. A že to někdy i použil…

„Necháme toho, Petře,“ navrhl jsem.

Pachatel měl každopádně časový náskok. Museli jsme ho zkracovat. Pokračováním v prohlídce bychom mu jen nahrávali.

Náš technik (ten, co práší argentorátem vše, co se jen poprášit dá) s oblibou prohlašuje, že je alergický pouze na svou tchyni a potom na lidi, kteří po něm chtějí výsledek ještě dřív, než se on pořádně zabral do práce.

A já ho navštívil. Sice s úsměvem, který už několik let považuji za milý, leč s přáním dovědět se, co zjistil. Odcházel jsem po deseti minutách. Se štítem.

Na žádném klíčku a na kování pokojového nábytku nebyly nalezeny otisky prstů či rukavic, které by přikrývaly otisky prstů Michala Korečka. Srozumitelněji řečeno: Michal Koreček byl poslední, kdo se klíčů a kování dotýkal; potvrdila se tedy naše domněnka, že nikdo cizí zde nic nehledal.

Stopa podešve, v niž se doufalo, zklamala. Nepatřila pachateli. Technik prohlédl všechny boty Michala Korečka, a tak našel i polobotky, jejichž dezén se shodoval s nalezenou stopou. Michal Koreček tedy nepociťoval potřebu přezouvat se alespoň do ložnice, když už ji měl.

V jednom popelníčku byly nalezeny čtyři nedopalky cigaret značky Partyzánka. Technik určil krevní skupinu ze zbytků zaschlých slin. Zase béčko s negativním Rh faktorem. Kouřil je tedy s největší pravděpodobností Michal Koreček, ne ten, kdo na Michala Korečka čekal. Další obláček, který se rozplynul.

Zámek bytových dveří rozhodně nebyl odemykán paklíčem; na vnitřní stěně zámku ani na dózických stavítkách nebyly zjištěny čerstvé vrypy.

V usazeninách za Korečkovými nehty se pod mikroskopem neobjevily stopy sedřené lidské kůže, to znamená, že Michal Koreček před svou smrtí nikoho neškrábl; pachatel nebyl Korečkovými nehty poznamenán, čímž jsme pozbyli další možnost znát jeho krevní skupinu.

Z laboratoře jsem odcházel s jediným přáním: aby se dnes večer nečekaně neobjevila jeho tchyně z Rožmberka. Dva podobné nápory by náš technik v tak krátkém časovém rozpětí nevydržel — a my bychom ho velice postrádali. Snaživý mládenec. Začal bydlet mezi holými stěnami, ale po čtyřech letech už se dalo bez nadsázky konstatovat, že se i s rodinou tísní v odborné knihovně. Nadšenců si je třeba vážit, podle sociologických průzkumů vymírají.

Když jsme si s Petrem Junkem — a také i s dalšími spolupracovníky — rozdělovali úkoly, laika by možná překvapilo, že bod nazývaný odchod domů tam jaksi chyběl. Nemám rád, když se v detektivkách píše o litrech koncentrované kávy, stovkách cigaret a očích, které, je nutno udržovat v bdělém stavu tím, že mezi horní a spodní víčko vetknete půlku zápalky. Skláři — pokud vím — také nikomu nevykládají, kolik vzduchu je nutno vdechnout a vyfouknout do píšťaly, abyste si vy měli do čeho dávat květiny, popřípadě čím třískat o zem. Prostě samozřejmost. A když se vám někdo z přebytku vnitřní energie trefí do čelisti, také to patří k řemeslu; pak jde jen o to, abyste nepodlehli touze oplácet rovným dílem, protože vy zastupujete zákon — a zákon se neslučuje se mstou. Zkrátka: každý máme své.

Vstoupil jsem do odřené, leč úzkostlivě čisté kuchyňky. Okna voněla octem, podlaha jádrovým mýdlem, žádné saponáty. Paní Růžena Nováčková se ještě nestačila uklidnit: stále si upravovala drdůlek šedivých vlasů; účes, jaký byl moderní v době jejího raného mládí, tedy těsně po první světové válce. Také vše, co měla na sobě — těch pár sepraných hadříků —, odpovídalo tehdejší módě. Smutná skutečnost: lidé, kteří ve svém mládí marně touží po tom, co se nosí, mohou své tužby naplňovat až mnohem mnohem později a zpravidla jim při tom uniká fakt, že svět už se od té doby změnil. Nedostupné sny jejích mládí se tak staly celoživotním ideálem a vzorem. Vždy opožděným, vždy smutným.

„Nemusíte se ničeho bát, paní Nováčková, skutečně ne…“ snažil jsem se. „Jsem major Zdeněk Kalab.“

Židlička trpěla mými pětaosmdesáti kilogramy. Nemohlo mi uniknout, že paní Nováčková ustavičně schovává své vymáčené ruce pod stolem. Přiměl jsem ji, aby je položila na vetchý ubrus. Bylo mi najednou, jako bych byl na návštěvě u mámy.

„Já … Já …“

„Vždyť jsem se vás, paní Nováčková, ještě na nic neptal …,“ její prsty se rozechvěly. „A že pana Korečka někdo zabil… takové věci se občas stanou, vás to přece už nepřekvapí. Sama jste ho objevila, viďte?“

Ustrašeně zakývala drdůlkem; vzpomínka žila, ještě se jí neobrousily ostré hrany.

„To bylo …,“ nedostala se dál.

Stiskl jsem její prsty:

„Raději si to nevybavujte. A jestli k tomu přispívám i já, tak se na mě nezlobte. Pan Koreček byl zavražděn a my musíme najít pachatele. To jistě chápete. Jak často jste k němu chodila?“

„Když … Když potřeboval.“

„Hm,“ uvědomoval jsem si, že přespříliš souvislého vyprávění se mi zde nedostane. „A jak jste poznala, že vás potřebuje? Odhadla jste to sama? Měli jste smluvené dny?“

„Vždycky … Vždycky…“ zdálo se, že ke každé odpovědi se musí zvlášť osmělit, „vždycky mi hodil klíč do schránky. A já …“

Teprve nyní jsem si všiml nové dopisní schránky na dveřích od bytu. Vyjímala se zde stejně, jak by se vyjímala v Korečkově bytě knihovna. Paní Nováčková vycítila, nač myslím.

„Tu mi sem nechal namontovat pan Koreček … On to byl jináč zlatej člověk,“ vysvětlovala a k mému údivu se z jejího hlasu ozývalo i něco jako vděk. „Poslal mi sem pana Derku.“

„Kdo je pan Derka?“

S tím jménem jsem se ještě nesetkal. Vyšetřovatel, který se nechytí každého jména, není vyšetřovatel, říkával můj první šéf — a byl vždy velice polichocen, když jsem si jeho promluvy zapisoval do zvláštního notýsku.

„Pan Derka…,“ zalekla se, jako by snad měla obavu, že prozradila moc. „No, pan Derka …“

Její prsty se chtěly vytrhnout z mých dlaní; neumožnil jsem jim to. Nešlo jen o to, abych vyzvěděl vše, co vyzvědět mohu. Tato stará a udřená žena musela překonávat těžké životní údobí — a já k tomu mohl, třeba jen malinko, přispět. Mohl. Když to ovšem nepokazím.

„Snad ho znáte, ne?“

„Znám,“ přiznala. A zase ani o slovo víc.

Nechtěl jsem ji mučit.

„Dobře, paní Nováčková, předpokládám, že jste včera opět našla ve své schránce klíč …“

Korečkova nabubřelost. Prostě vhodil klíč do schránky; ani za slovo, ani za stisk ruky, ani za pohled mu tato shrbená žena nestála.

„Slyšela jsem, jak tam padal,“ pomohla mi.

„Paní Nováčková, nemohla byste si vzpomenout, v kolik to bylo hodin? Třeba jen přibližně.“

„Po zprávách.“

Její — stále ještě ustrašený — pohled zavadil o starou telefunkenku nahoře na kredenci. Určitě naladěnou na jednu jedinou stanici. Určitě ji zapínala a vypínala přívodní šňůrou. Co kdyby však potřebovala přeladit? Co kdyby se zvolená stanice ztrácela? Je nablízku někdo, kdo by pomohl? Co kdyby ona o něco požádala Michala Korečka?

„Před osmou,“ upamatovávala se. „Ještě jsem si pak vyprala ve škopíčku pár kousků prádla … Ale tak přesně vám zase na tom nezáleží, viďte?“

Najednou jsem pocítil radost. Radost z toho, že se jen nekrčí, ale sama od sebe se mě na něco ptá. Zeptala se — můj první úspěch.

„To víte, že ne,“ těšil jsem ji, ačkoliv právě na tom nám záležet muselo. „Pan Koreček vám dával klíč, co nosil u sebe?“

Při prohlídce Korečkových kapes jsme našli jen peníze — celkem dva tisíce pět set čtyřicet korun a osmdesát haléřů — kapesník, hodinky se zlatým pláštěm a velký zavírák.

„To ne. Měl klíč jenom pro mě,“ dodala — a já byl opět zraňován její vděčností.

„Dobře,“ nechtěl jsem nic vysvětlovat, k ničemu přemlouvat, „předpokládejme, že jste panu Korečkovi uklidila. Klíč jste si pak nechávala u sebe?“

Vytrhla se mi. Bylo to náhlé, nestačil jsem zareagovat. „U sebe? To jsem přece nesměla. Co vám kdo říkal? Já přece vím, co se sluší a patří, když je na mě někdo hodnej!“

Oči za levnými brejličkami jenom mžikaly.

„Samozřejmě že nikdo nic podobného netvrdil,“ uklidňoval jsem ji. „Co jste pak s klíčem udělala?“

„Když jsem uklidila, nebo si odnesla prádlo …“

„Promiňte, paní Nováčková, jak to bylo s prádlem?“

„Všechno, co potřeboval vyprat, mi pan Koreček připravil. Já si to jen odnesla.“

„Jak to připravil?“

„Položil to v kuchyni na podlahu.“

„Naházel to tam,“ upřesnil jsem její výpověď; už jsem se tak neovládal. Neprotestovala.

„Pak jsem klíč hodila do schránky pana Korečka.“

„Aha,“ zakýval jsem hlavou nad tím důmyslným systémem schránek. „Paní Nováčková, budeme pokračovat: klíč jste vždy našla ve své schránce. Co jste s ním dělávala?“ Kupodivu pochopila zastřený smysl mé otázky:

„Myslíte, jestli se k němu někdo nedostal? To ne! Pan Koreček řekl, že si ho mám hned přivázat na kalounek ke krku. Pan Koreček má v bytě moc vzácnejch obrazů, všechny ručně malovaný, podívejte!“

Odšourala se ke dveřím kuchyně. Do zdi byly zaseknuty tři skobičky. Na jedné visela pomačkaná baterka, na druhé svazek klíčů, na třetí asi metrová stužka. Tu mi podala, jako by už její samotná existence byla důkazem. Klíč z té stužky jsem měl v aktovce já. Napadlo mě, proč stará paní tohle všechno dělala? Měla přece svůj důchod, svůj byt… Asi jen proto, že ne každý dokáže odmítat suverény Korečkova typu. A oni si toho jsou moc dobře vědomi, neboť na tom je v podstatě založena jejích existence.

„Nákupy jste panu Korečkovi neobstarávala?“

„No vidíte, na ně jsem zapomněla…,“ omlouvala se, „ale to bylo jen občas, nechal mi na stole v kuchyni lístek a peníze.“

„I na nákupy jste nosila klíč s sebou?“

Abyste rozuměli: to, že stojí pod oknem bedna a v okolí kliky je rozbité sklo, ještě stoprocentně nepotvrzuje, že pachatel této cesty použil. Často se během vyšetřovatelské praxe setkáváte s tím, že všechno byla jen finta k odvedení pozornosti jiným směrem, nebo že této cesty sice použil, ale jindy. Jednou jsem měl co činit i s velmi osobitou kombinací: kasař, který si opatřil klíče od dveří, pohodlně vypáčil pokladnu zlatnického družstva. Na další noc si opatřil perfektní alibi — a v této další noci vybudoval jeho kamarád perfektní přístupovou cestu. Jelikož se to událo přes víkend, chytili jsme se — podle jejích předpokladu — toho, že k vyloupení pokladny došlo až té druhé noci, s přesností několika hodin se nám podařilo na základě výpovědí svědků zjistit, kdy se octl žebřík u okna provozovny… Úspěch přinesla verze, na první pohled nepravděpodobná, která neslučovala čas přistavení žebříku s časem vyloupení pokladny. A onomu výtečníkovi jsme pak rádi uvěřili, že v tu následující druhou noc vůbec nevytáhl své ctěné paty z domu. Koreček nechával lístek … Tedy by se měl řadit mezi gramotné.

„To víte, že nosila,“ potvrzovala paní Nováčkové; ačkoliv jsme byli v kuchyni sami dva, naklonila se ke mně a zašeptala: „Já si ho raděj nesundávala ani na noc …“

„Dobře,“ málokomu jsem věřil tak jako jí, „chodily za panem Korečkem návštěvy?“

„Jenom někdy.“

„Víte kdo?“

Mlčela.

„Paní Nováčková, mně to přece můžete říct…“

„Já je neznala,“ vykrucovala se.

„Odkud tedy o návštěvách víte? Upozorňoval vás snad pan Koreček?“

„To ne … Bylo pak trochu víc práce s úklidem …“

Trochu víc … Dovedl jsem si to představit.

„Hodně střepů?“ zaskočil jsem ji.

„Ale pan Koreček si z toho nikdy nic nedělal,“ odpověděla, jako by dokázala litovat jen jeho ztráty. „Hned přivezl bednu dalších skleniček. Já pak nosila do popelnice tu dřevěnou vlnu… Nebo vatu, nevím, jak se tomu říká. A když byly láhve na zálohu, tak jsem si je vždycky směla nechat.“

Michal Koreček se doopravdy překonával. Třeba ještě nestačil vystřízlivět,

„Odjížděl často?“

„Moc si, chudák, svýho domova neužil… Jako kůl v plotě. Ani se tomu vlastně nedalo říkat domov,“ poučila mě, ačkoliv si ani ona sama nemohla naříkat na přemíru společnosti.

Na sebe však nemyslela; vždycky asi žil v její blízkosti někdo důležitější. Manžel, děti a potom — snad už ze setrvačnosti — i nějaký Michal Koreček, který jí házel své příkazy do dopisní schránky.

„Mohla byste mi to nějak přesněji ohraničit? Odjížděl na několik dní každý týden, obden, denně?“

„No, víc jak dva, nanejvýš tři dny v týdnu tady nepobyl. Pořád někde po hospodách… Kdyby měl ženskou, která by se o něho postarala, vůbec.“

Najednou zmlkla. Jako by řekla cosi nehorázného. Sama se dotkla mých dlaní: potřebovala ochranu. Vycítil jsem, že teď se musí mlčet. Mnoho důležitých chvilek se rozbije v tomto uspěchaném světě jen proto, že mlčení zde nemá to místo, jež mu náleží. Nikdy se nedá nahradit naléháním, tím méně pak křikem.

„Nebudeme pro změnu mluvit o panu Korečkovi,“ slíbil jsem posléze. „A vy budete statečná, vy přece dokážete být statečná. Podíváme se na dnešní ráno. Mohla byste mi vyprávět, jak se všechno odehrálo?“

„No,“ poposedla si, ačkoliv za stolem byla sotva vidět, „probudila jsem se před šestou, to se vždycky probouzím, když vím, že na mě čeká úklid … To víte, nohy, co neudělám ráno, to pak v poledne nestrhnu …“

„Dobře, probudila jste se před šestou …“

„Umyla jsem se a uvařila kafe. Z tohohle pytlíčku…“ zadržel jsem ji; povzbuzena tím, že jsem si pečlivě prohlédl stužku na klíč, mi chtěla ukázat i sáček sušené bílé kávy. „Trochu jsem si musela poklidit i tady,“ pokračovala, ačkoliv málokdo by si dokázal představit, že zde ještě něco na uklízení zbylo, „potom jsem šla dolů…“ Vědomě oddalovala okamžik, kdy se bude muset rozpovídat o tom stadiu. Prozrazovaly to nejen oči za skly brejliček, ale celé tělo: dřív se jí chvěly jen prsty.

„Bylo zamčeno?“ pomáhal jsem.

Stiskla dlaně — naše úlohy se vyměnily.

„Já… Já bych vám chtěla něco říct. Udáte mě?“

„Ale paní Nováčková! Co to říkáte za hlouposti?“

Teď mi už nepřipadalo, že mluvím se svou mámou, ale se svou babičkou. Ta se nebála ničeho — kromě úřadů.

„Ráno se mě ptali — a já v tom rozrušení řekla, že bylo jen zabouchnuto … Stará bába …“

Měl jsem strach, že se rozpláče. Vzal jsem ji kolem ramen, její kostra byla jen slabounce obalena masem. Ty relace o nebezpečných kaloriích, které na prostého smrtelníka chrlí všechny sdělovací prostředky, ji určitě nemusely zajímat.

„To se stane, paní Nováčková, kdekomu …“

„Pak mi došlo: kdyby bylo jen zabouchnuto, toho bych si přece musela hned všimnout… Pan Koreček vždycky zamykal!“

„Děkuji, že jste si vzpomněla. Nezáleží na tom, že až teď, opravdu ne.“

Pookřávala, sice jen lehce, sotva znatelně, ale vycítil jsem to: mluvila uvolněněji, v souvislejších větách, nebyly to už jen strohé a vynucené odpovědi na nepříjemné otázky.

„Jen nevím, jestli bylo zamčeno na dva západy … Pan Koreček vždycky zamykal na dva západy.“

Škoda, apelováním na její paměť už bych asi nic nezískal. Ovšem skutečnost, že zamykal pachatel, jsme již předpokládali: že by za sebou zamkl Michal Koreček, neznělo věrohodně. Na vnitřní klice dveří sice byly jen otisky prstů Michala Korečka, ale to mnoho neznamenalo, někteří lidé mají ve zvyku dotýkat se při otevírání dveří jen zasunutého klíče — u zámků, jejíchž otevření nevyžaduje stisk kliky. Zvenčí nebyl zámek dveří opatřen klikou, ale jen knoflíkem. Ten pak zachytil na svém chatrném těle přímo všehochuť otisků. Našemu technikovi se podařilo identifikovat otisky paní Nováčkové, hlídkového příslušníka, který přikvačil s paní Nováčkovou na místo činu, sesunutý otisk, který mohl (ale také nemusel) patřil Michalu Korečkovi — a řadu dalších. Jako kdyby šlo o pověru: kdo z okolí si nezacloumá Korečkovými dveřmi, bude mít po celý den smůlu.

„Že je pan Koreček doma, jste mohla, paní Nováčkové, tušit,“ zkoušel jsem ji. „Před domem přece parkoval jeho automobil.“

Vše, co si mohla jako výtku vyložit, si také jako výtku vykládala. Prostě nepatřila ke generaci, která si výskyt a užití dvou ušních boltců vysvětluje tím, že do jednoho mají výtky vcházet a druhým vycházet ven. Nebo jen proměna osobnosti starého člověka?

„Od dveří pana Korečka není na auto vidět,“ zase se jí chvěly prsty. „A já venku nebyla … Vy mi to nevěříte?“

„Samozřejmě věřím,“ dokazoval jsem provinile.

Měla pravdu. Domovní dveře zpravidla nikdo nezavíral, od dveří Korečkova bytu bylo vidět na náměstíčko Spravedlnost, jenomže volha stála mimo zorné pole.

„Nevěříte …“

Nechtěl jsem stavět proti slovu jen slovo. Proto jsem v přesvědčování nepokračoval.

„Odemkla jste zámek… Co vám bylo nejdřív nápadné?“

„Že se v bytě svítí. Pan Koreček nikdy nenechával svítit. Na to dbal.“

Zřejmě proto, že elektřina jeho primitivní duši reprezentovala zázrak. O jiné spořivosti jsem se zatím nedoslechl. Zvláště ne tam, kde mohl projevit až okázalou marnotratnost. Tím samozřejmě nemám na mysli zálohované láhve, které tak velkoryse přenechával paní Nováčkové.

„Paní Nováčková, ráno se v bytě nejen svítilo, ale byly stažené i rolety.“

„Rolety pan Koreček nikdy nevytahoval… Nechtěl, aby mu do bytu koukali lidi z ulice. Chápete?“

Ujistil jsem ji, že ano. Ostatně pochopit to nebylo nijak obtížné. Spíš jsem měl pocit, že už jsem tady příliš dlouho, že bych měl dopřát staré paní odpočinek: podobný den by určitě nechtěla prožívat dvakrát. Vstal jsem.

„Paní Nováčková, ne abyste se v noci bála, to by mě na vás moc a moc mrzelo.“

Dokonce se malinko pousmála. Se zvýšeným sebevědomím jsem pokračoval.

„Jestlipak víte, kam pan Koreček tak často odjížděl?“ Kdyby nevěděla, chtěl jsem ji mírně pobavit. Ale k tomu už jsem se nedostal: nechvěla se, přímo to s ní cukalo.

„On … On…“ nemohla ze sebe dostat ani hlásku. Úsměv, který jsem nestačil stáhnout, se k této situaci hodil jako vtip do márnice. Zmateně jsem se přizpůsoboval:

„Co on?“

Chtěl jsem ji vzít kolem ramen, byla malinká, šátral jsem hluboko pod sebou.

„Vy to musíte vědět,“ pomalu se vzpamatovávala: „Proč se ptáte mě? Proč…“ Opět se rozechvěla, ale teď jaksi trochu jinak.

„Co musíme vědět, paní Nováčkové?“

„Přece to, že pan Koreček dělal… Že dělal kata!“

Skoro to vykřikla. Aby se dostala přes to slovo, musela je vykřiknout.

„Aha,“ zalapal jsem po dechu.

„Tak hodnej člověk…“ pokračovala paní Nováčková. Myslela tím Michala Korečka.

A já se vypotácel. Moc hodnej člověk … Mistr popravčí …“ Existují někde hranice pro lidskou fantazii?

Kužely světla z automobilových reflektorů hrnou před sebou tmu, ještě vlahou a pružnou zářijovou tmu; olizují patníky po obou stranách silnice a pohupují se jako na vlnkách — volha má přece kvalitní pérování.

Ve dvacet hodin a patnáct minut — to již měl Michal Koreček za sebou asi sedmnáct kilometrů jízdy — se však stalo něco neočekávaného: píst jednoho válce vystřelil několikrát po sobě do výfuku a začal blokovat. Koreček včas nesešlápl spojku, takže jen vytřeštil oči a narazil svým objemným hrudníkem na volant. Zoufale lomcoval řadicí pákou. Bylo to naprosto zbytečné, ale jeho podvědomí předpokládalo, že právě tímto manévrem udrží — automobil i přívěs — na silnici. Pud sebezáchovy dohnal Michala Korečka až do poloviny vozovky. Pak nastalo ticho. Nezvyklé ticho. Ticho narušované jen Korečkovými kletbami. Nadával ve všech jazycích, kterými byl nucen ve svém životě mluvit, nebo se aspoň dorozumívat. Nadávky patřily k prvním výrazům, které vždy vstřebal. Znal jich požehnaně.

Kužely světla z automobilových reflektorů přestaly hrnout tmu: teď se spíš zdálo, že se stlačená tma ke Korečkovu vozu vracela, svírala ho a pohlcovala, jako by si potřebovala vynahradit všechno to dřívější ponižování.

Koreček rovněž zmlkl. Nadávky splnily svůj účel: všechno se dostalo ven. Koreček přepnul dálková světla na parkovačky, posunul si svůj nezničitelný klobouk do týla a zhluboka se nadechl. Potřeboval zjistit, co se stalo s jeho žebry. Zahrčelo v něm jak v nastražené heligónce, takže si naordinoval další sérii nadávek, kleteb a vulgarismů: sklad měl přezásobený. Namáhavě se vydrápal ven. Zacloumal volhou — podobně kdysi cloumával jeho otec žebřiňákem, na němž se vezla jak medvědářská revue, tak i mnohočetná rodina. Žebřiňák však býval poddajnější. Koreček vztekle nakopl dvě pneumatiky, přední nárazník a levá zadní dvířka.

A zrovna musel skončit na tak mizerném místě! Poslední stavení minul asi před pěti minutami jízdy, teď stál na počátku prudkého stoupání. — Kdo by tady zastavoval? — Otázka byla pro Michala Korečka typická: vždy kalkuloval, kde a za jakých okolností by někdo něco měl, mohl, nebo dokonce musel udělat. Pranic mu přitom nezáleželo na podružném faktu, že on sám by nepomohl nikde, nikdy a nikomu. Co kdyby on míjel někoho, kdo vyžaduje pomoci? Možná by i pobaveně zahoukal. Vyrůstal a formoval se v prostředí, kde se na nějakou solidaritu nehrálo. Jestliže někdo někam zapadl, dobře mu tak. Najde-li hlupáka, který se nechá zlákat, prosím; svědčí to o jeho chytrosti. A samozřejmě o blbosti toho zlákaného. S měkkým srdcem to nikdo nikam nedotáhne. Kdysi dávno se převrhl cizí valník, také s rodinným majetkem. Malého Míšu požádali, aby u vozu počkal, starý — byl to otec Míšova kamaráda — šel do vsi pro další pár koní. A pro hlupáka, který by se nechal ukecat. O příhodě se dověděl i medvědář Koreček. — Byls u valníku sám, co sis odnesl stranou? — nic jiného ho nezajímalo. Když Míša odpověděl, že vůbec nic, že jenom pomáhal, následovalo krupobití ran. Jen o málo mírnější trest než onen pokus vraždy, kterého se dopustil běsnící medvědář poté, co se nechal malý Míša při jedné krádeži dopadnout. — Abys věděl, že nikomu se jen tak nepomáhá! řičel a šlapal ležícího potomka. — Táta kvůli tobě nemá na flašku!

Koreček si zapálil partyzánku. Na partyzánky si zvykl, krabička chesterfieldek ležela na přístrojové desce jen pro slídivou veřejnost. Aby se neřeklo. Chudáky přece nenáviděl.

Kolem se mihly dva osobní vozy. Koreček mával, ale řidič prvního dal jen zvukové znamení — Koreček musí se svým konvojem k pravému okraji. Nic víc. Stoupání, které měli oba řidiči před sebou, je zajímalo víc. Gauneři.

Michal Koreček začal třetí kolo nadávek, kleteb a vulgarismů. Vzpomněl si na svého všeuměla Bohumila Herku. — Jako bych mu nenakázal, ať se na motor pořádně číhne, jako bych mu neříkal, že nechci skončit někde u pangejtu! — Ani toto třetí kolo nadávek, kleteb a vulgarismů — byť i doprovázených kopáním do volhy — k ničemu nevedlo. Další auťák přejel. Tentokráte si to hasil z kopce; Koreček mával, ale nakonec byl rád, když se mu podařilo v poslední vteřině uskočit. Zahrozil a odplivl si. Co teď? Koreček dumal. Jistou časovou rezervu má, ale ne rezervu nevyčerpatelnou. Vytáhl svůj kapesní orloj. Poslat si pro Derku? Jenomže koho? Kdesi slyšel o jakési havarijní službě. Nemohl si vzpomenout kde, podobné hlouposti ho nikdy nezajímaly. Zatelefonovat… To by znamenalo táhnout pěšky nejmíň tři kilometry …“ Otvírat kapotu ho ani nenapadlo. Ta změť šroubů, matek, páček a odlitků pro něho byla stejně nepochopitelná jako vnitřek televizoru. Automechaniky uznával. A pak už jen lékaře, z nich však pouze ty, kteří umějí sešívat rány.

Tedy čekat, až někdo bude muset zastavit? To pomyšlení bylo pro člověka Korečkova typu krajně deprimující, nic jiného však — po zvážení všech možností — nezbývalo. Pěnil jako kůň po několika zrnkách pepře.

„Hajzle!“ zahulákal, když se kolem něho přehnalo žiguli, dokonce s velkým soutěžním číslem na boku. „Taky že tě udám!“

Ozvěna řevu se však jen rozplynula v zářijové tmě. Zapálil si další partyzánku. Zkoušel odtlačit svůj silniční vlek k pravému okraji vozovky, ale palčivá bolest v hrudníku velela, aby nepokračoval. Ať se tady třeba někdo přerazí, jemu už je to jedno!

Ve dvacet dvě hodiny a pět minut se však stalo něco naprosto neočekávaného: před Michalem Korečkem stanul mladý muž v odřených džínsech a v tmavém svetru s rolákovitým límcem. Řidič nákladního auta značky Barkas. Musel brzdit už v polovině prudkého sešupu.

Posvítil si na Korečkův vůz: celistvostí volhy byl poněkud zklamán, zřejmě předpokládal havárku.

„Co je?“

„Něco mi v tom prsklo,“ vysvětlil Michal Koreček.

„Prsklo,“ uchichtl se mladý muž. Michal Koreček mohl být vděčný svému vzteku: nevycítil ironii, kterou toto jedno jediné slovo přímo bobtnalo; vyložil si je naštěstí jen jako výzvu k podrobnější diagnóze:

„Jo, prsklo … Najednou prudkej šlajf, měl jsem co dělat, abych vůbec udržel rejd, vlek se mi div nenacpal na záda … Potvora z moře vytažená!“

Znova kopl do nárazníků. Mladý muž sešlápl spojku.

„Zkuste zatlačit!“

„Sakra.“

Michal Koreček uposlechl. Fakt, že se vůz pohnul, byl pro něho objevem. Dostali se k pravému okraji. Koreček znova kopl do nárazníku.

„Klisna jankovitě!“

Teprve dodatečně si uvědomil, že nemá co činit s koňmi, na něž byl rozhodně zvyklejší. Mladý muž se na něho díval, jako by nedokázal pochopit, kdo všechno může být držitelem řidičského průkazu. Poslední model volhy a luxusní karavan ho tak nepřekvapily.

Kdo by ho však znal lépe, nemohl nepostřehnout jistý zájem. Zájem značně profesionální. A ten ještě vzrostl, když Michal Koreček významně pootevřel svou nadutou prkenici. Snažil se, aby bylo na první pohled zřejmé, že u sebe má výhradně zelené stokoruny (pětistovky neměl rád, připadaly mu nedůstojně malé) a že se tam sotva vejdou.

„Nebude to zadarmo,“ doplnil — jaksi už navíc.

„O prachy nejde,“ zalhal mladý muž.

Majetnost obtloustlého chlapíka mu pozvedla náladu. S něčím podobným se ještě nesetkal. V lidových vyprávěnkách jsou podobné úlohy přidělovány jen štědrým devizovým cizincům (pomohl spravit mercedesku a odvážel si sto marek a podobně). Mladý muž ostatně nezastavil z nějaké přemrštěné lidumilnosti či šoférské kolegiality: poslední dobou se — z příčin snadno pochopitelných — vyhýbal všemu, co mohlo být vykládáno i jako drobné porušení zákona; respektive všem porušením zákona, jež by se dala snadno odhalit. Na plátěné střeše svého barkasu má ten idiotský reklamní nápis… Copak ví, kdo si ho zapamatuje a nahlásí neposkytnutí povinné pomoci? A zase v tom bude lítat…

„Zničehožnic šlupka jako z kanónu,“ vzpomněl si na další detail Michal Koreček.

„To se stává,“ řekl bezmyšlenkovitě mladý muž; podal Korečkovi baterku: „Sviťte mi!“

Ještě štěstí, že se výraz Korečkova obličeje ztrácel v přítmí: takhle mu poroučet! Mladý muž šťoural šroubovákem do motoru. Frajírek jeden …

„Vyznáte se v tom?“

„Samozřejmě,“ odpověděl mladý muž. „Jsem vyučenej automechanik. Stačí?“

Zvedl hlavu ke Korečkovi a horečnatě přemýšlel: tuhle šanci nesmí zahodit! Chlápek je v balíku. Zřejmě mu dost záleží na tom, aby někam dojel. Má klaštickou státní poznávací značku, což znamená, že ujel teprve pár kilometrů. Jednu mu střihnout… Možná že by bylo lepší do něho narazit. Motal se tu… Tuto možnost však zavrhl.

„Jo,“ odpovědět Michal Koreček.

Dávat najevo jakékoli uspokojení, tomu se nikdy nenaučil. Přespříliš zdůrazněné uspokojení nikdy neprospívalo kšeftu. Ten druhý by si eventuálně mohl namlouvat, že vám prokazuje milost.

„Zkuste nastartovat!“

Motor ani nezakašlal. Zaburácelo to však v Michalu Korečkoví. A mladík ještě neměl dost:

„Tedy, Šéfe, vy jste tomu narazil čumák …“

Dokonce se pokusil o smích, zatímco Koreček skřípěl vyžranými zuby: jak s ním ten floutek rozpráví? Kydali snad spolu hnůj? Potřeboval se dostat co nejrychleji nad situaci. Potřeboval být co nejrychleji pánem. Jako vždy.

„Aby bylo jasno: musím jet!“

A ještě vylízanej mozek k tomu — doplnil si mladý muž. Ani neví, do čeho se řítí. Jen to neuspěchat. Nahlas řekl jen:

„A komu by se chtělo přezimovat u patníku?“

Že Koreček skřípe zubama, zaregistroval. Fajn. Ze všeho nejdřív mu musí vsugerovat, že se jedná o mimořádně obtížnou a pěkně náročnou opravu. Ten naducanej ksicht musí drobátko změknout! Uvědomit si, že vyskakováním nic nezmůže: havárku neměl, do nemocnice nemusí, pomoc je tedy jen projevem dobré vůle. Dobré vůle, to sousloví se mladému muži obzvláště zalíbilo. A další už se objeví jako po másle.

„Řečičky,“ vzchopil se Michal Koreček. „Co potřebujete?“

Takticky obešel základní otázku, jestli je vůbec mladý muž k opravování svolný. Tím by mu pouze nahrál. Musí být! „No, kdybych se do toho měl dát,“ zdůraznil mladý muž; nějak se mu to však přestávalo líbit; znenadání cítil, že ten obtloustlý chlápek je sebevědomý a jaksi i sugestivní tvor, „určitě bych to nemohl opravovat tady. A ne teď.“

Ano, tohle byl velice dobrý tah, uklidňoval se: zdůraznit náročnost…

„Kdy a kde?“ zeptal se Koreček; stroze, jako by výhrady vůbec nezabíraly.

„Rozhodně ráno, až bude dost světla … Musím zvedat blok válců. Pak bych se rád umyl… Víte, jak budu vypadat?“

Koreček nevěděl, ale příliš ho to nezajímalo. Starostmi svých námezdných sil se nikdy nezatěžoval.

„Musím jet ještě v noci…“ Abysme si tedy neslintali kolem huby …“ Vyčlenil z náprsní tašky dve stokoruny a položil je na dlaň.

„To myslíte vážně?“ mladý muž ztrácel půdu pod nohama.

„Jo, odtáhnete mě do Klaštic, náměstíčko Spravedlnost. Víte, kde to je?“

„Blízko soudu.“

„Správně. Před domem mám plac, bydlím v přízemí. Pak se umejete… jak dlouho to bude trvat?“

Dostával se nad situaci, už mluvil naprosto suverénně; mladý muž pociťoval — k vlastní nelibosti —, jak ustupuje, jak se mu natrhává jeho plán. Už neměl daleko k uctivosti.

„Nejmíň dvě hodiny. Spíš tři.“

„Když to zvládnete za hodinu a půl, tak stovka navíc,“ suše konstatoval Koreček.

Byla v tom letitá zkušenost koňského handlíře: nejdřív trocha vzájemného oťukávání, namlsávání, nakonec vyhmátnout soupeřovu slabinu; vyhmátnout, uchopit a držet.

„To bych bral,“ řekl mladý muž.

„Dobře,“ zakončil Koreček. „Polovinu vyplatím hned, pro zbytek si přijdete koncem tejdne.“

„Jak to?“

Mladý muž odhodil šroubovák: přece jen levota! Koreček se však nevzrušoval, jenom se malinko ušklíbl:

„Musím mít přece jistotu, že se mi to v noci znova nerozsype. To je snad špatný?“

„Aha,“ přitakal mladý muž — a zdálo se, že od tohoto okamžiku cítí kromě jistých obav i respekt. Prostě toho chlapa špatně odhadl… I to se stává.

Změna — jenomže jiného rázu — se však udála i v Michalu Korečkovi.

„Tak mě přitáhni,“ zavelel.

Protože byla dohoda uzavřena, začal zcela samozřejmě tykat. Všem najatým lidem — snad s výjimkou staré paní Nováčkové — zásadně tykal.

„I s vlekem?“

„Jasně. Vlek musím mít s sebou!“

„S vlekem ne,“ zaprotestoval — nyní už se značnou dávkou zdvořilosti — mladý muž. „Kdybych táhl i vlek, z toho by koukal průšvih …“

„Pokuty, platím já.“

„Nejedná se jen o pokutu …“

Jeho tón byl prosebný.

„Dobře,“ slitoval se nad ním Michal Koreček. „Ale přívěs musíš někam schovat. Nechci, aby byl na očích kdejakýmu šíbrovi…“

„Zavezu ho támhle do lesíka,“ přislíbil mladý muž.

„Ale tak, abych si ho mohl sám zapojit, až se budu za hodinu a půl vracet!“ přikázal Michal Koreček.

„Za dvě hodiny… Nejdřív za dvě hodiny,“ skoro zaúpěl mladý muž.

Koreček si velkopansky zapálil další partyzánku:

„Hoď sebou!“

„Spolehněte se, šéfe …“

Mladý muž se nepoznával — ale tím více se v něm vzmáhal vztek. Vztek, z něhož se pomalu ale jistě stávala docela normální nenávist. Kdyby to nebyla taková šance, utěšoval se. Ale ještě není všem dnům konec!

Koreček se podíval na hodinky: ukazovaly dvacet dva čtyřicet. Zářijová noc byla vlahá, bezvětrná a plná hvězd. Objevily se znenadání — a Michala Korečka napadlo, že tím líp musí všechno skončit.

Když mi přivedli do kanceláře Korečkova všeuměla pana Bohumila Derku, už se povážlivě stmívalo.

První, čeho jsem si všiml, bylo právě to, čeho jsem si – částečně z vrozené, částečně z předstírané slušnosti – všímat vůbec nechtěl: výrazného tiku v jeho levé tváři. Snad už to ani nebyl tik. Slovník tento termín definuje jako samovolné škubání svalů. Bohumilu Derkovi neškubaly svaly, jemu vystřelovala vzhůru a zase poklesávala levá půlka obličeje. Chudák. Dělo se to v několikavteřinových intervalech, takže se nakonec musel fascinovaně dívat i ten, kdo se mohl pyšnit mnohem ušlechtilejším vychováním než já. Bylo to něco jako Korečkovy obrazy. Přinesl jsem mu židli a na oplátku si vzal občanský průkaz, abych si mohl přepsat Derkovy nacionále.

„Doufám, že se nezlobíte… Musíme vyzpovídat všechny, kteří pana Korečka znali.“

„Jasný.“

Pohybem ruky — a zrychlenějším tikem — naznačil, že omluva je zbytečná: bereme to popořádku, proč bychom měli vynechávat jeho? A ze školy byl možná zvyklý na to, že figuroval v samotném počátku abecedy.

Upřeně jsem se díval na desku svého psacího stolu. Chudák. Kolika lidem už asi musel v životě vysvětlovat, od čeho to má? Já pajdal pět týdnů s nohou v sádře — a byl jsem za tu dobu umluvený… A ještě dobře, že tady není poručík Junek. Určitě by mi pak rozvíjel úvahu o svízelích takto postiženého člověka. Měsíc září na obloze jako tresčí oko, vzdáleně šumí jez, vykresloval by mi, voní máta peprná — ten chudák se snaží o vroucí slova lásky, ale v obličeji mu to pořád jen škube a škube … Pak by ho začal Petr Junek litovat: co si kdy mohl dovolit? Například jako voják? Bohumila Derku už musel znát po prvním týdnu celý štáb divize… Přece ten vojáček, co mu škube ksicht… Kletba snadné zapamatovatelnosti.

Snažil jsem se o neutrální pohled. Pracant, zaujatý člověk, snadné zapamatovatelnosti se nemusí bát, on ne.

Občanský průkaz prozradil věk šestatřicet roků (kdyby však tvrdil, že příští rok oslaví padesátku, ani by mu nelichotili tvrzením, že na tu polovinu století vypadá docela zachovale; normálně by se mu hádalo pětapadesát). Středně vysoká, sporá postava: tihle chlapíci někdy mívají páru, jakou by u nich nikdo nepředpokládal; ruce ztvrdlé, kupodivu klidné, výkyvy nervové soustavy se mu zřejmě projevovaly jen v té levé polovině tváře. Zní to paradoxně: ale bez toho tiku by působil dojmem vlídného a neuspěchaného člověka. Na sobě měl koženou bundu, vybledlou flanelovou košili (trochu mě zamrzel úzký sortiment československého textilního průmyslu, protože já mám z té samé látky pyžamo) a hnědé manšestráky (ze stejného manšestru zase mám potah na křeslech). Bohumil Derka si jejích odstín zřejmě oblíbil proto, že nádherně skrývá špínu. Můžete už je mít v takovém stavu, že po svlečení automaticky drží původní tvar, ale hostitel, kterému jste se půl hodiny vyvalovali ve světlé klubovce, se znepokojí teprve po vašem odchodu. Napadlo mě, že bych ji měl doporučit poručíku Junkovi, možná by zaretušovala i argentorát.

„Přejdu rovnou k věci, pane Derko; že Michal Koreček nezemřel přirozenou smrtí, víte.“

„Jo,“ přitakal.

„Od koho jste se to dověděl?“

„Řekl mi to Čepek … Pan Čepek,“ opravil se.

Herbert Čepek bydlel přímo nad Michalem Korečkem. Zatím s ním mluvili jenom operativci, ale já už ho měl rovněž objednaného k výslechu.

„Kdy vám to řekl?“

„Asi v jedenáct dopoledne … Já šel s brašnou kolem samoobsluhy“ — Bohumil Derka pracoval jako údržbář na domovní správě — „Čepek mě zevnitř zahlídl, položil košík s nákupem na lednici a vypálil za mnou ven.“

„Znáte se s panem Čepkem dobře?“

„Ani ne… Jenom věděl, že občas s něčím píchnu panu Korečkovi… Tedy píchnul jsem …“, měl permanentní tendenci opravovat svoje formulace, možná tak na něho působila úřednost mé kanceláře. „Ale všechno jsem dělal až po pracovní době a na všechen materiál mám účty!“

„O tom nepochybuju,“ ujišťoval jsem, ačkoliv právě o tomto jsem pochyboval víc než o čemkoliv jiném.

„Hm“ zamručel nepřesvědčivě. „Začal mi vyprávět všechno i s podrobnostma … někdo ho zabil flaškou …“

„Ale, ale,“ neubránil jsem se údivu.

„On je ten Čepek takovej…“

Napjatě jsem očekával charakteristiku, byl jsem však zklamán. Místo pokračování jen pohodil levou rukou a tik se rozletěl jako vlna při uragánu: teprve u spánku narazil na pevnější překážku, zapružil, ale vrátit se k bradě, to už nemohl, protože mezitím vystřelila další vlna. Měl jsem na ně vztek, jako by mne právě ony připravily o důležitou informaci. Kdo řekl panu Čepkovi o té láhvi? Snažil jsem se, aby podobné detaily nebyly v počátečních stadiích nikdy zveřejňovány.

„Co jste udělal po rozhovoru s panem Čepkem?“

„Byl jsem vyšinutej, zdálo se mi to neuvěřitelný… Vždyť jsme s panem Korečkem před několika dny mluvili …,“ snažil se mi dívat do očí; patrně v domněnce, že tím získá na důvěryhodnosti.

Známé reakce: lidem se vesměs zdá nepravděpodobné, aby už nežil právě ten, s kým oni před několika dny mluvili. Nezazlíval jsem Bohumilu Derkovi tuto osobitou logiku. Před mým psacím stolem zazněla podobná slova tolikrát, že stěny — mají-li skutečně uši — už je ani nedokážou vstřebat.

„Napadlo vás něco v první chvíli? Vzpomněl jste si na nějakého Korečkova nepřítele?“

„Ne … Já tomu nevěřil.“

„Nepovažujete snad pana Herberta Čepka za pravdomluvnou osobu? Myslel jste si snad, že žertoval?“

Zase mávnul levičkou. Nechtěl nic říkat, uvědomoval si závažnost chvíle, cítil obavy z protokolu, a tak vyjádřil svůj vztah k Herbertu Čepkovi a jeho lidským kvalitám jen mávnutím ruky. Zdánlivě to bylo málo, ve skutečnosti se však v tom gestu skrývalo vše. Už jsem nepotřeboval bližší vysvětlení, alespoň ne od Bohumila Derky.

„Dobře,“ nechtěl jsem dále pokračovat tímto směrem; ze zkušenosti vím, že pokračovat nevhodným směrem může mít za následek i desetiminutové, tedy definitivní ticho. „A co dál?“

Dovědět se první reakce a správně je vyhodnotit, to je často velice závažný poznatek. První reakce bývají čisté: bez kalkulací, bez chytračení, bez pudu sebezáchovy.

„Šel jsem se přesvědčit… Napadlo mě, že by se třeba hodilo i moje svědectví, jenomže tam stál jeden,“ dlouho hledal vhodnou náhražku za výraz esenbák, na nějž byl pravděpodobně zvyklý; nakonec to vyřešil lapidárně, „jeden v uniformě a ten mě požádal, abych nezacláněl…“

„Vážně?“

V hloubi duše jsem zavzdychal.

„Jo, prej se tam motá už dost nepovolanejch. Koho budou potřebovat, toho si prej pozvou.“

Ještě, že jsme si ho pozvali.

„Kdy jste mluvil naposledy s panem Korečkem?“

Podíval jsem se do seznamu připravených otázek. Zatím mi všechno vycházelo. Jenomže jsem odškrtával teprve otázku číslo dvě. A to, čemu říká Petr Junek kameňáky, je zařazováno až na konec. Na ně prý se už dá odpovídat buď ve stadiu flegmatické otupělosti, nebo v mírném šoku. Samozřejmě za předpokladu, že výslechový plán byl řádně sestaven.

„Kdy?“ zavzpomínal, jako by vyplňoval v kádrovém dotazníku údobí mezi svým osmým a devátým rokem. „Dnes je čtvrtek, včera byla středa, tak v pondělí.“

„Pane Derko, jak jste pomáhal panu Korečkovi a co všechno jste pro něho dělal, to zatím ponechme stranou… Zajímal by mě způsob vašeho dorozumívání.“

„V pondělí jsem se zastavil jen tak… Někdy jsem se prostě zastavil jen tak.“

„A jindy — když jste nebyl zasažen tím telepatickým vnuknutím?“

Chvilku na mě jenom zíral.

„No, někdy mi poslal vzkaz.“

„Nemusíte se, pane Derko, předhánět ve stručnosti… Na důležité věci čas mívám.“

Odpověděl mi nejprve jen zrychleným a rozbouřenějším tikem. Mou žádost o zevrubnější odpovědi si zřejmě vysvětlil tím, že já nejsem schopen složitější věci chápat.

„Vzkaz. Párkrát s ním přišla do dílny paní Nováčková, párkrát poslal nějakýho malinkýho cikána …“

„Psal vám někdy?“

K tomuhle jsem se potřeboval dostat.

„Prosím vás … Kdoví, jestli vůbec psát uměl …“

Také jsem usoudil, že nyní už Derka nechová k Michalovi Korečkovi valnou úctu. Mrtví zpravidla neposkytují přivýdělek. A rovněž se jich není třeba tolik bát. „Co od vás chtěl v pondělí?“

„Řekl jen: Derka, ve středu večer jedu.“

„Co tím mínil?“

Když vyčerpáte všechny možnosti, musíte se v zájmu své nervové soustavy s lecčíms smířit. A já se smiřoval s Derkovými kusými odpověďmi.

„Jestli je v pořádku auťák.“

„Podíval jste se na něj?“

„Ano … U pana Korečka jste museli všechno kontrolovat, sotva objel náměstíčko Spravedlnost. Von…“ raději nedopověděl.

Tiky v levé půlce jeho obličeje nyní připomínaly trhavé promítání němého filmu. Frekvence vzrůstala při každé kritice Michala Korečka.

„Vůz byl v pořádku?“

„Samozřejmě,“ zapýřil se. „Vůz i vlek!“

„Počkejte, on vyjížděl s vlekem?“

„Jasná věc.“

Nedokázal jsem skrýt své rozechvění. A Bohumil Derka patřil ke skupině těch, co se dívají přezíravě na každého, kdo nemá v kterékoliv situaci stejné vědomosti jako oni. Nejmíň tolerovat jsou pak ochotni prosťáčka s akademickým titulem.

Přes to přese všechno jsem z Bohumila Derky vypáčil nejpodrobnější popis přívěsu, jakého on byl schopen. Vlastně nás to mohlo napadnout. Vlek. No vida. Chyba, kterou jsme si zkomplikovali situaci, ztratili několik nenahraditelných hodin.

„Pane Derko, dnes už je pozdě…“ předstíral jsem ohleduplnost, „můžete přijít zítra kolem desáté dopoledne?“

Jeho tik se zpomalil. Tím prozrazoval — celkem pochopitelné — ulehčení. Určitě prožíval ve svém životě mnohem příjemnější chvíle než ty se mnou.

„Jo … Bylo toho na jeden den moc.“

„Jo,“ přisvědčil jsem i já.

A ještě toho moc bude — pomyslel jsem si.

Jízdy do Prahy, popřípadě jízdy, při nichž se Prahou i jenom projíždělo, přijímal Ivan Jelínek s těžko skrývaným potěšením. Kdekdo už si toho musel všimnout.

Nikdo si však nevšiml, že na každou podobnou jízdu si vozí v igelitovém obalu oblek. Dost nezvyklé příslušenství pro kabinku nákladního barkasu.

Ivan Jelínek však měl k pražským jízdám mnohem závažnější důvod než chvilkové povyražení; žádná lepá děva, ani láhev, kolem níž by posedávali Ivanovi bývalí kamarádi, ani sentimentální toulka oranžovým přítmím barů.

Ivan Jelínek hledal. Ne něco, ale někoho. Někoho, s kým si musel vyrovnat účet. A čím více se to oddalovalo, tím byl zarputilejší. Neustával, nedbal na únavu, na finanční náklady, (kvůli nimž se pak musel dojídat celými vekami suchého chleba), nedbal na nebezpečí, jemuž se vystavuje, nedbal na urážky, kterých se mu – v důsledku zkreslení jistých minulých faktů – v hojné míře dostávalo. Věděl, že nebude mít klid, dokud se nepomstí. Jako hrabě Monte Christo. Praha přece není takovou džungli, aby se v ní mohl ztratit člověk!

Nikdo jiný však nebyl zasvěcen, nikdo jiný nic netušil. Kolegové řidiči považovali Ivana Jelínka spíše za zamlklého mladého muže; člověka, který se stydí za svou minulost – a určitě by ji chtěl odčinit. Právě to, co potřeboval. Proti jeho práci nemohlo být žádných výhrad – a kdyby nebylo oné minulosti, byla by jistě i mnohem výrazněji hodnocena. Vůz měl vždy v perfektním stavu, jezdil bez nehod a dopravních přestupků, šetřil pohonné hmoty a jeho odborné rady získaly vážnost už zanedlouho po nástupu, Ze všech řidičů v Klaštických strojírnách byl jediným vyučeným automechanikem. Dokonce se báli, že odejde. V každém servisu by si vydělával nepoměrně víc …

Ivan Jelínek však potřeboval jezdit do Prahy.

Všechno začalo před šesti lety, Ivan se tehdy zabýval automobily zahraniční výroby. Záviděníhodný artikl — pro člověka s patřičnými znalostmi a schopnostmi. Poptávka vysoko překračovala nabídku. Vozů lační zájemci už nechtěli jen jezdit; jim už záleželo i na tom, v čem se vezou, už se nechtěli spokojovat jen s tím, co vlastnil kdekterý z jejích sousedů a známých, ješitnost bývala ukojena teprve vozy takových značek, jejichž názvy často ani nedokázali správně vyslovovat. Rádi platili, rádi se spokojovali i s vědomím, že na případné opravy je tu zase jenom Ivan Jelínek, rádi přijímali všelijaké, samozřejmě decentně skryté vady krásy. Firma Jelínek se rozšiřovala. Už to nebyla jen prosperující soukromá prodejnička, ale i miniservis, v němž placení pomocníci přestříkávali karosérie, leštili chrom a vyměňovali součástky; součástky, k nimž se tento podnik dostával — nejmírněji řečeno — všelijak. Z ojetých a otřískaných mašin se pod šikovnýma českýma rukama stávali nablýskaní vládci silnic, vždy s nějakou tou desítkou nadbytečných koní pod kapotami, celými soupravami reflektorů a ukazateli i těch nejzbytečnějších údajů. U většiny modelů jelínkova autosalónu byl pochopitelně zajímavý nejen jejich vzhled, ale i jejich původ, jejich historie. O podobných malichernostech však neměli, nebo také nechtěli noví majitelé nic vědět. Nač je, nebo sebe zbytečně zatěžovat? I vědci přece prohlašují, že přemíra zbytečných informací ničí lidskou individualitu.

Poptávka tedy převyšovala nabídku; podnikavý, zkušený Ivan Jelínek se snažil, aby na sebe nijak neupozorňoval. Nenafukoval bankovní konto, nestavěl letní sídlo, stydlivě nazývané chata. Tajně skupovával předměty, jejichž hodnota nejen přečká všechny výkyvy měny. Naopak: bude se zvyšovat progresivněji než sebelépe zúročený vklad. Neutrácel, nehýřil, neobklopoval se nákladnými milenkami, leč… Jeden článek řetězu povolil. To se může stát i v nejlepších rodinách. S jídlem roste chuť.

Seděli právě v Taverně, nejvyhlášenějším klaštickém podniku, když mu jeden ze spolehlivých kompliců předal avízo: hoří půda pod nohama. Ivan se rozběhl domů. Pozdě: před domem parkoval modrý sedan s pověstným bílým pruhem. Tehdejší označení.

Na úvahy a sebelítost nebyl čas; Ivan musel jednat. Oklikou doběhl na nádraží. Za tři minuty odjížděl rychlík na Liberec. Ivan nemohl váhat. Po zakoupení jízdenky mu zbylo sto dvacet korun (zkušený Ivan Jelínek věděl mimo jiné i to, že do vykřičené Taverny se s naditými kapsami nechodí). Liberec se nejevil jako svůdná představa, jen jako východisko z nouze. A příliš dopředu Ivan Jelínek nikdy neuvažoval.

Do Liberce dojel až pozdě večer. Vichr se opíral do fasád a déšť chrlil hektolitry vody na okenní tabulky a skla výloh. Vše se vzdalovalo představě básníka, jemuž toto roční období připomínalo peníz tiše položený slepci.

Existují města, která by Ivan Jelínek považoval pro svůj útěk za mnohem příznivější, kterým by dal jistojistě přednost. Leč octl se v Liberci a věděl, že každá konfliktní situace v něm uvolňuje jakousi skrytou a neočekávanou energii. Snad to byla i příjemná změna po řadě dní, které se možná stávaly jednotvárnými už i tím, jak se v nich všechno dařilo.

Ivan Jelínek však měl ještě jednu výhodu. Poněkud konkrétnější: každý, kdo projde několika nápravnými zařízeními — a on prošel již třemi — může počítat s tím, že v každém větším městě nalezne někoho z bývalých spoluvězňů; někoho z členitého bratrstva recidivistů, jehož samozřejmou povinností by měla být pomoc. Pomoc na oplátku, někdy však i pomoc z obavy a pomoc jakožto důsledek nečistého svědomí.

Do půlnoci měl za sebou pět hospod a dvě vinárny. Bezvýsledně. Zbytek noci strávil v parku u zoologické zahrady. Druhý den se důkladně umyl a nechal se oholit. Ivanovi Jelínkovi bylo vždy jasné, že skrblením na podobných investicích se spíše ztrácí, a pokračoval v započatém díle. Kvečeru se na něho usmálo štěstí. Dokonce to byl úsměv od ucha k uchu. Tohohle soukmenovce znal z Valdic. Navzdory útlé postavičce a hurvínkovskému obličeji s odstálýma ušima to nebyla žádná druhá garnitura. V době, kdy s ním měl Ivan Jelínek tu čest, si kroutil tříletý fábor za šest paragráfků, které se vylouply z jeho záliby v hazardní (a samozřejmě i nadále podvodné) hře. Jeho parádním číslem byl večer s partou hluchoněmých karbaníků. Hošánkové si zakládali na jemnosti a hbitosti svých prstů, odváděli pozornost od hry svou posunkovou řečí, znervózňovali jediného hráče, který jim nerozuměl. Ve skutečnosti byli zaměřeni na pravé horní rohy karet — tam se skrývalo značení: jedno slabé píchnutí špendlíkem spodek, dvě píchnutí svršek, tři píchnutí král, tedy figury na dotahování. Šolín — tedy onen mládeneček s útlou postavičkou a hurvínkovsky odstálými boltci — záhy zjistil, že listy jsou, jak se mezi karbaníky říká, cinkané. S mramorově chladnou tváří (nikdo v tom tintítku nečekal vážného soupeře) přistoupil na jejich maškarádu. Chodíval pokoušet štěstí s vypůjčeným balíkem peněz. Parta hluchoněmých s ním už měla velké plány. Místo toho odcházeli sami chudší. O sto deset tisíc korun. Velký svět.

Nemohli tomu uvěřit, ale postarali se… Taky velkoryse. Vydalo to na tři roky. Odkroutil si z toho dva a půl.

Šolín Ivana Jelínka poznal. Okamžitě. Hodiny se však vzájemně oťukávali: od posledního setkání se mohlo leccos přihodit. Opatrnost matka moudrosti; důvěřuj, ale prověřuj.

„Potřeboval bych rychlovku,“ přiznal Ivan Jelínek.

Oťukávání skončilo. „Něco bych pro tebe měl,“ odpověděl Šolín.

Znal Ivanovu kvalifikaci — schopnosti, jakými se člověk v jiné společnosti zpravidla nechlubí. Žádný projev milosrdenství.

Vysvětlil Ivanovi podmínky. To už znamenalo spoluúčast. Pokladna jištěná signálním zařízením; sice plná, ale na jedné z nejrušnějších městských ulic. Dost bláznivý plán. S minimálním rizikem je však možno získat nanejvýš kostelní pokladničku s dvacetikorunou. Na příjezd machra, který měl pokladnu nabourat, se muselo čekat. Byl o něho takový zájem, že pracoval podle pořadníku, všechny party se radovaly z pouhé naděje, že vypomůže. Šolín měl na starosti — určitě kvůli svým jemným prstům — poplašné zařízení, Ivanovi připadla krádež auta. Nikdo mu pochopitelně nemusel vysvětlovat, že vozu se musí zmocnit až na poslední chvíli a že to musí být nejběžnější model té nejběžnější barvy, beze všech nápadnějších vnějších znaků a místní státní poznávací značky. Dělení podle obvyklých pravidel: třikrát třicet procent — třicet za kasu, třicet za odstranění poplašňáků, třicet za auto —, deset procent dostane typař, člověk, který dodal všechny potřebné informace a otisky klíčů. Dělit se mělo z čistého zisku, po odečtení veškeré režie. Ivan byl v situaci, kdy musel přijmout téměř všechno. Tentokrát však prožíval tiché nadšení. Žádná amatérština, nic se neponechávalo náhodě. Dostal čtyři stovky z fondu a adresu dalšího kamaráda, v jehož chatě se měl zdržovat. Chata stála na odlehlém místě, navíc bylo po sezóně: Procházel se po Jizerských horách v okolí Ferdinandova a díky lehkovážnosti, kterou musel předstírat, se dokonce radoval z lesního vzduchu: mezi stromy se naposledy proháněl v letech vojenské služby.

Po šesti dnech se objevil Šolín. Akce už měla přesný časový plán. Ivan musel zůstat na chatě až do poslední možné chvíle, pak měl v rukavicích odcizit vůz a přesně v půl jedenácté čekat na své dva kolegy. Jestliže nebudou do té doby hotovi s pokladnou, ať neparkuje a na smluvené místo se vrátí po patnácti minutách. Okruhy je nutno opakovat — nepokoušejí se o žádnou oplechovanou skříň, ale o trezor, na jaký by si hned tak někdo netroufal. Nakonec si ještě srovnali čas a Šolín vypadl.

Kdyby byl ze spáchaného činu podezříván kdekdo, tohohle střízlíka by určitě vynechali — pokud by o něm ovšem nevěděli to, co už věděla Bezpečnost.

Záhy se však přihodilo něco, co pořádně zabrnkalo na Ivanovy odpočaté nervy: embéčko, kterého se zmocnil, mělo v nepořádku ukazatel množství benzínu. Ačkoliv ručička slibovala zásobu, s jakou by se dalo projet půl republiky, zaskuhral karburátor už po dvou kilometrech. A lepší vůz pro tuto příležitost si ani nebylo možno přát: zašlý, nenápadný, jedinou součástku na něm nikdo nemohl závidět… Ivan se dostával do časové tísně. Wartburg, do něhož se vloupal krátce poté, už Ivanovu kvalifikaci příliš nectil. Zvenčí byl polepený obtisky, takže připomínal pojízdnou reklamu lihovarnického koncernu. Ivan mohl spoléhat jen na to, že si jich v noci nikdo nevšimne. Ale spoléhat se je málo. Leč tímto úskalím akce wartburg nekončila: uvnitř byla pro Ivana Jelínka přichystána pravá zkouška charakteru: na zadním sedadle se matně leskla japonská filmová kamera, japonský tranzistorák a japonský magnetofon, mezi předními a zadními sedadly se tísnily dva napěchované kufry. Ivan by se příliš nedivil, kdyby v nich byla kimona. Vtípky však mrzly na rtech. Jak těžké by bylo zapomenout na trezor s poplašným zařízením a na dva kámoše, kteří by ho chtěli natrhnout? Nakonec odolal. Projel jednosměrkou, na místo určení se dostal jen s minutovým zpožděním. Zpomalil a rozhlížel se. Nikoho neviděl. Že by snad jediná minuta …? Vzdálil se a vyčkával. Jedna vteřina svízelnější než druhá. To, čím se posilnil v lesích kolem Ferdinandova, se záhy spotřebovalo. Sedět ve voze, který je možná už hledán… Když zastavíte na zastrčeném plácku, je to stejně riskantní jako frčet nejrušnějšími třídami… Volha žádná, jen jaksi navíc je možno přijít i o ten orientální náklad.

Ivan najížděl na druhý okruh. Do jednosměrky se však už nedostal. Dolehl ostrý hvizd sirény. V prvním okamžiku myslel, že ta pozornost patří jemu, instinktivně zajel k okraji vozovky — tady se nedalo akcelerovat. Modrý sedan s bílým pruhem (až nepříjemně podobný tomu, který na něho čekal před domem v Klašticích) ho však minul. Ivan sledoval, kde zastaví. Nakonec nebylo pochyb. Mozek zapracoval jako kybernetický počítač po nastavení příslušného programu. Modrý sedan s bílým pruhem jel najisto. Šolín sáhl s největší pravděpodobností tam, kam při odstraňování poplašného zařízení sahat neměl; Ivan už nemohl ani při nejlepší vůli pomoci. V Tatrách kdysi viděl horolezce, kterému se po pádu přetrhlo lano a on se řítil. Scéna ulpěla. Tohle se jí v lecčems podobalo. Počítač zapracoval: teď co nejrychleji vrátit wartburga na původní místo; musí to risknout. Neodnést ani poloprázdnou krabičku zápalek. Zničit vše, co by mohlo připomínat, že byl v kritickou dobu poblíž, že by mohl být dáván do souvislosti s touto krádeží. A mizet. Mizet! Nervy už měl v takovém stavu, že dalším stadiem mohla být jen milosrdná mdloba. Přesto to dokázal. Dvířka vozů naštěstí páčil tak odborně, že majitel ani nemusel poznat, že se s jeho plechovým miláčkem někdo polaskal. Expozice divů orientální techniky zůstala v původním stavu, hlásit nic nebude, i kdyby snad to polaskání zjistil.

Ivan Jelínek mizel.

Liberec opustil stejně kvapně jako před několika dny Klaštice. V kapse měl zhruba stejný majetek. Zakázal si jednou provždy myslet na to, co všechno nechal doma (leckterému úředníčkovi by se z té částky zamotala hlava jako řetízkový kolotoč), raději zapomněl i na přetížený Wartburg. Praha … O Praze už uvažoval i v lesích kolem Ferdinandova. Těšil se na ni, ačkoli mu bylo zřejmé, že s cestou do Prahy je to obdobné jako s jízdou Wartburgem: ať se rozhodne jakkoliv, má to své výhody, ale i svá nebezpečenství. Může leccos získat, ale též o všechno přijít.

Jako prvního navštívil svého tutového kamaráda Alfréda Smetanu. Fredy ho však zklamal. Po tutovosti ani památky. Když o tom Ivan Jelínek přemýšlel z odstupu, používal již mírnějšího výrazu: Fredy ho udivil. Prostě už se nechtěl do ničeho zaplést. Příběh jak z povídky začínajícího autora. Oženil se, podařilo se mu získat suterénní byt a teď dokonce — po mnoha krvelačných bojích — připravil spolunájemníky o prádelnu. Budoval z ní obývák. Pranic mu nevadilo, že nábytek bude stát nakřivo, protože se podlaha svažuje ke kanálu uprostřed, a v okně zůstanou mříže, které by se mohly stát rušivou připomínkou minulosti.

Ivan Jelínek přesto zpracovával kdysi tak spolehlivého Smetanu: něco by přece mohli dát do kupy, ale Fredy jen blábolil o tom, že se zanedlouho pustí do dalšího boje. Jeden soused si nechal zařídit plynové topení, nepotřebuje tedy sklep na uhlí, sklep sousedí s Fredyho bytem: Fredy zabere sklep, vyseká otvor pro dveře … Ačkoliv k tomu ještě neměl reálný podklad, říkal již tomuto budoucímu pokoji dětský. Ivan se odporoučel; právě ve chvíli, kdy Fredy začínal básnit o sauně. Tu by si snad zbudoval v přístěnku na popelnice, jen kdyby se nepřející spolunájemníci uklidnili… Ivan raději odmítl i nabízenou večeři. Určitě by se při ní mluvilo o chatě.

Pak prožil tři nevlídné dny. Neměl co jíst, neměl kde spát, neměl si kde doplnit ztracenou tělesnou teplotu. Už jen s vypětím všech sil zapomínal na to, co mu zůstalo v Klašticích, a oklikami se vyhýbal restauracím, do kterých je vidět z ulice. Jakmile člověk nedokáže myslet na nic jiného než na plný talíř, stává se z něho polozvíře. Jenomže v určitých situacích se na nic jiného myslet nedá. A to polozvíře se nezadržitelně blíží.

Ivanovi Jelínkovi zbývala ještě jedna možnost, té se však vyhýbal: recidivista na útěku, jehož trasu lemuji vykradené samoobsluhy, si už z devadesáti procent podepsal vlastní ortel. Mizerných deset procent naděje. Má práve na ně vsadit — kvůli plnému talíři?

Přemáhal se, vzdoroval. Nenapadlo ho totiž, že vlastní ortel si může podepsat i jinak. Dokonce na sto procent. A Ivan Jelínek si takovýto ortel podepsal. Naprosto nečekaně – přes všechno přemáhání, přes všechny vzdory.

Jen co se setkal s hochem, který slyšel na jméno Karel Urban…

Poručík Petr Junek — jako kdyby toho snad nebylo na jeden den už dost — vpadl do mé kanceláře a za loket svíral občana, který mi připomněl křečka: naducanými tvářemi, drobnýma očkama a olysalou lebkou, na níž jen tu a tam trčel chomáč prošedivělých vlasů.

„Všechno už jsem řekl!“ křikl ve dveřích. Zřejmě byl přesvědčen, že já tu sedím a čekám jen proto, abych se stal jednoho pozdního večera svědkem historického výroku.

Petr však už věděl své. Zkušenost vsazená do pozlaceného rámu zněla: Nevnímat to, co není důležité. Jen tak je možné dopídit se toho, co je důležité.

„Pan Herbert Čepek,“ představil mi křečka. „Major doktor Kalab,“ představil mě na oplátku křečkovi.

„Všechno už jsem řekl!“ zopakoval křeček.

„To prohlášení mi, pane Čepku, neuniklo. Přesto bych vás rád požádal, abyste se posadil.“

Chvilku jen civěl. Pak se dostal znova do varu:

„Posadit jo. Posadit jo. Proč ne, Ale zatknout, to se nenechám! Znám zákony!“

Ilustrátoři dětských knížek považují křečka za roztomilé zvířátko. Pan Herbert Čepek však připomínal křečka navztekaného. V tom je rozdíl. Kdyby se objevovali křečkové takto navztekaní, robátka by odkopávala peřinky a zneklidňovala rodiče horečnatými sny. Díval jsem se na desku svého psacího stolu: zvolna vlhla. Prskal tak mocně, že by stačil zavlažit prostředně velkou zeleninovou zahradu. Preventivně jsem přikrýval všechny úřední listiny; postupoval jsem při tom podle pořadí důležitosti. Účinnější by však byl stanový dílec.

Petr Junek naznačoval za zády pana Herberta Čepka, že na své další přítomnosti nijak netrvá. Ani jsem se moc nedivil.

„Porozprávíme si sami, viďte, pane Čepku?“ pokoušel jsem se o dobrý skutek.

„No, když tedy musím odejít…“

Petr se dokázal zdráhat přímo ukázkově. Citlivější duše by ho musela politovat.

„Kouříte?“ sbližoval jsem se s panem Čepkem.

Vrhl na mne pohled, jaký bych nemohl považovat za přátelský ani v silně podroušeném stavu. Pak zase jen civěl. Nakonec vyprskl:

„Ju.“

Sáhl jsem do nejdolnější zásuvky svého psacího stolu. Na panu Herbertovi Čepkovi totiž bylo patrno, že chce kouřit, rozhodně však ne za své peníze. Mezi hadry na boty a olejíčky na čištění zbraní přechovávám vždy i několik krabiček cigaret. Nabídka těm, kterým chybí už jenom rakovina. Zapálil si a chvíli vdechoval; lačně, jako by si dopřál posledního šluka někdy o loňských vánocích. Vdechování však mělo i svou objektivní výhodu: deska mého psacího stolu zvolna vysychala. Namočený papír se však kroutil a na dřevě zůstávaly skvrny.

„To je z toho, že člověk nedrží zobák,“ podotkl pan Herbert Čepek, ačkoliv nic ptačího se k jeho zjevu nehodilo.

„Tady je popelník,“ dovolil jsem si upozornit; neb on tuto skutečnost doposavad nezaregistroval.

Byl to všestranně ničivý tvor. Popel začal vytvářet — ve spojení se slinami — velice lepkavou hmotu. Mohla by se hodit k čištění zašlého stříbra, já ji však nepotřeboval.

„Prozradím, co se mi podařilo v noci zahlídnout — a už mě vlečete sem!“ vlhčil dál své okolí.

„Vlečete?“ ten termín mi poněkud nevyhovoval; i když jsem na druhé straně musel pochopit, že Petr Junek asi měl dost ztíženou práci. A že se s ní vyrovnával právě tak, jak mu okolnosti dovolovaly. Trochu se známe.

„Jo. Vím co říkám!“ Trval na svém výroku.

„Pane Čepku, my vyšetřujeme vraždu,“ snažil jsem se navodit patřičnou vážnost.

„Vraždu?“

„Nějak vás to překvapilo.“

Díval se na mne jako na cynika, ba co víc: jaku na sadistu, který si ve vraždách přímo libuje; kdyby se k ní jeden den nedostal, špatně by se mu usínalo.

„Já … Já myslel…“

„Co jste si myslel?“

„Nekřičte na mě, já jsem v invalidním důchodu!“

Teď jsem zase civěl já. Na nic jiného jsem se nezmohl. Otázka byla vyřčena tak mírně, že jarní vánek by ho nepohladil něžněji. Moje manželské zkušenosti jsou jenom teoretické, měl jsem však za to, že křik by mi neposoudila ani ta nejzbědovanější hysterka. Začínal jsem pochybovat, jestli vůbec vím, co je to život.

„Omlouvám se.“

„To nic,“ blahosklonně mi odpouštěl. „Nějak mě to všechno sebralo … Nemáte prášek?“

„Bohužel,“ řekl jsem, ačkoliv v zásuvce nad těmi hadry a olejíčky jich mám celou sbírku; rovněž pro návštěvy.

Kdybych však poskytl jeden neuralgen panu Čepkovi — už jsem si zažil s podobnými nerváky dost a dost — určitě bude pozítří tvrdit, že vypovídal pod vlivem drogy, kterou jsem do něho já vpravil.

Když se mu nedostalo prášku, zapálil si novou cigaretu. Pochopitelně z mých zásob.

„Já… Já myslel, že Korečka ranila mrtvice.“

„Jednomu pánovi před samoobsluhou jste ale říkal něco jiného…,“ upozornil jsem. „Něco, co se mnohem více přibližovalo pravdě …“

Vyletěl, jako by si sedl na připínáček — a uvědomil si to teprve s velkým zpožděním.

„Tohle mu nedaruju!“

„Ale, pane Čepku …,“ chlácholil jsem ho.

„To máte dneska lidi,“ hořekoval. „Někomu projevíte důvěru — a on vás při první příležitosti podrazí… Pěknej vděk, jen co je pravda.“

Poskytl jsem mu předepsané poučení o tom, v jakém případě smí odepřít výpověď a jaké výpovědi jsme si zvykli říkat křivá. Tomu se pan Herbert Čepek ani nedivil. Divit se začal až po mé informaci, že zákonodárce pamatoval na křivou výpověď trestem odnětí svobody od jednoho do pěti let, nebo dokonce od pěti do patnácti let, má-li křivá výpověď za následek značnou škodu nebo je-li tu jiná zvláště přitěžující okolnost.

Chtě nechtě jsem musel sledovat, jak mu každé mě další slovo bere potěšení z darované cigarety. Kynula však naděje, že se stane mnohem přijatelnějším partnerem, než jakým byl před několika minutami.

„Fakticky už víc nevím,“ řekl — a ten hlodavec v něm se očividně uklidňoval.

„Když dovolíte, přesvědčím se o tom raději sám,“ intonací jsem mimoděk napodobil svého dávného latináře, právě toho, co považuje za unáhlení i umřít. „Vy máte, pane Čepku, byt přímo nad bytem, který obýval Michal Koreček. Kdo bydlel v domě dřív: vy, nebo on?“

„Prosím vás,“ pohrdlivě se ušklíbl, „von tam byl chvilku … Kdoví, jestli osum roků …“

„Přistěhoval se tam sám?“

„Myslíte, jestli neměl ženskou? Ten chlap by vedle sebe žádnou nesnesl. A taky by se to mohlo říct naopak. Prachy nejsou všechno!“

Přikyvoval jsem. Podobný dodatek už jsem slyšel nesčíslněkrát. Zpravidla od těch, kteří přebytkem financí nikdy netrpěli.

„Tuto otázku, pane Čepku, nekladu rád, ale položit ji musím: Zapamatoval jste si některé Korečkovy návštěvy?“

„Ženský? Těch měl… A moc bych za to nedal, že některý byly i pod zákon!“

Nebyl jsem si jist, mluví-li z něho opovržení, nebo závist.

„Poznal byste některou? Nebo znáte dokonce některou z nich jménem?“

„Říkám, že se to tam střídalo … Několikrát jsem viděl dopoledne odcházet takovou menší blondýnku, kolem dvaceti… Takovou menší a …“

Nevěděl, jak v úřední místnosti definovat jisté proporce. Rozuměl jsem mu. Naštěstí se pan Herbert Čepek zabýval sexuálním životem bývalého koňského handlíře Michala Korečka s mnohem menšími výčitkami svědomí než já.

Zatelefonoval jsem dozorčímu a požádal ho o album našich stálejších zákaznic — se zaměřením na blondýnky kolem dvacítky, které nebyly poslední dobou ve výkonu trestu. Předpokládal jsem, že bude z tohoto okruhu.

„A co Korečkovi kumpáni?“

S Herbertem Čepkem zalomcoval dodatečný vztek:

„Pěkná parta! Randál dělali do dvou hodin, někdy až do rána… Randál… To je vlastně moc slabý slovo. A já si na silnější momentálně nevzpomenu …“

Dost ho to mrzelo.

„Nenapomenul jste je?“

„Prosím vás, copak jsem si chtěl vykoledovat kudlu do zad? Vytknout něco Korečkovi… Hned se rozčilil. Hulákal jako tur. Okamžitě sahal po břitvě!“

„Po břitvě? Nenašli jsme ji u něho.“

„Tomu se divím.“

Docela mile se rozpovídal. Nabídl jsem mu další cigaretu. Klidný však nebyl: při škrtání dokazoval, že více by mu vyhovovaly zápalky z kalené oceli.

„Vy jste s panem Korečkem vycházel dobře?“

Konečně jedno dřívko vydrželo tlak a on si zapálil.

„Nevšímal jsem si ho.“

Za okny už byla hustá, neproniknutelná tma. Občas se zablesklo od výboje na trolejovém vedení. Uchýlil jsem se k manévru:

„Nesmíte se zlobit, pane Čepku, ale my už jsme mluvili s lidmi, kteří se odvažovali tvrdit pravý opak.“

„Cože?“

Vystartoval, jako by mu došlo, že připínáček, na kterém seděl, nebyl osamocený.

„Kdo? Chci vědět, kdo! A jestli mi to neřeknete, tak si ho vypátrám!“

Pronesl to nejvýhrůžnějším tónem — abychom si dostatečně uvědomovali konkurenci, která nám v něm roste.

„Jste v invalidním důchodu, čas si můžete krátit — v mezích zákona a zásad občanského soužití — jak je libo.“

„Nechtěl jsem s Korečkem nic mít,“ dodal o něco klidněji. „Z každýho si udělal poskoka, jako by mu nestačila stará Nováčková a Derka. A já vám říkám: raději bych si cpal do dutinek fajfkovej tabák Taras Bulba, než bych si vzal od Korečka jedinou dvacku!“

Účinky dýmkového tabáku Taras Bulba jsem si už nedokázal představit. Úplně mi stačilo, co dokázal způsobit docela slušnými cigaretami. Kancelář už se podobala bojišti po použití dýmovnic.

Otevřely se dveře. Po chvilce jsem poznal, že je to dozorčí. I on byl udiven. V ruce držel cigaretu; sotva si uvědomil, do čeho vchází, uhasil ji. Potvrzoval se mi paradox, že na zakouřené prostředí jsou nejalergičtější právě kuřáci. Já jejich dým přijímám s filozofickým nadhledem.

Pan Čepek si prohlížel fotografie. Musel jsem mít trpělivost, protože na některé se díval se zjevným zalíbením. Připomněl mi fotografa, jehož modelku jsme taky evidovali — a taky posílali do nápravného zařízení, když všechny ostatní pokusy o nápravu jiným způsobem vyznívali naprázdno. Mistr si liboval v romantických snímcích s poetickými názvy jako Poezie mládí, Půvab a Dech Jara. Na zasvěcence to žádným jarem nedýchalo, leč díla získávala ceny a o jeho modelce se šeptalo. Toto album bylo jeho snem. Pan Čepek se choval obdobně.

„Tahle!“

Můj předpoklad se potvrdil. Herbert Čepek mi podal fotografii Vlasty Jernekové. Poručík Junek už sice měl tolik úkolů, kolik bych se neodvažoval přidělit ani úhlavnímu nepříteli, nedalo se však nic dělat, dostane další. Dozorčí — už ve dveřích — přikyvoval. Radostně, neb se ho to netýkalo.

„Vrátíme se k tomu večeru a noci, pane Čepku,“ řekl jsem a snažil se nedávat najevo, jak moc nám pomohl.

„Po jedenáctý hodině mě probudil hluk. Musel jsem se podívat…“

„O tom nepochybuju.“

Lidé, kteří se jinde chovají úplně přirozeně, vám v této místnosti zdůvodňují a obhajují i ty nejběžnější počiny. Asi fluidum.

„Já se musel podívat proto, že jsem domovní důvěrník,“ zaprskal. „Jestli jste si toho ještě nevšimli!“

„Gratuluji.“

Marně jsem se ho snažil dostat k plynulejšímu vyprávění.

„Jakýpak gratuluju?“ téměř oschlá deska stolu opět začínala vlhnout. „Nikdo to nechtěl vzít, tak si museli najít blba, jako jsem já!“

Ta sebekritika působila přemrštěně, nechával jsem si to však pro sebe. Šermoval rukama, které připomínaly packy. Někteří lidé nemohou ztloustnout, i kdyby chtěli. Pan Čepek určitě nevydal během dne míň energie než vzpěrač střední váhy v plném tréninku. Pohyboval se, jako by měl ve všech kloubech pružinky — a každá z nich vystřelovala v okamžiku, kdy se to nejmíň čekalo. Připomínal loutku, kterou vede pacient psychiatrické léčebny: samý trhavý pohyb. Přidat mu ještě tik jinak překvapivě vyrovnaného Bohumila Derky, vznikla by nám osobnost bezesporu nezapomenutelná.

„Kdybyste mohl raději vzpomínat,“ požádal jsem, neboť tajtrlíkování už jsem za ta léta přesycen. „Kolik asi bylo hodin, jste mi řekl, teď bych vám byl vděčen za každý detail … Jen klidně …“

Bleskl po mně pohledem, ze kterého jsem usoudil, že slovo „klid“ a všechny jeho odvozeniny přímo nenávidí.

„No, nejdřív jsem si myslel, že to Koreček není… Koreček se nikdy v tuto dobu nevracel … Navíc jsem nechápal, proč by se měl vracet, když před pár hodinama odjížděl, ale ten randál … Ten randál zase byl korečkovskej… Koreček se totiž nikdy nenaučil řídit…“

„Pane Čepku, něco nesouhlasí: vy jste vůbec nemohl slyšet motor volhy. — a zůstaňte, prosím vás, sedět,“ poprosil jsem preventivně.

Neuposlechl; vystřelila právě ta soustava pružinek, která ovládala sedací svalstvo:

„No jo … Samá chytačka. To dovedete! Nespekulujete náhodou i o tom, že jsem Michala Korečka zabil já?“

Jen jsem pokrčil rameny. Netroufal jsem si přesvědčovat ho o opaku, stejně tak jsem se nechtěl unáhlovat. Existovalo však mnoho nejasností a ty nejasnosti se obtáčely právě kolem Herberta Čepka jako prsten kolem Saturna.

„Vás to skutečně napadlo?“ soptil. Tím intenzivněji, čím déle jsem mlčel.

Rozhodl jsem se to nevnímat. Ve stylu poručíka Petra Junka. Ostatně v kovárně se taky nikdo nesmí rozptylovat rachotem bucharů. Působilo to: z křečka se stávalo poddajné morče.

„Už vím, hluk dělal ten náklaďáček, co Korečka přitáhl. Šofér se otáčel, jako by bylo pravý poledne.“

„Poznal byste ho?“

„Určitě ne … Asi byl mladší… Seshora toho moc nevidíte,“ posteskl si. „Já vám to řeknu popořádku, jo?“

„Byl bych velice rád.“

„Slyším motor, tak jdu k oknu, rozkoukávám se, vidím, že Korečka přitáhli. Nejdřív vystoupil Koreček a vešel do domu. Potom vystoupil ten chlapík … Já mu tak budu říkat, jo?.“

„Prosím.“

„Začal odpojovat a smotávat lano.“

„Kam je dal?“

Herbert Čepek se zamyslel; v noci byl asi příliš potěšen a zaslepen samotným faktem, že Korečka přitáhli. Musel vzpomínat, jako bych se ho ptal na cosi dávno zasutého. I to zřejmě způsobuje fluidum této místnosti.

„Už vím: lano bylo jeho … Pak se začal otáčet.“

„A pan Koreček — vrátil se?“

„Už jsem ho neviděl … Chlapík se otočil, ale zacouval tak, že stál svým předkem proti předku Korečkovy volby … Dovedete si to představit?“

Dovedl jsem si to nejen představit, ale i vysvětlit: asi chtěl svítit na motor Korečkovy volhy.

„Jako domovní důvěrník jste tedy splnil svou povinnost, pane Čepku,“ řekl jsem.

V naději, že ho tím přiměju k souvislejší výpovědi. Byla to však naděje lichá, neuvážená. Pan Čepek totiž nevěděl, jestli to myslím vážně: příliš se to podobalo rozhovoru pro televizní obrazovku.

„Když chlapík zacouval, chvíli ještě seděl v kabince. Pak vystoupil… Vlastně jsem si ho mohl teprve teď poprvé prohlídnout … Předtím se jenom mihnul.“ Mluvil už mnohem opatrněji. Dokonce se zdálo, že i volí slova.

„Slyšel jste něco z bytu pod vámi?“

„Ne… Tady jsou tlustý zdi… Abyste něco slyšel, už to musí stát za to. Jako třeba Korečkovy oslavy … Kruci… Teď jsem se chtěl rozpovídat — a vy mě zase přerušujete …!“ zanadával, pak se uklidnil: „Tomu, co se dělo na plácku před domem, jsem prostě nerozuměl: Koreček nikde, chlapík se vyštrachal z kabinky náklaďáčku, trochu se rozhejbával, nakonec zalezl do Korečkovy volhy a kouřil. To bylo vidět.“

Nabídl jsem mu další cigaretu. Zvykal jsem si na dým, asi by mě už mrzelo, kdyby se náhle ztrácel.

„Jak dlouho v kabince seděl?“

„Nevím, nedíval jsem se na hodinky … Ale já bych to nevydržel!“ prohlásil.

První informace, které se dalo bez výhrad věřit.

„Pane Čepku, jste si jist, že v náklaďáčku nebyl ještě někdo jiný?“

„Že by po celou dobu ani nevykouk? A že by si ten chlapík přesedat do Korečkovy volhy sám?“ odpověděl protiotázkami.

Jisté vysvětlení v tom však bylo. Náhle vešel do mé kanceláře poručík Junek. I on se nemohl v prvním okamžiku zorientovat, tápal jako slepec. Protože pan Čepek dosud mluvil, usoudil Petr, že jsem ještě neosaměl. Couvat už nemohl. Pozdravil až nebývale slušně:

„Dobrý večer.“

Jak jsem se už zmínil, dokázal předstírat.

„Hm,“ zamručel pan Čepek.

Ještě nezapomněl na to, že ho sem Petr přivlekl, a pravděpodobně na to ještě dlouho nezapomene. Zaskočený Petr si donesl židli. Já se blížil k tomu nejdůležitějšímu.

„Nikdo jiný z domu, pane Čepku, nevyšel?“

„Já nikoho neviděl,“ odpověď zdůraznil; jako by tím chtěl dát najevo, že je mnohem logičtější než moje otázka. „Když se nevykláním z otevřenýho okna, můžu vidět jenom toho, kdo přechází plácek, to je jasný, ne?“

Přisvědčil jsem: na přilehlý chodník není pochopitelně vidět. Jednoduchá závislost. Jen jsem si ji měl uvědomit o několik vteřin dřív.

„A ten chlapík, jak mu říkáte?“ zeptal jsem se.

„Když už se mu zdálo to čekání příliš dlouhý, vběhl do domu. Za chvilku byl zpátky. Tak jsem si to já aspoň vysvětloval.“

„Za jak dlouho?“ vmísil se Petr Junek.

„Člověče, copak jsem tušil, že se mě na to někdo bude vyptávat?“ neopanoval se pan Čepek. „Za chvilku … Co já vím: za tři minuty … Možná za pět … Vy si pořád představujete člověka s bulvama na ciferníku!“

„Pět minut, to už je pěkná chvilka,“ usoudil Petr.

Ano, za pět minut se toho dá podniknout … Někdy tolik, že zkomplikují celý zbytek života. Pan Čepek to nekomentoval. Možná i proto, že to řekl poručík Junek.

„Potom zase vypálil… Počkejte, teď si uvědomuju, že byl mnohem rozrušenější… No jo …,“ zdálo se mi, že tahle herecká kreace je přece jen nemístně ochotnická, „no jo… Hned naskočil do náklaďáčku a vystartoval!“

Hrané rozčilení se odlišovalo od přirozeného i tím, že při hraném rozčilení tolik neprskal.

„Pane Čepku, vím, že shora toho moc nevidíte, ale přesto se musím zeptat: nezaujalo vás něco na tom náklaďáčku?“

„Jenom že měl na plátěný střeše takovej velkej nápis, reklamu…“

„Klaštické strojírny — tradice, kvalita a solidnost?“ skoro vykřikl Petr Junek.

Pan Čepek na něho chvíli jen koukal. Jako by nebyl mocen jediného slova. Častá reakce.

„Vy už ho máte?“ soukal ze sebe.

Petr si po celou dobu pohrával s krabičkou zápalek. Teď s ní praštil o zem.

„Zase Ivan Jelínek … Kdy už ten kluk dá pokoj? Copak nedostane nikdy rozum?“

Herbert Čepek se jenom chvěl. Připomínal človíčka, který si není jist, jestli způsobil dobro, nebo zlo.

Ivan Jelínek. Náš starý známý. V duchu jsem ocenil Petrovu prozíravost. Nedávno byl Ivan Jelínek u nás na pohovoru — vrátil se z výkonu posledního trestu. Hrdě oznamoval, že už si opatřil řádné zaměstnání — místo řidiče v Klaštických strojírnách. Prosil, abychom proti tomu nic nepodnikali. Věděl, že žádá víc, než si zasluhuje. A byl překvapen, když Petr přislíbil, že jeho žádost dokonce podpoří.

A skutečně podpořil: zavolal v mé nepřítomnosti do Klaštických strojíren. Ať Ivana Jelínka přijmou — s podmínkou, že mu přidělí ten nejnápadnější auťák … Nic víc. Abych se přiznal, nechápal jsem tenkrát Petrovu radost, když se dověděl, že mají ve svém vozovém parku barkas s plátěnou střechou a pestrobarevným sloganem Klaštické strojírny — tradice, kvalita a solidnost.

Obsah se sice nehodil k Ivanu Jelínkovi, teď se však ukázala jeho výhodnost. Rafinovaný cejch.

„Děkuji vám, pane Čepku,“ vstal jsem na znamení, že výslech skončil. „Protokol připravím k podpisu, zítra kolem poledního se můžete zastavit.“

Chtěl jsem mu podat ruku. Pan Herbert Čepek však nevstával. Jenom se chvěl. Skutečně to nebylo předstírané?

„To mám jít teď domů sám?“

Paní Nováčková si počínala o něco statečněji.

„Dobře, zavezu vás… Počkejte laskavě dole u dozorčího, jenom si tu uklidím.“

Nešlo ani tak o úklid. Museli jsme si trochu popovídat s Petrem Junkem. Zmínka o Vlastě Jernekové ho nijak nepřekvapila.

„Zdeňku, mně se od první chvíle zdálo, že by v tom mohl mít prsty Gusta Janík.“

Gustav Janík byl předměstský gauner toho nejhrubšího zrna, jinak druh — ve skutečnosti však jen trochu lepší pasák — Vlasty Jernekové.

Nabízela se dost logická kombinace: v několika případech už působila Vlasta Jerneková jako volavka. Lákala osamělé pány, které pak Janík likvidoval svou pěstí. Za předpokladu, že nechtěli řádně zaplatit. Co je a co není řádné výkupné, bylo ovšem ponecháno na Janíkově libovůli. Stejná praxe se mohla provozovat u Michala Korečka. A Michal Koreček určitě zaplatit nechtěl…

Na unáhlení a dohady je však stále dost času, jak říkával můj dávný latiník.

Naložil jsem pana Čepka do svého erka a uháněli jsme už skoro nočním městem. Ulice vypadaly mírumilovně. Ulice ostatně vypadají mírumilovně vždy. Kdo do nich vnáší napětí, jsou lidé. A ti se v tuto dobu téměř neobjevovali.

„Pane Čepku,“ prohodil jsem jen tak mimochodem: „Víte, čím se vlastně zabýval Michal Koreček?“

Kdyby mi v autě explodovala nálož, nevyvolalo by to prudší reakci. Měl jsem důvodnou obavu, že se mi vrhne na volant.

„Víte to přece stejně dobře jako já!“ křičel, až se deformovala karosérie. „Jenomže vy se nechcete přiznat!“

„Proč bychom se nechtěli přiznat?“ vyrážel jsem ze sebe za usilovného brzdění. „Jaký bychom na tom měli zájem?“

„Vyšší!“ Pan Herbert Čepek nikterak nesnížil intenzitu svého projevu. „Jinak byste moc dobře věděli, kdo Michala Korečka zabil… Jenomže to se nesmí prozradit, tak hledáte pachatele někde úplně jinde!“

Začínal jsem tušit, odkud tenhle — ne větřík, ale pořádný vichr fouká.

„Co tedy pan Koreček dělal?“

Pan Čepek už už chtěl odpovědět, ale nemohl. Bál se slova. Tak si jen objel dvěma prsty pravé ruky kolem krku, a když se dostal k bradě, trhl směrem vzhůru. V pantomimě to znázorňuje oběšení.

Na náměstíčko Spravedlnost jsme se dostali v takové náladě, jako bychom se právě vraceli z krematoria. Že téhle smyšlence uvěřila stará paní Nováčková, mě nemuselo udivit, ale … Někdo si určitě moc přál, aby se jí věřilo. A ten někdo moc dobře věděl, co na lidi jistého druhu a jisté duševní úrovně platí…

Cestou domů jsem se zastavil u plakátníku. Potřeboval jsem se přesvědčit, že skutečně žiju v druhé polovině dvacátého století. Ano, žiju… Data i letopočet souhlasí.

A v klaštickém Kulturním domě je dokonce pořádán cyklus přednášek na téma: Další perspektivy vesmírných letů…

Ačkoliv byl Ivan Jelínek přesvědčen, že už se sám o sebe dokáže postarat za všech okolností, přece jen si tenkrát myslel, že mu Karla Urbana seslala sama Prozřetelnost.

Karel Urban vypadal jako manekýn z reklamy na pánskou kosmetiku. Jelínkovi nabídl kšeft, nad nímž srdce plesalo.

Sešli se — poprvé a naposledy — na schodišti jednoho žižkovského činžáku. Nikoho by nemohlo napadnout, že ti dva mladí pánové se zde sešli záměrně: jeden vešel dvorem, druhý se dostal do domu z ulice, patnáct minut po prvním. Posadili se až k půdě, cigaretový popel oklepávali na kus přinesených novin a úmluvu stvrzovali lahvinkou myslivce, kterým velkoryse přispěl Karel Urban.

Přispěl však ještě i něčím jiným: třemi plánky a jedním hustě popsaným papírem.

„Takhle vypadá být,“ jezdil prstem po půdorysu.

Náčrtek nezapřel stavebního průmyslováka. I to se Ivanu Jelínkovi zamlouvalo. Vždy cítil opovržení vůči primitivům, kteří se dobývají pomocí krumpáčů do králíkáren a prasečích chlívků. V nápravných zařízeních i v nečastých údobích mezi jednotlivými tresty pak vždy tíhnul k lidem se školním vzděláním — a byl jim vděčný, kdykoliv cítil, že oni ho považují za rovnocenného partnera, nebo dokonce věří tomu, že vyšší školní vzdělání má i on sám.

„Bude spát tady,“ Karel spočinul svým pečlivě opilovaným nehtem na křížku. „Vždycky spí jenom tady.“

Ivan Jelínek obdivoval pečlivě opilovaný nehet a současně se pokoušel o změnu Karlovy strategie:

„Nemohli bychom ho nějak vylákat ven? Nechodí někam večer? V nejhorším případě během dne ….“

„Právě že ne. Ale neměj péči, je to sichrovka.“

Karel vzbuzoval důvěru — i když z nápravného zařízení toho o něm věděl Ivan Jelínek poměrně málo; dobře, tedy sichrovka.

„Drogista,“ pokračoval Karel. „Večer se napráškuje a ráno se probouzí s hlavou jako kopací míč.“

„Fajn,“ souhlasil Ivan.

Další pochyby už by mohly vypadat jako zbabělost. Žmoulal poslední dvacku, jeho fotografii už zřejmě nosil každý hlídkový příslušník — a tady se objevuje šance… Možná na úrovni té liberecké. Nesáhne-li po ní on, bude tu vzápětí zástup ochotnějších. A mnozí z nich se budou třeba i podbízet. Karel sáhl k listu s poznámkami.

„Domovní dveře se nezamykají nikdy. Jenom dveře od půdy, ale klíč je ve skříňce na elektroměr, vpravo dole pod nějakým víčkem. Na půdě si odřízneš šňůru na prádlo, už jsem se na ni díval, není špatná, ale raději si ji vezmi dvojitě. Tady tím okýnkem,“ plánek bytu byl vystřídán stejně pečlivým plánkem půdy, „se spustíš na balkón, je to zhruba pět metrů.“

„A dveře z balkónu do haly?“

Ivan Jelínek si namlouval, že i on splňuje Urbanovy požadavky; třeba i tím, jak snadno se dokáže orientovat jen podle náčrtu, jak inteligentně reaguje na sebemenší zmínku.

„Zásadně je nezamyká … Dokonce budou pootevřený. On přímo chlemstá kubický metry čerstvýho vzduchu. Celej život dodržoval tu nejpřísnější životosprávu. A proto to s ním takhle dopadlo,“ dodal s nadhledem člověka, který vyznává pravý opak.

Se všemi, kteří dělali Ivanu Jelínkovi společnost při této cestě, se mohl bavit jen machrovsky a tajuplně, někdy i obezřetně. Karel Urban byl první, kdo se smál. I to Ivana přitahovalo. Už měl z té imitace levných filmových gangsterek žaludeční potíže.

„Až budeš v bytě, doporučoval bych ti, aby sis ze všeho nejdřív odemkl dveře na chodbu, klíč je v zámku, ale zámek někdy blbne …“

Ivana udivovaly ty místní znalosti. Takhle se připravuje správná akce! Chvílemi si připadal jako venkovský balík; jako jednooký, který si chtěl hrát na krále v říši, kde co kus, to slepá patrona. Jenomže chvílemi to až přesahovalo meze normálnosti. Skutečně se mu podařilo získat tak detailní informace? A kde?

„Spolehni se. Co kdybych se ještě pokusil zlikvidovat tu prádelní šňůru? Stačilo by vyběhnout na půdu …“

„To nedělej,“ řekl Karel Urban — a unavený Ivan Jelínek ani nestačil zaregistrovat, jak nevhod přišla tato jeho iniciativa, „jestli to chceš, musíš dělat jen to, na čem se dohodneme.“

Karel Urban mu vždy dokázal každý krok stranou připomenout. Až nepříjemně zřetelně.

„Jasný,“ omlouval se Ivan, ačkoliv omluvy jinak nemíval ve zvyku.

Stín provinilosti v něm však utkvěl. Pokusil se ho neutralizovat hltem staré myslivecké. Marně. Nebo to snad byla pochybnost?

Karel Urban předložil třetí plánek: kresbu sekretáře. Beze slova ukázal i jeho polohu na půdorysu bytu.

„Rozumím,“ řekl Ivan.

Na sekretáři byla zašrafovaná jedna zásuvka. Cíl všeho snažení.

„Pasuje k ní klíč od tohohle prádelníku,“ překonával se Karel. „Musíš ho ale zatlačit hodně dozadu.“

„Že si tak věří?“ Ivan se snažil získat čas. Tohle už se mu nezdálo. Tohle už bylo přespříliš.

„Frajer. Vždy a všude. Jemu se přece nikdy nic nemůže přihodit. Polobůh.“

„Kolik tam je?“ zeptal se Ivan a nutil svůj mozek, aby se soustředil.

„Těžko odhadnout. Hlavně šperky, pak tuzexový bony, západoněmecký marky, naše koruny … Možná se ti z toho zatočí myslivna.“

„Kde k tomu přišel?“ zeptal se Ivan. Jen se neunáhlit,

„Koumák … Několik našich a zahraničních patentů. Když se vyvedou, tak sypou. Budeš tam přesně o půlnoci, tak plus minus deset minut, víc rozhodně ne. Vkladní knížky nech bez povšimnutí.“

„Já bych je vybral,“ navrhl Ivan Jelínek.

Důkazů o kvalitě své nervové soustavy už podal víc.

„Jsou na hesla, ty neznám.“

Tohle už bylo i na Ivana příliš. Stín pochybností dostával zcela přesné obrysy. Karel Urban nemusel být nadprůměrným psychologem, aby to postřehl. Zase se jen usmál. Teď jako manekýn z reklamy na zubní pastu. V láhvi už bylo víc vzduchu než kapaliny.

„Chápu …,“ nutil se do souhlasu Ivan Jelínek; ale bylo mu zřejmé, že tady něco nehraje.

„Nejvíc tam bude zlata a briliantů… Na nich si vždycky zakládal.“

Karel Urban chrlil další podrobnosti.

„Ale já musím z něčeho žít,“ podotkl Ivan. „A taky bych potřeboval prachy na novou občanku …“

Ivanovým plánem — pokud myslel při své vrozené lehkovážnosti příliš dopředu — bylo získání nového občanského průkazu, se kterým by se mohl dostat někam za vítr. Třeba jako brigádník podhorského státního statku, lesní správy, pracovat na melioracích …

„Pár stovek tam samozřejmě bude,“ uklidňoval Karel Urban, „ty si můžeš nechat. Všechno ostatní okamžitě zaneseš na nádraží Praha-střed. Tam bude blokovaná skříňka číslo 62. Ta samoobslužná úschovna.“

Ivan cítil, že s ním mluví jako s přespolním křupanem.

„Neboj, já vím, co to je, v Klašticích je mají taky. A kdekdo s nima umí manipulovat.“

„Dobře: skříňka číslo 62 je blokovaná kódem E 382. Všechno kromě našich korun vložíš dovnitř — tím samým kódem pak skříňku zase uzavřeš …,“ teď už musel vidět na Ivanově tváři přímo rozpaky, tak urychleně dodal: „Ty přece nemůžeš prodávat zlato a drahý šutry! Někde střelíš prstýnek za stovku — a už tě líznou …“

Ivan musel chtě nechtě uznat, že na Urbanově argumentu něco je, leč netěšilo ho to. Ale tak už to chodí — v životě netěší spousta věcí.

„A jak v tom pojedeme?“

„Půl na půl. A neboj se, že to zpeněžím se ztrátou. Mám kupce, kterej to vezme tak, jak mu to rozsypu po stole. Žádný riskantní obcházení prodejen, páčení splátek, dokazování, že jsem dědil po tetičce. Rozumíš?“

Ivan rozuměl. Žádalo se však na něm už příliš mnoho. Proč se do toho Karel Urban nepustí sám? Nechce se snad umazat o to půdní okýnko?

I lehkovážnost někde končí. Pak už by se muselo mluvit o blbosti. A o tuto sféru Ivan Jelínek zájem neměl.

„Kdy dostanu svůj podíl?“

„Příští středu budeš mít v tý samý skříňce peníze. Kdyby do toho snad něco vlezlo, tak o týden později… Ale s tím nepočítám. Stačí?“

Ivan se odhodlal:

„Ne.“

Podnikl to i za cenu bouřlivé scény, i za cenu krachu. Karel si však pomohl jen svým reklamním úsměvem.

„Jsem rád, že se ptáš … Už jsem dokonce začal váhat, jestli to mám s tebou rozjet… Ten vejlupek, kterýho dnes v noci navštívíš, je totiž můj strejčánek. Alespoň podle papírů: inženýr Arthur Urban … Když umřel táta, prodral se k mámě ještě v krematoriu. Prej mu dlužíme tři tácy. Byl to nesmysl, táta by si od svýho bráchy nevzal ani vyškrtanou sirku, ale nedalo se nic dělat… Máma se nechtěla dostat k soudu a do řečí, tak jsem mu to nosil po padesátikorunách …“

„To je něco úplně jinýho,“ konstatoval Ivan Jelínek a hlasitě si oddechl.

Všechno se okamžitě jevilo úplně jinak, v podstatě logicky: Karel musí mít na dnešní noc perfektní alibi, protože on bude bezesporu prvním, na koho se esenbáci obrátí. Nad balkónem musí zůstat lano, inženýr Arthur Urban, ten povedený strejčánek, musí ztrátu zaregistrovat hned ráno, aby se přesně určil čas, kdy ke krádeži došlo, a alibi tedy mělo svůj význam. Dělení na poloviny je v pořádku, riskují oba dva, možná že Karel ještě o trochu víc. Dobře vykoumané je i to, že o rozprodej se postará Karel, že Ivan se nebude dotýkat toho horkého zboží déle jak hodinu.

Příležitost. A v Ivanovi — nebyl přece jelimánek — už před chvílí zvítězilo rozhodnutí, že si stejně něčím přilepší. Karel toho ví o svém strejčánkovi hodně, ale inventuru jeho majetku nedělal.

Z náměstíčka Spravedlnost jsem zamířil rovnou do své garsonky. Dostával jsem se do stadia, kdy hrozí nebezpečí, že přetažený mozek začne produkovat nejrůznější bludy. Proti mně se pak může sunout celá kolona parních válců, může se mi zdát, že přes křižovatky — dokonce na červenou! — přecházejí klokani, nebo ulice (kterou projíždím téměř denně) zničehonic končí jakousi vysokou světlou budovou. Neděsil jsem se toho stavu, nehořekoval jsem na svůj osud — sklář přece taky nikomu nevykládá, kolik litrů vzduchu musí nabrat do svých plic, abyste měli do čeho dávat květiny, nebo čím třískat o zem —, jen jsem cítil, že s tím musím neprodleně něco udělat. Ráno (ještě dvě hodiny a už budu moci říkat dnes ráno) čeká ještě pernější zabíračka. Musíte být permanentně ve střehu a permanentně fit: podcenit jeden detail, nezkombinovat jej řádně s tím, co už znáte, nevyhodnotit jeho možné důsledky — a s výsledkem se můžete loučit jako s tím, kdo právě klesá do propadliště v krematoriu. Nic nového pod sluncem: jsou prostě povolání, kde se hraje jen na jeden — ten první — omyl. Malíř tak dlouho seškrabuje vrstvu olejových barev a nanáší novou, až je s výsledkem jakžtakž spokojen. Krejčí vám taky několikrát přešije sako. To vy nemůžete. Moje babička však říkávala: Všude je, chlapče, něco… A potom i moudrost, kterou pochytila od dědečka: Kdo se dal na vojnu, musí bojovat. Zkrátka: samá originalita. Kdybych se s něčím podobným svěřil poručíku Junkovi, určitě by se rozhovořil o neopakovatelnosti mých předků …

V garsonce jsem se převlíkl do odřených džínsů, obul tenisky, které nebyly o mnoho zánovnější, a hned před panelákem jsem se rozběhl. Nedumal jsem o tom, co si myslí dva milenci přitisknutí z nouze ke zdi domu, když už architekti na ně při výstavbě sídlišť nepamatují s žádnými romantickými zákoutími. Toto byl můj nejosvědčenější lék. Tělo se sice zpočátku vzpíralo, ale zanedlouho jsem přestával vnímat jak minuty a metry, tak i chodce, kteří vrávorali z vináren a kromě jiných tělesných nutkání cítili i silnou vnitřní potřebu mě povzbuzovat. Zůstával jen strojový rytmus. Rytmus, do něhož nepronikla ani smrt Michala Korečka, ani žádná z násilných smrtí, které byly, jsou a možná ještě i budou mým osobním břemenem; násilných smrtí, u nichž bych se dozajista trýznil spoluvinou, kdybych se nedostal až k jejich samotné podstatě. Kdyby nezvítězila spravedlnost, ta dáma se zavázanýma očima, jíž jsme se upsali. Rytmus, jen rytmus. Ve spoře osvětleném zámeckém parku jsem se už cítil bezpečněji. Měl jsem zde svůj strom. Na jaře jsem se kochal jeho listy, teď jsem si za pomoci jeho větve jen náležitě unavil ruce … Zářijová noc se zvolna stávala tím, čím má být: zářijovou nocí, kterou člověk vnímá a oceňuje, která je schopna promlouvat k jeho lepšímu já, nacházet hluboko zasutý zvoneček a zacinkat na něj.

Propocené džínsy a svetr jsem pověsil na balkónek, zalezl do své minikoupelny a sledoval, jak ke stropu blaženě stoupá první obláček páry. Navzdory všem těm násilným smrtím a jiným nepravostem je na světě dobře, zdálo se mi. Třeba i proto, že jsou v menšině a na ústupu, zdálo se mi.

A zdálo se mi to všechno až do okamžiku, kdy zadrnčel telefon.

Několikrát jsem si zopakoval, že mám navzdory všemu jemné vychování, a s křečovitě sevřenými ústy jsem tlapkal k psacímu stolu. Střízlivě posuzováno jsem měl do hrdiny dívčích snů mnohem dál než kdy jindy. Nechával jsem za sebou šlápoty jako sněžný muž.

Když jsem poznal hlas Petra Junka, ulevilo se mi; nemusím aspoň nic předstírat. On však byl rozený taktik: v nadávání mě předešel:

„Kde račte vězet, pane doktore?“

Milý hoch, ale chvílemi by vydráždil i užovku.

„Teď u telefonu, ale před padesáti vteřinami, jestli tě to, kamaráde, zajímá, jsem ještě vězel pod sprchou …!“

„Ale to je mi líto,“ promluvil jako postava z anglického románu. „A jak jste ráčil strávit dobu, po kterou jsme se neviděli?“

Takhle začínal, když něco chtěl. Nebo to bývala příprava náležitě dramatické atmosféry. Petr totiž nikdy nedokázal sdělit důležitou věc jen tak. Často mi vyprávěl, jaké okliky dělává jeho sedmiletý synátor. Petr se divil. A rozčiloval. Málokterý otec si totiž dokáže uvědomit, že potomek ho v podstatě napodobuje, že děti opičátka jsou, jak rovněž říkával Jan Ámos Komenský.

„Ještě jsem zburcoval technika,“ oznamoval Petr.

„Když se nechal, udělals dobře,“ pochválil jsem ho. „Mám už praxi … Víš s tím Čepkem …“

„Slyšel jsem. A domyslil jsem si. Má utkvělou touhu si na tebe stěžovat.“

„Co jste zjistili?“

Bylo to ode mne nefér: chtěl svůj úspěch vychutnávat — a já ho svou nedočkavostí a přímostí degradoval na zprostředkovatele informací. Lepšího poslíčka.

„Ty neznámé otisky, co našel na volantu Korečkovy volhy a v jeho okolí, skutečně patří Ivanu jelínkovi.“ Otisky prstů Ivana Jelínka jsme měli k dispozici — jako ostatně otisky prstů všech recidivistů našeho rajónu. Důvěra je ušlechtilá cesta k lidskému srdci, nicméně v naší praxi se počítá i s tím, že každý, kdo se jednou dopustil kriminálního činu, může v budoucnu znova podlehnout. Proto existují monodaktyloskopické i dekadaktyloskopické registrace, složitá, nicméně nutná zařízení. A mýlíme-li se snad, tím líp.

„Dobře. A co Ivan Jelínek?“

„Říkal jsem, že ten kluk snad nikdy nedostane rozum?“

„Říkal,“ ujistil jsem ho, protože na konci se skvěl příliš výrazný otazník; nebyla to jen otázka, které říkáme řečnická. Nevím proč: slyšel už jsem hodně řečníků, kteří se beze všech otázek docela dobře obešli.

„Ale tentokrát se z toho asi nevyhrabe. Zašel moc daleko. Já ho varoval: Ivane…!“ poručík Junek se nebezpečně rozjížděl.

„Nenapínej!“ brzdil jsem ho.

„Zase je pryč!“

„Vážně?“

Tohle mě skutečně překvapilo.

„Jo… Hned jak jsme se to dověděli od pana Čepka, jsem poslal dva kluky do Klaštických strojíren, ať někoho vytáhnou z postelí, nedá se nic dělat, ohleduplností ať se nerozptylujou … Představ si, že Ivan — to samozřejmě poznali až teď večer — vyrovnal na stůl v šatně všechno nářadí, které si vypůjčil, závodní průkaz a montérky, co nafasoval. Auto nechal stát na rampě. Na stole taky ležela žádost o dovolenou, nástup dnes, jeho styl… Vždycky mé strach, aby se mu nespojilo víc paragrafů, nevidí si na špičku vlastního frňáku!“

Petr byl skutečně rozhořčen. Nedivil jsem se mu. Někomu domlouvat, za někoho se téměř osobně zaručovat — jako to činil on, když telefonoval kvůli Ivanu Jelínkovi do Klaštických strojíren — a pak se dočkat podobného vděku! Navzdory té cirkusové reklamě… Chudáček.

„Ale celý den jezdil, ne?“

„Jo … I když si to nedovedu vysvětlit. Buďto nás chtěl zmást, nebo to v něm uzrálo až dodatečně. Nebo… Ale to ještě nevím.“

Stále máte co dělat s nějakým tím dalším nebo, jenomže kolem mě už se rozlévalo menší Máchovo jezero. Bylo až neuvěřitelné, kolik vody se může uchytit na jednom těle sto osmdesát centimetrů vysokém a jinak docela normálním. Bezradně jsem se rozhlédl. A při tom jsem zaregistroval i to, že z otevřeného okna protějšího paneláku čučí do mé osvětlené garsonky jakýsi vyžilý ženský obličej. Snad nebyl vyžilý, snad byl jen zvědavý (i když jsem nechápal, na co), měsíční záře a můj hněv mu však dodávaly jakési zvláštní ponurosti.

„Každopádně po něm musíme vyhlásit pátrání, do jeho bytu jsem sice poslal, ještě se nevrátili. Moc si od toho ale neslibuju,“ pokračoval Petr. „Vždycky zdrhá …“

„Počkej moment,“ přerušil jsem ho. „Skáknu si pro koupací plášť.“

Sotva jsem se zahalil, ponurá ženská tvář z protějšího okna zmizela. Zdálo se mi, že uraženě. Jako by ji někdo, tedy já, nařkl ze slídivosti. Taková opovážlivost!

„Už víš, kam Ivan Jelínek předevčírem jel, respektive odkud se vracel?“

„Měl dvoudenní túru, jižní Čechy. Vracel se tedy přes Prahu. Asi v tom byla nějaká černota.“

„Z čeho tak usuzuješ?“

„Podle jízdního výkazu se měl vrátit do garáže ve čtyři hodiny odpoledne. Co tedy dělal na silnici tak pozdě večer — skoro v noci? Proč to ve výkazu fingoval, když mohl mít přesčasy?“

„Hm.“

Na dohady je vždycky času dost. Místo toho jsem kalkuloval. V duchu jsem si vše podškrtl a výsledek ohlásil:

„Po deváté Michal Koreček vyjel, v jedenáct ho Ivan Jelínek přitáhl. Vyrazit mohl tak padesátkou, vracet se mohl třicítkou, doba, než někdo zastavil… Dál určitě nedojel než pětadvacet kilometrů. Odhaduju, že uvízl v místě, kde není telefon, jinak by se nechal odtáhnout. Řekl bych, že Korečkův přívěs zůstal někde za Vilemínem. Tam ať se po něm z dopravky podívají.“

„Jestli ovšem Ivan Jelínek přijížděl z Prahy. Jeho výkaz se mi ani trošku nezdá … A nejen jeho výkaz,“ dodal po chvilce; už na Petrovi poznám, kdy ho něco skutečně mrzí.

„Předpokládat to můžeme. Taky nevím, proč by se Michal Koreček motal po hrbolatých okreskách. Zvlášť s tím svým šífem.“

Petr se s největší pravděpodobnosti něčeho napil. V mém sluchátku to zakloktalo jako ve výlevce s dobrým odtokem. Soudil jsem, že je to pivo a že je konzumováno přímo z láhve.

„Můžu pokračovat?“ zeptal se Petr, když to kloktání ustalo. „Nebo to necháme na ráno?“

Jeho taktika: nakonec tu pauzu dělal jen z úcty k mému věku a služebnímu postavení.

„Už jsem se posadil. A před sebou mám námořnickou dávku nádherně zlatavého rumu značky Bacardi,“ klepl jsem propiskou o desku stolu. „Slyšíš, jak sklenička s takovou tekutinou zvoní?“

Navzdory svému profesionálnímu postřehu to bral vážně. A pivo se mu určitě začínalo protivit.

„Nebo že bych raději k tobě zajel? Víš, určité věci se líp projednávají osobně.“

„Rád … Ale musíš se aspoň trochu vyspat,“ použil jsem mírně otcovského tónu. „A taky tvoje manželka, Chudinka!“

Starostlivost jen odkapávala. Předstírat ji umím koneckonců i já. Nic nového pod sluncem

„Tak láhev schovej,“ navrhl, „vybijeme ji spolu, až bude po všem.“

„I o tom by se dalo uvažovat. Petře, zapomněli jsme na Korečkovu garáž, někde přece musel mít i ten karavan …“

„Podívám se na to hned ráno.“

„Doufám, že už víš o někom, kdo by nám řekl o Korečkovi víc než paní Nováčková a Herbert Čepek…“

„V poledne se sejdu s malým Gajdošem.“

Ladislav Gajdoš řečený Laco byl živou kronikou všech osudů, které mohou postihnout lidi Korečkova typu. V průběhu šedesáti let života jich vstřebal tolik, že by vydaly na desetisvazkové dílo. Miloval pivo se slivovicí a s malinovou šťávou — a při tomto koktajlu rozhodně nebýval na slovo skoupý. Alespoň ne v stadiích, kdy ještě vládl jazykem.

„Zaměř se hlavně na Korečkovy osobní poměry. V občance sice nemá žádný zápis, ale sám dobře víš, jak to mezi těmito lidmi chodí. Víš to samozřejmě jenom teoreticky,“ opravil jsem se rychle, protože Petr je znám jako velice vztahovačný mladý muž. „třeba se mu toulá po světě pár potomků … Nebe dokonce několik párů.“

„Zapsal jsem si. Abych pokračoval: kluci z dopravky ještě nesepsali protokol, ale výsledek znají. Závadou byla probitá indukční cívka. K odstranění stačí vyřadit jeden ze čtyř válců — když není k dispozici náhradní. A Ivan Jelínek je machr.“

Ačkoliv jsem tušil, co tím Petr sleduje, požádal jsem o bližší vysvětlení.

„Kdyby chtěl Ivan opravovat na místě, stačila by mu k tomu baterka a šroubovák. Rozhodně by nezvedal hlavy všech válců. Naprosto zbytečný úkon. Jako by se snažil, aby to Korečkovi, ve kterém určitě odhalil laika, nejelo. Možná …“

„Dohadujeme se, Petře,“ přerušil jsem. „Ale Koreček se o opravu nepokoušel, to víme, na jeho prstech nebyly zjištěny stopy po šmíru … Možná že by neškodilo, kdyby ses podíval na Ivanův barkas. Vezmi s sebou technika.“

„Co bych tam měl hledat?“

„Přinejmenším nějaký kousek nářadí, který patří k základní výbavě volhy. Jelínek přece zapře všechno, co mu stoprocentně nedokážeme. Snad se mi podaří do odpoledne získat souhlas k domovní prohlídce…“

Petr tiše zaúpěl.

„A protože teď pravděpodobně neusnu, něco vymyslím ještě i na večer,“ těšil jsem ho.

„Všechno mi kazíš,“ postěžoval si.

„Jak to?“

Následovalo ticho.

„Já ti chtěl něco říct.“

Aha. Počínal jsem si osobitě: Petr buduje dramatickou atmosféru, ve které by mi mohl něco říct, a já mu ji rozbíjím svými vpády. Leccos z toho, co mi říkal teď, dlouho po půlnoci, mi přece mohl sdělit ještě včera, nebo to nechat na ráno …

„Copak ty víš ještě něco?“ snažil jsem se o maximální údiv.

„Ano,“ prohlásil.

Hlas mu vzrušením jen vibroval.

„Tak nenapínej!“

Leccos bylo zachráněno. Asi spokojeně usnu. Už následující vteřiny však ukázaly, že ne každý předpoklad se musí vyplnit.

„V Korečkově Volze našli pistoli, starý parabellum. Měl tam pro něj zvláštní skříňku pod přístrojovou deskou.“

„Cože?“

„Fakt. A to ještě není všechno: z pistole se docela nedávno střílelo … Chceš ji vidět, nebo ji mám hned ráno odeslat do Kriminalistického ústavu?“

„Podívám se na ni.“

Urychleně jsme si vyměnili několik zdvořilůstek. Zavěsil. Preventivně jsem si nalil námořnickou dávku onoho zlatavého kubánského rumu značky Bacardi…

Životním údobím, na které pan Herbert Čepek nejraději vzpomínal, byly měsíce po druhé světové válce. A čím častěji se tak dělo, tím markantněji se odkláněla jeho vize od skutečnosti. Májové dny. Básníkům splývaly s rozkvetlými šeříky, harmonikami, tancem na ulicích a návraty těch, v jejíchž žití už se často ani nedoufalo. Pan Herbert Čepek oslavil nedlouho před tím své dvacáté narozeniny — a z principiálních důvodů se nenechal ničím obdobným dojmout. Naopak: pan Herbert Čepek vycítil svou životní šanci. Pan Herbert Čepek začal organizovat svou budoucnost. Kupodivu se v ní vůbec neobjevovala představa hlomozící dílny, v níž se na třetí pokus doučil univerzálním soustružníkem. Snadno si totiž vypočítal, že s tempem, které si osvojil za účelem co nejúčinnějšího sabotování průmyslového potenciálu Velkoněmecké říše a které náramně vyhovovalo jeho povaze, mu žádná perspektiva nekyne. Nebylo si těžké domyslit, že nyní se bude vyžadovat něco zcela jiného: všude plno trosek, lidé chtiví života, a tedy i všeho, co patří k jeho zpříjemnění… Pan Herbert Čepek uvažoval, uvažoval, ale neznepokojoval se. Nemusel. Měl přece dobrou výchovu; výchovu své matky, rodačky z Dolního Saska, která si na své rodiště a mateřskou řeč vzpomněla teprve po příchodu svých krajanů. I pak se k nim hlásila sice bez výhrad, ale zase ne tak bouřlivě, aby z toho mohla mít nepříjemnosti, kdyby se náhodou jejich pobyt nevydařil. Přidávat se můžeš vždycky, vysvětlovala Bertíkovi, když už rozum bral, horší je to ovšem s vystupováním … A kdo má moc, má i pravdu, to si pamatuj! Bertík se skutečně nemusel znepokojovat. Z pražských ulic ještě nezmizely barikády, když on už ji opouštěl. Za opaskem měl pistoli značky Luger a po boku dva stejně staré a stejně dychtivé kamarády. Směr: pohraničí. Kalné vody, ve kterých se dalo lovit. Nevyjasněná situace, v jaké je možno uplatňovat matčiny rady. Tady nebude hned tak nastolen mírový pořádek, o němž vykládali starší spoluzaměstnanci, když svorně polehávali za hromadou beden v rohu jejích dílny. Mluvili o něm jako o vzdáleném ráji, před Herbertem Čepkem však nyní vyvstával jako strašák. Jenomže pohraničí, to stále ještě byly zařízené vily a auta, do kterých stačilo jen doplnit benzín, ženy poblázněné do pravých mužů a zlato schované ve sklepích … Představa, jaké by mohl odolat jen notorický blb. Tady se přece rozprostíral Divoký západ mladických snů, zvláště pak pro dvojjazyčného Herberta Čepka. Zatímco se příslušníci Revoluční gardy, spojeneckých vojsk a ti, kteří sem přicházeli hledat svůj nový domov, snažili o nastolení klidu, potřebného k práci, uplatňovali Herbert Čepek a jeho dva kamarádi (plus skupinky jim podobných) poněkud jinou verzi uspořádání společenských poměrů. Zatímco se vojáci, často ještě děti, kteří prošli peklem bitev, radovali z prvních klidných nocí — pokud jim to těla plná granátových střepin dovolovala, z Herberta Čepka a jeho kamarádů (kteří prožili válku za haldou beden v rohu jejích dílny) se stávali národní mstitelé.

Ajajaj, vzpomínal ještě po letech nad půllitry piva: To bejvala doba! A v těch výjimečných dnech, kdy mohl zpestřit sérii piv hned několika rumy, sklouzával i do detailů. Vyprávěl barvitě, dramaticky, s patosem hrdiny, který ví, že tu a tam je na místě i jakási okázalá skromnost. Národní mstitel Herbert Čepek!

Z civilního obyvatelstva, jež se tehdy snažilo chránit svůj majetek i před hlavní lugeru, se v těch báchorkách stávali spříseženci fanatické organizace Wehrwolf, z málo povolných mladých Němek pak zarputilé a všeho schopné nacistky. Jizvu, kterou si v těchto pohnutých týdnech pořídil, když v silně podnapilém stavu narazil pravým obočím na radiátor ústředního topení, vydával za památku na zákeřného střelce ze zálohy (a mohlo to samozřejmě dopadnout hůř, kdyby Herbert Čepek nezareagoval s postřehem texaského pistolníka a nevystřílel mu do čela svůj monogram …).

„Metály si urvali jiní!“ končíval pak rozhořčeně. „My tam jen riskovali životy … Pěknej vděk!“

Pokvětnové měsíce však v Herbertu Čepkovi žily, roky jim neubíraly na intenzitě, spíše naopak. Tehdy se doopravdy naučil rozumět zákonům džungle, teorii si podepřel praxí. A časem se z toho dokonce stala jeho hlavní životní kvalifikace. Kolikrát jen se mu od té doby zdálo, jak opět hladí chladný kov svého lugeru, jak opět řeší kritickou situaci, samozřejmě tím nejrasantnějším způsobem, žádné dlouhé cavyky… Ajajaj, to bejvávala doba. Bejvávala. A cože to z ní zbylo?

Do pokvětnových měsíců Herberta Čepka však patřila i jistá skvrna. Skvrna, která se rovněž projevila až časem. Skvrna, o které pan Herbert Čepek ze zásady nemluvil. A zarputile se snažil, aby nenarušila všechno to vzrušení. Jako by si byl vědom, že ztrátou pokvětnové vzpomínky by pozbyl smyslu i celý jeho následující život.

Tou skvrnou byl zisk paní Hermíny. Leč — nepředbíhejme událostem.

Tenkrát… Herbert Čepek a jeho dva kamarádi trávili večery nad dvaatřiceti listy karet. Nezapomenutelné chvíle. Už nemuseli hrát o zápalky jako za tou haldou beden v rohu dílny. Na stole se objevovaly zlaté prsteny, švýcarské hodinky, perly, fotoaparáty, cizokrajné bankovky a exotické zbraně ze stěn vily, kterou naše čacká trojice pohotově zabrala. Radost z výhry a smutek nezdaru už nezapíjeli šípkovým čajem, ale koňaky s exkluzivními etiketami (Stačilo odházel vrstvu hadrů ve sklepě „jejich“ vily a našli jich tam hned několik beden). Nekouřili už cigarety plněné tabákem za protektorátu zvaným domovina, ale voňavé egyptky. Jejich majitel — shodou okolností mluvil rovněž česky — už neměl zájem o druhou ránu gumovou hadicí, tak ochotně vydal celou svou zásobu, a vzpomněl si dokonce i na krabici kubánských doutníků Romeo a Julie. Takhle se zjednává revoluční pořádek!

Ušlechtilý destilát pumpoval do žil kuráž a sebevědomí, následkem čehož se dostalo k blízkosti banku i jméno paní Hermíny, nesporně první dámy rodící se klaštické honorace. Herberta Čepka a jeho kamarády neprovokovalo jenom to, jak se nese a jak je ověšena šperky. Byli dráždění něčím hlubším: za paní Hermínou totiž nestál žádný sušinka, jehož je možno zpracovat gumovou hadicí, či pohrozit mu hlavní lugeru, ale dvoumetrový manžel. Manžel, který se ještě tu a tam objevoval v salonní uniformě majora anglického královského letectva. Herbert Čepek ho nenáviděl, jako nenávidíme každého, kdo nám — třeba jen svou pouhou existencí — připomíná naši vlastní malost. A v panu Herbertu Čapkovi vzrůstalo odhodlání. Odhodlání ponížit majora aspoň tím, že bude připraven o manželku. Nakonec už pan Herbert Čepek ani nevěděl, na čem mu více záleží: na získání paní Hermíny, nebo na zničení jednoho squadron leadera od RAFu, přičemž squadron leader od RAFu by mu byl časem lhostejný, kdyby se tu neobjevovala paní Hermína. Kolotoč.

Kolotoč? Kampak na Herberta Čepka! Na sklonku jedné noci nahrnul před sebe hromádku hodinek omega, doxa, longines, k nim přidal ještě dva briliantové prsteny. V jejich dorozumívací soustavě to znamenalo přípravu k sázce. Sázeli se o kdeco; patřilo to k bontónu.

Důležitě se napil a s přimhouřenýma očima, přesně ve stylu tehdejších hrdinů filmového plátna, prohlásil:

„Bude moje!“

Oba kamarádi rázem pochopili, že se to týká paní Hermíny. První dáma místní honorace že má být oním přivlastňovaným předmětem? Vyvážili Herbertův vklad vkladem svým — a sázka byla uzavřena. Z paní Hermíny se stala štvaná laň, ačkoliv svou postavou — jež se už tehdy mírně blížila ke kyprosti — měla k lani poměrně daleko. Leč kostky byly vrženy. Herbert Čepek se v prvním stadiu jen zařadil do zástupu nápadníků. Po krátké době už mu začínalo docházet, že zástup je příliš dlouhý a on sám že v něm nevyniká tak, jak si v alkoholickém rozmaru představoval. Pokusil se tedy postranním vchodem. Manžel, bývalý major, zatím zveleboval velkoobchod textilem, jenž se dostal pod jeho národní správu. Herbert Čepek to považoval za šťastné znamení. Zvolil romantický přístup; šplhal po bleskosvodeeh, objevoval se s neobvyklými dary (jednou to dokonce bylo nákladní auto plné květin z vykradené botanické zahrady; pochopitelně, že všechny zahynuly — co však znamenají roky práce se vzácnými rostlinami proti osudové lásce?); po odmítnutí se pokusil i o obligátní sebevraždu. Nakonec se paní Hermína melodramaticky dojala a Herbert Čepek jí směl vykládat o svých střetnutích s nepřítelem a o své podvratné činnosti v průběhu druhé světové války a ranách, z nichž se musel vylízávat. Tím se lišil od manžela majora, který prý zásadně nechtěl mluvit o tom, co bylo.

Pak nastal onen slavnostní den: mladý hrdina Herbert Čepek přišel požádat nočního stíhače majora Grulicha o ruku jeho manželky; s lugerem v náprsní kapse saka. K dokreslení kurióznosti té situace by už patřila jen kytice růží. Herbert Čepek — frajer k pohledání, škoda že jen frajer. Jinak by si leccos vyvodil už z toho, jak poklidně přijal major Grulich jeho žádost: nevrhal se na proradnou ženu, neničil bytové zařízení, neurážel svého soka, nechtěl se bít. Jenom se usmál a poplácal Herberta Čepka v místech, kde se rýsovala těžká armádní pistole.

„To přece není třeba, mladý příteli, vždyť já vás chápu. Láska… Přece byste si hned nesahal na život! Ano? Sahal? Tak to se musíme dohodnout…“

A hned přikročil k obchodním a formálním stránkám věci. Obchodní stránka se týkala jistých dloužků paní Hermíny, ke kterým se major Grulich naprosto nechtěl znát; zato s formální stránkou přislíbil pomoc, má přítele advokáta, žádné průtahy nebudou.

Nalil whisky do dvou sklenek s vyrytým přáním God Save Our King a transakce byla zpečetěna. Herbert Čepek rostl až k nebesům, paní Hermína se tiskla k mladému hrdinovi a noční stíhač major Grulich začal nedlouho poté oblažovat svou přízní devatenáctiletou baletku z právě se formující klaštické operetky.

Devatenáct let. A přesně o tolik byla starší paní Hermína než Herbert Čepek.

Netrvalo dlouho a ti, kteří přicházeli hledat do pohraničí svůj nový domov a snažili se o nastolení klidu, potřebného k mírové práci, uspěli.

Herbert Čepek se musel chtě nechtě vrátit k soustruhu a od soustruhu se pak vracet ke své stárnoucí manželce. Krátký lásky sen. Netajil se svým zklamáním, stejně jako si ona už záhy nenechávala jen pro sebe zdrcující poznatek, že stanula po boku naprosté společenské nuly. Krátký, kratičký lásky sen — ale o to krutější probuzení. A žádný návrat, protože bývalý manžel zatím přesídlil i se svou malou Terpsichorkou — na Kanárské ostrovy. Zbývající ze zástupu ctitelů raději přecházeli na druhý chodník.

Tak plynuly roky. Z paní Hermíny se stala svárlivá stařena a pan Herbert Čepek zase obohacoval rodinné hnízdo na náměstíčku Spravedlnost svou chorobnou závistí a permanentním odporem k práci.

Poslední dobou nacházel však zcela konkrétní ventil: Michala Korečka. Co dělal ten šejdíř, když oni — tedy Herbert Čepek a jeho dva kamarádi — ztráceli zdraví a riskovali životy (viz jizva nad pravým okem)? Odkud bere Michal Koreček své balíky peněz, když jemu, Herbertu Čepkovi, vymezili (za to všechno!) jen dvanáct stovek invalidního důchodu? A je vůbec pravda, co se o Korečkovi říká? Herbert Čepek je tomu ochoten věřit! Herbert Čepek je o tom přesvědčen!

A důvodů k nenávisti ještě přibývalo: Co ty holčičky, které courají do Korečkova bytu jako na objednávku? To se smí? Za tohle oni (tedy Herbert Čepek a jeho dva kamarád!) bojovali? Kvůli tomuhle on — vlastně Poloněmec — sabotoval průmyslový potenciál Velkoněmecké říše? A nejen holčičky: přicházejí nejrůznější lidé — určitě podvodníci — s objemnými zavazadly. Snaží se vypadat nenápadně, ale on, Herbert Čepek, má oči všude. Holomci!

Herbert Čepek však ještě nezapomněl, čím býval, když hladil chladivý kov svého lugeru a vzduchem svištěla gumová hadice!

Herbert Čepek — navzdory invalidnímu důchodu, který se mu podařilo vybojovat — ještě umí stisknout a udeřit!

Dopoledne, jak jsme si domluvili, přišel do mé kanceláře Korečkův všeuměl Bohumil Derka. Přišel i s údržbářskou brašnou. Zauvažoval jsem, jestli snad počítá s tím, že i u nás zavadí o nějakou fušku (když pramen zvaný Michal Kureček náhle vyschl); nebo mi snad chtěl naznačit, že mám před sebou člověka, který neví, kam dřív?

Zpočátku mu jen cukalo v levé půlce obličeje, pak několikrát přešlápl na místě a sdělil:

„Tak vám to jdu podepsat.“

Jeho pravička se sápala po péru. Ani nesundal brašnu, jenom si ji nadhodil; nástroje zarachotily.

„Tady nebudete, pane Derko, podepisovat úkolový list,“ upozornil jsem, neboť se mi zdálo, že nestačil zaregistrovat žádný rozdíl. „Musíte si přečíst slovo od slova a podepsat každou stránku zvlášť. A včera jsem se vás nestačil zeptat na všechno, musíme pokračovat.“

Neochotně odnesl brašnu do rohu místnosti. Podíval se na hodinky. Moc hrát nedovedl: díval se na ně jako člověk, který je viděl naposledy před dvěma minutami, takže ho naměřený údaj nijak nepřekvapil. Spíše to vyznělo jako gesto člověka, jenž chce pohledem na hodinky demonstrovat svou movitost.

„Jak dlouho sem budu ještě lítat?“ zeptal se.

„Tak dlouho, dokud to bude zapotřebí. Vyšetřujeme vraždu a vy můžete podat důležité svědectví. Měl jsem dojem, že včera jste to již chápal.“

„Ale jo.“

Posadil se. Nezazlíval jsem mu to. Možná že mám tu čest být v jeho žebříčku nepříjemností hned za zubařem. Co chvíli se otočil ke své brašně, jako by se obával, že mu ji někdo může ukrást. Právě zde.

Začal jsem tím nejproblematičtějším.

„Pane Derko, vy víte, čím se Michal Koreček zabýval?“ zeptal jsem se a zadržel dech.

„O tom bych nerad mluvil.“

„Asi budete muset.“

Připomněl jsem mu zákonné povinnosti, se kterými jsem ho seznámil už před zahájením výslechu. Chvíli vzdoroval. Aby se neřeklo; to ostatně dělají všichni. Působí to stylově; aspoň je o tom kdekdo přesvědčen.

„No…“ soukal ze sebe, „pan Koreček jezdil po poutích a prodával cukrovou vatu.“

„Správně,“ pochválil jsem ho.

Hrůzostrašný mistr popravčí se proměnil v muže povolání velice prozaického. Dokonce povolání, jež si nemůže činit vysoké společenské nároky. Ani snad nevzbuzuje obecnou závist.

„Měl na to papíry,“ pokračoval Bohumil Derka a tik v levé polovině jeho tváře řádil jak o benátské noci; snad obavami ze spoluviny.

„Možná.“

Nechtěl jsem prozrazovat, že s formální stránkou Korečkovy živnosti — jak už jsme si stačili ověřit na příslušném referátě okresního národního výboru — to rovněž nebylo nijak růžovoučké. V pořádku sice všechno bylo — ale naposledy před třemi lety.

„Ale s tím já nic společnýho nemám!“

„Neobviňuju vás … Ale pan Koreček neměl zájem, aby se o jeho pravé živnosti vědělo, nemám pravdu?“

„Ne … Nikdy se neobjevoval v okolí Klaštic. Nejbližší štace byla sto kilometrů odtud,“ v obličeji mu teď cukalo tak tajuplně, jako by mi sděloval recept na tajný elixír pro zachování mužné síly. „A přívěs jsem mu musel upravit tak, aby nikdo nepoznal, co v něm převáží… Žádná reklama, nápis, nesmělo bejt vidět dovnitř.“

Téma pro sociologa: světský člověk, který už nemá zájem, aby to na něm kdokoliv poznal, vyznavač dvojího způsobu života: vandrující prodavač cukrové vaty, v místě bydliště však jen bohatý jedinec záhadného poslání. Také realizace snu?

„Vy jste však mohl mluvit, ne?“ upozornil jsem.

„Proč bych to dělal? Pan Koreček mi dobře platil, chtěl jsem si zachovat jeho přízeň, no ne? Vy byste snad…“ pochopil můj pohled a započatou větu nedokončil.

Na aristokratického komorníka, před jehož zraky se mohou dít všeliká smilstva, a on se jen decentně vyhýbá jednotlivým dvojicím, rozhodně nevypadal. Aby to však neznělo jako výtka, dovoluji si přispěchat s ujištěním, že jestli bych někoho skutečně nerad vyslýchal, pak anglické komorníky. S jejich českými variantami už jsem měl dostatek zkušeností, výhradně špatných. Nejvíc se vždy obávejte těch, kteří si zásadně ničeho nevšimnou! „Chodíte na pivo?“

Pochopil, kam mířím. I silné povahy cítí nutkavou potřebu cosi sdělit, když se odfoukne pěna u pátého půllitru.

„Taky jsem panu Korečkovi podepsal jeden papír…“ To už znělo věrohodněji.

„Co obsahoval?“

Připomněl mi moje zákonné poučení, onu pasáž, ve které se zase mluví o právu odmítnutí výpovědi, jíž by mohl svědek způsobit škodu buď sobě, nebo osobě blízké. Musel jsem kapitulovat. Zatím.

„Můžu si domýšlet, že tu fámu o katovském řemesle vypouštěl do světa sám Michal Koreček?“

Usoudil jsem, že jeho duševní úrovni a názoru na tento svět by celkem odpovídala.

„Asi jo,“ přiznal, avšak vzápětí se začal ospravedlňovat: „jenomže já to taky neměl kvůli tomu Korečkovu vejmyslu snadný: kdekdo se divil, jak můžu dělat u kata, taky se mě vyptávali, jestli se pořád ještě dělá kolem odsouzence křídou kruh, abych se příležitostně přeptal, jestli se dává milost tomu, s kým se přetrhne provaz, a samý podobný dotazy… Korečkova přívěsu se nechtěl nikdo dotknout — a nakonec se nechtěl nikdo dotknout ani mě. Víte, jak jsem tím trpěl — po všech stránkách …? Někdo se tomu smál — ale jenom navenek! Navenek, aby se neřeklo! Takoví jsou lidi!“ skončil žalobu. „Vy si to chcete psát?“

Kvapně jsem odložil propisku.

„Tohle ne… Jen kdybyste věděl o někom, kdo kvůli této pomyslné činnosti pana Korečka nenáviděl.“

„Nevím, neznám, neslyšel jsem!“ vykřikl Bohumil Derka.

„Dobře… Ale kdybyste si na někoho přece jen vzpomněl, víte, kde mě najdete.“

Mou výzvu si vyložil jako signál k tomu, že rozmluva je u konce. Rychle vstal. Zdálo se mi, že některé jeho tiky jsou znepokojivé, jiné rozpačité. Z těchto čišela radost. Musel jsem mu ji zkalit:

„Ještě se musím ptát, pane Derko.“

Přijal to asi jako zprávu o snížení platu a kategorickém zákazu fušek. Neochotně si sedal. Mrkl na brašnu v rohu a snažil se mě přesvědčit, že ten pohled má cosi společného s pohledem za odjíždějící milenkou.

„Víc už fakticky nevím.“

„Je to formalita, ale zjišťujeme si to u všech: co vy jste dělal onen večer?“

Znatelně se mu ulevilo, to s největší pravděpodobností nehrál. Určitě očekával něco horšího. Slabým místem zřejmě byl onen papír, který Michalu Korečkovi podepsal … A kde je? Tu otázku jsem odložil.

„Můžete si napsat: Rakovnická pivnice. Doufám, že víte, kde to je,“ vyhrkl Bohumil Berka.

„Pozeptám se,“ slíbil jsem. „Odkdy dokdy?“

„No, mohl jsem tam přijít asi v osum, zůstal jsem tam až do zavírací doby, malinko se to tam vždycky protáhne… Když jsem odcházel, byla skoro půlnoc.“

„Chodíte tam často?“

„Ne… Zapadl jsem tam náhodou, měl jsem nedaleko drobnou … Drobnou … Pomáhal jsem kamarádovi,“ opravil se. „Chcete adresu?“

„Zatím ne … Předpokládám, že vás tam nikdo neznal, když nejste štamgast.“

„Za to nemůžu,“ rozčiloval se. „Copak někdo tuší, co se stane, aby si pak sháněl na každou hodinu svědka?“ Jeho tik byl nyní rozhořčený; zdálo se, že spravedlivě. Naskytne-li se nám příležitost k spravedlivému rozhořčení, to se vyžijeme, ajajaj. Dokonce rozhazoval rukama. Podobnou reakci mi ostatně předvedl i pan Herbert Čepek.

„My už si to, pane Derko, zjistíme. Ale nepamatujete si náhodou, kdo seděl s vámi u stolu? U vedlejšího stolu? Pomohl byste nám.“

Zavzpomínal.

„U mojeho stolu seděli dva chlápkové, já je neznal, byli z nějakýho úřadu, se mě zdá z pošty, pořád si o tom vyprávěli. A kromě toho se jim pěkně plnila účtenka … Kdo by je neposlouchal, myslel by si, že přišli rovnou od vysoký pece. Tak nevím, jestli si mě budou pamatovat.“

„Mluvil jste s nimi?“

„Jen pár slov. To jsem musel?“

„Ne,“ ujistil jsem ho.

„Já se v hospodě zastavím jen zřídkakdy. Pak si chci v klidu něco vypít, pozorovat cvrkot kolem sebe, o mluvení nemám zájem, jen tak si přemejšlím. Všude, kde dělám, mi někdo něco vypráví, přiděláváte umyvadlo a posloucháte, jak si ve dvaapadesátým roce zlomil jejich strejček z Kvítkova levou ruku …“

Stával se z něho vtipálek. Škoda, že tu nebyl Petr, vždycky měl pro podobný druh informace porozumění: Junkové totiž tvoří neobyčejně rozvětvený rod. Ať se zmíníte o kterémkoli městě, někdo od nich tam určitě žije — nebo tam aspoň několik let pracoval. A když ne někdo přímo od nich, tak určitě z příbuzenstva partnerů či partnerek. Asi by věděl o několika Kvítkovech.

„To už stačí,“ potěšil jsem Bohumila Derku. „Zatím ano. Druhou část výslechu můžete podepsat zase zítra.“

Vstával. Rozlučovací ceremoniál jsem však nedokončil. Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Prosím.“

Vstoupil obrýlený muž, asi kolem padesátky. Všechno na něm bylo pečlivé: pečlivě prošedivělé a pečlivě prořídlé vlasy, pečlivě vybraná kravata i pečlivě vypouklý plexus solaris. Zahlédl Bohumila Derku a zůstal stát, jako by nevěděl, jestli se nemá raději vrátit. Nevypadalo to však ani komicky, ani podezřele: neznali se, na Bohumilu Derkovi a jeho tiku by se to určitě projevilo.

„Přijdu později,“ navrhl obrýlený muž a šátral po klice za svými zády.

Bohumil Derka využil příležitosti a jedním skokem se dostal ke své brašně. Jako by měl strach, že onen neznámý provede totéž. Pozdrav na rozloučenou připomínal kváknutí.

„Jen pojďte dál, už jsem volný,“ vyzval jsem svého návštěvníka.

„Mé jméno je Karban, inženýr Miroslav Karban,“ poučil mě, když za Bohumilem Derkou zapadly dveře. „Přicházím jaksi sám,“ pokračoval, ačkoliv já ani na okamžik nepodlehl dojmu, že by jich do mé kanceláře vstoupilo povícero.

„Prosím. Posaďte se, pane inženýre.“

Jeho nerozhodnost vzrůstala. Napadlo mě, jestli na chodbě nečeká stokilová manželka — a to jeho upozornění, že přichází jaksi sám, měla být preventivní obrana proti mému podezření, že sem byl veden, vlečen a v posledních metrech dokonce strkán.

„Dověděl jsem se, co se stalo … Víte co?“

Tihle přepečliví jedinci vás přímo ponoukají k okolkům.

„Stalo se leccos, pane inženýre.“

„No, to s Michalem Korečkem.“

„Dobře. Vy jste ho znal?“

Jestli by se mi dva lidé z klaštického okresu nehodili dohromady, pak spořádaný inženýr Karban a zanedbaný prodavač cukrové vaty Michal Koreček.

„Znal… Vlastně ani ne…,“ zničehonic odstrčil židli. „Promiňte, asi jsem se unáhlil… Máte jistě víc mnohem důležitější práce … Ještě jednou se omlouvám …“

A už jsem slyšel, jak jeho podrážky klapou chodbou. Chtěl jsem se vrátit k psacímu stroji, ale nemohl jsem se soustředit na klaviaturu; ustavičně jsem musel kroutit hlavou.

Petrův příchod jsem přijal jako vysvobození. Jen výjimečně nepotěší. Tentokrát však nepotěšil: pádil k zrcadlu v rohu mé kanceláře.

„Tohle už je pátej!“

Co to vlastně svíral mezi palcem a ukazovákem pravé ruky, nebylo vidět, ale usoudil jsem, že jde o šedivý vlas.

„Pátej!“ pokračoval ve své samomluvě. „Pátej ve třiceti letech! A to je počítám teprve od včerejška!“

Vyťukal jsem první větu protokolu.

„Na to si zvykneš!“

„Chacha! Tobě se to vypráví, když si na nic zvykat nemusíš!“

Ťukal jsem dál. To ho zřejmě popudilo. Tón jeho hlasu nabyl na výhružnosti:

„Ale počkej! Infarkt se dostaví natotata, položím se — a ty za mnou budeš chodit jednou týdně s pytlíkem pomerančů.“

„Nestraš!“

Zadrnčel telefon. Sáhl jsem po sluchátku. Řítí-li se na člověka pravé krupobití Jobových zpráv, obrní se. Snad i znecitliví.

Tentokrát se mi obličej rozjasnil, což neuniklo ani Petrovi. Poděkoval jsem.

„Našli Korečkův karavan. Asi tři kilometry za Vilemínem. Vezmi si, Petře, technika a jeďte tam, přívěs ochraňuje silniční hlídka.“

„Smíme ho otevřít?“

„Raděj až tady, zavolám prokurátorovi. Podívejte se po okolí, mám dojem, že Koreček čekal…“

Petr ožil — tak znenadání, že zapomněl i na své šedivějící vlasy.

„Vlastně jsem ti chtěl podat hlášení,“ oznamoval už na odchodu. „Naštěstí počká.“

„Budu se těšit.“

Načrtl jsem na lístek z bloku Ing. Miroslav Karban. Podal jsem ho Petrovi.

„Kdo je to?“

„Předpokládám, že se nejedná o žádný pseudonym, ani to nebude nikdo z Dunajské Středy. Podívej se mi na něho. Kdyby existovalo inženýrů Miroslavů Karbanů víc, tak tomuhle je kolem padesátky. A jestliže bych si přál, aby mi někdo mluvil nad rakví, nenašel bych vhodnější typ … Dovedeš si ho představit?“

„Myslím, že ano,“ řekl poručík Junek a odešel.

Zbytek osudného dne přečkal Ivan Jelínek tak nenápadně, že by mu mohl závidět i leckterý agent zpravodajské služby. Stav osobního ohrožení bral jako dramatickou hru. Snad v tom bylo něco nedospělého, určitě nezodpovědnost; každý však máme své. Nesužoval se lítostí nad ztrátou peněz a drahých předmětů, které zůstaly v Klašticích, nemyslel na svůj poslední vůz a tři milenky, z nichž žádná pochopitelně neměla ani tušení o existenci dvou dalších. Nehořekoval nad svým hladovým provizóriem s vypůjčeným holicím strojkem.

Probíral jen jednu Karlovu větu po druhé. Chvílemi mu bylo jako trumpeťákovi z vesnického šramlu, jemuž hráč z České filharmonie předvedl, co všechno se dá s tím partem udělat. Nenacházel jedinou trhlinku. Připravil si rukavice, silné ponožky, které si chtěl navléknout přes boty, aby nezanechal stopy podešví, baterku a páčidlo — musí tam přece udělat pár šrámů, aby to nepůsobilo dojmem, že šel příliš najisto. Projedl a prokouřil poslední dvacku — zítra už přece začne hodokvas. Tři hodiny spal. Výpravu, která ho čekala, považoval předem za vyřízenou záležitost. Pokud na něco myslel, pak na život, který ho od zítřejšího dne čeká. Pakliže Ivan Jelínek něco nenáviděl, pak to byla nutnost vypůjčovat si peníze, být závislý.

Ve třiadvacet hodin a patnáct minut vyrazil ze svého přechodného domova. Nechtěl se nikde potloukat, noční ulice bývají nebezpečné: chodců málo a hlídkoví příslušníci projevují mnohem více aktivity. Dostal se na půdu, připravil šňůru, na trámu vyzkoušel její pevnost a spustil se z arkýřového okýnka. Ani tentokrát neprožíval vzrušení, jaké je popisováno v detektivních románech: žaludek nestoupal a srdce dělalo jen to, co normální srdce dělat má. Těmto domům se kdysi říkalo činžovní vily, byty pod tři pokoje se v nich zpravidla neobjevovaly. Množství různých věžiček, kamenné zdivo a mohutné balkóny okázale demonstrovaly anglickou zásadu My house my castle aneb Můj dům, můj hrad. To dodávalo bezdomovci Ivanu Jelínkovi i jisté odhodlání, příležitost k pomstě.

Dostal se do haly, zajistil si ústupovou cestu a vklouzl do obýváku. Světlý kužel baterky olizoval historický nábytek. Co kus, to auto; podnikavý je ten pan inženýr, vynálezy skutečně sypou. Karlův plánek byl přesný, Ivan si ho dobře vryl do paměti. Označený díl sekretáře měl doopravdy co skrývat. Ivan pootevřel víčka několika šperkovnic. Objemná brašna se zvolna plnila. Pak sáhl ještě na něco, ale to si prohlédl jen ze záliby: pistole belgické výroby FN. Ráže 9 mm. Kanón, jaký dokáže udělat z jedné hlavy dvě. Zbraně měl Ivan Jelínek stejně rád jako auta, prozíravost mu však velela, aby se této lásce věnoval jen platonicky. Chvilku si s tenkou pohrával, pak ji chtěl vrátit na původní místo. Hodinky ukazovaly půlnoc, vše probíhalo podle dohodnutého programu. Najednou se za Ivanovými zády ozvaly kroky. Otočil se, stále s pistolí v ruce — a vtom už byl obývák zalit světlem. Tak prudkým, že Ivan zamhouřil oči. Když je otevřel, stál proti němu starý, rozložitý muž. Se zlostnýma, všeho schopnýma očima. Inženýr Arthur Urban, nemohlo být mýlky. Akce mimo program.

Ivan beze slova pokynul, aby se inženýr otočil čelem ke stěně. Jestli je náboj v komoře, však nevěděl. Nevěděl to však ani inženýr Urban, proto uposlechl. To Ivana povzbudilo. Z půdorysného náčrtku bytu si pamatoval i polohu koupelny. Tam inženýra Urbana zamkl. Nálada sice klesla až k bodu mrazu, presto dokončil přesun šperkovnic, vzal i tuzexové bony, svazky bankovek a kvapně opustil byt. Cestou odsypával zásobu mletého pepře — kdyby náhodou chtěli na jeho stopu nasadit služebního psa — a pádil směrem k vnitřní Praze.

V blízkosti Národního muzea našel vhodný průjezd: bylo by přece nerozumné nepodívat se, co vlastně nese. Do zadní kapsy kalhot se přestěhoval balík pětistovek a polovina z balíku západoněmeckých marek. Zlaté fólie také nejsou nebezpečné. A ještě pár zlatých přívěsků, neboť Ivanovi se už několik dnů míhala před očima dívčí tvář. Nijak konkrétní, jen dívčí tvář, která mluvila, usmívala se a naznačovala jistou ochotu… Známý signál. I malý kousek zlata má magickou moc učinit obdobné dívčí tváře ještě ochotnějšími.

Dostal se na nádraží Praha-střed, několikrát se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, a uložil tašku do úschovní skříňky.

A litoval jediné věci: že už se nikde nemůže najíst. Krutý pocit: usínat s prázdným žaludkem, když se vám všechny kapsy nadouvají…

Po dvou dnech Ivana Jelínka zatkli. Ty dva dny jenom jedl a spal. Právě se vracel z večeře. Smůla. Jen pokrčil rameny. Štěstí, že si ho nevšimli ráno, to jel se svým majetkem na Olšanské hřbitovy. Teď měl v kapse jen devadesát korun. S každou pohromou se snadněji smíříme, najdeme-li si vzápětí důkaz, že mohla dopadnout ještě hůř. Ivanovi však bylo zřejmé, že se nečekanou událostí v bytě inženýra Urbana hodně změnilo. Stačilo přece, aby inženýru Urbanovi předložili několik fotografií — a Ivan si byl jist, že na tu jeho se nezapomnělo. Bez odporu nasedl do auta. Dokonce se pokusil o úsměv — ať všichni vidí, že bere sportovně i svou prohru. Asi to zapůsobilo. Později ho nechali osprchovat.

Vyslýchal ho starší nadporučík. Zanícenec, jakého by určitě neunavil ani maratón. Začal ještě v noci, s krátkými přestávkami pak pokračoval celý den. Nenaléhal, nevyhrožoval, Ivan v něm viděl spíše účetního, který se pídí po chybě. Tím hůř.

Pozdě večer — už pod tíhou nezvratných důkazů — vloupání přiznal. O konfrontaci s inženýrem Urbanem však neměl sebemenší zájem. Potřeboval čas. Jako šachista, který musí myslet mnoho tahů dopředu, připravit nový plán, když starý už se nezadržitelně hroutí.

„Tak připouštíte, že jste se vloupal v noci ze třináctého na čtrnáctého do bytu inženýra Arthura Urbana a odcizil tam rodinné zlato a šperky v hodnotě sto dvacet tisíc korun, tisíc západoněmeckých marek a dva tisíce tuzexových bonů?“ účetní si svědomitě odškrtával položku za položkou. „Dále že jste inženýra Arthura Urbana ohrožoval pistolí, kterou jste měl v ilegální držbě a kterou jste doposud nevydal? Po násilném vniknutí do bytu jste inženýru Urbanovi omezil jeho osobní svobodu tím, že jste ho uzavřel do koupelny, dále vznikla škoda na starožitném nábytku, která zatím není vyčíslena …“

Ivan se jen uculoval; věděl však velice přesně, kdy se začíná mluvit o drzém úsměšku. Hranici nikdy nepřekročil. Nadporučík ho chvíli pozoroval:

„Co k tomu chcete říct?“

„Že má pan inženýr bujnou fantazii,“ Ivan uplatňoval svůj nový plán. „Vím jen o nějakých korunách a nějakém zlatě. A že se fóliím a prutům říká rodinné zlato, to slyším prvně … Doteďka jsem měl za to, že o zlatě existují jisté předpisy. Některé druhy je nutno nabídnout Státní bance. Pan inženýr jistě zná předpisy, jinak by je doma neměl… Stejně tak západoněmecké marky. Těch bonů vůbec bylo nějak moc.“

Nadporučíkovi nemohlo ujít, na co Ivan Jelínek hraje. Jen cosi zamručel.

„Zaměříme se na tu zbraň.“ chtěl si odškrtnout další položku; a proti zásadám účetnické praxe nechat zatím jisté kolonky bez povšimnutí.

„Souhlasím,“ řekl Ivan. „Chcete pistoli, ať vám ji pan inženýr vydá. Je jeho. O krádeže bouchaček nemám zájem.“

„Vykrucujete se.“

„Prosím, můžete se přesvědčit, pistole byla dost naolejovaná, určitě po ní zůstala v tom sekretáři skvrna … Pak asi zůstala skvrna na potahu klubovky, tam jsem pistoli při odchodu položil. Máte metody.“

„Rady od vás nepotřebujeme,“ přerušil ho nadporučík, nicméně bylo na něm znát, že tuto připomínku nepodceňuje, že dokáže být nestranný. Postupně se dostali k jakémusi závěru: Ivan vypověděl, že dostal na pana inženýra Urbana tip, že kořist měl vložit do skříňky na nádraží Praha-střed (úmyslně sdělil jiné číslo, rovněž pomlčel o tom, jakým způsobem mu má být vyplacen jeho podíl), jméno spolupachatele odmítl prozradit, takže se dobrovolně vzdal polehčující okolnosti, která by vznikla vrácením odcizených šperků a peněz. Ivan cítil, že v dané situaci je to optimální výsledek.

Nadporučík se však neskrýval s názorem, že už má za sebou i lepší. Nechal Ivana spát a sám si vše znovu promýšlel. Následujícího dne se představil změněnou taktikou:

„Jedno mi nejde do hlavy,“ začal: „K čemu taková frajeřina? Copak jste si přál, aby vás inženýr Urban viděl?“

Ivanovi nebylo jasné, proč to říká. Mlčel. Nejlepší reakce na nejasnosti všeho druhu.

„Vy jste se mu chtěl pomstít?“

„Jemu? Nikdy předtím jsem ho neviděl… Jestli chcete, abych vám rozuměl, můžete mluvit zřetelněji.“

Nejasnosti mizely, Ivan si začínal věřit: teď už není co ztratit. Nadporučík se tvářil dost zmateně. Překvapila ho ta výzva? A co to říká o pomstě?

„Taky už jsem něco viděl,“ mumlal nadporučík, „ale zatelefonovat — a když zjistíte, že je doma, tak tam lézt…“

„Telefonovat?“

„No právě… Co je vám? Chápal bych opak: když zjistíte, že je doma, odložíte svou cestu na jindy Ale…“

Ivan už neposlouchal. Musel se podržet opěradla židle. Všechno se s ním najednou zatočilo. Proto důraz na to, aby do bytu vnikl přesně o půlnoci, aby celý lup neprodleně přenesl do úschovní skříňky, proto příkaz, aby nezahlazoval stopy …

„Karel Urban,“ oznámil nadporučíkovi. „Adresu neznám, ale zjistíte si jí snadno. Je to synovec pana inženýra.“

„Cože?“

Nadporučík zvýšil hlas. Na svědomitého účetního až nepatřičně. Ivan zopakoval svou výpověď.

„A teď bych vás poprosil, abyste mě nechal odvést. Když mám vztek, jsem nejraději sám.“

„Tak jo.“

Nadporučík chápal, že to byl podraz. Synovec probudil strejčánka, který má jinak tak špatné spaní, strejčánek poznal nočního návštěvníka… A povedený příbuzný, který se teď nemusí s nikým šábovat, možná ještě lituje strejčánka, co jen se mu to muselo přihodit, jací to chodí po tomhle světě gauneři, on sám je proti nim skoro anděl, i když strejčánek o něm nikdy neměl valné mínění — vidíš, strejčánku, a strejčánek uznává, uznává… A možná se i v hloubi své duše hanbí za dřívější nedůvěru.

Průběh soudního přelíčení potvrdil správnost Ivanovy taktiky. Inženýr Arthur Urban se důkladně poradil se svým advokátem. Jen málo se mluvilo o zbrani, cena zlata poklesla, ze hry vypadly západoněmecká marky i tuzexové bony. Snižoval se podíl Karla Urbana; Ivan Jelínek už byl natolik zkušený, aby si domyslel, že se jednalo o půjčku na oplátku. Strýček vezme něco zpátky — a synovec zase nepromluví před soudem o něčem jiném, co by mohlo být strýčkovi nepříjemné.

Ivanovi ještě přidali dluh z Klaštic, odnesl si o dva roky víc než Karel Urban.

A po celou dobu výkonu trestu myslel na jediné: až se oni dva opět setkají. To bude rozprávka!

Nyní se vracel z další pátrací akce. Přece není možné, aby se ten bonzák vypařil, aby se nad ním slehla zem … Proti světelnému pásu před Ivanovým barkasem se řítily dvě řady patníků a ve zpětném zrcátku bylo vidět, jak je vzápětí pohlcuje tma za zádí. Ivan dobře věděl, proč hledá Karla Urbana tak, svízelně: Karel má dvouletý náskok, všechny potřebné lidi už mohl náležitě zpracovat, všem vnutil svou verzi. Ivan cítí nenávist, přinejmenším chlad: on je podle obecného mínění ten, kdo prásknul komplice. Komplice, který mu dohodil miliónovej kšeft — a o kterém neměli esenbáci ani tušení. To se přece nedělá! Podsvětí má své přesně dodržované zákony. Leč podsvětí je konzervativní: nikdo se nedá přesvědčit, že v Ivanově případě je pravdou pravý opak, nikdo si nedá práci s ověřováním, jednou přijatá verze je jako Kainovo znamení.

Ivan však nepoleví, byl rozhodnut. Potřeboval jen peníze, množství peněz. Všechno by bylo snazší, jako chorobný hráč z Monte Carla by je obětoval do posledního haléře. Cíl by se přiblížil. Peníze. Peníze! Pak ať dostane třeba patnáct roků!

Tento úsek trati neměl Ivan Jelínek rád. Sešup, jaký by se hodil spíše pro lyžaře. Bedny v korbě se tlačí na kabinu, vnímá je, sotva šlápne na pedál brzdy. Tak opatrně, jak jezdí teď, nejezdil nikdy v životě, jen aby se nestalo něco, co by ho mohlo připravit o rozkoš z pomsty … Předsevzetí, které si opakuje od probuzení až do spánku…

Pod sebou uviděl osvětlený vůz s přívěsem. Vedle vozu (Ivan už rozeznal, že je to nová volha) stojí nějaký tlusťoch a zuřivě mává. Bouračka. To potřeboval. Bez ohledu na bedny začal brzdit. Nezastaví, projede kolem, chlapík si všimne toho idiotskýho nápisu na plachtě, nahlásí neposkytnutí povinné pomoci — a Ivan bude lítat v dalším maléru. Odsedí si to, co mu dali jen na podmínku — a cíl, pro který teď žije, se zase vzdálí. Jen neudělat nic, co by ho mohlo připravit o rozkoš z pomsty …

Ačkoliv netušil, co se tomu mamlasovi stalo, začal ho nenávidět. Bedny se tlačily na kabinku a ručička rychloměru klesla k nule.

Parabellum nalezené v Korečkově volze jsme poslali do Kriminalistického ústavu. Tam shromažďují v jednom oddělení všechny nábojnice nalezené u neobjasněných trestných činů — a kdykoliv se najde nová, ilegálně držená zbraň, provedou s ní zkušební střelbu, aby poznali, jak čisté je její svědomí. Mají k tomu neomylné komparační mikroskopy, jimiž se porovnávají stopy po údernících a vyhazovačích; v případě, že se porovnávají střely, mohou nás dovést k pachateli trestného činu rýhy po vývrtu hlavně. Pokud ovšem není projektil příliš zdeformovaný. To abyste se uklidnili: naštěstí se nespoléhá jen na naše mozky. Parabellum. Para bellum. Chystej válku. Připravoval proti někomu válku i Michal Koreček? Nebo už snad válčil?

Krátce po poledni volal Petr od operačního důstojníka:

„Už jsme tady. Přijdeš na dvůr?“

„Hned jsem tam.“

Prokurátor, který měl nad vyšetřováním vraždy Michala Korečka zákonný dohled, s otevřením přívěsu souhlasil; nic nám tedy nebránilo v tom, abychom ulevili svému rozechvění.

„Pěkná parta,“ hlásil mi technik. „Jako by nemohli svou radost projevit jinak než tím, že všechno osahali!“

Mínil tím silniční hlídku, která objevila hledaný Korečkův přívěs. I kdyby mlčel, dalo by se vydedukovat z pouhého pohledu jeho očí, jakou náklonnost k nim chová.

„Kde byl?“

„Kousek od silnice. Na lesní cestě. Fotografoval jsem, ještě dnes budou snímky.“

Petr Junek obíhal kolem. Co chvíli poklekl a zkoumal i spodek. Co tam chce, nebo může najít, jsem sice nevěděl, ale považoval jsem za kruté srážet jeho pracovní iniciativu.

„Mohl ho tam zavézt? Zjistili jste stopy po pneumatikách automobilů?“

„To ne, určitě karavan tlačil. Našel jsem na něm i otisky dlaní,“ oznámil s neskrývanou hrdostí náš technik, vzápětí však zažaloval: „Ale setřeli mi je.“

„Tak začneme,“ požádal jsem.

Protože jsme neměli k dispozici Korečkovy klíče (z bytu je musel odnést pachatel, respektive ten, kdo zamykal), začali jsme přepilováním očka velkého visacího zámku. Pachtil se s tím Petr.

„Jeden by ani nevěřil, jak se ti zlodějíčkové někdy nadřou,“ komentoval svou činnost: Z oken našeho oddělení ho hlasitě povzbuzovalo několik zevlounů. Dnes a denně se přesvědčuji, že můj spolupracovník je velice oblíbenou postavou.

Dostali jsme se dovnitř. V reklamních prospektech by podobný karavan pojal čtyřčlennou rodinu. Nikde se však neuvádí, kolik se do něho vejde beden a krabic. Hromadily se na našem dvoře. Zdálo se mi, že už jsme ovlivňováni optickým klamem, beden a krabic však na našem strohém dvoře stále přibývalo. Připomínalo to produkci manipulátora, který vytahuje z cylindru celý chov angoráků. Mlčky jsem jednotlivé krabice a bedny počítal, protokol vyžaduje přesnost.

Otevřeli jsme první, obsahovala cukrovou směs, stejně tak druhá, třetí, čtvrtá a pátá. V obrovské šesté byla složená centrifuga na výrobu vaty a v další krabici úctyhodná zásoba špejlí (jako by si snad Michal Koreček myslel, že k jeho přívěsu bude pochodovat celá Praha ve dvojstupu, pěkně obvod po obvodu).

Při další krabici nám však úsměv ztvrdl na rtech, po čtyřech dalších už jsme připomínali kamenné sochy Matyáše Bernarda Brauna.

Krabice byly plné látek, prádla, konfekčních oděvů a bot. V dalších jsme nacházeli celé kartóny amerických i našich cigaret, láhve exkluzivních i jen dražších destilátů, nejrůznější zboží, všechno nové nebo v původním balení.

Dlouho jsme mlčeli. Bylo zřejmé, že máme co činit s překupníkem velkého formátu; hantýrkou by se řeklo grand komisionářem.

„S tím pytlíkem pomerančů asi přijdeš už příští středu… Jestli ke mně vůbec budou pouštět,“ hlesl Petr Junek.

Ani já nebyl natolik klidný, abych mohl rozbalovat — a ještě si k tomu doplňovat záznamy.

„Tedy Koreček,“ řekl jsem. „Kdo by to byl tušil?“

„Měli jsme to tušit my,“ přiznal Petr Junek.

Automaticky přebíral zodpovědnost za vše, co se týkalo klasického podsvětí; a stejně by se cítil dotčen, kdyby se někdo s něčím, co se týkalo klasického podsvětí, neobrátil přímo na něho.

Už dva a půl roku jsme marně pátrali po kanálu, kterým se nám ztrácí horký materiál z nejrůznějších krádeží a vloupaček. Domovní prohlídky bývaly bezvýsledné, známí překupníci selhávali, hodně hochů si šlo sednout, aniž si s námi upřímně porozprávěli o tom, kam se jim podařilo zboží zašantročit… Jeden podnikavý překupník nadělá více zla než parta hazardních vykrádačů. Jakmile totiž existuje možnost stálého a přijatelného odběru zboží, snaží se kdekdo.

Každopádně dostala smrt Michala Korečka zcela jiný význam. A špendlík v té příslovečné kopce sena zapadl ještě hlouběji… .

Okamžitě jsem svolal poradu celého vyšetřovacího týmu. Každý, kdo by si prohlédl ten mnohohlavý dav, by se pohoršil nad skutečností, že se zabývám převážně poručíkem Petrem Junkem a potom svou vlastní maličkostí. Ostatní spolupracovníci — a věřte, že vyšetřování tak závažného trestného činu, jakým je vražda, rozhodně není dílem dvou osvícenců — pak neprávem tvoří jen kulisu, stávají se anonymními informátory, zjišťují, ověřují, vylučují… Leč takový už je život: chcete-li vylíčit historii jednoho města, vylíčíte ji nejplastičtěji tím, že vylíčíte osudy několika jeho obyvatel.

Museli jsme mnohé přehodnotit a doplňovat. Nastalo papírování, jaké nahání člověku mého typu ještě větší hrůzu než pohled na rozmašírovanou ropuchu. Život však není — jak učí jedna moudrá sentence — to, co chceme, nýbrž to, co máme. Bylo nutno prostudovat všechny již uzavřené nebo právě vyšetřované případy krádeží průmyslového zboží a zjistit, jestli s některou z nich nesouvisí obsah Korečkova přívěsu. Bylo nutno vyslechnout odsouzené, kteří nastoupili trest, aniž vydali svůj lup. Bylo nutno stopovat původ jednotlivých položek: kdy byly vyrobeny, kdy dodány do velkoskladů, kam — pokud se to mohlo zdařit — směřovaly potom (úspěchem by například bylo zjištění, že některý druh se prokazatelně dostal do jisté prodejny, jež byla později vyloupena — prokazatelně někým, koho známe, atd….)

Bylo nutno pracovat v ještě zvýšenější míře na všech stycích Michala Korečka, konkretizovat jeho návštěvy, získat přehled o jeho pracovních cestách. Bylo nutno zintenzívnit pátrání po hledaném Ivanu Jelínkovi. Je možné, že se vůbec s Michalem Korečkem nesešli náhodou; Jelínek byl v minulosti mnohokráte zapleten do majetkové trestné činnosti, Korečkova smrt mohla být dovršením jejich konfliktu. A to nejdůležitější: museli jsme navázat spolupráci s kolegy, kteří mají v referátě majetkovou trestnou činnost na jiných odděleních Veřejné bezpečnosti. Klaštice nejsou Chicago; to, co nám Michal Koreček — i po své smrti — předvedl, rozhodně převyšuje rámec jednoho okresního města. Koreček byl pohyblivý, nikdo ho nesledoval (pozdě plakat nad rozlitým mlékem), jeho akční rádius mohl obsahovat polovinu republiky. V podstatě ideální vnější podmínky pro překupníka — a přidá-li se k tomu ještě handlířská minulost… Takže se asi opravdu více věnujeme statistikám a hlášením než konkrétní úvaze. Skličující sebekritika.

Po třech vzrušených hodinách jsme se vrátili ze zasedačky do mé kanceláře.

„A teď ze všeho nejdřív…,“ chtěl jsem plynule pokračovat i tady.

Petr mě však přerušil:

„Bychom se měli najíst.“

Chvilku jsem se na něho díval, jako by mi náhle připomněl dávno zapomenuté pocity.

„Vlastně máš pravdu.“

Chystali jsme se na něco mezi hodně pozdním obědem a poněkud časnější večeří. Pro mne osobně to měla být teprve snídaně.

Příslušníci našeho oddělení chodívají doplňovat kalorie do nedaleké restaurace s poetickým názvem Vltavský hrad. Zlí jazykové tvrdí, že tam chodí spíše popíjet, ale proti tomu se ohrazuji; ostatně se zlými jazyky se setkáte vždy a všude. Nicméně od té doby, co si Vltavský hrad oblíbili naši příslušníci, ztratil na oblibě u návštěvníků jiných, konkrétně návštěvníků zcela vyhraněného druhu. Ti, ano ti sem totiž přicházeli skutečně jen popíjet. Důsledkem jejích ztráty byl fakt, že nikde jinde nedocházelo k tak častým výměnám vedoucích jako právě ve Vltavském hradu. Zjistil jsem, že v poslední době už se ani nevyplácelo psát jejích jména na dveře. Ulehčili si situaci tabulkou, do které se vždy jen zasune jméno a příjmení toho posledního chudáka. Každý se zde beznadějně potýká s neúprosným plánem — což je koneckonců dalším důkazem pro tvrzení, že naši příslušníci sem chodí jen a jen jíst. Přesvědčeni?

Jídelníček původně sestával z dlouhé řady gulášů, ale nyní již byl notně proškrtaný. Navrhl jsem, abychom zašli jinam.

„Nesmysl,“ prohlásil Petr, „dnes to bude nejlepší právě tady. Spolehni se.“

Drtivou většinou svých myšlenek jsem se pohyboval někde úplně jinde, důvod Petrovy jistoty mě však zajímal; asi proto, že nepřipouštěl sebemenší pochybnost.

„Jak to víš?“

„Když jsem si to včera šinul kolem, skládali maso. Pochopitelně jsem se na ně mrknul. Nemůže šidit, i kdyby chtěl!“

Podíval se směrem k vedoucímu, unavenému padesátníkovi v plášti, který kdysi zřejmě býval bílý. Nebylo mýlky, výhrůžka patřila jemu. Bez ohledu na mou touhu změnit lokál objednal Petr dvě porce guláše. Toho, který byl v jídelním lístku označen jako šťavnatý.

„Všechno je tenhle,“ poučoval mě s vervou člověka, který se vyzná a kterého už hned tak něco na tomto široširém světě nepřekvapí. „Nakrájí ti tam kousíček okurky, už je z toho guláš znojemský, s cibulí všetatský, s vajíčkem natvrdo karlovarský, s kapií maďarský, s čalamádou krušovický, s kouskem párku frankfurtský … Nejhorší je orientálskej,“ jezdil ukazováčkem po jídelničku. „Tu lžíci karí koření jsem v sobě nosil čtrnáct dní!“

„Nedám si ho,“ ujistil jsem Petra, neb jsem měl dojem, že poučení už bylo vyčerpávající. Orientálský guláš ještě v jídelníčku figuroval; zkušenost přítele Junka zřejmě nebyla zkušeností ojedinělou.

Pan vedoucí nám posloužil dvěma talíři onoho základního tovaru. Labužník ve mně spal dál (a vše nasvědčovalo tomu, že se vůbec neprobudí), zato ožil kriminalista: na okrajích zůstaly náramně zachovalé otisky prstů. Zdálo se mi, že je tam nemohl zanechat jenom pan vedoucí. Některé už se rozpadaly, tak jsem odhadl jejích stáří asi na jeden měsíc.

Petr se zmocnil vidličky a nože s takovou vervou, až jsem začal chápat, proč s ním paní Junková nechce nikam chodit: ve všech spolustolovnících prý vzniká dojem, že je doma trýzněn hladem. Já bych si určitě myslel totéž: knedlíky rozkrajoval jen na poloviny a omáčku na ně šplouchal, když už se vznášely několik centimetrů nati talířem.

„Jsi schopen poslouchat?“ zeptal se s plnými ústy, ačkoliv mnohem opodstatněnější by bylo, kdybych kladl podobnou otázku já.

„Prosím.“

„Prohlídl jsem Korečkovy garáže. Měl dvě, vedle sebe. Ťukal jsem do stěn jako páter Koniáš … Nic.“

„Hm.“

Využil jsem příležitosti k odložení příboru. Nechtěl jsem, aby Petra zranilo moje zjištění, že i studená hovězí konzerva (na které jsem v Petrových představách navyklý) je o něco chutnější, ale potřeboval jsem nabrat energii do dalšího kola. Moc bych za to nedal, že se v onom základním guláši octl i zbytek jeho orientálského bratra … Zřejmě v rámci osobitého výkladu oné jinak správné zásady, že každý má být hospodářem na svém pracovišti a že s potravinami se neplýtvá.

„Ivan Jelínek si zabral kamrlík po starým Bouškovi… Dostal tři roky za malý holčičky,“ připomínal mi, jako by to patřilo k všeobecnému vzdělání. „Nemohli jsme dát dohromady, co si sem přinesl Ivan a co vlastnil Bouška … Tím beznadějnější je pak zkoumat, co si mohl vzít Ivan s sebou. Když jsme v prvním hlášení uvedli jen popis toho, co měl Ivan na sobě, asi jsme nebyli daleko od pravdy. Trochu jsme pookřáli, když se k nám doneslo, že se kolem Ivana poslední dobou ochomejtala jakási Valášková, rozvedená panička z prvního poschodí, ale znáš to,“ významně se odmlčel.

„Neznám!“ chvátal jsem s ujištěním.

Petr však mé dementi nekomentoval. Byl zaujat svým příběhem. V takových chvílích šlo jen o to, aby přespříliš nerozpínal perutě své fantazie. Od posluchačů to nevyžadovalo hlasitě projevovanou nevěřícnost, jen mírný údiv. Míra Petrovy fantazie byla totiž přímo závislá na údivu okolí. Pokud se lid divil, producíroval se jako prcek s novou tříkolkou.

„Jeli jsme za Valáškovou do bazaru, kde prodává. Nejdřív půlhodinová litanie“ — vážně jsem se zalekl, že mi ji bude reprodukovat v nezkrácené verzi — „o tom, jak krutí a bezohlední jsou lidé vůči jednomu opuštěnýmu andílkovi; jak si vymýšlejí ty nejnesmyslnější klevety a pak nedovedou pochopit, že ona vlastně žije jen a jen duchovním životem. Když jsme jí ukázali knížku s jejím podpisem, změnila taktiku.“

„Je přece rozvedená, plnoletá, může si dělat, co chce,“ řekl jsem.

Petr Junek vzhlédl, vrátil půlku knedlíku, která již již najížděla do jeho úst, a chvilku na mě jen civěl. Uvažoval, jestli se to už ke mně mohlo donést. Nakonec dospěl k jinému závěru.

„No jo,“ mávl vidličkou s nabodnutým knedlíkem, „co jinýho vlastně mohla říkat, ne?“

„Samozřejmě.“

Nikdy nedokázal připustit, že něco bystrého by mohlo napadnout i jeho šéfa.

„Nakonec nám šla na ruku, měl jsem pocit, že z radosti nad tím, že se ptáme jen na Ivana Jelínka. Ale je to průhlednej typ: kdyby Ivan Jelínek nebyl právě Ivanem Jelínkem — a podařil se mu nějaký zlepšovák, o který by se zajímali i z okresního týdeníku Předvoj, pak by dotyčnému redaktůrkovi vysvětlila, že zlepšovák je ve skutečnosti jejím dílem… Šeptala ho partnerovi do ouška v několika bezesných nocích, zatímco prsty čechraly spící oplešatělou hlavinku. Když se jí přijdeme zeptat my, kam zdrhnul Ivan Jelínek, začne dokazovat, že už s ním dávno nechce nic mít, že je arestant, nevěděla, jakmile se jí to však potvrdilo — utrum.“

„Dobře, nic jste se nedověděli,“ zmenšoval jsem rozpětí těch křídel. „A dál?“

„Neříkám, že nic,“ rozhořčil se Petr. „Nakonec přece jen jela s námi. Ivan měl ve skříni pár kousků prádla, jeden oblek, kabát, troje kalhoty a svetry. Oblek zůstal, prádlo zůstalo … Můžeš mi věřit: slídivá ženská v letech ti udělá inventuru majetku už během prvních patnácti minut návštěvy!“ V tomto okamžiku jsem nevěděl, o kom mluví. Znal jsem nejen jeho život pracovní, ale i jeho život soukromý, kde pokud vím, figurovala v něm pouze paní Junková. A s tou se oženil ve svých jedenadvaceti letech.

„Co si tedy vzal?“

Petr učinil dramatickou pauzu. Dokonce si kvůli ní odřekl i sousto. Toho jsem si vážil. Jen pes prý dá přednost pánovi před žrádlem.

„Jenom kufr. A skoro loďák. O čem to svědčí?“ zkoušel mě.

Odpověď však byla nejen jednoduchá, ale i překvapující:

„Že si obsah toho loďáku musel vzít odjinud.“

„Přesně tak,“ pochválil Petr. „Není to zvláštní?“

„Máš pravdu. Teď ještě zjistit, jestli měl Ivan Jelínek ten obsah někde, nebo u někoho … Našli jste nějakou korespondenci, záznamy …?“

„Ne. Příliš si nezadal s Michalem Korečkem. Kdybys dovolil, podnikl bych jeden pokus: Valášková se nakonec trochu rozpovídala, musela přece přizvukovat, že Ivan Jelínek je darebák — když se o něho zajímáme právě my od Bezpečnosti. Asi před dvěma měsíci tu měla sestru z Prahy.“

„Vdanou?“ přerušil jsem — a vzápětí mi došlo, že podobná otázka by mohla signalizovat podezřelý zájem; Petr ji naštěstí nezaregistroval, a tedy ani nekomentoval.

„Ne, tahle prý se vdát nestačila Čili ani rozvést,“ dodal, jako kdyby už předem věděl, že v tomto rodě nemůže nikdo v posvátném stavu manželském setrvávat. „Valášková představila v náhlém záchvatu chlubnosti Ivana Jelínka své mladší sestřičce. Pěknej kousek, co? Předpokládala závist, jenomže se dostavilo něco jinačího — ti dva na sebe začali dělat kukadla. Skončilo to tím, že se Valášková naštvala a sestřička pádila k autobusu o dva dny dřív, než bylo původně dojednáno…“

„Dobře, podívej se na ni,“ souhlasil jsem. „Třeba Ivan Jelínek zakotvil právě tam … Má svůj být?“

„Má. Valášková je navztekaná ještě dneska. Když jsem jí položil práve tuhle otázku, odpověděla slovy: Mrchy mají štěstí.“

„Líbezná rodinka.“

Dojedli jsme a přesouvali se do mé kanceláře. Petr se cestou zastavil pro objemný fascikl. Uvařil jsem kávu, Petr listoval v papírech. Na mnoha stránkách zde bylo to, co jsme my mohli odbýt několika větami. Případně komentářem pod čarou, jehož délka závisela na tom, jak rozepjaté již byla výše zmíněná křídla Petrovy fantazie.

„Rekonstruovat alespoň v hrubých rysech Korečkův život, to snad není práce pro kriminalistu, ale pro … pro …“ přemýšlel, leč na nikoho vhodného si ne a ne vzpomenout.

Nic hanlivého pro jistotu nedosadil. Co kdyby se to náhodou, alespoň v hrubých rysech, povedlo? A právě jemu?

„Co Ladislav Gajdoš, řečený Laco, ta živá kronika, se kterou ses měl sejít? Nic jsem zatím neslyšel.“

Petr si začal prohrabávat údajně šedivějící vlasy. To dělával, kdykoliv mu bylo připomenuto něco nemilého. Něco, co už měl podle jeho přání dávno odnést čas.

„Nedověděl jsem se nic,“ řekl Petr — a řekl to tónem, jako by se chystal vyprávět o své nejoblíbenější hračce, kterou mu kdysi dávno přejel autobus; příběh mnohokráte opakovaný, vždy však působivý: i po tvářích drsných chlapů tu a tam skanula slza … já jsem zpravidla už po prvních slovech — odcházel.

„Asi měl v pivu příliš mnoho malinové šťávy a příliš málo slivovice,“ sváděl jsem vinu na Lacův oblíbený koktajl, bylo mi totiž mladšího přítele líto.

„Kdepak,“ smutněl Pe’r, „všechno v nejlepším pořádku Mluvil, mluvil, jakmile jsem se však dostal na Michala Korečků — konec! Ani zaplatit za sebe nenechal!“

„No, to už je co říct,“ informace skutečně zneklidňovala: podobným způsobem se starý Gajdoš nikdy nechoval; jeho souputníci s ním nechtěli nic mít už jenom proto, že vždycky prozradil ještě víc, než vůbec věděl. Za stovku by směnil popel vlastního otce.

„Nepovažoval ho snad taky za mistra popravčího?“

„Nevím … Jak jsem se zmínil o Korečkovi, div se nepobryndal… O Korečkovi prý se mnou nebude mluvit nikdo! A chvěl se při tom jako Herbert Čepek …“

Na Petrovi bylo znát, že ho toto selhání skutečně mrzí; div si je nekladl za osobní vinu. Proto jsem v dalších úvahách nepokračoval. Co jsme zatím zjistili, poskytovalo alespoň částečně vysvětlení: Petr odcházel za starým Gajdošem, aby získal informace o někom z Gajdošova okruhu, jenomže jsme netušili, že Michal Koreček Gajdošův okruh značně převyšuje; a možná už mu to dal nějakým rasantním způsobem i pocítit. Michal Koreček byl tabu.

Petr vytáhl ze svého pořadače rozsáhlou dálnopisnou zprávu.

„Překvapil mě pan Čepek,“ svěřoval se, „vypadá, jako by chodil krmit do Zámecký zahrady veverky a každou hospodu obcházel stokilometrovou oklikou, klepe se jako jeptiška při sprostým vtipu, ale ve skutečnosti…“

„Cos zjistil?“

„Pracoval v Elektromontážních závodech. Pracoval… Zjednodušeně řečeno: nakonec byli všichni rádi, když mu příslušná komise vyhověla a přeřadila ho do invalidního důchodu. Nejdřív jim tam zbytečně zabíral soustruh, skončil jako skladník, jenomže ze skladu vytvořil v rekordně krátkém čase nepřehlednou kulišárnu. Dva soudní tresty: jednou si odseděl tři měsíce, pak tři roky na podmínku, zkušební doba již minula. Násilník, výtržník, chorobný závistivec. Tolik negativních vlastností, až to působilo zaujatě. Naštěstí tam mám několik známých, chodíme na fotbal. Co se týče ideální sestavy se ti známí ještě nikdy neshodli. Čepka však hodnotili naprosto jednomyslně.“

V žádném případě jsem nechtěl známé poručíka Junka zlehčovat. Nicméně od líného závistivce, popřípadě vzteklého křečka k drsnému vrahounovi je přece jen velký krok. Petrovi neuniklo, že se netvářím nijak přesvědčeně, jak se zdálo, další argumenty mu chyběly — pokud jsem nehodlal brát na vědomí jeho kriminalistickou intuicí.

„Bohumil Derka, to je vcelku klaďák,“ pokračoval

Abyste rozuměli: zjišťovat si jisté údaje o všech, kteří jsou v souvislosti s tím kterým případem zpovídáni, to je běžná praxe. Samozřejmě při tom nesmíte postupovat tak, aby se na nevinného člověka sesypalo podezření. Jedná se však o to, abychom se dověděli, něco podobného tomu, co nám zde líčil on sám, ještě i od jiných lidí; abychom zjistili, nemá-li důvod něco zatajovat, abychom skrze jeho minulost snadněji pochopili jeho současné jednání.

„Vypadá tak,“ souhlasil jsem.

„Jen drobounkej škraloupek, ale před dvanácti lety,“ pokračoval Petr. „Byl vyšetřován pro podezření z krádeže, údajně se jí měl dopustit ve spolupráci se svým bratrem Václavem, nakonec jim nic neprokázali… Vlastně jsem to ani nemusel číst,“ poručík Junek listoval dál. Jeho logika je dost podivná: někdy vám půl hodiny něco vypráví, potom zničehonic mávne rukou: Vůbec to tak asi nebylo, viď?

„Pořádek je pořádek,“ utěšil jsem ho. „Nikoho nebudeme vynechávat… Na Derkovo alibi ses podíval?“

„Jo. Kluci našli i ty jeho spolustolovníky. Výčepní si vzpomněl, že chlapík s tikem ve tváři tam seděl asi od osmi hodin až do uzavírací doby, servírka si ho pamatovala jen matně, ale v podstatě pamatovala. S ním u stolu skutečně seděli dva poštovní zaměstnanci,“ Petr opět zalistoval ve fasciklu, „nějaký Karel Votruba a Rudolf Trávníček. S Bohumilem Derkou skutečně prohodili jen pár slov, protože ani on, ani oni dva o vzájemnou konverzaci nestáli. Dost se pilo. Kolem půl jedenácté se v Rakovnické pivnici objevil ještě i jistý Emil Roudnický, v minulosti rovněž poštovní zaměstnanec, pak propuštěný pro zpronevěru. Sedl si ke svým dvěma kolegům, ti však zřejmě nejásali, jak jsem se dověděl, neměli ho rádi v minulosti, teď nechtěli, aby je někdo viděl pohromadě. K sbratření nepomohl ani alkohol. Emil Roudnický vypil jedno pivo a odporoučel se. Stačí?“

Petr zakončil vítězoslavným pohledem. Efektní tečka.

„Mládenci se činili,“ musel jsem uznat.

„Vyřídím jim to, náčelníkova pochvala vždy potěší.“

U Petra Junka nikdy nevíte, jak co myslí. Každopádně tím není fádní. Rodiče také vždy nejvíce vzpomínají na to dítě, které ustavičně balancovalo mezi nástěnkou cli a nuceným pobytem v polepšovně.

„O Vlastě Jernekové už něco víte?“

Pokud vám to náhodou vypadlo z paměti, pak Vlasta Jerneková je ona blondýnka, která — pudle svědectví pana Herberta Čepka – zpříjemňovala čas Korečkova podzimu. A bezpochyby mu i pomáhala od finančních přebytků.

„Jestli chceš, Zdeňku, brát v úvahu i hlas podřízeného, pak toto je přímo žhavá stopa. Jen se do ní nesmí spadnout rovnýma nohama. Nechal jsem Vlastičku jenom oťukat, ona se totiž toho svýho šamstra Gusty Janíka strašně bojí…“

„Ani se nedivím,“ utrousil jsem drobnou poznámku.

Gustav Janík byl a určitě ješte i je — rabiják celokrajského formátu. Vždy dá nejdřív ránu — a potom se teprve ptá. A komu ránu zasadí, na to se rovněž neohlíží. Ve spisech se o podobných výtečnících uvádí, že nápravná zařízení se u nich nesetkala s očekávaným převýchovným účinkem. Dost smutná fráze, jenomže život není jen procházka vonící lipovou alejí.

„Dva lidi na tom budou pracovat, zítra už ti podám podrobnější zprávu.“

Zadrnčel telefon. Ozvala se hlavní pošta, dokonce vedoucí provozu. V prvním okamžiku jsem si myslel, že se to bude týkat těchto dvou poštovských panáčků z Rakovnické pivnice, na hlasu vedoucího provozu však bylo patrno, že mi chce sdělit něco, co už opakoval několikrát — a stále si není jist, jestli tentokrát už to zopakuje naposledy.

„Na adresu Michala Korečka… Říká vám to něco?“

„Dokonce hodně. Pokračujte laskavě.“

„To jsem rád,“ ulevil si vedoucí provozu, až se to dostalo i do mého sluchátka. „Přijali jsme telegram, ale doručovatelka zjistila, že byt je zapečetěný a v domě jí řekli…,“ zmlkl, jako by si mě potřeboval vyzkoušet.

„Telegram převezmeme my. Dodatečně dostanete kopii souhlasu od prokurátora.“

„S kým mluvím?“

„S majorem Kalabem.“

„Hned tam pošlu doručovatelku.“

„Nikam ji neposílejte, už je tma. Přijde si pro něj můj spolupracovník poručík Junek.“

„Po - ru - čík Ju - nek …“

Slyšel jsem, jak slabikuje, asi to byl jeho zvyk. V hodinách psaní z neho musela mít paní učitelka radost. Přítel Petr se však neradoval: právě se pohodlně uvelebil v křesle. První náznak odpočinku od časného rána. Nakonec však byla zvědavost silnější než další zklamání z funkce poslíčka.

Já se zabral do papírů. Účinný prostředek proti nedočkavosti. Ne, že bych měl pro svou nedůvěru nějaký konkrétní důvod, ale nechtěl jsem, aby na poště telegram otevřeli a četli mi jeho obsah do telefonu.

Člověk je nádoba křehká — a telegram, který byl doručen někomu zavražděnému, může přivodit pokušení, aby se služební tajemství alespoň obešlo. Když ne rovnou porušilo.

Vlastičce Jernekové bylo dvanáct roků, když tatínek, pilný zahraniční montér, v jednom ze svých řídkých dopisů prostě oznámil, že se už do Československa nevrátí. Vlastička nepátrala, co bylo příčinou tohoto rozhodnutí: výhodnější pracovní podmínky, mladší žena, iluze světa, nebo jen prostý fakt, že se oklikou dověděl něco z toho, co Vlastiččina maminka dokázala rafinovaně skrývat? Vlastička nepátrala, Vlastička jen pocítila důsledky: ustal pravidelný přísun tuzexových bonů, přestaly docházet balíky, spolužačky přestávaly závidět a s Vlastičkou se najednou začalo dít něco, nač nebyla zvyklá a co ani nedokázala svým dvanáctiletým rozoumkem pochopit: šetřilo se i na ní. Musela se spokojit s výrobky československého textilního průmyslu a jednou, když si úmyslně poškozovala sloterovou halenku (v minulosti to byla její zavedená a osvědčená praxe: stačilo pravidelně tahat chlupy z kožíšku, aby se objevila akutní potřeba nákupu nového), na ni dokonce její rodička vztáhla ruku.

Ano, měnila se i matka. Byla čím dál podrážděnější, křiklavější a ztrácela nejen eleganci, ale i sebevědomou bezstarostnost, kterou se — a Vlastička na to byla pyšná — tak odlišovala od jiných, věčně uspěchaných žen.

Otec, o němž se dříve příliš nemluvilo (objevoval se doma dvakrát, nejvýš třikrát za rok — a když Vlastička přimhouřila oči, stejně si nedokázala vybavit jeho podobu; a jestliže si jeho podobu přece jen vybavila, vždy ji při následujícím setkání překvapil: představa se notně lišila od originálu), se nyní stával častým námětem. I Vlastička směla nahlas říkat, že je darebák. Zajistil sice dostatečnou peněžní rezervu, ze které by se mohlo dlouho žít, aniž by se paní Jerneková obtěžovala nějakým zaměstnáním — ale tak jako tak to byl nezodpovědný darebák. Zredukování výdajů, uskrovnění — na něco podobného paní Jerneková nebyla ochotná v žádném případě přistoupit. Jednak proto, že v Klešticích — samozřejmě jen podle svých vlastních představ — zaujímala jisté společenské postavení, jednak proto, že měla zcela vyhraněný názor na povinnosti, jaké muž sňatkem přijímá. A navíc peněžní rezervu kvapem snižovala tím, že přeplácela nejrůznější advokáty, kteří se snažili (ale ve vlastním zájmu spíše nesnažili) panu Jernekovi tyto povinnosti připomenout. Paní Jerneková se vrhala do boje s tím větší zarputilostí, čím více důkazů o jeho beznadějnosti se jí dostávalo. Po čtyřech pokusech už musela vyměnit luxusního chryslera za ojetou škodovku. S šedesátitisícovým doplatkem se rozloučila další měsíc.

V důsledku úsporných opatření se s paní Jernekovou rozešli i oba její mladíčkové (aby se projížděli v obyčejné škodovce a byli napájeni syntetickým vínem s nabubřelým názvem Casanova, k tomu se přece nepotřebovali milovat se čtyřicetiletou ženskou … a paní Jerneková běsnila čím dál víc. Vlastička si zvykla, že se maminka projevuje jen ve dvou polohách: buď v poloze běsnící saně, nebo v poloze zrazené chudinky — sprostě odkopnuté poté, co vše, dočista vše obětovala. Postavu dceři a svou vzornou pověst jednomu zakuklenému bídákovi … Běsnění intenzívnělo.

Perzekvovala Vlastičku – nejen pro tu poničenou postavu, ale i pro fakt, že bez její existence by bylo hledání nového vhodného partnera nepoměrně snazší — ale vzdorovitá Vlastička ji znenadání začala oplácet stejným dílem. Vymýšlela si ty nejrafinovanější urážky; čím horší známky ze školy přinášela, tím byla spokojenější; bavila se výlučně s lidmi, které matka označila za nepatřičné, vracela se domů co možná nejpozději — a kdykoliv měla příležitost, aby z ní byl cítit alkohol (vždyť už jí táhlo na patnáctý rok!), využila jí. Třeba za cenu pozvracených šatiček.

Ruku v ruce s tím, jak se učila nenávidět matku, učila se nenávidět vše ostatní, neboť nenávist je nemoc, která napadá povětšinou celý organismus. Naučila se rozpoznávat, že každý člověk má své slabé místo — a právě do tohoto slabého místa je třeba vést rozhodný útok. Učila se, že někomu ublížíme i pomocí, a nejlepší pomsta ještě nemusí být ta, která se dostavuje vzápětí. Vlastička poznávala, že zájmeno my má význam jen potud, přináší-li osobní prospěch. Člověk má myslet jen sám na sebe. Vlastička toto školení samozřejmě neabsorbovala v žádných filozofických termínech; vše se odehrávalo jen a jen na úrovni slepice, které pranic nezáleží na tom, kolik zrní smí sezobat, aby zůstalo na všechny. — Co z toho budu mít? — zněla její nejzákladnější otázka. Kdyby se snad učila nějakému cizímu jazyku, ze všeho nejdřív by si musela osvojit skloňování zájmena já.

Po čase musely — tedy paní Jerneková s dcerou Vlastičkou — opustit i byt v honosné vile, neb její majitel nalezl zájemce, který ochotněji a vděčněji splňoval jeho raubířské požadavky. Paní Jerneková si musela najít zaměstnání (v prvním však dlouho nevydržela, neb si je chtěla ulehčit sexuálním vztahem k šéfovi, což záhy prasklo a vyletěli oba dva), Vlastičce nezbývalo, než vstoupit do učení, kde se — snad z rodinné tradice — pokoušela o totéž … Každopádně dokázala své matce, že je úspěšnější, i když jen proto, že byla mladší: nevyletěl nikdo.

Jednoho dne se v jejich bytě objevil plešatý a poněkud obézní pán. Vlastička si zvykala: ty doby, kdy se u nich objevovali mladíci s kyticemi a odcházeli s tuzexovými košilemi princesových střihů, svetry, obálkami a láhvemi larsenu, už byly nenávratně pryč.

Maminka ho představila jako právního zástupce, který se s konečnou platností postará o to, aby se tomu ničemovi šláplo na paty. Vlastička usoudila, že to myslí vážně, neboť se k nim okamžitě nastěhoval. Večer co večer (byla-li Vlastička doma), když si nacpal své panděro neuvěřitelným množstvím jídla, blýskal zlatými korunkami a lál světu, ve kterém je možné, aby otec zapomněl na svou vyživovací povinnost. Probíral mísu s obloženými chlebíčky, které měl vždycky rád na dosycení, a zatímco se mu v ústech převalovaly kostičky vlašského salátu, sálám a ploutvičky olejovek, kladl principiální otázku: Udělalo by tohle nějaké zvíře? Obzvláště miloval delfíny, ti mu sloužili za zářný vzor všech ctností. Nejsou za člověkem! Naopak: leckterý člověk by si měl brát příklad právě z nich!

Paní Jerneková ho sledovala s rozšířenými zornicemi a pod dojmem zvučných slov v ní doznívalo: Zahraniční montér, ale koneckonců je to jen chlap, který chodí v montérkách. Co jsem od něho mohla očekávat?

Jen inteligent. Pro ni byl stvořen jen inteligent, uvědomovala si. Nanášela vrstvy pudru na svůj dlouhý nos, čučela do zrcadla a zdálo se jí, že zrcadlo odpovídá: Ne, ještě není tak docela pozdě …

Ve Vlastině přítomnosti si se svým právním zástupcem (to byl po dlouhou dobu jeho oficiální titul) vykala, sotva však vycítili samotu, začali s mileneckým, chvílemi až pubertálním žvatláním. A pan právní zástupce měl práce! Ťukal na přenosném psacím stroji nejrůznější žádosti, obcházel nejrůznější krejčíky, aby si nechával — pokud to bylo možné — upravovat na své tělesné rozměry obleky, které doma skladoval otec-padouch, pravidelně sestavoval jídelníček … dokud …

Jednou — když se Vlastiččina parta dostala do finanční tísně (což nebývalo nic neobvyklého, tato tíseň se však táhla přece jen dlouho) — hledala Vlastička nějakou vzpruhu i v odloženém saku pana právního zástupce. Z náprsní tašky vzala stokorunu a jen tak ledabyle se podívala do občanského průkazu. Udiveně zjistila, že břicháč je opravářem řeznických strojů. Právního zástupce si prostě vymyslel.

To Vlastičku pobavilo. Nebyla pobouřena. Spíše vycítila, že kápla na trvalejší zdroj příjmů. Schválně nedovírala dveře koupelny, když byla nahá a opravář řeznických strojů se potuloval nablízku, schválně se vypínala, když se pokoušel o rádoby otcovské rady, bohatě špikované příměry z vlastního, domněle velice úspěšného života, ve kterém, jak tvrdil, mu nikdo nic nedal zadarmo: vše si musel vydobýt svou nezměrnou vytrvalostí a pílí, vlastnostmi, o nichž prý nemá dnešní mladá generace ani potuchy … Smála se dalším příběhům zodpovědného delfína. Neboť pochopila, že právě zde je matčino slabé místo!

Mezitím ji vylili z učňovského poměru. Ale oželela to, po čase sledovala, jak rychle pan právní zástupce zapomíná na delfíny a zoufale se snaží, aby se někdy octli v jejich bytě sami dva, jak se v její přítomnosti rozechvívá, toká, a když si opatřila přehnané vložky do podprsenky, začal s dárky. Nakonec se dohodli na penězích. Jednak proto, že dárky by mohly vzbudit matčino podezření, jednak proto, že peníze mají mnohem univerzálnější význam — a parta jich byla schopna zhltnout až neuvěřitelně moc.

Otec tří dětí, z nichž nejmladší bylo o sedm let starší než Vlastička, a opravář řeznických strojů byl čím dál zdecimovanější. K tomu nejhlavnějšímu však nedošlo. Ne, že by se Vlastička zdráhala, ale patřičně volenými připomínkami (rozvinula umění zasáhnout každého na nejcitlivějším místě) dosáhla vždy toho, že ze švarného dobyvatele dívčích a ženských srdcí se stával jen politováníhodný chudák. Protože už se nedokázal exponovat jinak, vrhl se na tvorbu milostné poezie. Pravopisné chyby a prohřešky proti zásadám poetiky samozřejmě Vlastička neodhalila, obsah však zpestřil nejeden mejdan jejích party, než se na poetovu počest — a pochopitelně za jeho peníze — napili.

Pak je maminka přistihla. V té době už byl ochočený tlusťoch vydáván za nového tatínka, od verze právního zástupce se upustilo. Slušná dceruška se nezaplétá ani s opravářem řeznických strojů, tím méně pak s nevlastním otcem, to dá rozum.

Paní Jerneková se vrhla opraváři řeznických strojů kolem krku a melodramaticky štkala. Opravář se rozhorlil: Buďto zde zůstane ona, nebo já!

Paní Jerneková vypjala povadlou hruď: už se dostala hluboko a mnoho slevila: Tebe se nevzdám!

Tím bylo rozhodnuto. Ve Vlastin neprospěch, jak jinak.

Odešla ještě téhož dne, přesněji řečeno téže noci. Parta však nezrazuje. Ujal se jí sám její vládce, svalnatý Gusta Janík. Po straně mu sice všichni říkali Blboň. na tom však nezáleželo. Ujmout se, to uměl.

I kdyby byla Vlastička Jerneková obdařena mnohem lepší pamětí, nedokázala by zrekonstruovat dny, které následovaly. Těch cizích bytů, vypůjčených chat, ale i jen laviček v parcích, těch mužských tváří a různých druhů potu. Špíny, hladu i ran, které dostávala, ale i uštědřovala. Na jistý čas přenesli své působiště do Prahy; pokoušeli se Vlastičku nabízet valutovým cizincům, u nichž se dal předpokládat zájem o mladou pleť; většinou však neuspěli, neb valutovým cizincům se k té mladé pleti jaksi nehodily špinavé nehty a aroma špíny. Nakonec se z Vlastičky Jernekové stala zcela obyčejná volavka, tedy dívka, která láká podnapilé hosty do svého neexistujícího bytu, zatímco na vhodném místě čekal existující Gusta Janík a zájemce zpracoval dřív, než mohlo dojít k první otázce. Společně sebrali peníze, hodinky, prsteny: bezvládné tělo uklidili někam do průjezdu. Celkem bezpečná práce-málokterý postižený má zájem se chlubit, při jaké příležitosti k újmě přišel.

Až Vlastičku sebrali. Její spis obnášel šedesát pět archů hustě psaného textu. Vzhledem k tomu, že zákon byl shovívavý k jejímu věku, že předpokládal možnost nápravy — a zvážil pohnutky, které ji na tuto šikmou plochu přivedly —, zněl rozsudek pouze na dvouleté odnětí svobody. Gustav Janík dostal o jeden a půl roku víc. Zní to paradoxně, ale byl to i jeho první trest: někdo šlape na samotném okraji propasti až nepravděpodobně dlouho. Po roce a půl se Vlasta Jerneková vrátila a nastoupila v ruční úpravně klaštického Kometu. Odjehlování titěrných kovových součástek, dvacet vteřin za kus, denní výkon ke splnění normy šest beden. A parta se bez Gusty Janíka rozpadla. Říkali mu po straně Blboň, ale nemohli bez něho existovat. Fajnová bilance. Vlasta se pokoušela na vlastní pěst. Taktická matka využila dceřiny nepřítomnosti a odstěhovala se se svým opravářem řeznických strojů až kamsi na jižní Moravu. Snad předpokládala, že se v tamním vinařském kraji může dařit i milostné poezii. A bude-li se dařit milostné poezii, kdoví co ji může následovat?

Zvrat ve Vlastině životě nastal, když se seznámila s Michalem Korečkem. Chlap sice vypadal, jako by se právě vrátil ze stáje — cestou ještě stačil odkopat propocené holinky —, ale platil. A kdykoliv sáhl do pravé horní kapsy svého saka, vytáhl sežmoulaný svitek bankovek. To působilo. Vlastička už si dávno odvykla vybíravosti: ze všech sil se raději snažila o to, aby byl Koreček s jejími službami spokojen, lichotila mu a kontrolovala situaci. To znamenalo včas vystrnadit každou konkurentku. V tom se rovněž Vlastička vyznala: ránu uměla nejen přijmout, ale i uštědřit…

A třeba jednou … Vlastička uvažovala i o nejvyšším. Proč ne? Dědek sice není reprezentativní, s holkama na společné cele si vykreslovaly budoucnost poněkud jinak, ale co? Je ustavičně pryč, nevypadá na to, že by obtěžoval nějakými city — a jak dlouho tu ještě může strašit? Určitě by jí — ještě včas — spadlo do klína tolik, že by si vše vynahradila… Vlasta věděla, že to chce jediné: nespěchat. Najít si Korečkovo slabé místo a zaútočit na ně. Manévrovat s Korečkem tak, aby byl nakonec přesvědčen, že ona mu dělá milost. Udělat z něho dalšího opraváře řeznických strojů.

Proč ne? Vlastičce vždycky všechno vycházelo.

Bohužel se však objevilo cosi, co jí zkřížilo plány. Toto cosi bylo naprosto neočekávané: z nápravného zařízení se vrátil Gustav Janík. A vrátil se úplně jiný. Jistě že ne napravený. Vlastička ho šla přivítat a jakoby mimochodem se zmínila o dědkovi, kterého teď pumpuje, jako předtím pumpovala celé zástupy jiných. Janík se rozeřval, rozeřval se až k nepříčetnosti a zmlátil ji. Nepoznávala ho: kdysi zcela klidně umlouval cenu, za kterou ji kdo může mít, nadával a zasahoval pěstí, kdykoliv se jí zdálo, že některý zákazník už je přece jen pod přijatelnou úrovní… Jako by jediným výsledkem Janíkova pobytu v lapáku byl závěr, že Vlastička teď může a musí být jen a jen jeho. Nechápala to. Chvílemi se jí až zdálo, že má vedle sebe případ pro psychiatra. Dodatečně knokautoval ty, kterým kdysi Vlastičku Jernekovou sám nabídl, ničil všechny svědky kalné minulosti, vyvolával rvačky, kdykoliv zjistil, že se na Vlastičku někdo podíval. Nesnášel a nepřijímal její výmluvy, že nemá čas. Několikrát dokonce vtrhl na ruční úpravnu klaštického Kometu, aby se na místě přesvědčil o tamních poměrech, zejména je-li Vlastička dostatečně izolována od všech mužských elementů. Trval na tom, aby se nastěhovala k němu, a běsnil, protože Vlastička z pochopitelných důvodů odolávala. Jakkoliv byla dřív za jeho přítomnost vděčna, teď ji nenáviděla a ze všech sil se jí potřebovala zbavit.

Nakonec se Janíkova nahromaděná nenávist soustředila na Michala Korečka. Předpokládal, že všechno vyřídí z jedné vody načisto: zkrotí-li Korečka, zkrotí i Vlastu. Už po prvním setkání však zjistil, že to asi nebude jen tak. Koreček byl mnohem tvrdším soustem, než si uměl představit. Zaskučel, sotva si hryznul.

Pro Gustava Janíka to však neznamenalo troubení k ústupu. V žádném případě!

Kdykoliv a kdekoliv si na Michala Korečka vzpomněl, musel něco roztřískat, někomu přerazit čelist.

A utěšoval se, že chvíle, kdy se cílem jeho pěstí stane sám Michal Koreček, není tak vzdálena. Sama ovšem nepřijde — musí si ji připravit.

Poručík Junek se vrátil v rekordně krátkém čase. V rekordně krátkém i na jeho styl. Na chodeckých závodech by sice byl diskvalifikován, protože to, čím se pohyboval směrem kupředu, reprezentovalo něco mezi chůzí a během, nicméně musel každý konstatovat, že se jedná o způsob účinný. Pohyboval se tak vždy a všude. Nikdy nezapomenu na jeho rozhořčení, když postřehl, že jeho svatební hosté, dokonce i jeho novomanželka, silně zaostávají: on už seděl v autě, oni se teprve sunuli z radnice. A to se ještě odvážili podotknout, že by se mělo chodit o něco pomaleji! Slimáci — ohodnotil je tenkrát Petr. A při svatební hostině jim zřejmě předvedl, že stejně hbitě vládne i vidličkou a nožem.

Text telegramu byl stručný:

CO JE S TEBOU? OKAMŽITĚ PŘIJEĎ! ŠTEFAN Místo odeslání Praha-hlavní pošta, čas odeslání 12.06, telegram odeslán pilně, adresa odesilatele neuvedena.

„A dál?“ zeptal se Petr.

Takhle neurčitě se ptal, kdykoliv už chtěl odejít domů.

„Pozdravuj manželku a jedno přátelské počechrání šešulky panu synovi,“ vyprosil jsem si. „já už s tím něco udělám.“

Kvapně couval ke dveřím — abych si to snad v posledním okamžiku nerozmyslel.

„Petře,“ vrátil jsem ho z chodby.

„Co je?“

„V krajním případě ti zavolám.“

„Krajní případ …“ drmolil si.

Vždycky měl jakousi hrůzu z termínů, jejichž výklad se řídil soukromým dojmem toho kterého jednotlivce, říkal tomu teorie relativity. Občas propadal přesvědčení, že všechny záporné dojmy existují, jen proto, aby mu škodily; a nestalo-li se tak, mluvil o výjimce, po níž bude zákonitě následovat ještě hustší krupobití. Těch pravidel, která potvrzovala.

V Praze mám starého kamaráda kapitána Vernera. Roky jsme sebou třískali o džudistickou žíněnku, roky jsme si společně ničili klouby na karatistických tlukadlech. A protože oba pociťujeme velice bolestivé následky tohoto nerozumného údobí, jedná se o přátelství skutečně pevné.

Rafičky signalizovaly devatenáctou hodinu. Pro jistotu jsem si nechal dát telefonní číslo Kamilovy úřadovny; jsme všichni tak trochu nenormální — zvláště semele-li se něco —, co kdyby tam ještě seděl i on? Co kdyby se i jemu právě něco semlelo? Telepatie nenormálních.

Neseděl. Asi byl šťastnější než já. Tím líp, nemůže se vykrucovat. Zavolal jsem mu do bytu.

„Manžel není doma,“ ozval se rezolutní hlas Kamilovy manželky Jitky.

„Asi nebylo dobře rozumět,“ vysvětloval jsem. „Tady je Kalab…“

„Ty seš v Praze?“

„Ne, volám z Klaštic.“

„Z Klaštic?“ to ji zřejmě uklidnilo. „Nezlob se, ono je to na meziměsto nějak moc dobře slyšet… Hned ti Kamila dám.“

Vcelku manželky svých ženatých kolegů chápu. Služba se postará o to, aby se jejich partneři vyskytovali u rodinného krbu víceméně jen sporadicky — a přidají-li se k tomu ještě různí kamarádíčkové (slečny samozřejmě pomíjím), je to náběh na tragédii. I když tu a tam psanou stylem crazy-komedie.

„Kdy přijdeš, ty zapadlej vlastenče?“ zeptal se Kamil.

Jak z formulace otázky, tak i z jejího podání jsem usoudil, že manželka Jitka už je z doslechu. Jak si u ní stojím s osobními sympatiemi, mi není známo, paušálně jsem však s největší pravděpodobností zařazován mezi ty různé kamarádíčky.

„Tam u vás je moc lidí,“ hrál jsem si na pantátu Bezouška — když měl o to zájem. „A aut … Taky už mám roky… Ale ty ses o něco starší, ne?“

Jenom zamlaskal.

„Ještě jsem nezačal šedivět!“

Vzpomněl jsem si na Petra Junka.

„Jestli to pociťuješ jako nedostatek, rád bych ti pomohl. Soustředíš se na to, co ti budu povídat?“

„Já tušil, že nevoláš jen tak,“ pronesl s jistým zklamáním.

Nadiktoval jsem mu text telegramu, který došel na adresu Michala Korečka, i s těmi několika dalšími strohými údaji, jež ho doprovázely.

„Snad nechceš, abych toho Štefana hledal?“ zalekl se kapitán Verner.

„Oficiální žádost o pomoc pošlu dodatečně.“

Pak jsem vylíčil, v jakých vrstvách by asi měli zalovit.

„A teď už to přece máš úplně snadný!“ zakončil jsem hlasem, který považuji — už celá dvě desetiletí — za povzbudivý.

„To je zvláštní,“ konstatoval, „jakmile se někdo dostane mimo Prahu, už je z něho vtipálek. Víš kolik podobných Štefanů nám tu běhá?“

„Vždyť taky máš před sebou celou noc a dopoledne.“

Už jenom zalapal po dechu. Ze sluchátka se ozvalo kváknutí malé žabičky.

„Tohle …,“ na víc se nezmohl.

Zkrátka my z venkova.

„Kolem poledního by za tebou přijel můj kolega poručík Petr Junek. Budeš si to pamatovat?“ musel jsem s ním jednat jako s mírně šokovaným soupeřem; tendenci slabikovat si Petrovo jméno nahlas neměl, čímž se lišil od klaštického vedoucího poštovního provozu… Světák.

„Těším se na něho!“

Všemožně naznačoval, že jáma lvova bude jen svěží očistnou lázní proti tomu, do čeho spadne můj spolupracovník.

„A dotyčného Štefana nevyslýchat, nenaznačit mu, že je zadržen v souvislosti s něčím klaštickým, tedy se ho ani neptat na telegram, nanejvýš slabě naťuknout, co dělal v noci ze středy na čtvrtek, a pozorovat jeho první reakci… Doufám, že vlastníš případ, do kterého bys ho mohl zařadit. Na neviňátko nevypadá.“

„Že jen mě manželka nezapřela,“ hořekoval. „To je pořád řečí, jak by tohle a tamhleto udělala, ale když má jednou prokázat svou rozhodnost a předvídavost, je vedle … Vykřikne jenom Kamilééé.“

A napodobil ji tak, aby nezůstávala na pochybách, o kom se mluví. I kdyby právě přebírala ve sklepě brambory.

Chtěl jsem mírnit blížící se — a možná i neodvratnou — manželskou bouři; jemněji se tomu říká vzájemná výměna osobních stanovisek. A pokud mě stačili poučit mi ženatí přátelé, nestojí za moc ani to první, ani to druhé.

„Teď už se můžeme bavit o něčem příjemnějším: Na můj účet. Co jinak?“.

„Nic!“ prohlásil kategoricky. „A umím to říct i sprostě!“

V mém sluchátku se ozvalo cvaknutí. Zavěsil. Chvíli jsem seděl jen tak. Jen tak a s úvahou o tom, jaké štěstí jsem asi v životě měl na osobité bližní. Nebo je možná i jiná varianta: vlastním takovou povahu, že všichni se ke mně zákonitě musejí chovat způsobem, který si potom já vykládám jakožto osobitost. To spíš.

Soukromých úvah jsem zanechal; jen málokdy někam dovedou. Tedy k něčemu upotřebitelnému. Když uvažujeme o sobě, vidíme se při tom, jak se vidět chceme. Nejtíživější chmurou pak je skutečnost, že okolí na tyto naše snahy nedbá. Dáma s dlouhým nosem může před zrcadlem jakkoliv špulit pusinku, zhlížet se ve fotografiích, kde není vidět z profilu: sotva vyleze na ulici, každý pozná, že by si mohla zahrát od minuty Cyrana — a maskéři by to měli bez práce. Okolí je prostě nepřejícník, leč nepřejícník z rodu nenapravitelných.

Uvažoval jsem raději o tom, co jsem úmyslně nepřednesl na dopolední operativní poradě — a velice jsem v jejím průběhu vítal, že se na toto téma nerozhovořil ani nikdo jiný: připadalo mi málo pravděpodobné, ža Michal Koreček transportoval ve vleku vše, co měl ve svém velkoskladu. Rovněž mi nesouhlasilo s Korečkovou protřelostí, aby nějaké horké zboží přechovával ve vlastním bytě. Jenomže co dál? Prohlédli jsme vše, co Korečkovi patřilo. Bezvýsledně. Teď jsme v nejchoulostivější situaci. A zákonem podobných situací je příkaz obezřetnosti, tedy i tendence — ačkoliv to někomu může znít jako paradox —, jimiž je omezována široká iniciativa. Stačí nevhodně utroušená otázka, jedna poznámka na nepatřičném místě — a ten, kdo má ke Korečkově skrýši přístup, zamete ve vlastním zájmu jak před posvícením. Provádí-li se ve válce tajný přesun armád, zůstávají na místě jednotky, které horečnatě předstírají bojovou činnost, jen aby byl nepřítel uchlácholen. I my tedy musíme postupovat tak, aby nikoho nenapadlo, že se po něčem podobném pídíme. A rozhodit sítě! Sledovat pohyb, reakce jistých lidí, takticky prověřovat předpoklady, vypracovávat nové verze, desítky, stovky drobných úkonů, výslechů, expertíz, ale zaútočit, teprve až budou zajištěny nejoptimálnější podmínky… Jinak uděláte líp, přihlásíte-li se k expedici chlévské mrvy. Ovšem i tam už je práce zmechanizována a vyžaduje jistou inteligenci.

Vrátil jsem se domů. Ani ve voze, ani na schodišti jsem nedokázal myslet na nic jiného. Tak jsem se jen převlékl a umyl. A nemohlo mě vysvobodit nic jiného než telefonní číslo Petra Junka. Chvíli jsem přece jen váhal… Co když nebude doma? Ve skrytu duše jsem to možná chtěl.

Opět jsem narazil na ochranný val svých ženatých kolegů: telefon zvedla Petrova manželka. Abyste si ji představili: beránek v rouše příslušné módy a s vlídným úsměvem, úsměvem, který mi vždy připomínal úsměvy andílků florentského mistra patnáctého století Sandra Botticelliho … Tyto vlastnosti ostatně byly nutným vkladem pro přijatelné soužití s partnerem Petrova druhu. Ano, měl jsem štěstí, v duchu jsem se zatetelil. Hlas Petrovy manželky se přímo zajíkal.

„Víte, pane doktore,“ nikdy mi nedokázala říkat jinak, „on se Petr právě … právě koupe. Kdybyste mohl zavolat, později… Nebo je to snad důležité?“

„Nanejvýš,“ odpověděl jsem stejně spisovnou češtinou. „Nechť laskavě opustí vanu.“

„A bude to trvat dlouho?“ strachovala se ještě.

(Pakliže se o vás někdo upřímně strachuje, je to věc, kterou lze závidět. Víc než auto.)

„Obávám se, že do vany už se pan manžel s největší pravděpodobností nevrátí.“

Pak jsem musel chvilku čekat: Petr byl zřejmě balen do nejrůznějších koupacích plášťů, osušek a dek.

„To se ti povedlo,“ ulevil si do sluchátka.

„Jenomže na tebe asi není vidět z protějšího domu a kolem nohou se ti netvoří menší Máchovo jezero … Leč dosti radovánek. Hošíku Petříku, zítra pojedeš do Prahy.“

„Kvůli Štefanovi?“

„Samozřejmě … V pověstné Bartolomějské ulici se budeš kolem dvanácté hodiny hlásit u kapitána Kamila Vernera. Předpokládám, že už budou dotyčného Štefana mít, jinak jim pomůžeš.“

„Abych si vzal s sebou kufr, co?“

„Na tři dny se připrav, pak by ses vrátil. Cestovní rozkaz ti vyplním dodatečně.“

„Rozumím.“

„Stačí, když pojedeš autobusem v devět třicet, na oddělení už ráno nemusíš.“

„Dík,“ zaradoval se Petr. „Víš, jak se potřebuju vyspat? Někdy dovedeš i potěšit…“

„Kdyby ses jednou choval zdvořile a neskákal do řeči… Na oddělení už ráno nemusíš, ale napadlo mě, že bys měl vyhledat Bohumila Derku. Údržbáři z domovní správy mají dílnu v Alejní ulici. Nejlepší bude dostavit se tam hned v šest ráno, mají povinný sraz, pak se rozutečou… Ještě těším?“

„Už míň,“ přiznal Petr. „Co s Derkou?“

„Zeptat se, jestli i on náhodou o tom Štefanovi neslyšel … A co Laco Gajdoš? Pivo, slivovice a malinová šťáva?“

„Kdepak, Zdeňku … Jakmile se jednou dováděl, že dělám na Michalu Korečkovi, je všechno definitivně zazděný.“

„Zkusit bys to ještě mohl.“

Na Petrovi se mi líbilo, že jste s ním mohli mluvit tím nejkamarádštějším stylem — co se však blíží k příkazu, vždycky vycítil. A že zareptal? Měl jsem přece co dělat s myslícím člověkem. Neprogramoval jsem naštěstí kybernetický stroj.

„To znamená, že se musím oblíknout a podívat se do Taverny, jestli tam náhodou nesedí… Kolik je hodin?“

„Dvacet jedna třicet pět.“

„Pěl desátý … To už asi bude v konírně.“

Jeden honosný, přesněji řečeno rádoby honosný klaštický hotel se pokusil o stylovou pivnici. Projekt nebyl špatný, provedení také ne, jen tvůrci pozapomněli, v jaké čtvrti spatřilo jejích dílo světlo světa. Hotelu se místní obyvatelé z přirozeného ostychu vyhýbali, stylovou pivnici přijali za svou a během tří měsíců si z ní udělali to, co se skutečně dalo nejvýstižněji označit vžitým názvem konírna.

„Dobře,“ končil jsem. „Ke kapitánu Vernerovi se chovej uctivě a způsobně, nemá rád venkovany; kdyby mě chtěl pomlouvat, tak samozřejmě nevěř, na co se máš ptát toho Štefana, ti snad předepisovat nemusím. A budeš-li muset zůstat v Praze, ozývej se …“

„Ano,“ Petr byl znatelně netrpělivý, „tři čtvrti na deset… Jakmile toho malej Laco trochu víc vypije, nedostanu z něho nic, i kdyby byl sebesvolnější… Ta jeho strašná kombinace …“

„Mnoho úspěchů,“ stačil jsem ještě popřát.

U svého psacího stolku jsem doháněl to, nač mi v průběhu dne nezbyl čas. Můj nadřízený a dohlížející prokurátor — oba chtějí být průběžně informováni. Klaštická veřejnost je vzrušena, dopoledne už se ozvali i z našeho týdeníku Předvoj. S pravou novinářskou drzostí… pardon, v jejich případě se tomu říká pohotovost.

A zvolna začínala další noc. Další noc mého krátícího se života. Další noc, kterou — nepotrestán — tráví i Korečkův vrah. Přistoupil jsem k oknu a rozhrnul závěs. Podle množství hvězd na obloze se dalo usuzovat, že po této noci nastane pěkný předpodzimní den.

Jak pro koho, jak pro koho.

Gustav Janík se protáhl, židlička zapraštěla a já dostal strach o její osud. Trochu jsem litoval, že zde nemám Petra Junka — jestli někdo z našeho oddělení na recidivistu Janíka platí, pak jedině on. Nemohl jsem však na jeho návrat z Prahy čekat. Pravidla našeho boje jsou jednoduchá: každou prodlevou získává jen pachatel; promyšleným a včas vedeným útokem vyzískáme my. A co bylo promyšlené, se pozná až dodatečně.

„Já bych si aspoň zapálil, jo?“ navrhl, když už vyprošťoval z pomačkané krabičky ještě pomačkanější spartu.

Krabičku skladoval v zadní kapse kalhot — a jestliže na ní seděl, jednalo se o pořádný mandl. Když se mu podařilo spartu vyrovnat natolik, že nepřipomínala zahnutý bumerang, ale trčela z odulých rtů téměř rovně, začal hledat zápalky. Akce nebyla korunována škrtadlem, a tak na mě chvilku zíral; pravděpodobně v domnění, že se dovtípím. Jenomže já se zásadně nedovtipuju — když se mi nechce. Jakákoliv úslužnost vůči lidem Janíkova typu má svá konkrétní nebezpečí: cestou od vás zapadne do první putyky a tam začne klábosit, jak jste ho i vy ustrašeně obskakovali, jak si i vás omotal kolem svého prstíku s černým nehtem, jak… Lidé sice zpravidla vykládají tu, co vykládat chtějí, nicméně drobný reálný podklad je vždy vítán, působí věrohodně. Kupodivu.

„To tu nemáte ani sirku?“ zeptal se nakonec.

„Ještě jsem nezaslechl, že by to bylo naší povinností,“ upozornil jsem. „A vy jste předveden k výslechu, ne k přátelskému potlachu.“

Znovu se zapřel do opěradla židle. Vzezřením připomínal profesionálního boxera polotěžké váhy; spíše však některého z těch, co permanentně prohrávají, navíc mají špatný kryt, a to vše zanechává viditelné pozůstatky na jejích obličejích. Přesto — jak o tom svědčí naše i soudní protokoly — se pouštěl Gustav Janík do stále nových a nových bojů. Při nich dodržoval jedinou zásadu: zvítězit za jakoukoliv cenu. Celkem jsem však musel uznat, že svaly pod rukávy svetru reagují na každý pohyb, takže to vypadalo, jako by se v krátkých intervalech stěhoval od lokte k rameni a zase od ramene k lokti tenisový míček. Něco podobného se poznávalo i na krku, neboť jeho vytahaný rolák připomínal spíše zfušovaný chomout. Původní barva svetru už nebyla rozeznatelná, což se ostatně týkalo i kalhot. Gustav Janík si zřejmě vykládal podle svého to, čemu se v angličtině říká nedbalá elegance. A jeho tvář vůbec neprozrazovala, že bychom byli výrobci holicích čepelek světové jakosti.

Slečnu Vlastu Jernekovou jsem ještě neviděl, nicméně jsem si už předem vytvořil dost nelichotivý závěr o jejím vkusu. Tady už se snad nedalo ani mluvit o nevyzpytatelnosti dívčích a ženských tužeb, obvyklém to tématu pánů, kteří mají o sobě přehnaně dobré mínění, leč jsou i navzdory němu odmršťováni.

Gustavu Janíkovi nezbylo než schovat vytřepanou cigaretu a zatížit ji zadní částí svého těla.

„Já vím, co se chcete ptát, moc dobře to vím,“ pochlubil se, jako by chtěl dát najevo, že tím pádem se vše prozradilo — a my jsme tu zbyteční.

„Pak nám to tedy půjde rychleji,“ zklamal jsem ho. „Prověřili jsme vaše alibi na noc ze středy na čtvrtek. Rozplynulo se. A to jste mým spolupracovníkům navrhl celkem tři možnosti, kde jste se mohl pohybovat…“

„Když se malinko napiju, tak prostě ztrácím orientaci a paměť… Při zkoumání mýho duševního stavu jsem jim to řekl — a nikdo z doktorů se tomu nesmál, ani nedivil … A byli to doktoři!“ dodal, aby zdůraznil rozdíl mezi touto akademicky vzdělanou společností a dvěma praporčíky, které za ním poslal Petr Junek (a z jejíchž poznatků jsem teď těžil i já).

„Jestliže by to bylo tak, jak tvrdíte, pane Janíku, asi by vás zbavili svéprávnosti a možná si vás i nechali v ústavu …“

„To přece ne,“ děsil se té představy — a vůbec se děsil i samotného slova. Nesvéprávnost. Určité vrstvy mají pro všechno svůj vlastní výklad: duševní nemoc nebo indispozice není nemocí, ale potupou. Přezdívka Blboň by pak byla zcela na místě, nikdo už by mu ji neodpáral.

„A vlastně je dobře, že jste nás na to upozornil… Vy děláte závozníka, před půl rokem jste zvládl řidičák, teď čekáte, až vás někde nechají jezdit.“

„A co je na tom? Přece můžu vykonávat to povolání, který chci. Na to je zákon,“ vysvětlil mi.

„Nikdo vám toto právo neupírá, pane Janíku, ale mně zákon taky ukládá jisté povinnosti. Například teď,“ zvedl jsem sluchátko, „musím zavolat kolegům na dopravku a upozornit je, co jsem se právě — díky vaší zodpovědnosti a upřímnosti — dověděl. Víte, jaké neštěstí byste mohl za volantem způsobit?“

S vytřeštěnýma očima a ústy dokořán sledoval blížící se katastrofu. Podobný důsledek své domněle polehčující okolnosti netušil. Frajerství Gustava Janíka připomínalo už jen ty zažloutlé sliny, co kolem sebe chrchlají náruživí kuřáci fajfek.

„Abych nezdržoval, provedu to dodatečně… Kdy jste se, pane Janíku, naposledy sešel s Michalem Korečkem?“

„Furt dokola,“ postěžoval si. „Kolikrát vám mám vyprávět, že jsem ho znal jenom podle vidění? Vždyť to byl proti mně starej chlap …“

Jenomže výslechy v praxi se neprovádějí tak, abyste byli odkázáni jen na to, co si vám někdo uráčí, či neuráčí prozradit, popřípadě čím se vás snaží obalamutit.

„Ale vzpomněl byste si, ne? Třeba jste zrovna nic nevypil, tak si pamatujete …“

Vrhl na mne pohled, jaký by byl za jiných okolností doprovázen ranou pěstí. Pak vybuchl.

„Jak to, že tady nikdo nepochopí tak jednoduchou věc: co bych se s ním měl co scházet?“

„Třeba kvůli Vlastě Jernekové,“ napověděl jsem.

Díval se na mě jako na blba. Já se však nesnažil odpovídat mu stejně. Z hloupých her musíme vyrůst jako z dětských capáčků.

„Na tý mi tak záleží. Kdybych tady řekl, co je, tahali byste mě po soudech.“

„Zvláštní, pane Janíku… Prostudoval jsem si vaše předchozí spisy. Netvrdím, že to, co slečna Jerneková je, jste způsobil pouze vy, ale na základě prokázaných faktů mohu tvrdit, že právě vy jste toho štědře využíval.“

„Nesmysl!“

„Co bral za prokázané soud, musím brát za prokázané i já, ať se vám to líbí, či nikoliv… Kromě jiných trestných činů jste byl v souběhu odsouzen i za kuplířství.“

„Kuplířství?“

Čučel na mě, jako by se k němu podobné slovo doneslo poprvé — a shodou okolností pocházelo z jazyka, kterému nerozuměl.

„Tak, tak, pane Janíku: Kdo jiného zjedná, přiměje nebo svede k provozování prostituce, nebo kdo kořistí z prostituce provozované jiným … Jako vystřižené, co?“

„Když chtěla,“ zabrumlal, leč prokazovala se ona známá pravda, že stěží někoho přesvědčíte o něčem, čemu nevěříte ani vy sami. A Gustav Janík své smyšlence věřit nemohl.

„Dále jsem si nechal zaslat z nápravného zařízení seznam adres, na které jste směl psát. Slečna Jerneková opustila obdobný ústav nedlouho před vámi, vy jste však její adresu žádal. A to je co říct: nepředpokládám totiž, že by psaní patřilo k vašim koníčkům.“

Očividný zásah do černého. Nepředpokládal, že se na něho takhle připravíme. Při troše domýšlivosti bych to mohl pokládat za úspěch, neboť Gustav Janík navštěvoval naše oddělení mnohem častěji než Prádelny a čistírny města Klaštic.

„Komu jsem tedy měl psát? Všichni kolem skládali nějaký dopisy!“

„Třeba jste si mohl vzpomenout na rodiče a sestru,“ napověděl, jsem. „O povolení psát jim jste však nežádal.“’

„Štvou mě,“ vysvětlil lapidárně svůj vztah k nim.

„Nejsem tu proto, abych rozpitvával vaše rodinné vztahy a obyčeje, pane Janíku,“ řekl jsem, neb bylo zřejmé, že se chce záměrně vzdálit od osoby Michala Korečka; taktika, k níž ostatně není třeba, aby dotyčný byl blízkým příbuzným Alberta Einsteina.

„Kdy jste se tedy naposledy setkal s panem Michalem Korečkem?“

„No, nedávno jsem ho potkal ve městě… Před Priorem… Už je to dýl jak měsíc. Jen jsem ho pozdravil …“

Neznělo to moc věrohodně; už kvůli tomu pozdravu z úst Gustava Janíka.

„Dobře … Ale všechno si raději rozmýšlejte, leccos už taky víme a na leccos už taky máme svědky. V Korečkově bytě jste nikdy nebyl?“

„Jste normální? Co bych dělal u Korečka?“

Měl jsem obavu, že se mu v následujících okamžicích začne tvořit v koutcích úst hustá pěna. Přijal jsem to s uspokojením, vše probíhalo podle plánu.

„Třeba jste tam vešel jen proto, abyste tam zanechal své otisky prstů. Možné je všechno. Každopádně jsme je tam, pane Janíku, našli.“

Zrudl. Že zapírání nalezených otisků k ničemu nevede, to věděl z osobní zkušenosti.

„A kde jste je našli?“

„Zatím jsem, pane Janíku, nepozoroval, že se ke mně chováte tak upřímně, abych měl chuť se revanšovat. Prostě jsme otisky našli, jsou v takovém stavu, že je soud v případě potřeby uzná za průkazné. A vy jistě víte, že kdybych na vás mámil přiznání lživou informací podobného druhu, můžete si na mě stěžovat prokurátorovi. Byl jste tedy v bytě Michala Korečka?“

„Jo … Ale ne tu noc ze středy na čtvrtek.“

Jestliže je některý otisk samostatný, nepřekrytý jiným, jestliže se krčí na volné ploše jako opuštěný ostrůvek, potom je obtížné stanovit jeho stáří, ovšem s výjimkou otisků, kterým v naší kriminalistické terminologii říkáme otisky rozpadlé; stařečkové sešlí věkem. Klasifikovatelná daktyloskopická stopa musí mít alespoň patnáct individuálních bodů neboli markantů. Otisk ukazováku pravé ruky Gustava Janíka jich měl dokonce sedmnáct; to už jsme svírali ve svém paklíku řádný trumf. Teď už jenom časové upřesnění… Jenom. Jako by to bylo jen mávnutí rukou!

„To vám, pane Janíku, můžeme, ale také nemusíme věřit. A když dovolíte, my v jistých případech a po jistých zkušenostech raději nevěříme … Máme však k dispozici člověka, který dokáže, že jste měl s Michalem Korečkem nesrovnalost. Dalo by se dokonce říct nesrovnalost většího rázu … Ten člověk si například pamatuje, jakou pomstu jste Michalu Korečkoví sliboval. Právě vy, pane Janíku …“

Mluvil jsem pomalu, mezi jednotlivými větami jsem dělal pauzy, aby mohl patřičně zařvat. Nezklamal mě.

„Ten chcípák!“

„Kdopak se vám nelíbí?“

Ničím tak nerozlítíte už naštvaného nerváka jako zdůrazňovaným klidem.

„Nezkoušejte mě pořád!“ pokračoval v krasojízdě. „Víte to stejně dobře jako já! A pište si, že v nemocnici ho tak snadno nesešijou!“

Vstal jsem a beze spěchu došel k jeho křeslu:

„Aby bylo mezi námi, pane Janíku, jasno: ani se ho nedotknete. A pro jistotu zaznamenáme vaše vyhrožování do protokolu. Kdybyste se přece jen pozapomněl, setsakramentsky by se vám to nevyplatilo.“

O jménu nepadla ani zmínka, oba jsme však věděli, o koho se jedná. Praporčík Kubeš pracoval skvěle, v žádném případě nedělal hanbu svému učiteli poručíku Junkovi.

Gustav Janík se zvedl. Nebránil jsem mu v tom. Chvilku jsme se na sebe jenom dívali. Připomínalo mi to setkání vzdálených bratranců, kteří se vidí po velkém časovém odstupu, a nemohou se proto poznat. Gustav Janík pochopitelně tak mírumilovné myšlenky nesdílel. Pořízek, musel jsem uznat. Sahal mi sice jen k ramenům, ale mohlo ho být skutečně dost. Položil jsem mu dlaň na rameno. Zdánlivě přátelsky, jen jsem palcem stiskl jeho meziklíčovou jamku; přiznávám, že o trochu silněji, než je mezi vzdálenými bratranci zvykem.

Posadil se jako nejposlušnější žáček. Udiveně na mě zíral. Jako bych měl podlehnout výčitkám svědomí. Nepodlehl jsem jim však: prostě se mi nechtělo.

Janík si hladil krk.

„Dal vám Michal Koreček ty peníze?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Hra na schovávanou už zřejmě skončila. S jiným protějškem bych to oslavil jinak, teď jsem jenom našel krabičku zápalek. Škrtl jsem mu před obličejem.

„Říkal jste, že sirky nemáte,“ upozornil.

„Vy jste taky tvrdil, že vám jméno Michal Koreček nic neříká.“

Musel uznat, že je to tím pádem jedna jedna, nadzvedl pravou hýžď a z mandlu vyprostil krabičku cigaret značky Sparta; nevím nikdy, co má kouření společného se starořeckým městem, tím méně pak s fotbalovým klubem značně nevyrovnané výkonnosti.

Pak jsme si spolu povídali ješte dalších třicet minut. Leccos jsem se dověděl, leccos však zůstalo utajeno (což se ovšem nestává jen u výslechů). Gustav Janík postupně zdolal další tři zprohýbané cigarety a s největší pravděpodobnosti dospěl k rozumnému poznatku, že křikem se jen vysiluje. A křičet bez publika, to stejně nemůže být ten pravý požitek.

Připustil, že jeho vztahy ke slečně Vlastě Jernekové jsou poněkud vřelejší, než tvrdil zpočátku — a div do toho nezamotal vrozenou, leč vytrvale skrývanou cudnost. Nakonec však přiznal, že mu nešlo jen o to, aby starý Koreček styky s jeho snoubenkou (jak se dokonce odvážil Vlastu Jernekovou označovat) přerušil, ale taky něčím přispěl, pochopitelně jemu, zhrzenému snoubenci. Gustav Janík mohutně popotáhl, osušil si nos rukávem vytahaného svetru a pronesl větu, jaká by mohla připravit slabší povahu o životní ideály: „To je přece normálka, no ne.“

Michal Koreček se nezachoval — podle Gustava Janíka — jako slušnej člověk, neuvědomoval si, že Vlasta měla mladšího tátu, než je on sám. Na Janíkovo upozornění měl rozhodně reagovat jinak než vytažením břitvy, nadávkami z chlíva (Janíkova citace: a ranou, které se říká zednická facka a kterou Koreček zbaběle vypálil právě ve chvíli, kdy nebyl Gustav Janík připraven. Opuchla mu polovina tváře, týden neslyšel a vůbec nemohl spát.

Taková věc se nezapomíná a nenechává se (Janík opět použil termínu mezi slušnejma lidma) bez odplaty.

„Za facku facka,“ přesvědčoval mě, „ale někoho zamordovat, to je moc silný kafe!“

„Násilným trestným činům se, pane Janíku, věnuju bezmála patnáct let,“ vysvětloval jsem mu na revanš. „A většina vrahů mi nakonec dokazovala alespoň to, že nechtěli vraždit. Možná trochu zmáčknout, aby nahnali strach, dát ránu pěstí, aby si to dotyčný zapamatoval, vystřelit původně jen na zastrašení…“

Zamručel něco v tom smyslu, že tomuhle se doopravdy diví. O jeho údiv jsem však nestál, tak jsme raději pokračovali.

Že by slečna Vlasta Jerneková ve svém zápasu o jeho přízeň znatelně polevila, to popřel. Nakonec byl ochoten připustit pouze fakt, že „ženský nikdy nevědí, co mají chtít“, čili: vnucoval-li jí poněkud svou osobu, bylo to vlastně v jejím zájmu, ba dokonce bylo to pro její dobro, neboť on dobře ví, „po čem jedině jdou“. Však si proto taky užil svý — jako málokdo, přiznal nakonec s až dojemnou skromností.

„Podívejte,“ vytáhl svoje eso, „máte to celý na levačku: Já nemohl vědět, že starej Koreček odjíždí.“

Odmlčel se, aby mohl náležitě vychutnat účinek svých slov. Dopřával jsem mu tu.

„Vy jste to nemusel tušit, ale slečna Vlasta Jerneková to dokonce věděla.“

„Cože? Vy jste i s ní…?“

Jako by se výslech osoby ženského pohlaví neslučoval s mužskou ctí. Nu tu byl přece odborník.

„Zákon nečiní výjimky, pane Janíku.“

„Teď už ze mě nedostanete ani slovo,“ pohrozil. „Můžu odejít?“

„Samozřejmě.“

Zvedl se. Mlčky, aby demonstroval nekompromisnost svého rozhodnutí.

„Okamžik, pane Janíku,“ sáhl jsem po telefonním sluchátku. „Musim vám zajistit doprovod.“

Otázku jsem musel vyčíst z jeho pohledu. Nebylo to těžké.

„Beru vás do vazby, pane Janíku. Není to ve vašem životě poprvé, takže vaše práva a povinnosti vám snad opakovat ani nemusím…“

Celý se chvěl. Nevěděl jsem, jestli strachy, údivem nebo nenávistí…

A to jsem mu ještě neřekl, že už hodinu provádějí dva moji kolegové v jeho příbytku domovní prohlídku. Pak že nejsme ohleduplní…

Praporčík Kareš už jezdil tak zautomatizovaně, že vůbec nemusel myslet na takové podružnosti, jakou je například řazení či manipulace se směrovkovými blinkry. Musel jezdit zautomatizovaně: na rozdíl od ostatních řidičů se nemohl věnovat jen vozovce. Praporčík Kareš sloužil jako motorizovaná hlídka a jeho úkolem bylo sledovat i to, co se děje na obou chodnících: neporušuje-li někdo zásady občanského soužití, nebo dokonce zákon, nepotřebuje-li někdo pomoc, nemává-li někdo, aby nahlásil trestný čin — a k tomu ješte přibývala i kontrola silničního provozu… Žádná rekreační projížďka. Lidé dokážou závidět téměř všechno. Praporčík Kareš však byl přesvědčen, že po čtyřech hodinách podobné jízdy už by začínali rozpačitět i ti nejchorobnější závistivci. Po další hodině by už projevovali jedinou tendenci: co nejrychleji vystoupit, nacpat se noxyrony a usnout s přáním, aby se ten kolotoč nepromítal i do jejích snil. Pražské ulice — stejně jako ulice jiných měst — v něm ztrácejí onu patinu a půvab, které tak pracně zbudovaly celé generace malířů, básníků, hudebních skladatelů a sentimentálního pamětnictva.

Praporčík Kareš však měl pro svou práci tu nejlepší průpravu: kondici a výdrž. Tři sta dvacet šest zápasů, z toho dvě stě osmdesátkrát boxoval v průběhu své kariéry úspěšně, jeden titul mistra republiky a až do skončení aktivní činnosti byl považován za jednu z našich nejlepších šesti polotěžkých vah. Navíc vlastnil ideální boxerský obličej: ani jedinkrát se mu neotevřelo obočí, pevná brada, nevystupující lícní kosti a rovný nos. K tomu ideální výška: 183 centimetrů, ramena s pletenci svalů a spodek bez vyznačených kyčlí. Žádný div, že na obráceném gardu Luďka Kareše pak ztroskotával kdekdo, zvláště použil-li Luděk při boji zblízka i svého pravého háku, což je u borců tohoto stylu skoro netypická zbraň.

Když se Luděk Kareš se sportovní kariérou rozloučil, obdržel od svého mateřského klubu broušený pohár, který důstojně završil sbírku trofejí, a stal se hlídkovým příslušníkem. A počínal si při tom se stejnou vervou jako mezi dvanácti provazy.

Praporčík Kareš vjel do dalšího okruhu. Služba probíhala — navzdory sobotnímu poledni — hladce. Ti, kteří netrávili zářijový víkend v Praze, už odfrčeli. Luděk mohl jen litovat kamaráda, který bude svírat volant tohoto žiguli, až se začnou nekonečné kolony vracet.

Vtom zadrnčel bzučák krátkovlnné vysílačky. Luděk zvedl sluchátko. Centrála. Potvrdil příjem a vyslechl hlášení určené všem radiovozům: byl odcizen osobní automobil značky Fiat 126, barva červená, bez individuálních znaků, státní poznávací značka ABJ 88-24. Luděk zpomalil, potvrdil příjem a připsal si fiátka do seznamu odcizených vozů, s nímž už nastupoval do služby.

Jeho pozornost tedy dostala nový konkrétní úkol; před čtrnáctou hodinou zahlédl hlouček lidí u pravého chodníku. Okamžitě přibrzdil. Na dlažbě ležel starší muž, pravděpodobně srdeční infarkt. Luděk se ujal iniciativy, zajistil sanitku a odvoz. Ve čtrnáct hodin a patnáct minut musel usměrnit hošíka, který podlehl domněnce, že mu dlouhé vlasy zaručují řidičské umění Jackie Stewarta. Hošík byl rozkurážený, patřičně samolibý, sotva se však před ním praporčík Kareš rozložil v celé své mohutnosti, zuctivěl. V patnáct hodin a deset minut došlo k rvačce v malé hospůdce u Kobylis. Ačkoliv některé radiovozy byly obsazeny dvěma příslušníky a ačkoliv to neměl k oné hospůdce praporčík Kareš v té chvíli nejblíž, poslala tam centrála — pravděpodobně bez dlouhých úvah — právě jeho. Luděk zapnul sirénu, věděl moc dobře, co pár rozvášněnců způsobí, zaparkoval vůz a vběhl dovnitř. Asi pět hostů se dostalo na úroveň méně inteligentních čtyrnožců, ničili nejen sebe, ale i zařízení. Navíc se v koutě krčila skupinka těch, kteří neměli zájem ani důvod se této řeže zúčastnit. Nemohli ven a odříznuti od civilního světa s hrůzou očekávali, kdy se začne nadbytečná energie těch pěti vybíjet i na nich. Ve skupince se choulily i dvě ženy. Bohužel to ani v nejmenším nepřipomínalo rozvernou ladovskou rvačku: jeden z násilníků si úspěšně pomáhal loveckým zavazákem. Luďkova uniforma nezapůsobila; ani jeho hlasitá výzva ke klidu zbraní. Tedy nezapůsobila kladně: sotva Luděk vykřikl, vrhl se na něho jeden z rváčů, jako by uvítal, že do jejích osobité hry přibyl někdo nový: uniforma ho ještě vydráždila. Luděk jen uhnul nízkým side-stepem, neboť útok byl pomalý a dlouho signalizovaný předem. Potřeboval zneškodnit zabijáka s nožem — než se v místnosti objeví ještě více krve. Ten řezník působil dojmem nepříčetného tvora: bodal do všech stran, bez ohledu na to, jestli se tam někdo objevoval nebo ne. Snad dokonce šílenec. Luděk popadl židli a kryl se jejím sedadlem. Ani v nejmenším to nepřipomínalo fair-play klání na celtovině ringu. Zatímco krůček po krůčku postupoval vpřed, cítil, jak mu někdo buší do zátylku. Nemohl se však ohlížet. Potřeboval zneškodnit zabijáka s nožem. Už kvůli zdraví tupce, který teď za jeho zády využívá snadný cíl. Už kvůli těm ostatním, kteří se ráno probudí v nemocnici nebo na záchytce a nechápavě budou poslouchat, co způsobili. A pro předsedu senátu jim zbyde jen nejapný úsměv a řečičky na téma: chtěli jsme se trošku pobavit… Rány nebylo pouze vidět, ale i slyšet a cítit. Nepochopitelné, že několik desítek metrů odsud může pulsovat zcela bezstarostný život; život sobotního odpoledne. Na to však nemohl praporčík Kareš myslet; v zápase taky nebyl čas na zbytečné úvahy. Teď pohyboval svým dřevěným štítem. Jen aby se ruka s loveckým nožem nezmohla na bod stranou — mohl být kritický. Tlačil hromotluka do kouta. Konečně už nemohl postupovat dál. Luděk snížil svoje těžiště, židli ponechal jen v pravé ruce a čekal. Desetiny vteřiny mu připadaly delší než minuta před koncem třetího kola. Teď! Vzduchem se mihl krátký direkt — Luděk ještě stačil v posledním okamžiku snížit jeho rasanci, i podvědomí registrovalo důsledky natrénovaného úderu, který by nebyl tlumen rukavicí. Postřehl, že lovecký nůž už je na podlaze a hromotlukova hlava neční nad štítem židle. Luděk se otočil a rozdal tři umírněné údery, jinak nebylo možno tento kolektivní útok zlomit a prodlením hrozilo nebezpečí dalších ztrát na zdraví i majetku. Tomu poslednímu zkroutil ruku a bylo po všem. Z rozbitého zařízení a z odřené podlahy stoupal zvířený prach. Lidé dvacátého století… Luděk zavolal ze svého vozu centrálu, vylíčil, co se stalo, požádal o sanitní vozy a vyšetřovatele. Zatímco čekal na místě činu, snažil se poskytnout první pomoc. Některé bodné a řezné rány vypadaly nepříjemně. Do stejnokroje se vpíjela krev. Ze zátylku se mu v krátkých intervalech šířily do celého těla signály bolesti. Ostré, palčivé. Bál se každého pohybu hlavou A ten machr, co ho zezadu třískal, teď jenom sedí a dívá se na Luďka, jako by on byl původcem všech těch hrůz… Rváči v uniformách! Surovci!

Po hodině bylo na místě činu vše vyřízeno a praporčík Kareš znova usedl za volant. Za další hodinu má nárok na odpočinek, pod sprchou se mu udělá líp. Určitě. Vždycky věřil na horkou a ledovou sprchu. S krčním obratlem se snad nic nestalo. Snad. Stěžovat si na tělesnou indispozici prostě nepatří k dobrému tónu: stalo se mu jenom to, co se může stát. Riziko povolání. Nyní je důležité, aby dokázal, že prostředky, kterých použil ke zlomení odporu a k ochraně majetku a zdraví ostatních přítomných, byly odpovídající a nezbytné. Praporčík Kareš už měl své osobní zkušeností, znal i zkušenosti svých kolegů: někdo rozdává rány a kopance do všech stran, nekouká, jestli zasáhne invalidu, pokojného človíčka, který si přišel vypít svá dve tři pivka, nerozpakuje se knokautovat starou ženu, ochotně sáhne i po láhvi nebo půllitru, ale strčí-li do něho strážce zákona, už je ochoten běhat po všech možných instancích a ječet, jak se zde nakládá se slušnými občany: na tohle on platí daně? Nakonec vše pokroutí tak, jako by se v mírumilovné hospůdce poprala podnapilá hlídka Veřejné bezpečnosti — a právě on přispěchal (pochopitelně s nasazením života) na pomoc. Ale příště se nebude exponovat — jestli má být tohle jedinou odměnou … Příště ne!

Praporčík Kareš najel na další okruh. Pozorně sledoval, co se děje na obou chodnících, sledoval dopravní provoz. Sobotní odpoledne. Ti, co považovali září za nejkrásnější měsíc roku, mohli mít pro své přesvědčení další důkaz: slunce na hladce modré obloze naznačovalo, že ještě není tak vyčerpané, jak soudí škarohlídi, pánům postačovala jen sáčka, dámám svetříky. Z tepla se radovala i psiska nejrůznějších věkových kategorií a ras. Praporčík Kareš si však co chvíli sahal na bolavý zátylek. K životnímu optimismu měl daleko.

V tom byla Luďkova pozornost — nejprve podvědomě, vzápětí pak vědomě — upoutána čímsi konkrétním. Vůz, který jel proti němu, byl červený. Nic divného, už proti němu směřovaly desítky červených vozů. Značka Fiat 126. To však už bylo bližší určení. Luděk zpomalil. Státní poznávací značka? Stále ji nemohl přečíst. Koněvova třída je frekventovaná. Červený fiátek se přiblížil na třicet metrů; zlomek vteřiny. ABJ 88–24! Praporčík Kareš znal to číslo nazpaměť. Musel se co nejrychleji otočit; provoz na Koněvově třídě mu to však znemožňoval. Tedy risk: strhl volant doleva, vjel do příčné Rokycanovy, zahnuly do Roháčovy (ulice rovnoběžná s Koněvovou třídou), další příčnou se dostal zpět na Koněvovu a pustil se do stíhání červeného fiatu. Sirénu raději nezapínal, ještě ne: věděl, že neunikne zájmu toho zlodějíčka. Jednalo se však o to, aby jeho zájem byl upoután co možná nejpozději. Fiat odbočil vlevo do Novovysočanské, pokračoval ulicí Pod plynojemem. Luděk si v hlavě urovnal všechny jeho další šance: teď nemá mnoho příležitostí k úhybu do příčných ulic. Spojil se s centrálou. Dostal příkaz k pronásledování a k pravidelnému kontaktu. Současně byla vyhlášena pohotovost hlídkovým vozům, které operovaly v této oblasti. Další příkazy dostanou, až praporčík Kareš přesněji stanoví trasu fiatu. Snad bude možno provést uzávěru silnice. Nejideálněji však provést ji až za městem. Kdyby zastavil a vběhl do některého domu, bylo by to ještě výhodnější. Jenomže to onen neznámý už neudělá.

V Sokolovské ulici nabyl praporčík Kareš dojmu, že řidič fiatu — odhadl ho na mladšího muže a také to nahlásil centrále — je odhodlán ke všemu: stále stupňuje rychlost. Teď už překročil hranici pro průjezd uzavřenou osadou o třicet kilometrů. Starý pán s malou holčičkou uskočili až v posledním okamžiku. Praporčík Kareš musel rovněž konstatovat, že má před sebou velice zkušeného řidiče. I to oznámil centrále. Potřeboval se dostat před fiata. Ale nešlo to. Přílišný hazard by mohl mít za následek obecné ohrožení. Tomu vpředu zřejmě podobná honička přinášela jen uspokojení a radost. Lidé se baví všelijak. Jenomže … Odbočil na třídu Rudé armády, z ní na Libeňský most, pokračoval Dělnickou, odbočil na třídu Komunardů. Praporčík Kareš udržoval zhruba padesátimetrovou vzdálenost. Už zapnul zvukovou sirénu, potřeboval varovat i před fiatem. Několik vozů vyletělo z jízdní dráhy na chodník. Stále nemohl odhadnout předpokládaný směr jízdy, i když z centrály naléhali. Toto pronásledování nepovažovali jen za příliš nebezpečné, ale také za neúčinné. Filmová honička. Z Komunardů pokračovali Plynární, pak k Luďkovu údivu Argentinskou a přes most Barikádníků opět na tu stranu Vltavy, kterou před několika minutami (byly to vážné jen minuty?) opustili. Že by si ten šílenec jenom hrál? Požádal centrálu, aby směl stíhání skončit. Příčilo se to sice jeho sportovní povaze, tady však bylo v sázce mnohem víc. Město není drahou pro formuli jedna. Centrála však nesouhlasila. Zřejmě předpokládali — nebo dokonce věděli? — že za volantem fiatu nesedí někdo, kdo by se chtěl jen zadarmo projet rychlým autem. Luďkovy nervy byly napjaté, žilka na pravém spánku bušila v rychlém staccatu do okolku čepice. Košili už měl zvlhlou potem, stejnokrojová blůza mu připadala jako burnus. Hlásit trasu! Až to bude možné a bezpečné, dostat se před vůz, donutit řidiče k zastavení! Rozkaz, o němž se nedalo diskutovat. Řítili se — ručička tachometru v Luďkově žiguli neklesala pod číslici 100 — dlouhou ulicí v Holešovičkách. Praporčík Kareš předpokládal, že se budou vracet do centra, připravil se na zatáčku doprava, fiat však odbočil na opačnou stranu (místo, kde byl dne 27. května 1942 smrtelně zraněn SS-obergruppenführer Reinhard Heydrich). Řidič fiatu si úmyslně nechal manévr až na poslední okamžik, praporčík Kareš už nestačil zareagovat. Najel napravo, musel urychleně brzdit, otočit se a stoupat po třídě Rudé armády. Padesátimetrová ztráta se tím značně zvětšila. Nahlásil centrále jednak své zdržení, jednak předpokládaný směr fiatu: výpadovka na Veltrusy a Ústí nad Labem. Centrála ihned udělila rozkazy ostatním vozům, z nichž se doposavad žádný s ujíždějícím fiatem nestřetl. Teď už bylo nad slunce jasnější, že v něm neprchá žádný amatér. O jeho sebevědomí svědčil i fakt, že se docela klidně projížděl po pražských ulicích ve voze, po němž už bylo vyhlášeno pátrání. Každý jiný se slabšími nervy by se přece snažil zmizet: co nejrychleji a co nejdál. Siréna ječela jako cirkulárka. Luděk sešlapával pedál akcelerátoru až k podlážce. Žiguli je přece jen silnější stroj. Na rovné silnici neměl fiat mnoho šancí, tam nemohl manévrovat. Další rozkaz centrály byl jednoznačný: zastavit, v případě neuposlechnutí příkazu použít zbraně! Praporčík Kareš se přibližoval metr po metru. Věděl, že nemůže spoléhat na ostatní. Možná uzavírají výpadovku, další běžná opatření, tenhle fanatik je však schopen masakru. Určitě nemyslí na to, do koho naletí, kdo zůstane pod jeho koly, jak skončí on sám. Dokáže-li takto hazardovat se svým vlastním životem, dokáže tím snadněji hazardovat se životy jiných. Možná že je to šílenec (pro praporčíka Kareše to není první stíhání, ale žádný narušitel si nepočínal s takovou zběsilostí), snad přímo baží po lidské krvi. Každá vteřina podobný názor potvrzovala. Předjel ford-eskorta právě v okamžiku, kdy se i on chystal předjet starou simcu. Protijedoucí hillman vyletěl z jízdní dráhy, praporčík Kareš sledoval ve zpětném zrcátku, jak se převrací na střechu, jak se deformuje plech. A zase metr po metru. Už byl téměř na úrovni fiatu. Praporčík Kareš vydal příkaz k zastavení. V rychlosti sto dvacet pět kilometrů. Mladý muž za volantem se jenom pousmál a zavrtěl hlavou. Jako by chtěl říct: ještě si to rozdáme! Teď už nešlo o metry: praporčík Kareš se tlačil kupředu jen po centimetrech. Jakmile se dostal na úroveň fiatu, začal ho tlačit vpravo. Ale v tu chvíli se objevila kolona tří protijedoucích vozů, nesměl je ohrozit, tedy znovu za fiat, znovu bojovat o decimetry. Nejdůležitější bylo zachovat klid, klid, klid, ani na okamžik nepodlehnout vzteku, nenávisti. Rozzuřený boxer je předem ztracený, neboť zapomíná na svou techniku a styl; jeho likvidace je pak v možnostech i zcela průměrného fightera. Teď! Praporčík Kareš se dostal před fiat a začal ho tlačit k patníkům. Řidič fialu se však stále ještě nevzdával: strhl volant doleva, praporčík Kareš slyšel, jak se zprohýbává plech obou karosérií. Převrácený hillman mu zřejmě ještě nestačil. Nedalo se nic dělat, Luděk se musel pokusit o nový nájezd. To už nebyla hra, to už byl jasný pokus o sebevraždu a vraždu. Během jedné služby se toho sešlo víc než jindy za měsíce. Chicago v období prohibice. Dostal se před fiat a zpomaloval. Konečně. Na vydechnutí však nebyl ještě čas. Ve zpětném zrcátku viděl, že ten druhý ještě nekapituloval, že se chystá opustit vůz. Dvířka po jeho levici byla střetnutím se žiguli poškozena, musel se drát přes vedlejší sedadlo. Praporčík Kareš zabrzdil, ještě štěstí, že vše se odehrávalo beze svědků a prakticky v otevřené krajině — pole po obou stranách silnice. Teď už si ho mohl i prohlídnout: něco přes pětadvacet, delší vlasy, střední postava …

Praporčík Kareš se dostal ven. Ostrá bolest už nevystupovala jen ze zraněného zátylku. Mladík se rozběhl po polní cestě vpravo od silníce. Pěkně tryskem. Mohl. Zadržet! Zadržet! Rozkaz centrály se vracel k praporčíku Karešovi jako ozvěna. Následoval uprchlíka.

„Jménem zákona, zůstaňte stát!“

Ten vpředu se jen otočil, i ve sprintu se stačil zasmát. Stále ještě toho neměl dost.

Praporčík Kareš rozepjal pouzdro se služební zbraní.

„Jménem zákona!“ opakoval předepsanou výzvu.

Natáhl závěr, náboj vklouzl do komory. Praporčík Kareš zvedl ruku se zbraní a vystřelil do vzduchu. Na toho vpředu to vůbec nepůsobilo. Hazardér, sebevrah, šílenec — co si vybral? Ruka se zbraní zvolna klesala. Praporčík Kareš plnil všechny střelby na výtečnou. V mířidlech se objevila dolní část uprchlíkova těla — ve vzdálenosti, jaká není pro výtečného střelce problémem. Ukazovák zvolna stlačoval spoušť.

Najednou se opět vrátil do původní polohy. Praporčík Kareš zhluboka oddechl. Zajistil pistoli a schoval ji do pouzdra. Ještě nikdy nestřílel na člověka, teď byl poprvé postaven před klíčovou životní situaci. Nedokázal lo. Možná že kdyby střílel i ten druhý, všechno by bylo jiné … Selhal? O tom ať rozhodnou jiní. V Chicagu by se neuplatnil. Ale tohle přece není Chicago! Vracel se ke svému žiguli. Volal centrálu. Ať sem pošlou služebního psa, snad ještě není konec všem nadějím.

„Proč jste nestřílel?“ ptal se dozorčí z centrály.

Praporčík Kareš neodpovídal. Na dlouhý hovor naštěstí nebyl čas. Naštěstí. Praporčík Kareš čekal a snažil se v těch nekonečných minutách myslet aspoň na to, co je horší: bolest v zátylku, nebo vědomí, že nevystřelil. Že nedokázal vystřelit na někoho, kdo nade vší pochybnost prokázal, že útlocitem rozhodně netrpí; že nedokázal vystřelit na někoho, kdo bez sebemenších skrupulí změnil odcizený auťák ve vražedný nástroj…?

Za osm minut dorazil zásahový vůz se služebním psem Arkusem. Stopa byla čerstvá, v dobrých podmínkách pro její zachování. Sotva na ni byl Arkus naveden, rozběhl se tak rychle, že mu psovod s doprovodem sotva stačili: napínal osmimetrové vodítko bez ustání.

Za dalších devadesát šest minut zaklapla pouta. Na zápěstí Ivana Jelínka.

Jedno drama tedy bylo u konce.

Právě ve chvíli, kdy jsem byl nejvíc zavalen prací, a kdy jsem si plánoval, co ještě bych měl do oběda stihnout, zaklepal kdosi na dveře. Vlastně zaklepali. Současně s jejich vstupem zadrnčel telefon. Dozorčí oznamoval, že mi sem posílá ty tři, mají prý přijít za poručíkem Junkem, jenomže ten dnes není…

Poděkoval jsem dozorčímu a pozdravil ty tři: Karla Votrubu, Rudolfa Trávníčka a Emila Roudnického. Společnost, která měla potvrdit alibi Korečkova všeuměla Bohumila Derky. Teď jsem je ale potřeboval ze všech obyvatel klaštického okresu nejmíň. Rovněž oni se nepřetvařovali a nepředstírali nadšení. Jestli jste náhodou počítali dny od smrti Michala Korečka, pravděpodobně vám neuniklo, že kdekdo již užívá zaslouženého odpočinku po prošlém týdnu. My však nemůžeme pauzírovat.

Došel jsem si vypůjčit dvě židle.

„Vy jste seděli v Rakovnické pivnici už před osmou hodinou, oba u jednoho stolu?“ obrátil jsem se na pány Karla Votrubu a Rudolfa Trávnička.

„Ano.“ přikyvovali.

„Nevím, jestli jste si to zaznamenali,“ řekl pan Rudolf Trávníček, „ale nejdřív seděl u našeho stolu nějaký řidič, ale ten odešel.“

„Jak jste poznali, že to byl řidič?“

„Pil kofolu,“ pochlubil se svým postřehem. „A jenom jednu. Kdyby byl na kofolu zvyklý, vypil by jich víc.“

„Dobře,“ překonával jsem svou vnitřní netrpělivost.

Jestli se sem přišli vypovídat (od lidí, kteří dokáží prosedět za jedním hospodským stolem nepřetržitých šest hodin se to očekávat dá!), pak stůjte při mně všichni svatí…

„A dost pokukoval po našem pivu,“ připojil se pan Votruba. „Z toho jasně vyplývalo, že si ho nemohl dát, ale že by si ho dát chtěl.“

„Dobře,“ pohlédl jsem na hodinky, ačkoliv jsem si předsevzal stoický klid. „Řidič odešel…“

„A přisedl si ten host,“ vysvětloval pan Trávníček. „Jinak by si totiž nemohl přisednout, protože u našeho stolu byly jenom tři židličky. Tu čtvrtou si vypůjčili odvedle.“

„Ale pak nám ji zase vrátili,“ dodal pan Votruba, „když přišel tady Roudnický, už bylo vybavení stolu kompletní.“

Snažil se vyjadřovat úředním jazykem. A já nabýval dvou dojmů: za prvé, že si vše nacvičili jako ochotnickou scénku, a za druhé, že oba zachovávají k bývalému kolegovi Roudnickému znatelný odstup.

„V kolik jste přišel vy, pane Roudnický?“

„Já jenom na skok,“ vysvětloval. A jaksi omluvně.

Zřejmě mu došlo — buď v Rakovnické pivnici, nebo později —, že nebyl mezi bývalými kolegy vítán.

„Raději v časových údajích,“ požádal jsem.

„Já byl v Centrálu, zastavil jsem se tam cestou z kina, ale nenapadlo mě, že tam zavírají v deset. V deset!“ zopakoval, jako bych byl právě já kompetentním adresátem jeho stížnosti. „Dali mi jediný pivo — a za chvíli už začali zvedat židle na stoly. Jít domů… Ale žízeň jsem ještě měl, tak jsem to vzal oklikou, kolem Rakovnický pivnice. Tam jsem mohl dorazit asi v půl jedenáctý, zdržel jsem se něco málo přes třicet minut… Hodinu ne.“

„To by souhlasilo,“ potvrdil pan Trávníček.

„V první výpovědi jste ale uvedl, že jste toho večera dost konzumovali,“ poznamenal jsem.

„Hm,“ zrozpačitěl místo pana Trávnička pan Votruba. „Ale něco si pamatujeme.“

„Já jsem vdovec, proto se můžu vracet domů, kdy chci,“ doplnil pan Emil Roudnický, jako by na tento údaj před chvilkou zapomněl.

„A my…“

„Není třeba!“ zarazil jsem už trochu nevrlejším tónem pana Trávníčka. Jejich šest proklábosených hodin přede mnou čnělo jako pohádková příšera s krvavýma očima a s nosními dírkami, z nichž sršel oheň.

Potřeboval jsem to co nejrychleji skončit. Kdybych jim však řekl, že nic víc nepotřebuji vědět — alibi Bohumila Derky přece potvrdili již operativnímu pracovníkovi —, přijímali by to jako podvod.

„Ten host s vámi zůstal až do uzavírací doby?“ zeptal jsem se tedy i já; už navíc.

„Ano,“ prohlásil pan Trávníček — a očividně byl rád, že se jeho termín host ujal. „Ještě seděl, když my jsme už odcházeli, viď?“ obrátil se na kamaráda Votrubu.

„Dobře si na to vzpomínám,“ souhlasil pan Votruba, zatímco přelešťoval optiku svých levných brýlí; jeho pohyby poněkud připomínaly kartáčování bot, a to bot poměrně zašlých.

„Můžete mi ho popsat?“

Tato otázka byla rovněž zbytečná. Podíval jsem se na hodinky: ještě aspoň pět minut…

„Byl asi tak v našem věku,“ začal pan Votruba — a já se musel pousmát při pomyšlení, že Bohumil Derka je ve skutečnosti o celých patnáct let mladší než on, „dělal dojem pracanta, tipoval bych elektrikáře, údržbáře, tak něco.“

„Ale ne povolání, kde se pracuje se šmírem,“ podotkl pan Trávníček, určitě notorický hltač různých kriminalistických seriálů. „To se pozná na rukou, i když si je dřete solvinou sebevíc, já dělal v pragovce …“

. „Pokračujte, prosím vás,“ podíval jsem se na pana Votrubu.

„Prořídlejší vlasy, střední postava, na sobě měl koženou bundu, košili si nepamatuju, kalhoty taky ne … Protože seděl.“

„Manšestráky!“ skoro vykřikl pan Trávníček. „Manšestráky,“ opakoval vítězoslavně, „jednou přece vstával.“

„Dobře,“ snažil jsem se, aby opojení z vlastního postřehu neprožíval příliš dlouho. „Čeho ještě jste si všimli?“

„V obličeji měl tik. Toho si musel všimnout každej,“ řekl pan Trávníček, jako by tím chtěl dát najevo, že jeho zajímá pouze to, čeho si nemůže všimnout každý; jako by neseděl v kanceláři vyšetřovatele násilných trestných činů, ale stál na pódiu při nějaké televizní soutěži.

„Cože měl v obličeji?“ vmísil se pan Emil Roudnický.

„Tik,“ zopakoval neochotně — a s netajeným pohrdáním pan Trávníček.

„Tik?“

„Samovolné škubání obličejových svalů,“ pomohl jsem panu Roudnickému.

„Toho jste si snad nevšiml?“ obrátil se k němu pan Votruba.

Zvláštní: vykali si. Pan Emil Roudnický jen rozpačitě krčil rameny.

„Asi jsem se moc dobře nedíval,“ vysoukal ze sebe.

Pánové Votruba a Trávníček se na něho podívali, s úsměškem. Názor, jejž si o panu Roudnickém kdysi utvořili, se nyní jen a jen prokazoval.

„Třeba jste trochu víc pili,“ hájil jsem pana Roudnického; nějak mi ho bylo líto; jako je mi líto každého, kdo je obklopen neomylnými chytráky.

„Toho by si všimnul i můj tříletej vnuk,“ ušklíbl se pan Trávníček.

Spíše než na vyspělost svého prapotomka chtěl poukázat na zaostalost bývalého kolegy. Ten už se jenom červenal.

Začal jsem se — a jistě ne bezdůvodně — obávat, že vše směřuje k vyřizování osobních účtů. Urychleně jsem jejích výpověď sepsal a oni ji ošperkovali třemi podpisy.

Když jsem za nimi zavřel dveře a vrátil vypůjčený inventář, oddechl jsem si. Trochu mi vzrostlo sebevědomí. Kdo by se s touto, situací vyrovnal rychleji? A spokojenost na obou stranách …

Člověk je zkrátka pěkný pokrytec. I když si něco takového myslí vždy jen o svých bližních …

Starý Průcha se hrne přes ulici. Tlačí svůj nezbytný dvoukoláček. Kdo by potkal starého Průchu jen tak, divil by se. Průchova chůze je stále ješte vzpřímená a svižná, ačkoliv sedmý křížek už na sebe nenechá dlouho čekat. Starý Průcha tlačí svůj dvoukolák, ale neusmívá se, i když by mu to jeho zubní protézy docela dobře umožňovaly. Ví, že se smát — alespoň nahlas a otevřeně — nesmí, protože člověk jeho postavení musí mít pro své okolí jen ustaraný, zkroušený a provinilý výraz. Ano, provinilý, to je to nejsprávnější. Starý Průcha se tedy tváří, jako by se za všechno styděl a jako by už chtěl do konce svého života (snad ten konec přijde brzy), z hovorů starého Průchy je patrno, že nic jiného by si tak nepřál, jen pěstovat žampióny …

A starý Průcha by se za co stydět měl, i kdyby se to bralo sebesportovněji: celkem dvacet šest roků odnětí svobody, odpykaných na podkladě sedmnácti soudních trestů, to je dost skličující životní bilance. A příčina stále stejná: majetkové trestné činy, tedy krádeže. V životě Josefa Průchy se vlastně měnili jen vyšetřovatelé a soudci, on zůstával beze změn. V nápravných zařízeních, povětšinou zaplněných provinilci kolem pětadvacítky a mladšími, býval pak starý Průcha čím dál kurióznější rekvizitou. Zachraňoval se všelijak. Nejraději smyšlenými příběhy o kasařské minulosti. Jeho důvěrnými kamarády, dokonce partnery, se najednou stávali mezinárodní kasaři jako Metelák, Jelínek a Slepička. Barvitě líčil neprozrazené pokladny, „kačeny našlapaný cejnem až ke chřtánu“, neboť o těch prý už mluvit mohl, jednalo se vesměs o promlčené trestné činy. Stěžoval by si na každého, kdo by se v tom začal dodatečně šťourat. Honosil se blábolem, že to byl on, kdo zkusil natrhávat pokladny rozpěrným trhem, kdo první v Praze přešel na vypalování termitem — a jediný ze všech machrů dokázal tak přesně odhadnout správnou dávku a tak upravit izolaci, že termit propálil oba pancíře, ale svazky bankovek zůstaly neožehnuty. A což teprve okna … Okna dokázal zatemnit tak, že v protějším domě nezaregistrovali ani záblesk! Průcha mluvil, mluvil, a tím se stávalo, že v některém nápravném zařízení požíval i jisté úcty: málokoho z těch mladších jelimánků by totiž napadlo, že „pan Průcha“ — jak si vždycky nechával říkat — byl jen a jen bytařem, chmatákem, který se nezastavoval ani před kostelní pokladničkou, ani před pokoji domova důchodců. A kasař Metelák by si s nějakým šíbrem Průchou ani nesedl k jednomu stolu, natožpak aby si od něho nechával říkat křestním jménem …

Starý Průcha tlačí svůj dvoukolák, tváří se provinile, ale uvnitř je sám se sebou nadmíru spokojen. Vyzrál na všechny! Kdykoliv ho míjí uniformovaný příslušník Veřejné bezpečnosti, má starý Průcha co dělat, aby se usmíval jen vevnitř. Blbečkové …

Z výkonu posledního trestu propustili starého Průchu v pětašedesáti letech. Dlouho před limitem, který stanovil soud. Brali v úvahu jak Průchovu přestárlost, tak i jeho bolesti v zádech, na něž si ustavičně stěžoval. Brali v úvahu jeho sliby… „Prosím vás, v mým věku… Vždyť na mě už čeká jenom krematorium – a po vrásčitých neholených tvářích starého Průchy se přitom koulely slzy jak cvrnkací kuličky … Blbečkové …“

Stejně tak na oddělení Veřejné bezpečnosti, kam ho pozvali vzápětí po propuštění. Starý Průcha má co dělat, aby se nesmál nahlas, kdykoliv si na všechno vzpomene. Tlačí svůj neodlučitelný dvoukolák. Nějaký nadporučík (starý Průcha ho ustavičně uváděl do rozpaků oslovováním „pane komisaři“) mu chtěl promlouvat do duše, nakonec to však byl starý Průcha, kdo ho dojal: „Prosím vás, v tomhle věku… Vždyť na mě už čeká jenom krematorium …“

Nadporučík byl zmaten, scénář mu jaksi nevycházel. Starý Průcha vybočoval z řady jeho klientů. Nadporučíkův otec byl proti Průchovi mladík. Může mu tedy říkat to, co má v repertoáru pro dvacetileté hošíky?

„Já vím, pane komisaři,“ pokračoval tenkrát starý Průcha, „že nikdy už neodčiním, co jsem v tomhle svým zpackaným životě provedl, nikdy…“

„Co se dá dělat, už je pozdě,“ snažil se utěšit nadporučík. „I to se může někdy stát…“

K filozofování neměl sklony, jednalo se o ryze praktického člověka. Vyhýbal se ze zásady všem pohřbům, zapíral se před těmi, kteří mu přicházeli poděkovat, a když v jisté době přivazovali majitelé psů své čtyřnohé přátele v lese ke stromům, neboť se jim nechtělo platit daň, změnila se zahrádka nadporučíkova domku v menší kynologickou výstavu. A to si žádné zvíře nechoval ani v době, kdy jeho spolužáci tahali do školy morčata, bílé myšky — a kdo získal křečka za četu cínových vojáčků, mohl mluvit o štěstí…

„Kdybych aspoň nebyl takovej lazar,“ pokračoval v sebelítosti starý Průcha, „vím, co bych dělal …“

„Co?“ zajímalo praktického nadporučíka.

„Údržbáře v nějakejch dětskejch jeslích, pane komisař … Co všechno bych já těm prckům přichystal… Jako bych to viděl, pane komisař, před sebou: před vánocema bych sehnal, samozřejmě, že žádná černota, ten nejkošatější smrček, možná i borovičku, ne elektrický světýlka, ale poctivý voskový svíčky, na větvích by visely plachetnice, zmenšeniny indiánskejch totemů, metry zlatejch řetězů … Jenomže ty moje záda, pane komisař.“

„Hm,“ nadporučík si připadal, Jako by za ním někdo přišel s poděkováním. „Teď už se skutečně nedá nic dělat, pane Průcho, je pozdě… Národní výbor vám přidělil byt, sice nic výstavního, ale vy si ho přece dáte do pořádku … A když vás nebude bolet v zádech.“

„Byt, ten si upravím levou rukou,“ ujišťoval starý Průcha. „A kdybyste potřeboval s něčím píchnout vy, pane komisaři, tak beze všeho … I když mě budou bolet záda … To se přemůžu …“

„Prosím vás, pane Průcha, co bych mohl já potřebovat? Všechno si doma dělám sám.“

Nadporučíkovi to bylo čím dál nepříjemnější.

„No nějakou zámečničinu, truhlařinu, vymalovat, nebo jestli náhodou stavíte chatu,“ vnucoval se starý Průcha.

„Nic z toho, pane Průcho. Dejte si do pořádku byt, dostanete důchod, vyhýbejte se bývalým kamarádům…“ nadporučík se zarazil: znělo mu to příliš vyumělkovaně, v této situaci až nepatřičně; proto urychleně dodal: „Víte, jak to myslím! A kdybyste s něčím měl potíže.“

To snad říkat neměl. Starý Průcha tenkrát ožil; při podaném prstu dokázal vždy chytit celou ruku.

„Vy byste mi, pane komisař, vážně pomohl?“

„Podle toho, oč by se jednalo,“ upřesňoval, když už se dopustil té předchozí nerozvážnosti. Na couvání bylo pozdě.

„Víte, pane komisař, já bych potřeboval sklep, ve kterým bych mohl pěstovat žampiony … Už jsem si koupil tři knížky. Bavilo by mě to jako nic jinýho.“

Snažil se působit dojmem, že jeho život je v podstatě jediný vleklý omyl: kdyby se dověděl o pěstování žampionů už v útlém věku, rozhodně by všechno dopadlo úplně jinak.

„Pozeptám se,“ slíbil nadporučík.

A protože nebyl zvyklý mluvit do větru, telefonoval, škemral, oslovoval své známé, pak i známé svých známých … Až budil podezření, že si chce přivydělat, aby měl čím krýt rostoucí výdaje se svou utajovanou milenkou.

Nakonec — jak ostatně odpovídalo jeho povaze — slib splnil: recidivista Josef Průcha získal rozsáhlý sklep v nepoužívaném a polorozbořeným skladišti.

„Vy jste zlatej člověk, zlatej člověk,“ jásal starý Průcha, když ho tam nadporučík osobně dovedl. „Elektriku, pane komisaři, nepotřebuju, všade si rozvěsím petrolejky, tady budou regály, pěkně tři patra nad sebou, už vím, kam si budu chodit pro koňský hnůj, podhoubí dostanu třeba hned ráno … Pane komisař, že si taky dáte omeletku se žampiónkama … Nebo roštěná …“

„Já houby nejím,“ přerušil ho nadporučík — a nebyla to jen vytáčka.

Za tři měsíce se objevil starý Průcha v jeho kanceláři. Radost z něho přímo sálala:

„První úroda, pane komisař, nemohl jsem přece na vás zapomenout… Kdybyste se vy…“

Nadporučík se nechával zapírat, kdykoliv se objevil někdo s díkem. A teď… Nakonec musel vzít sáček žampionů; jediným jeho úspěchem bylo, že vnutil starému Průchovi dvacku. Chatrný úspěch, ale rozpaky zmírnil. Nadporučík spolkl algenu.

Žampiony věnoval své sestře, zubní lékařce. Prý byla ještě úspěšnější nad plynovým sporákem, což naštěstí netvrdili jen její pacienti. Pak dostávala pravidelný kontingent. Sestra se radovala, bratr-nadporučík již o poznání méně: ať si starý pěstuje žampiony, no prosím. Ať si tu a tam něco prodá, no prosím. Jen kdyby upustil od té své vděčnosti… Jen kdyby přestal tak děkovat…

Starý Průcha tlačí svůj dvoukolák — a kdykoliv střetne uniformovaného příslušníka Veřejné bezpečnosti, má co dělat, aby se nahlas nerozesmál… Blbečkové …

Napadlo by je, že vloupačky, nad nimiž si marně lámou hlavy, má na svědomí právě on, starý Průcha, ubožák s nemocnými zády? Věřili by, že starý Průcha se ještě umí protáhnout do prodejny jen pootevřeným ventilačním okýnkem? Pěkně ho pobavilo, když se v hospodě dověděl, že pachatele hledají mezi klempíři, kominíky, sportovci, bývalými artisty — a vůbec podobnou partou!

Jak asi by byli ti důvěřiví blbečkové udiveni, kdyby se někdy — nedej bůh! — podívali, co se vlastně přepravuje pod tou horní bednou na Průchově dvoukoláku!

Starý Průcha je spokojený, spokojený sám se sebou.

Sice pozdě, ale přece jen. Ví moc dobře, co bylo v minulosti jeho slabou stránkou, co ho vždy dostalo za katr. Ani jednou ho nelízli na místě činu, ani jednou na něm neuplatnili to, čemu tak nabubřele říkají daktyloskopie, a další ta technická kouzla, nikdy ho nevystopoval ten jejích čokl. Zpravidla se namočil sám — když se pokusil svůj lup zpeněžit… Peníze, samozřejmě peníze, co by jinak dělal se štosy látek, bednami bot nebo stovkou kravat, kterou ještě stačil napěchovat do svého kufru?

Teď už se podobného nebezpečí nemusí bát, teď už je všechno předem v suchu. Poprvé v životě. Starý Průcha má ke spokojenosti důvod.

Pana Korečka mu seslalo samo nebe.

Chová se ke starému Průchovi sice všelijak, ale na tom nesejde, hlavně když platí. A v hotovosti. A že se snad nechová příliš štědře? Starý Průcha je natolik zkušený, aby věděl, že nemusí hned pršet, stačí, když poprchává. Bohatě. Koreček přece nese mnohem větší riziko … Na Korečka nesmí nikdo sáhnout, Koreček je génius!

Starý Průcha tlačí svůj dvoukolák. Kdyby se někdo podíval, co má pod bednou s humusem, to by se podivil.

Pan Koreček je nejen hlava, ale i lidumil. Vyzná se v člověku. Starého Průchu si sám vyhledal, sám nejlíp věděl, co starý Průcha potřebuje, co mu ze všeho nejvíc schází… a starý Průcha? Sotva se přesvědčil, že se tu na něho nepřipravuje žádná habaďůra a že peníze přecházejí pěkně z ručky do ručky, bylo mu, jako by se ta vybájené setkání s kasařem Metelákem skutečně odehrávala.

„Nemusíte se, Průcha, bát, vás už přece podezřívat nebudou …,“ přesvědčoval ho Koreček. „A i kdyby podezřívali, do lochu už vás tak jako tak nedaj…“

Průcha se snažil k plné Korečkově spokojenosti — a Koreček ho zaměstnával; Koreček nikdy neměl sklon platit někomu jen za koukání. Průchovy dny — a hlavně noci — byly nahuštěné. Co víc si může přát starý, opuštěný člověk?

A co dělal starý Průcha s penězi? Nestačil mu snad — na těch několik hrnků bílého kafe a kousek chleba s levným salámem, plus patnáct cigaret a čtyři desetistupňová piva, což bylo jedinou jeho potřebou — důchod? I to vymyslel Michal Koreček s koumavostí, jaká Průchův obdiv k němu zmnohonásobila. Navzdory svým permanentním sklonům dostávat se za katr zplodil kdysi Josef Průcha syna. Syn vyrostl, aniž poznal otcovskou péči a aniž kdy pocítil nutkání k otci přilnout. Spíše se snažil intenzívně zapomínat na fakt, že k početí musí kromě matky existovat ještě někdo další. Oženil se a narodila se mu dcera. Až v záměrně vzdáleném domově, na moravsko-slovenských hranicích. Starý Průcha se tam byl už dvakrát podívat. Po propuštění ze svého předposledního a ze svého posledního trestu. Pochopitelně nenašel odvahu (někdo by tomu řekl drzost) přihlásit se. Dva dny přespával na nádraží, svou vnučku však viděl. Po propuštění z předposledního trestu ji označil jako moc hezký dítě, po propuštění z výkonu posledního trestu už to prý byla slečna. A energická — konstatoval Průcha. Usoudil tak podle způsobu, jakým se na něho obořila, když se k ní přiblížil tak blízko, až si ona mohla vyložit jeho pohnutky jako nekalé.

„Vůbec neutekla,“ vykládal pak starý Průcha Michalu Korečkovi (jedinému člověku, který má pro svého bližního opravdové porozumění) a slzel jako před oním nadporučíkem. „Vůbec nevolala o pomoc. Jakmile usoudila, že už se na ni dívám nějak moc dlouho, že už je nepravděpodobný, abych měl s ní tak dlouhou společnou cestu, prostě se na mě vrhla! Levou rukou praštit, k tomu hned pravou nohou kopnout, to je, panečku …“

Prarodičovskou pýchou přímo zářil. Jako by se domníval, že se po facce pozná jak charakter, tak správnost výchovy.

Michal Koreček přikyvoval; jenomže Michal Koreček nikdy nepřikyvoval jen tak, z každé situace vždy vyvodil praktický závěr. Závěr zkušeného obchodníka, což znamená, že druhá strana musela pociťovat hlubokou vděčnost, musela se radostí zalykat nad tím, jakého nezaslouženého dobrodiní se jí právě dostalo.

„Tak vy máte, Průcha, rodinu,“ řekl nakonec Michal Koreček. „Proč jste mi to neřekl dřív?“

„Myslel jsem, že by vás to nezajímalo,“ blekotal starý Průcha.

„Mě zajímá všechno, Průcha. Když máte rodinu, musím vám přece platit víc, aby z vás taky něco měli.“

A tvářil se při tom, jako by instituce rodiny byla v jeho pojetí institucí téměř posvátnou.

Průchovi skutečně platil víc. Z jednoduchého důvodu: najednou od něho mnohem více chtěl. Průcha závažnou měrou asistoval — čili kompromitoval se — i v akcích, které nebyly jeho dílem. Vozil zboží, které ukradli jiní, zúčastňoval se společných akcí. Průchovi začínalo svítat… Jak to řekl i pan Kořenek: jeho už by — v případě odhalení — přece nezavřeli … Žijeme v humánní společnosti, která ctí starého člověka. V krajním případě by se Průcha odvděčil tím, že by mlčel a co nejvíc vzal na sebe.

Věc však měla ještě jeden háček: Koreček sice platil starému Průchovi zvýšenou taxu, ale ne na ruku. Založil vkladní knížku na jméno Průchovy vnučky a ukládal na ní tři čtvrtiny Průchova podílu. Knížku si nechával u sebe.

„Nevěříte mi snad, Průcha?“

„Jak vás to mohlo jen napadnout, pane Koreček?“ strachoval se.

„Takhle je to lepší, hlavně pro vás: kdyby se přece jen něco stalo a knížku ve vašem bytě našli, zabaví ji, budou se ptát, kde jste k penězům přišel, dostanete se do dalších malérů. Nebo umřete a knížku někdo stačí šlohnout.“

Kopeček mluvil zcela věcně i o posledních záležitostech člověka: Hlava, uznale přikyvoval starý Průcha.

Teprve mnohem později — když už se na spořitelní knížce objevovala docela slušná částka — se jakoby mimochodem dověděl, že rozhodnutí bylo i v Korečkově zájmu.

„Průcha, abych nezapomněl,“ řekl Michal Koreček, zatímco překládali skutečný náklad dvoukoláku, „kdyby se náhodou něco přihodilo, vás se ptali a vy jste si vzpomněl ještě na nějaký jiný jméno, tak se vnučka peněz nedočká.“

„Jak to?“ osmělil se starý Průcha.

„To je jednoduchý: ten dotyčnej poškozenej má třeba taky rodinu, o kterou bysme se museli postarat, ne? A kdybyste si snad vzpomněl na mne, tak ty peníze propadnou státu.“

Hlava, usoudil starý Průcha, ale už s poněkud ochladlejším nadšením. Jenomže v životě je vždycky něco za něco; to poznal už v době, kdy mu bylo o polovinu míň.

Starý Průcha tlačí svůj dvoukolák. Je však trochu znepokojen: podle příkazu nikdy nesměl pana Korečka vyhledat, on sám vždycky za Průchou někoho poslal, několikrát přišel i osobně. Maharadžovi návštěva mezi regály s koňským hnojem…

Jenomže pět dní se nic nedělo.

A starému Průchovi se přece jedná i o spořitelní knížku.

Starý Průcha zastavuje, musí si chvilku oddechnout. No co: počká ještě tři čtyři dny, pak se porozhlídnu. Musím. Není dnešní, i když sedmý křížek už na sebe nenechá dlouho čekat…

„Dobře, jsem připraven.“

Položil jsem sluchátko do vidlice. Přišli za deset minut: operativec s obrýleným padesátníkem. I tentokrát na něm bylo všechno pečlivé. Známá tvář: pan inženýr Miroslav Karban. Operativec vyrazil za novými úkoly.

„Posaďte se, prosím.“

„Já … Já …“

„Nemějte strach, nikdo nás nebude rušit.“

Zamkl jsem dveře kanceláře. Ve skutečnosti to bylo preventivní opatření: tihle útěkáři… Pozoroval mě, jako bych snad měl v příštích vteřinách vytáhnout soupravu nástrojů pro útrpné právo, rozdmýchat za plentou výheň a tlesknutím vykouzlit i tři svalnaté pacholky.

„Posledně jste mi chtěl cosi sdělit, pane inženýre,“ snažil jsem se navázat.

Jako by se nic nestalo.

„Pak jsem si to rozmyslel. Byla to hloupost… A teď si pro mě přijeli…“

„My to třeba za hloupost nepovažujeme.“

„Co já bych mohl mít s nějakým Korečkem společného?“

Do zájmena nějaký zkoncentroval slušnou dávku opovržení a přezíravosti. Ale já už jsem vám něco říkal o přípravě na výslech, ne? Leccos jsme si už stačili zjistit — i o panu inženýru Miroslavu Karbanoví.

„Podobným stylem jsem, pane inženýre, otázku neformuloval. S Michalem Korečkem jste nemusel mít nic společného. Mohl jste mít jen zájem.“

„Zájem — a na čem?“

„Třeba na Korečkových penězích.“

Řekl jsem to co nejklidněji. O to kontrastnější byla jeho reakce.

„Chcete mě snad urážet? Nejsem tak docela bez styků!“ připomněl celkem zbytečně. „A to, že mě přivedli, se mi ani trochu nelibí!“

„Prodáváte vilu, pane inženýre,“ — někdy musíte lidem vysvětlovat i to, co oni vědí líp než vy, „a pan Koreček byl atraktivním zájemcem.“

„Kdo vám tohle řekl?“

Chvěl se, až se mě zmocňovaly obavy, nemám-li před sebou dalšího kandidáta infarktu. Snubní prsten nosí — snad by se dočkal i toho pytlíku pomerančů … Ale to je jen nepatrná útěcha. Člověk si někdy připadá jako kruťas, tím šťastnější, čím líp si může zabrnkat na cizí nervovou soustavu.

„Vyšetřuju vraždu, pane inženýre. Je třeba zvažovat všechny eventuality,“ opakuju bůhví po kolikáté — a bůhví kolikrát to ještě opakovat budu.

Že si spolupracovníci inženýra Karbana vzpomněli na návštěvu muže, jehož popis se náramně hodil právě na Michala Korečka, jsem z pochopitelných důvodů neprozrazoval. Zatím.

„Nedopustil jsem se ničeho trestného!“

„Ani téhle formulace jsem nepoužil, pane inženýre,“ kdybych psal drama, expozice by poněkud vázla, leč tohle je život. „Musím se vás však zeptat na okolnosti související s jednáním, která jste s Korečkem vedl.“

„Chtěl bych mít obhájce!“

„Nejste obviněný,“ poučoval jsem. „Všechny otázky a odpovědi budou zaznamenány v protokolu. Nabydete-li dojmu o jejích nepřístojnosti, můžete podat stížnost, dokonce vám ji sám zprostředkuji… Nad tím, aby nebyla sebemíň porušována zákonnost, dozírá prokurátor.“

Zviklávala ho nejistota — nevěděl, co všechno už jsme si ověřili. Výhoda i nevýhoda všech techniků. Jsou schopni stavět pouze na faktech.

„Peníze jsem ještě nedostal.“

„Vážně ne?“ reagoval jsem na jeho rozpačitý pohled.

Chvíli panovalo ticho. Ticho tu a tam přerušené automobilovým klaxonem a brzdami z ulice.

„Jenom pár tisíc,“ zneklidněl, „pochopitelně je vrátím, byly na výdaje …“

Vida, tohle se k nám ještě nedoneslo.

„Jaké jste mohl mít, pane inženýre, výdaje, aby je měl platit kupující?“

„Pět tisíc … Přesně!“

„Asi jste nerozuměl smyslu mé otázky,“ upozornil jsem.

„Pan Koreček měl jisté výhrady k ceně.“

Opět neodpovídal na otázku, řekl však už něco, s čím se dalo polemizovat. O tomhle jsme už něco věděli.

„Vždyť jste si plácli,“ nadhodil jsem.

Slovesa plácnout si jsem použil záměrně. Hodilo se mi k osobě Michala Korečka. Těžko jsem si dovedl představit jiné stvrzení smlouvy.

„Pan Koreček byl… Jak bych to řekl,“ hledal vhodný výraz.

„Koňský handlíř,“ napověděl jsem. „Prohlíželi jste si vilu s jedním stavařem a s jedním architektem, oni se shodli na reálné ceně, vám se zdála přijatelnou a pan Koreček si s vámi plácnul. Jako koňský handlíř. Pro něho to možná mělo závaznost. Pro vás ne?“

Koňský handlíř nemusí být vždy jenom nadávka. Ale inženýr Karban na mne civěl. Obdivem se mu potila skla brýlí.

„Najednou se objevil nový zájemce, chtěl přeplatit… Mám rodinu, to je přece zodpovědnost …,“ soukal ze sebe.

Posláním úřední osoby není diskutovat. Ostatně inženýr Karban taky nebažil po výměně názorů. Byl zvyklý — zřejmě vždy a všude — spíše jen servírovat závěry.

„Pan Koreček souhlasil se změnou ceny?“

Inženýr Karban si mě chvilku jen prohlížel. Jako by potřeboval odhadnout, nakolik pro mne bude jeho informace nová a nakolik zkouším jeho pravdomluvnost.

„Ono se s ním nedalo jednat…“

„Jakou částku jste si původně určili?“

Mlčel a upřeně se díval z okna. Jako by ještě neviděl střechy s lesem televizních antén.

„Dvě stě tisíc,“ řekl nakonec.

Asi vycítil, že do vánoc mám ještě i jiné úkoly.

„Dvě stě padesát,“ opravil jsem ho.

„Jak to že mluvili?“ rozčilil se na onoho stavaře a architekta. „Jejich povinností je mlčet! Zachovávat tajemství!“

„Všechny otázky a odpovědi budou podchyceny v protokolu,“ zopakoval jsem. „Na kolik jste zvedl svůj požadavek?“

„Na tři sta,“ dodal neochotně.

„Vilu jste, pane inženýre, koupil před pěti lety, tehdy jste za ni platil třetinu toho, co jste nyní žádal.“

„To je snad moje věc … Nebo to snad souvisí s vraždou Michala Korečka?“

Neodpověděl jsem. On si taky nedělal výčitky.

„Navštívil jste Michala Korečka v jeho bytě?“

„Ne … Poprvé za mnou přišel do zaměstnání, pak jsem ho pozval domů. Sešli jsme se celkem šestkrát.“

Korečkovu návštěvu tedy přiznal sám od sebe.

„Jakou platbu jste si dohodli?“

„V hotovosti… Koreček mi přinesl peníze ukázat. Hned napoprvé. Asi to byl jeho zvyk.“

„To jste přece ještě neměli dohodnutou cenu.“

„Vím. Otevřel aktovku … Určitě tam bylo ještě mnohem víc,“ inženýr Karban se na mne podíval — a s malým zpožděním si uvědomil přehmat.

Michal Koreček možná používal metod koňského handlíře: nejdřív ukázat peníze, aby tím dokumentoval reálnost obchodu. V panu inženýrovi to však vyvolalo něco jiného: ani na těch dvě stě tisících pak nechtěl zůstat…

Pro mě však mělo toto sdělení mnohem závažnější význam: Koreček tedy vlastnil finanční hotovost, kde je?

Došel jsem k oknu. Teď jsem čučel na střechy s lesem televizních antén i já. Klíčový bod. Mám se rozloučit s inženýrem Karbanem a pozvat si ho, až nechám prověřit další eventuality? Například: Michal Koreček se mohl seznámit s jiným majitelem vily na prodej… Inženýr Karban se vrhl na podvody, Michal Koreček nemusel být jedinou obětí… K domovní prohlídce by prokurátor asi nesvolil. Zatím je možné vznést na inženýra Miroslava Karbana pouze obvinění pro spekulaci, nedovolené obohacování se.

Otočil jsem se. Musím to risknout; tato formulace je přece obhajitelná. Pouze přesahuje rámec povinností každého vyslýchaného.

„Pane inženýre, mohl byste mi nějakým způsobem prokázat, že jste peníze od Michala Korečka nepřijal?“

„Někdo tvrdí, že je mám mít? To je sprostá lež!“

„Neříkám, že to někdo tvrdí.“

Najednou změnil taktiku. Musel jsem uznat, že inteligentním způsobem.

„Proč já bych měl něco dokazovat? Od toho jste tady vy! To jsem si vydedukoval i z vašeho poučení.“

„Pomohl byste nám tím.“

Pohledem naznačil, že jeho zájem o cokoliv podobného je minimální.

„To je všechno?“ zeptal se.

„Ješte maličkost: co jste dělal, pane inženýre, v noci ze středy na čtvrtek … Řekneme od dvaadvaceti hodin?“

„No dovolte!“

„Bohužel nedovolím.“

Uvažoval, jestli by se mohl stejně bravurně vypořádat i s tímhle. Nakonec mu zřejmě došlo, že tentokrát může nejspíš jenom odpovědět. Zřetelně ho to zarmoutilo.

„Středa …,“ vytáhl kapesní diář, za jaký by se nemusel hanbit ani generální tajemník OSN; pak prohlásil: „Večer s rodinou,“

Asi je měl plánovány na čtvrtletí dopředu.

Sepsal jsem vše, co jsme si řekli. Když jsem ho vybídl, aby se pod protokolem zvěčnil, dal mi pohybem ruky najevo, že je zvyklý, aby mu papíry k podpisu předkládala sekretářka. Sekretářku nebere nijak vážně — a nic mu nebrání v tom, aby se ke mně nechoval obdobným stylem.

Tak jsem se mu revanšoval zprávou, že ho v nejbližších dnech seznámím se svými kolegy z oboru hospodářské kriminality: na ty jeho čachry s vilou se podívají — dokonce velmi rádi.

Zašel jsem si na oběd. Naštěstí mě dnes nikdo nenutil k feferonkovým orgiím ve stylu Vltavského hradu, tak jsem si pochutnal na docela obyčejné svíčkové s knedlíkem a několika miligramy brusinkového kompotu.

Po návratu jsem se dal do studia listinného materiálu. Někdy vám přijde docela vhod, že většina pracujících užívá zaslouženého volna. I naše budova znatelně ztichla.

Soudně-bezpečností pitva tělesných pozůstatků Michala Korečka byla provedena po šestadvaceti hodinách od doby nálezu. Celkem jsem se z pitevního nálezu moc nedověděl. Widmarkovou zkouškou na alkohol bylo zjištěno 0,5 promile těkavých látek, což představuje lehkou podnapilost. Test na farmaka negativní. Na ploše těla nebyly zjištěny stopy po injekčním vpichu. Bezprostřední příčinou smrti byla zlomenina kosti lební s krvácením do měkkých plen mozkových a s pohmožděním mozkové hmoty. Smrt nastala v krátkém časovém intervalu — a jakýkoliv lékařský zákrok jí nemohl zabránit. Pravidlem spolupráce je, že vyšetřovatel klade otázky, na něž se snaží prosektor odpovídat. V tomto případě jsem měl otázky jen dvě: Vyskytují se na Korečkově těle stopy po zápasu? (Odpověď: ne.) Byla rána jen jedna? (Odpověď: ano.)

Potvrdila se tedy naše původní teorie, že pachatel využil momentu překvapení. Aby však nevznikl mylný dojem, že se jednalo o pachatele-génia, je nutno poznamenat, že mu nahrávaly okolnosti: Michal Koreček vstoupil do tmy, choval se uvolněně, jako se chováme ve vlastním bytě, rozsvítil až v pokoji — a vzápětí poté, co mu náhlé světlo zaslepilo oči, se už mohl stát, a pravděpodobně i stal útočníkovým terčem. Koreček se stačil jen instinktivně uhnout — takže jeho věčný klobouk odlétl do kouta —, láhev však neminula cíl. Tuto verzi potvrzovala i poloha, v jaké bylo jeho tělo nalezeno — znova jsem si vzal k ruce fotografie z místa činu. Při zápasu by se Koreček určitě dostal hlouběji do místnosti, nebo alespoň do rohu. Otázka, jestli Koreček vůbec svého vraha poznal, by už zajímala spíše autory atraktivních povídek. Kdybych na ni měl — samozřejmě jen soukromě — odpovídat já, soudil bych, že ne.

Náš technik se činil (jeho aktivita se tedy nevybíjela jen při poprašování všech možných i nemožných ploch argentorátem). Odebral vzorky prachu v místech, kam si pachatel stavěl bedničku, po níž se pak dostal do Korečkova bytu, a pak s tímto prachem spektrograficky porovnával prach ze záložek kalhot a z bot některých podezřelých, například Gustava Janíka. Měli už jsme seznam i jiných kriminálně závadových osob, hlavně zlodějů, z jejíchž krádeží mohl těžit právě Michal Koreček. (Vím, pro detektivku je to nepřijatelné, téměř až rána pod pás, ale v praxi se nejednou stává, že pachatel je zcela mimo okruh těch, jimiž jste se od samého počátku zabývali. Objeví ho některý z vašich kolegů zcela náhodou — a na vás pak je, abyste to přijali sportovně a nezanevřeli na metodu zvanou důkladnost…) Jestliže by se prokázala shodnost těchto dvou druhů prachu — omyl je prakticky vyloučen —, třímáte v ruce důkaz, že dotyčný hrdina se procházel právě v místech, ke kterým se zarputile nechce znát. Pak už je třeba jen dokázat, že se tam procházel právě ve chvíli, o kterou jde.

Ale do tohohle mariáše se nám nikdo nehodil. Zatím.

Vyjádření ke Korečkově pistoli značky Parabellum, vzor 08, ráže 9 mm, jsme ještě neobdrželi.

Že by měl Michal Koreček potomka, k němuž by se hlásil, popřípadě by se něco podobného dělo i naopak, jsme nezjistili. Také zatím.

Podařilo se však vypátrat, že Michal Koreček žil v posledních patnácti letech s třemi družkami (než definitivně poznal, že stálejší žena je v jeho případě nesmysl). Dvě již byly vyslechnuty a protokoly jsme zařadili ke spisu. Typické bylo, že jako první dorazil dálnopis z malé obce nedaleko Košic. Na protokol z místa vzdáleného patnáct kilometrů od Klaštic si asi počkáme. Nejméně deset dnů — a pak si tam s největší pravděpodobností zajedeme sami… Ony dvě dámičky však nejevily o osobu Michala Korečka žádný zájem. Tak se to vyslýchajícím jevilo a tomu také odpovídala úroveň informací o Korečkových majetkových poměrech, způsobu života a možných stycích. U družky z Košicka naši slovenští kolegové upozornili, že nemohl být vyslechnut její manžel, který se nyní zdržuje na neznámém místě. Jedná prý se o člověka násilnické a zištné povahy, třikrát soudně trestaného. Jakýsi instinkt (který vždy vytýkám hošíkovi Petříkovi) mi našeptával, že bychom tuto eventualitu neměli předem opouštět. Nemusela to být hraná Janíkovská žárlivost, ale primitivní kalkulace: družka vyklopila co a jak, manželovi problesklo hlavinkou, že tohle by se mohlo zkusit, koho napadne podezírat chlápka až z druhého konce republiky, který se v tichosti dopraví tam a stejně tiše i zpátky? Tato družka navíc přiznala, že jednou Korečka v jeho bytě na náměstíčku Spravedlnost navštívila … O smrti Michala Korečka jí do doby výslechu nikdo neřekl, překvapení se zdálo být upřímné. Obratem jsem dálnopisoval, aby byla znova vyslechnuta, a to k následujícím bodům: 1. Došlo mezi oběma druhy k majetkovému vyrovnání? 2. Navštívil ji někdy Michal Koreček? 3. Čím se Koreček v době jejích vztahu zabýval? 4. jaké byly jeho tehdejší styky? 5. Neví o tom, jestli zanechal Michal Koreček nějaké potomky?

Poručík Junek volal pár minut po patnácté hodině. Sotva se ohlásil, bylo jasné, že vše dopadlo uspokojivě. Nedokáže se přetvařovat; ještě nikdy se prý nestalo, aby měl jeho syn pod stromečkem dárek, který by mu rozechvělý tatínek neukázal předem.

„Za čtvrt hodiny jdu na autobus.“

„Jsem rád, že mě nenecháváš v nejistotách.“

„Víš, co říkal kapitán Verner?“

Několikrát jsem polkl, jako by se mi v krku zpříčila rybí kůstka. Možná polovina kapří páteře.

„Raději abychom se bavili o důležitějších věcech, ne?“

„Štefan už na mě čekal.“

Polil mě hřejivý pocit, možná i vděčnost.

„Machr,“ konstatoval jsem do sluchátka.

„Machr,“ napodobil mě Petr, „ale my jsme mu taky pomohli, když už o tom musím mluvit.“

Známe se. Když už o nějaké své osobní zásluze přece jen musí mluvit, změkčuje ji zájmenem my.

„Čímpak?“

„Šel jsem trochu jinak na malýho Lacka… Ty bys ovšem řekl, že měl trochu víc slivovice v tom svým koktajlu.“

Napřed ta okázalá skromnost a teď mě pasuje na individuum neschopné ocenit cizí zásluhu.

„Laco Gajdoš se nenechá ovlivnit alkoholem. Na něho musel zapůsobit jenom tvůj osobní půvab … Co věděl?“

„Že by se mohlo jednat o Štefana Johančíka, zhruba pětapadesát let, majitele střelnice…“

„Majitele?“

„Jsou to Lunaparky … Ale víš, jak to tam chodí, ne?“

„Tatínek houpačky prodal, když mně byly čtyři roky,“ zkazil jsem mu radost, „jestli chceš tenhle telefonní hovor vyúčtovat, mluv stručněji.“

„Zavolal jsem kapitánu Vernerovi ještě v noci. Do bytu. Pak už to byla hračka. V Praze a okolí teď mají jenom jeden lunapark.“

Z kapitána Vernera se stal tím pádem jen obecní policajt: někoho mu popíšou do nejmenších podrobností — a on se vydá na cestu, přičemž se ještě stačí zastavit na dvou pivech a talíři dršťkové polévky … Opravdu se známe s poručíkem Junkem dost dlouho …

„Co Bohumil Derka?“

„Ráno jsem se u něho zastavil. V dílně.“

Dlouze se odmlčel.

„No a?“

„Překvapí tě, Zdeňku, když ti prozradím, že ještě existují lidé, co mohou den sváteční světit? Kterým nikdo jen tak nezahlaholí do sluchátka: hošíku, Petříku, pojedeš do Prahy …“

„No jo,“ uvědomil jsem si zahanbeně.

Kdybych měl rodinu se školou povinnými dítky, určitě by se mi nemohlo něco podobného stát. Nebo manželku, která se třese na sobotu, aby mě zaměstnala něčím užitečným.

Petr se však – zcela výjimečně – nehodlal kochat mými rozpaky.

„I pan Derka mi pomohl. Ačkoliv jsem ho tahal z postele. Na nějakého Štefana si vzpomněl, přivedl ho k němu Michal Koreček. Derka mu dělal takový to monstrum, co spustí bengál, když se náhodou trefíš tou jejich puškou se zprohýbanou hlavní do terčíku. Lešetínskej kovář buší do kovadliny, baba s krinolínou se začne vrtět…“

„Stačí,“ požádal jsem — perutě jeho fantazie byly opět příliš rozepjaté — a fleet za telefonní hovor naskakoval.

„Johančík už s námi měl — soudě podle trestního rejstříku — dost rozkošatělé styky. Snažil se dokonce spolupracovat. Korečkova smrt ho mírně šokovala. Měli dohodnuto, že Koreček přijede ve čtvrtek časně ráno, přesněji v noci ze středy na čtvrtek … Když Koreček nepřijel ani v pátek, odeslal Johančík ten telegram.“

„V noci ze středy na čtvrtek …,“ přerušil jsem Petra. „To snad chtěli otvírat tak časně ráno, aby si mohli dělníci cestou na ranní směnu vystřelit růžičku a posilnit se Korečkovou cukrovou vatou?“

„Taky se mi to nezdálo. Zjevná bublina ve výpovědi. Cosi chybí. Snažil se mi dokazovat, že něco podobného je u nich zvykem. Jako by ti, kterým se obecně říká dříči, byli v porovnání s Korečkem, Johančíkem a ostatními od kolotoče jen stádem lenochodů …“

„Neměl se Koreček s někým sejít?“

„Myslíš, že jsem se mohl Štefana Johančíka takhle zeptat? Zdánlivě spolupracoval; když zjistil, že mám syna, začal mě zapřísahat, že určitě musíme přijet do Prahy — a potom: Co bychom jezdili do Prahy? Tlouct se někde s dítětem … On přitáhne svou střelnici do Klaštic, kluk může střílet třeba tři dny a tři noci, za to dostane ceny, o jakých se mu ani nesnilo… Tyátr. Ale slovo navíc jsem z něho nedostal.

„A alibi?“

„Jako všichni z tohohle ranku. Na kteroukoliv chvíli, vždy perfektní.“

V tom se nemýlil. Světští lidé, to je klan, na kterém už si poničil chrup leckterý kriminalista. Někdy ani netušíte, jakým způsobem se šíří jejich zprávy a instrukce, koho kde znají. Poskytnutí pomoci je mezi nimi nepsanou povinností, stejně jako kolegialita, se kterou se tu a tam čelí zákonu. Bohužel.

„Co teď?“

„Kapitán Verner se zdráhal, nakonec jsem ho však přemluvil: čtyřiadvacetihodinová vyšetřovatelská vazba. Oni se mezitím podívají na některé svědky a zákazníky, nám bude Johančík k dispozici pro doplňující otázky. Vazba začíná od dvanácti třiceti.“

„Výborně,“ musel jsem pochválit Petrovu iniciativu.

Jestliže by bylo vyšetřovatelské řemeslo dědičné, snadněji bych naposledy zavíral oči, kdybych věděl, že právě Petr Junek pokračuje v orání mé brázdy. A po Petrovi pochopitelně jeho syn. Po něm …

„Představ si, že mě kapitán Verner pozval na oběd,“ vytrhl mě z kraťoučké úvahy.

„Ale?“

„Tys mu, Zdeňku, něco udělal?“

„Prosím tě, já?“ najednou mi bylo nějak horko. „Je to jeden z mých nejlepších kamarádů.“

„Aha.“

Nepronesl to nijak přesvědčeně.

„A co sestřička paní Valáškové?“ odváděl jsem hovor jiným směrem.

„Musel jsem prchnout. Asi bych ti teď netelefonoval, ale zdvořile poslouchal příběhy z pohnutého života jejího sourozence. Za třicet minut jsme se dostali teprve k tomu, že její první znásilnění vůbec nebylo znásilněním, tedy soused Kučera nešel do lapáku za znásilnění a pohlavní zneužití nedospělé sestřičky, ale za to, že prostě nedokázal odmítnout… No, někdy jindy by se to poslouchat dalo, ale já.“

„Některou volnou neděli si tam můžeš zajet…“

„Je vidět, že nejsi ženatej.“

Na Petrově příkladě jsem si ověřoval, že lidé s celkem přijatelným manželstvím ustavičně nadávají, kdežto ti druzí pějí navenek ódy, halasně dokazují, v jakém souzvuku tlukou obě partnerská srdce a jak se jejích klícka jenom kolíbá obapolným blahem.

„Třeba to taky ještě stihnu …,“ vyjádřil jsem se k otázce ženitby, také už nevím, po kolikáté.

„Teď už seš na to moc chytrej.“

„Vtípky jak z Dikobrazu … Raději se vyprav na autobus. A dík, žes zavolal.“

„Rádo se stalo. Doufám, že z autobusového nádraží už smím rovnou domů …?“

„Jenom doufáš? Klidně tomu můžeš i věřit!“ holedbal jsem se.

„Věřit jsem si odvykl… Já už raději jenom doufám,“ prohlásil se značně filozofickým podtextem. A ve sluchátku cvaklo.

Podle nesmělého zaklepání na dveře mé kanceláře jsem usoudil, že se pokouší vstoupit náš technik.

„Dále!“

Nezklamal jsem se. Také se neoddával svěcení dne svátečního. Instinktivně jsem se mrknul, jestli náhodou nenese kelímek s argentorátem. Nenesl.

„Něco jsem zjistil.“

„Předpokládám. Posaď se.“

„Kdybys raději mohl jít se mnou,“ soukal ze sebe.

Před půl rokem jsem mu navrhl tykání, jemu však stále nešlo přes rty. Bez ohledu na služební zařazení a věk si rád tykám s těmi, jichž si vážím.

„Dobře,“ zamkl jsem papíry do stolu, posléze jsem zamkl i stůl v kanceláři.

Technikova laboratoř byla o poschodí níž. Mezi regály knih nežil pouze v kruhu rodinném: i tady prosvítala malba jen na několika čtverečných decimetrech; knihy byly dokonce i nad dveřmi a pod oknem. Když se naposledy v naší budově malovalo, rozpoutala se lítá bitva; nakonec kapituloval náčelník, zvítězil technik a malíři si přenesli štafle a kbelíky s barvami o jednu kancelář dál; tady se skutečně nedalo ani předpažit, natož pak rozmachovat se štětkou.

Na stole — také obloženém — byl připraven šálek s kávou. Technik naznačil, že pro mne. Na počátku tohoto vyprávění jsem prozradil i jeho oblíbenou průpovídku o tom, že je alergický pouze na svou druhou tchyni a na lidi, kteří z něho předčasně mámí závěry. Nejste-li ani druhá tchyně, ani nedočkavec, máte co činit s příjemným mladým mužem.

Vedl mě ke komparačnímu mikroskopu. Sklonil jsem se k okulárům a začal odečítat vzorce dvou otisků. Byly to dva prsteníky pravé ruky.

„Souhlasí,“ musel jsem konstatovat.

To odpovídalo povaze našeho technika: kdyby měl jenom oznámit, že našel dva shodné otisky, nebyl by spokojen. Toto považoval za důvěryhodnější, protože vědečtější.

„Vlevo je otisk, který jsme našli v Domě oděvů.“

V klaštickém Domě oděvů byla totiž zjištěna — zhruba před šestnácti měsíci — krádež vloupáním. Škoda kolem sto padesáti tisíc korun, pachatel, spíše však pachatelé doposud neodhaleni, jedinou stopou, kterou zde prokazatelně zanechali, byl otisk ukazováku pravé ruky. Dalo se usuzovat, že někdo z nich si mimoděk svlékl rukavici, jelikož jsme našli odhozenou zápalku, vysvětlili jsme si to jeho touhou zakouřit si. Nyní se stala krádež v Domě oděvů opět aktuálnější (jinak na ní ovšem bez ustání pracovali kolegové z majetkových trestných činů): dva obleky z vleku Michala Korečka prokazatelně z této krádeže pocházely. Korečkova chytrost: raději nechal odcizené zboží rok odležet, raději riskoval ztrátu působenou proměnlivostí paní Módy, než by riskoval, jako riskuje každý průměrný chmaták. Co zachytíte, objeví-li se vám někde na druhém konci republiky tucet obleků z loňské kolekce? Málo. A po měsíčním nošení už klesnou vaše šance něco dokázat téměř k nulovému bodu …

„Komu patří ten pravý ukazovák?“

„Gustavu Janíkovi,“ prozradil technik.

Musel jsem se napít darované kávy. A dost urychleně.

„Gratuluju.“

Krádež vloupáním na svém kontě ještě Gustav Janík neměl, ani v souvislosti s ní ještě nebyl vyšetřován, jen rvačky, kuplířství, přepad, nebezpečné vyhrožování — a další trestné činy podobné sorty. Napomáhal tomu i fakt, že Gusta Janík byl ustavičně bez peněz a ustavičně odraný. To nebývá mezi vykradači prodejen zvykem.

Vzpomínám, že jednou jsme v souvislosti s vybílenou prodejnou Tesly mluvili i o Gustavu Janíkovi. Figuroval v obsáhlém seznamu možných kandidátů. Petr Junek ho však odbyl jediným mávnutím ruky a jediným slovem: „Blboň!“

Škoda.

Vrátil jsem se do své kanceláře a zavolal dozorujícímu prokurátorovi. Ať má taky zpříjemněný víkend. Včera už se přimlouval za to, aby byla vazba Gustava Janíka přerušena; zdálo se mu, že nemáme dostatek důkazů pro spojení Gustava Janíka s Michalem Korečkem: žárlivost na poloprostitutku Vlastu Jernekovou ho nepřesvědčovala. Pak jsme nemohli vysvětlit, jak se — byl-li doopravdy Gustav Janík vrahem — dokázal s Michalem Korečkem střetnout, když my tvrdíme, že Korečkův poslední návrat byl důsledkem nenadálé, a tedy nepředvídané změny programu. Taky jsme neměli jediný časově ohraničený důkaz pro Janíkovu přítomnost v Korečkově bytě. Teď se však mnohé změnilo: vazba může být uvalena i z důvodů koluzních, čili vazba, jejímž smyslem je zabránit ovlivňování důležitých svědků.

Pak jsem si neodpustil potěšení z toho, že jsem mohl tyto nové skutečnosti sdělit Gustavu Janíkovi osobně. Již jsem se o tom zmiňoval: v každém z nás je prostě kus škodolibce …

Stoh prostudovaných materiálů se zvolna snižoval. A dokážu-li napsat ještě nějakých deset dvanáct stránek, mohu odcházet s docela příjemným pocitem. Za každým odcházejícím dnem pociťujeme smutek (není-li to náhodou den, ve kterém nám rvali zuby); smutek se snad dá tlumit jedině vědomím, že jsme v odcházejícím dnu udělali vše, co se udělat dalo — a že jsme byli v mezích daných možností i úspěšní.

Leč zásah vyšší moci (jaký znali už i staří Římané, a to pod nálepkou Deus ex machina) zapříčinil, že už jsem těch pár strojových stránek nenaťukal.

Dozorčí mi přepojil meziměstský hovor. Prahu. S Petrem jsem už mluvil. Že by se snad hnulo svědomí v příteli Kamilovi? Nechal se strhnout k neuváženým soudům — a teď se chtěl omluvit? Jiné vysvětlení mě nenapadalo.

Vykřikl jsem několik nezbytných halóóó, pak jsem se představil, dalších patnáct vteřin jsem poslouchal a tento blok jsem zakončil obvyklou otázkou:

„Vážně?“

Z toho jste mohli usoudit, že nemluvím se svým osobitým přítelem kapitánem Kamilem Vernerem, že představa o výčitkách jeho černé duše byla jen projevem mé nevyléčitelné naivity.

Klidný hlas na druhém konci linky mi zopakoval informaci a zakončil dotazem:

„Kdy přijedete?“

„Ještě dnes večer,“ slíbil jsem a po několika vzájemných výměnách díků — bezesporu upřímných — jsme se rozloučili.

Podíval jsem se na hodinky. Už by bylo možno sáhnout po sluchátku a vytočit číslo. Jenomže jsou chvíle, kdy chcete vytočit číslo, ale jaksi vám to nejde. Ne… Nebojte se, nehodlám vás unavovat nějakými srdečními stesky. Jednalo se o telefonní číslo poručíka Junka. Ach, život, život, zavzdychal jsem románově a roztočil číselník.

„Kalab.“

„Junková.“

Sevřely se mi orgány v okolí žaludku.

„Doufám, že se nekoupe?“

„Ne, pane doktore,“ (nikdy mi nedokázala říct jinak), „teprve se chystá. Před chvilkou se vrátil. Chudák …“ Nemusel jsem být abnormálně vztahovačný, abych vzal vinu za toho chudáka na sebe. Jestli jsem se před chvilkou zmiňoval o smutku za každým odcházejícím dnem, pak teď jsem měl před sebou minuty, které bych ochotně věnoval. Komukoliv.

„Junek.“

„Petře, víš, kde je v Praze eskortní středisko?“

„Proč bych to neměl vědět?“

Znatelně však zneklidněl.

„Je třeba, abys tam jel.“

„Kdy?“

„Vůz ti můžu poslat za půl hodiny. Moc mě to mrzí…“

„Raději mi řekni, oč se jedná.“

Naštěstí byl rozumnější než já.

„Přivezeš Ivana Jelínka.“

„To už?“

Jako by z něho spadla všechna únava.

„Jestli ti na tom záleží, tak tohle máš u mě.“

Na víc nebyl čas. Zajistil jsem vůz, doprovod a potřebné papíry. Už předem se dalo předpokládat, že vyšetřování trestné činnosti Ivana Jelínka bude komplikované: protože pátrání po něm nařídil náš prokurátor, je Ivan Jelínek — nejzjednodušeněji řečeno — náš. Na útěku však spáchal další trestné činy, které spadají do kompetence pražských (a možná ještě i jiných) kolegů, částečně je tedy i jejich, každý bude uplatňovat svoje nároky. Okamžitě. Čím dřív, tím líp.

Začal jsem s přípravou Jelínkova výslechového plánu. Zářijová obloha se zvolna chystala k zatažení opony. Počasí se kazilo. Na počasí dám. Kdykoliv se mi totiž dostal některý případ k mrtvému bodu, nastalo údobí dešťů. A mnohokrát jsem to údobí dešťů nepozoroval jen z oken kanceláře. Obloha se pokrývá mraky.

Pěkná perspektiva …

A stále zůstávala ta palčivá otázka: Kde byl Korečkův sklad? Kde mezisklad? Kdo mu přímo pomáhal? Kdo transportoval zboží, které bylo odcizeno před rokem?

Kriminalistické zkušenosti mohou být doplňovány i selským rozumem. Činnost ve velkém — a Koreček se rozhodně nemohl počítat mezi detailisty — vyžaduje kromě jiného manipulační prostory. Poslal jsem na výzvědy dva pátrače: ani jednomu se nepodařilo najít člověka, který by viděl, že se Michal Koreček někdy tahal s bednami a krabicemi. Všichni ho registrovali jen jako předměstského frajera s kloboukem do týla, rozepnutým sakem a s rukama v kapsách. Nenosil ani tašku.

Znovu jsem studoval výslechový protokol pana Herberta Čepka. Byl svědkem Korečkova odjezdu. Co kdybych pana Čepka znova vyslechl? Ne, že bych měl pochybnosti o pravdivosti jeho výroků, ale leccos se od té doby změnilo.

Najednou jsem zpozorněl: když měl Michal Koreček dvě garáže, proč by nemohl mít tři? Ideální řešení. V bloku se objevila další poznámka. I o tom by mohl všímavý Herbert Čepek něco vědět.

Nebylo pochyb, že nyní už se na těch deset až dvanáct strojových stránek nesoustředím. Zamknu, zastavím se někde na večeři a potom se vydám na neohlášenou návštěvu k panu Herbertu Čepkovi. Zapřísahal se ochotou pomoci. A pokud jsem se díval do novin, dnešní televizní program může nadchnout tak nanejvýš své tvůrce … Výčitkami svědomí se tedy nahlodávat nemusím.

A ještě jeden přepych svátečního dne jsem si dopřál: nechal jsem svoje erko na dvoře a vykročil pěšky. Opona přes zářijovou oblohu už byla téměř zatažena.

V domě na náměstíčku Spravedlnost jsem však měl smůlu. Nevím, jestli výjimečnou nebo prostě jen další: Herbert Čepek, ani jeho postarší choť nebyli doma. Zvonil jsem, až hrozila destrukce činžáku. Nevím, co to tam měl pan Herbert Čepek za drnčidlo. Vzpomínám, že jsme se ve škole učili o Wagnerově kladívku, ale tohle spíš připomínalo důkladnou palici a kovadlinu. Přesto se nikdo neozval. Petr Junek by z toho vyvodil jedno ze svých základních životních pravidel. Například: není-li nikdo doma, nepomůže ani sebesilnější zvonek. Skutečně nepomohl.

Abych se nevracel tak docela s nepořízenou, zašel jsem za paní Nováčkovou, jen tak. A lichotilo mi, že ona jen tak mou návštěvu přijímala. Dostal jsem hrnek bílého kafe a půl hodiny jsme si povídali o všem možném. Pouze o násilné smrti Michala Korečka se neobjevila ani zmínka.

„A nemáte dlouhou chvíli?“ zeptal jsem se nakonec.

„Dlouhou chvíli?“ opakovala, jako by ji samotnou ještě nic podobného ani nenapadlo.

Po chvilce váhání mě zavedla do pokoje.

„Tady,“ ukázala mi.

Na stole ležely rozháčkované záclony, laicky jsem odhadl, že jednu řadu musela dělat celý den Její okna byla holá.

„Budete to tu mít … No jako ve filmu,“ pochválil jsem.

„Kdepak, to není pro mě… Pro mě už by to byla škoda…“

„Pro koho je tedy děláte?“

„Chtěla jsem pro vnuka,“ vysvětlovala, „ale on je teď za hranicema… No, někdo si je po mý smrti vezme… Co s nějakým silonem …? Když už jsem s tím jednou začala, no ne?“

Její despekt k umělým vláknům se příliš nelišil od přezíravosti pana inženýra Karbana vůči Michalu Korečkovi. Ale o to vlastně nešlo.

Rozloučili jsme se a já šlapal zpátky na oddělení. Za dvě hodiny už by se mohla vrátit eskorta s Ivanem Jelínkem. Ještě jsem nebyl rozhodnut, mám-li ho vyslýchat okamžitě, nebo počkat do rána. Unavený protějšek může být výhodou, jste-li vy sami čilí; oboustranná vyčerpanost však může způsobit, že vám unikne právě to, čeho byste se jindy úspěšně chytili.

Musel jsem myslet na paní Nováčkovou. A na její byteček. Čím déle jsem si ho připomínal, tím silněji se mi vtíralo podezření, že neuvažuju jen o jeho čistotě. Znáte to: vaše podvědomí zavadí o nějakou maličkost — a ta maličkost se pak dere na povrch jako bublinky sifonu. Jako ty bublinky, kterým stojí v cestě kousky ledu. Co jen mi to nesouhlasí?

Schválně jsem si prodlužoval cestu a klikatil se v uličkách, které — jak poučuje plán výstavby města Klaštic — se tu po dvou letech už klikatit nebudou. Nutno si jich tedy užít.

Najednou mi svitlo: plynové radiátory s vnějším odtahem, radiátory obecně nazývané podle jedné z dovážených značek — gamatky. Chvályhodné, že je měla právě stará paní Nováčkové: ohřeje se, nemusí přinášet uhlí a odnášet popel, odpadají starosti se sháněním a skládáním, se zatápěním… Proč by si, koneckonců, neměla ulehčit život, i když se topidla moderního vzhledu jaksi nehodila k nábytku staré paní.

Závažným se však jevil závěr, který z tohoto faktu vyplýval: Jestliže nepotřebuje stará paní Nováčkové dříví a uhlí, nepotřebuje — s největší pravděpodobností — ani sklep! A jestliže …

Obrátil jsem se na podpatku a pádil k náměstíčku Spravedlnost. Nebylo těžké si domyslet, kdo by mohl ten její sklep potřebovat…

Leč okolnosti se postaraly o to, abych se k paní Nováčkové už nedostal.

Vstoupil jsem do domu, prošel chodbou ke schodišti, pohlédl vpravo — a co se změnilo na dveřích Korečkova bytu, nebyl podnět pro podvědomí, ale pro zcela chladný rozum: plomba byla porušena, autentizační šňůrka se volně pohupovala v průvanu. To znamená — nedošlo-li k náhodnému nebo zlovolnému porušení —, že je někdo vevnitř …! S největší pravděpodobností… Teď ještě vyzkoušet zámek …

Naštěstí jsem měl s sebou aktovku (chystal jsem se přece k doplňujícímu výslechu pana Herberta Čepka) a v aktovce kromě nezbytných papírů i klíče od Korečkova bytu.

Vsunul jsem klíč do otvoru a otočil. Nebylo zamčeno. Když jsem byl v předsíni, zdálo se mi, jako bych zaslechl z prvního pokoje slabounké zašramocení. Tomu jsem nevěnoval pozornost. Snad každý ví, co to jsou napjaté nervy. Romanopisci používají klišé „napjaté k prasknutí“. Nevím, jestli mohou nervy prasknout, něco to však vystihuje. Potmě jsem se sunul kupředu. Michal Koreček si liboval v zatažených roletách, pietně mu je zase stáhli. Škoda.

„Je tu někdo?“ zvolal jsem.

V předsíni nebyly žádné textilní závěsy, nic, co by pohltilo zvuk, tak se můj hlas třískal mezi stěnami jako kulečníková koule. Čím dál dutěji.

Raději jsem měl mlčet… Scéna jak z laciné detektivky. Ještě štěstí, že vše se odehrává bez svědků … Otevřel jsem dveře do pokoje, nahmatal vypínač a stiskl. Rozsvítilo se — a já zahlédl (jak to, že nepříjemné věci zahlédneme ze všeho nejdřív?) ústí velkorážní pistole. A nebyl to jen divácký pohled — to ústí mířilo přímo na mne. Teď už to scénu z detektivky připomínalo, a to scénu setsakramentsky nepříjemnou.

Jsou situace, kdy se rozkoukáte až neuvěřitelně rychle. Okolnosti vás k tomu jednoduše donutí. Pistoli jsem odhadl na luger — a vybavil se mi sen západních vojáků vyrvat ji německému oficírovi a odnést si ji coby trofej z druhé světové války — a ruku, která svírala pažbu, na všehoschopnou; ukazováček na spoušti se ani nezachvěl.

Uhodli byste, kdo stál proti mně?

Invalidní důchodce Herbert Čepek.

Ani v nejmenším se nepodobal roztomilému křečkovi, za jakého jsem ho — při všech výhradách — považoval ve své kanceláři. Další skutečností, které jsem si musel okamžitě povšimnout, byl sejmutý obraz (ten přímo proti dveřím, co znázorňoval zhrzenou milenku, jež právě zasahuje podlému svůdci rozhodující bodnutí, posledně jsem se divil, že krev nevystříkl i na stěnu v okolí tohoto díla). A pod obrazem vypáčená dvířka zazděného trezoru, spíše — jak se mi zdálo — plechové skříňky … Koho to mohlo napadnout? Slabá omluva. My jsme to měli zjistit!

„Tak zvednete ty pracky?“ vykřikl Herbert Čepek, jako by tím chtěl naznačit, že já tu nejsem proto, abych si něco prohlížel, a on, aby mi něco ukazoval, případně podával vysvětlení.

„Ale, ale,“ vzchopil jsem se, i když mi do vtipkování příliš nebylo.

Zvedl jsem ruce nad hlavu. Dokonce i se svazkem klíčů, který jsem dosud nestačil uschovat.

„Abyste viděl, že se mnou není žádná legrace!“ zařval.

Vzápětí se ozvala exploze. To, co třímal v pravici, snad ani nebyla pistole, ale cosi mezi pancéřovou pěstí a tarasnicí: projektil se zavrtal do zdi nade mnou a já měl plný obličej omítky. Ušní bubínky zadrnčely. Jak pod paličkami sadistického tambora.

„Víte, co vás čeká? Koreček — a teď tohle …“

Snažil jsem se mluvit klidně, leč se zanedbatelným úspěchem. Učíte se sebeobranu proti ozbrojenému soupeři, vykládáte ji jiným, ale v praxi to vypadá úplně jinak, ano, moji milí žáčkové …

Proti vám se klepe jeden šílenec, který dokáže myslet jen na čtyři minuty dopředu… Sakra… A mně se zdálo, že jsem se na tomto světě sotva rozkoukal!

„Mě nedostanete!“ zařval ještě zběsileji. „Nikdo mě nedostane! Něco dovedu!“

Po té akustické produkci sáhl do kapsy a ukázal mi dva plné zásobníky.

„Nevím, co to je,“ zalhal jsem. „Bez brýlí špatně vidím …“

„Nikdy jste je nenosil,“ řekl; jako člověk, který sice o tom není zcela přesvědčen, ale má takovou moc, že mu to může být zcela lhostejné.

Já jsem však potřeboval, aby se situace alespoň o malinko zklidnila, a on přistoupil i s tím svým panzerfaustem o krok blíž. A pokoušel jsem se nemyslet na to, že tenhle splácaný pokoj by mohl být posledním prostředím, jež je mi dopřáno vnímat. Pan Herbert Čepek se skutečně přiblížil. Je až k nevíře, jak zbraň v ruce a pocit nadvlády přetvoří nejen psychiku, ale i výraz obličeje. Tenhle obličej se totiž čím dál méně podobal obličeji lidskému:

Ptát se, co chce dělat, bylo zbytečné. Už výraz očí dokazoval, že o tom není sebemenších pochyb, že je definitivně rozhodnuto. Už se jen chvilinku pokochat…

Definitivně jsem se musel rozhodnout i já. Buď – anebo. I takové chvíle jsme připravili svým životům.

Naráz jsem odhodil klíče, které jsem doposud držel nad hlavou ve své levé ruce, Herbert Čepek se intuitivně podíval tím směrem a já prudce kopl pravou nohou směrem k lugeru… …….

Měl jsem štěstí. Pistole odletěla. Vzápětí jsem sekl malíkovou hranou pravé ruky. Teď už s chladnou natrénovaností. Herbert Čepek se svalil. Shodou okolností právě do těch míst, kde ležel i Michal Koreček. Sehnul jsem se nad ním. Zasáhl jsem ho blíž ke klíční kosti než k hrtanu, znamenalo to naštěstí jen šok. Oddechl jsem si. Za hodinu se ze všeho probere. Sádrový krunýř z toho však kouká. Ale lítost — kterou už mi vytýkalo tolik kolegů — se tentokráte nedostavovala …

Tentokráte ne.

Petr Junek byl až dojemný. V chlapských románech se podobné situace řeší drsnějším slovem, já si však uvědomoval, že žiju v docela reálných podmínkách. Nemám kolem sebe anděly, doposud jsem se nesetkal s kolegou, který by mluvil jako úvodník, a papírem šustí jen fascikly protokolů.

Už od operačního důstojníka se dověděl, co všechno se stalo. Já seděl v kanceláři a vařil si kávu. Musel jsem spláchnout aroma vodky, kterou jsem se tajně občerstvil.

Operačního nenapadlo nic moudřejšího, než vyburcovat i poručíka Junka.

„Můžu pro tebe něco udělat?“ nabízel se Petr. „Jestli chceš, můžeš se jít k nám dívat na televizi. A něco k jídlu se tam taky najde …“

Nevím proč, ale tu a tam míval tendence chovat se jako moje chůva.

„Už jsem večeřel. Dík.“

„Ale Ivana Jelínka si necháme na ráno, ne?“

„To určitě.“

„Můžeme si někam sednout na lahvinku… Beztak jsem manželce říkal, že možná přijdu až po půlnoci.“

„Vážně bys pro mne něco udělal?“

Přikývl; slova by mu asi mohla znít příliš melodramaticky.

„Já vážně něco potřebuju,“ navnadil jsem ho.

Na Petrovi bylo znát, že mou žádost považuje za svůj úspěch. Přisedl si blíž. Ustavičně si mě prohlížel; jako by čekal, že co nejdřív už se začnou vybarvovat opožděné modřiny.

„Samozřejmě …“

„Zajdi za paní Nováčkovou, snad si ještě nešla lehnout. Všechno jí můžeš vylíčit …“ Zkrátka tím stylem, který je ti nejbližší. Nezapomeň, že pozdravuju, že jsem byl na cestě k ní, ale nedošel jsem … Sama se ale nemusí ničeho bát.“

„Jenom tohle?“ přerušil mě.

Nasvědčovalo to osobnímu zklamání.

„Zatím jsem se dostal jen k úvodu. Napadla mě totiž, hošíku Petříku, jedna možnost: paní Nováčková nepotřebuje sklep, má totiž ve svém bytě dvoje gamatky …“

„Zato Korečkovi by se její sklep moc hodil,“ svitlo Petrovi. „Vlastně to je jasný. Už se řítím… Kam ti mám volat?“

„Samozřejmě že domů.“

Tím už jsem ho tolik nenadchl. Vidina lahvinky se rozplývala.

„Tak jo,“ odcházel.

Potřeboval jsem se rehabilitovat.

„Víš co, zítra se tady neukazuj …“

„Dobře,“ souhlasil.

„Zavez pěkně manželku a syna k babičce do jižních Čech. Jednou si přece stěžovala …“

„Prosím tě, hlavně na tohle téma se s tou mou hodně vybavuj!. Víš, kolikrát se musí přestupovat, než se tam dokodrcáš?“

„Když říkám zavez je, tak tím myslím, že si můžeš vzít moje auto. Papíry jsou vevnitř, což se obecně nedoporučuje, ale benzín ti za to vystačí na cestu tam i zpátky.“

Pozoroval mě, jako by se stále nemohl rozhodnout, kam mne vlastně zařadit. Tušil jsem, o čem právě přemítá: několikrát a v různých souvislostech mi Petr dokazoval, že manželka, auto a dýmka se nepůjčují.

Tak jsem mohl jen plynule navázat:

„Neboj: manželku, kdybych nějakou pojal, bych ti nepůjčil, a na fajfku, kdybych se náhodou rozhodl dýmat, bys nesměl ani sáhnout! Právě ty ne!“

Naštěstí odešel jen s klíčky a s pozdravem. Asi je mi milejší, když někdo nadává, než když mi s přehnanou zdvořilostí děkuje. Jako nadporučík Kolář.

Zavolal dozorčí: Gustav Janík prý chce mluvit, všechno si rozmyslel…

„Pan Gustav Janík chce mluvit?“ měl už jsem přece své zkušenosti. „Pan Gustav Janík chce zakličkovat, aby se dostal domů. A v první knajpě bude vyprávět, jak s námi zaválel.“

„Možná.“

„Spíš určitě … S panem Gustavem Janíkem budeme jednat přesně podle zákona. O výslech ho neošidíme.“

„Vyřídím.“

Nebylo pochyb, že podobný vzkaz bude vyřizovat docela rád. Gustav Janík nenarušoval jen mou nervovou soustavu. Naložil jsem si všechna lejstra do aktovky a vydal se k domovu. Jestliže by někdo prohlásil, že dnes na to nemám právo, nevím, jestli by mi k odpovědi postačil jen slovník spisovné češtiny.

Potřeboval jsem jediné: spát. Nejnaléhavější lidské tužby jsou v podstatě velice prosté. A jejich naléhavost se pak projevuje zejména v tom, že nedokážete na nic jiného myslet.

Se zbytkem posledních sil jsem zalezl pod sprchu, vyčistil si zuby a chvilku se ještě kochal potěšením z čistě povlečené prošívané přikrývky. Jak málo stačilo, kamaráde, a už ses nikdy, čerstvě osprchovaný, nepoložil na prostěradlo, nikdy by ses nemohl osobně přesvědčit o oprávněnosti sloganu: Každý den — slouží ten …

Ale to už se mi naštěstí začalo všechno rozpadávat, válenda se kolíbala jako na řece z glycerinu, a bez sebemenších výčitek svědomí jsem ztrácel kontakt se světem, v němž invalidní důchodci lezou do cizích bytů, a ještě k tomu s ilegálně drženými lugery, lidé si rozbíjejí o hlavy láhve a místo toho, aby kazili žaludky naší drobotiny cukrovou vatou, čachrují s kradeným zbožím … Vše bylo stále vzdálenější a vzdálenější, a když jsem si s patřičným zpožděním uvědomil, že vedle mé válendy drnčí zvonek telefonního aparátu, chtěl jsem ho klidně nechat drnčet dál, protože ten signál už se týkal někoho úplně jiného. Právnický mozek, respektive ta jeho částečka, která ještě nebyla utlumena, se blýskla výstrahou: Nesahej po sluchátku! Kdo se zmocní cizí věci v úmyslu nakládat s ní jako s vlastní, bude potrestán …

Potom ztichl i ten právnický zbytek — a já spal. Navzdory všem telefonním i jiným zvonkům tohoto světa. Navzdory všem aktovkám lejster. Spal a spal…

Poručík Junek zjistil, že další vyzvánění už nemá význam. Znepokojeně odstoupil od aparátu.

„Kdoví, kam šel,“ řekl dozorčí a pokusil se mnohovýznamně zamrkat.

Nevyznělo to však nijak přesvědčivě. I jemu bylo zřejmé, že mají před sebou případ, jaký se nevyskytuje každý měsíc: nejdřív vražda, pak odhalení velkopřekupníka, ozbrojené vloupání se střelbou, k tomu celostátní pátrání, jež bylo zakončeno zběsilou automobilovou honičkou … Tady se jedná o hodně — s největší pravděpodobností je zainteresováno více lidí, možná organizovaný klan, a událost v Korečkově bytě napověděla, že ani fyzickou likvidaci příslušníka Veřejné bezpečnosti není možno předem vyloučit. Šelma cítí svůj neodvratný konec a brání se, každý prostředek je jí při tom dobrý …

„A tam v domě už nic nepotřebuješ?“ zeptal se dozorčí.

„Zatím jsem všechno jen zapečetil.“

„Na kolik to odhaduješ?“

„Podíval jsem se do několika beden, ve sklepě je jich aspoň padesát, povětšinou textil, prádlo, tranzistoráky, holicí strojky … Desetitisíce určitě …“

„Byl to nápad,“ řekl dozorčí a řekl to na svou letoru až přespříliš uznale.

„Celkem jo,“ souhlasil Petr Junek, ale zase ne tak, aby vznikal vnějškový dojem, že ke svému představenému vzhlíží. „Ta ustrašená stará paní by patřila mezi poslední obyvatele tohohle města, kteří by něco prozradili…“

„Koreček věděl, na koho se obrací…“

„Vždy a všude… Kdybys viděl, co mi to dalo makačky… Jednou mě stará paní Nováčková dokonce přesvědčila, že žádnej sklep k jejímu bytu nikdy nepatřil. Rozloučil jsem se, já směřoval k domovu, ale v polovině cesty mi to zase nedalo.“

„Já bych jednoduše shromáždil všechny nájemníky,“ svěřoval dozorčí svou vyšetřovací metodu, pak zasmušile pokýval hlavou. „Hlavně že už to máte. Jen aby se tam teď nikdo nevloupal… Narušovat pečeti je, jak pozoruju, oblíbenou místní kratochvílí…“

„Myslím, že kdyby měl někdo zálusk na Korečkův sklad, už si mohl dávno posloužit. A Herberta Čepka máme v chládku… V chládku a v krunýři,“ dodal po chvilce.

„Jedno mi nejde, člověče, do hlavy: copak o tom sklepu nevěděl ten pistolník? Žil s Korečkem v jednom domě! A určitě ho špehoval.“

Dozorčí si bezradně hladil olysalou hlavu.

Poručík Junek nepřítomně přikyvoval. Jeho pohled se nemohl odtrhnout od telefonního přístroje. A telefonního přístroje se nyní týkaly i všechny jeho myšlenky. Že by ještě nebyl major Kalab doma? Určitě se nechtěl nikde zastavit. Tedy nedošel? Nebo — a to poručíka Junka zneklidňovalo ze všeho nejvíc — jenom předstíral, že se celá ta akce skládala pouze z jednoho kopu a z jednoho úderu malíkovou hranou …? To by se mu bohužel moc a moc podobalo …

„Prosím tě, nech toho,“ vytrhl poručíka Junka dozorčí.

A vytrhl ho skutečně z těch nejchmurnějších úvah.

„To není jen tak …,“ osmělil se poručík Junek.

„Vidíš to všechno moc černě,“ ujišťoval dozorčí — s nadhledem o dvacet let staršího tvora. „Seber se a pospíchej za rodinkou. Já Zdeňkovi ještě brnknu… A v nejhorším případě vím, co podniknout…“

Poručík Junek se netvářil nijak přesvědčeně:

„Ještě jednou to zkusím sám.“

Dozorčí položil na sluchátko ruku s hustým ochlupením. Jako by se tady objevovalo právě to, čeho se mu nedostávalo na hlavě.

„Říkám, abys šel!“

Znělo to jako otcovský rozkaz. Poručík Junek neochotně uposlechl. Vypadat ustrašeně, to se nehodí. Stejně jako přemrštěná starostlivost o nadřízeného.

Ve dveřích se ještě otočil:

„Nemohl bys pak zavolat i mně?“

Dozorčí mávl svým srstnatým zápěstím:

„Tobě? Ty se koukej pořádně vyspat. Máš pod očima kruhy jako houpací kůň! Myslíš si snad, že sem chodím jen proto, abych si vypil termosku kafe?“

Ráno jsem se probudil jako znovuzrozený. Příhoda s Herbertem Čepkem zůstala někde v nesmírné dálce, stejně jako jeden noční telefonický rozhovor s naším dozorčím, který se — prý na popud přítele Junka — dotazoval, co se to se mnou děje. Otázka. Co se děje s unaveným člověkem, když spí? Prostě přestal na několik hodin pro tento svět existovat.

Ráno jsem se skutečně probudil jako znovuzrozený. Potřeboval jsem to, neboť v samém úvodu dne na mě čekalo to, co jsem pokládal z celého dosavadního vyšetřování za nejdůležitější: první výslech Ivana Jelínka.

Daleko jsme se však s tímto mladým mužem překvapivě příjemného zevnějšku nedostali.

„Jak vám to mám teda říct?“ opakoval už po několikáté, jako by nedostatek vzájemného porozumění padal jen na mou hlavu. „Ten strejc mě zastavil, já blbec se nechal obměkčit… Jako že se na ten jeho motor číhnu…“

„Jen tak zadarmo?“

„Byl to přece taky šofér, no ne?“

Trochu jsem o té lidumilnosti zapochyboval. Pro nedostatek důkazů jsem však musel mlčet. Zatím. Pokračoval jsem podle připraveného výslechového plánu.

„A výsledek vašeho, jak říkáte, číhnutí?“

„Poznal jsem, že takovou opravu nemůžu provádět bez pořádnýho světla.“

„Podívejte se, pane Jelínku, my jsme taky nechali motor Korečkovy volhy prohlídnout…“

„Někým od vás, co?“ přerušil mě.

„Protokol je vám k dispozici, a až proti vám vznesu obvinění, bude k dispozici i vašemu obhájci. Vypracovali ho dva soudní znalci z automobilového oboru. Navíc vám prozradím, že jeden z nich je vyučeným automechanikem, dále absolventem automobilové průmyslové školy a nyní vedoucím servisu.“

„No a?“ přerušil mě opět.

Informace však na něho zapůsobila. Už vycítil, kam směřuju.

„Mluvili jsme o vás s několika lidmi…“

„To znám!“

Byl čím dál nervóznější. Kolegové, kteří měli tu čest vyslýchat Ivana Jelínka přede mnou, zdůrazňovali jeho rozvahu a klid. Já jsem však nic podobného nepozoroval. Napadlo mě jediné vysvětlení: tentokráte toho měl na svém kontě nepoměrně víc.

„Jistou oblast jejich výpovědí ponechme stranou… Ale víte, pane Jelínku, na čem se všichni do jednoho shodli? Že na motory jste machr. Dokonce i ten soudní znalec, o kterém jsem se vám zmiňoval, se nechal slyšet v tom smyslu, že kdyby nebylo jistých okolností, nabídl by vám místo ve svém servisu třeba od hodiny …“

Zareagoval tím, že cosi zamručel a posadil se vzpřímeněji. Pak si navlhčil špičkou jazyka oschlé rty:

„Proč mi to všechno říkáte?“

„Nikdo z nich totiž nedokázal pochopit, že jste zvedal kvůli poničené indukční cívce hlavy všech válců. A že se jedná o poničenou indukční cívku, to prý musí odborník vaší úrovně poznat okamžitě …“

„S motorem si taky hrál ten strejc…“

Ustavičně používal jen tohoto oslovení. Jako by tím chtěl dávat najevo, že mezi Michalem Korečkem a jím neexistoval žádný důvěrnější vztah.

„Bohužel ne, pane Jelínku. Hlavy válců Korečkovy volhy jste demontoval vy, sejmuli jsme otisky prstů.“

„Pěkná prácička,“ uchichtl se.

„To netvrdím, někdo ji však dělat musí.“

Drze nevystupoval, to ne. Spíše se snažil o jakýsi polopřátelský, chápající tón. Sejít se s ním někde ve vinárně, těžko byste věřili, že je schopen i jen poloviny toho, co provedl včera v Praze.

„Tak jsem to nemyslel,“ měnil taktiku.

Spíše se pokoušel odvádět hovor jiným směrem.

„Proč jste snímal hlavy válců?“

Váhal. Octl se ve slepé uličce. Že by tak činil z neumělosti, k této výmluvě se nehodlal uchýlit. Nakonec mávl rukou. Jako by se rozhodl, že od tohoto okamžiku bude mluvit jen a jen pravdu.

„Slíbil mi prachy.“

Pocítil jsem drobnou radost. Možná z ještě drobnějšího úspěchu.

„A vy jste se postaral o to, abyste měl na vozidle co nejvíc práce,“ dopověděl jsem.

„Tak nějak…“ přiznal. „Už mám zkušenosti. Protože se v tom vyznám, spravím indukční cívku za pět minut a dostanu všeho všudy pětku na pivo …“

„Nemusíte nic vysvětlovat. Předpokládám, že jste věděl o Korečkově majetnosti.“

„Jak jsem to mohl vědět? Já ho přece nikdy dřív neviděl!“

„Pochybuju, že byste na ten kšeft přistoupil jen za slovo,“ pokračoval jsem.

„No, ty peníze mi ukázal, sám od sebe slevil, našlapaná prkenice.“

„Rozumím… Michal Koreček s sebou nosil hodně, viďte?“

„To je mi přece jedno. Já ho ani neokradl, ani nezabil, kolikrát to mám říkat?“ rozohňoval se — nicméně trošku jsme si už rozuměli.

„Dobře, pane Jelínku, musíme to tedy probrat znova: Michal Koreček vás zastavil, vy jste se nechal obměkčit, schválně jste rozebral motor volhy a táhl jste ho do Klaštic.“

„Dřív jsem musel odpojit vlek,“ přerušil mě. „To už jsem taky říkal!“

Najednou mě napadlo, že bych mohl výslech orientovat poněkud jiným směrem.

„Připusťme, pane Jelínku, že bych vám věřil, ačkoliv váš trestní rejstřík před podobnou pošetilostí spíše varuje… Pan Michal Koreček však měl v přívěsu cenné věci. Pravděpodobně by vyžadoval, abyste opravu provedl na místě.“

„No jo, to taky chtěl.“

„Ale vám vyhovovalo vrátit se do Klaštic, vnutit mu svou mylnou informaci o rozsahu opravy.“

„Už jsem prozradil kvůli čemu, ne? Na silnici by mi jenom poděkoval. A protože jsem ho odhadl na chlapa, kterej by zadarmo pro nikoho nehnul prstem… To je to tak těžký k pochopení?“

Musel jsem připustit, že odhad nebyl daleko od skutečnosti. Já se však držel nového směru.

„Všemu se dá rozumět i jinak: Michal Koreček vám ukázal svou náprsní tašku. Kdybyste se jí zmocnil, byl by to úlovek. Jestliže se však naskytla příležitost dostat se do Korečkova bytu, svitla vám tím naděje na úlovek ještě větší. …“

„Prosím vás …,“ rozechvěl se.

I člověk bez vyšetřovatelské praxe mohl usoudit, že přihořívá. Byl jsem rozhodnut dostat se k tomu hoří:

„Michal Koreček chtěl jet, musel jet, stal se tedy na vás závislým. To jste poznal během několika minut i vy sám,…““

„Potřeboval jsem světlo,“ zkoušel poslední úskok.

„Ve vašem barkasu jsme našli montážní lampu s šestimetrovou přívodní šňůrou. Baterii jste měl dostatečně nabitou, montážní lampa by vám postačovala. Na náměstíčku Spravedlnost jste nemohl mít o mnoho lepší podmínky. Podle výpovědi jednoho svědka jste navíc stavěl oba vozy kapotami proti sobě, abyste barkasem svítil do motoru volhy …“

Zásahy do černého. Jenom se kousal do dolního rtu; sliny dostávaly zbarvení krve.

„On říkal, že tam budu mít hodně světla …“

Na mrtvého se dá svést leccos. Naťuknutý živý je však cennější.

„Pan Koreček vás určitě k cestě nepřemlouval. A potom: s největší pravděpodobností jste náměstíčko Spravedlnost znal, tamní světelné podmínky jste si dovedl představit, ne?“

„Nikdy jsem tam předtím nebyl!“

„Zvláštní: vy jste seděl v kabince barkasu a Michal Koreček se s vámi nemohl v průběhu cesty dorozumívat.“

Došlo mu, že se nechal chytit.

„Vážně jsem ho ani neokradl, ani nezabil… Dobře: vzal jsem ho do vleku, kde je to náměstíčko vím, v motoru jsem taky zapracoval… Když jsme se dostali před dům, řekl ten strejc, ať počkám, že hned přijde, že…“

Zmlkl. Správný směr se při vyšetřování pozná i podle toho, že váš protějšek vrství jednu chybu na druhou.

„Na co jste měl, pane Jelínku, čekat? Nářadí bylo k dispozici, Michal Koreček si pro peníze taky nemusel chodit… Vy jste se však potřeboval dostat do jeho bytu! Co jste na něm chtěl? Jiné vysvětlení mě nenapadá.“

„Říkám, že odešel sám! Já zatím obracel barkas, jak si toho všiml ten váš čmuchal…“

„Proč náš? Byl to občan, kterého jste tím svým manévrováním probudili.“

„A čehopak si ještě povšiml?“

„Například toho, že jste chvíli čekal v barkasu, chvíli v Korečkově Volze. Pak jste vešel do domu a po několika minutách vyběhl ven, naskočil do barkasu a ujížděl jako soutěžní jezdec. Co k tomu řeknete?“

„Vymyšleno!“

„Proč byste jinak prchal z Klaštic?“

„Bál jsem se …,“ do rtu už se nehryzal, zato stačilo pozorovat jeho prsty.

„Ale, pane Jelínku, když jste utíkal tenkrát, měl jste na krku několik paragrafů v souvislosti s prodejem zahraničních aut. Dělalo to statisíce. Málokdo by to schválil, leckdo však chápal. Co teď?“

Toto bylo jeho slabé místo. Nesměl jsem je opouštět. Ivan Jelínek se přece svou inteligencí lišil od Gustava Janíka.

„Rozhodl jste se k útěku jen proto, že jste někomu slíbil pomoc — ale pak k pomoci nedošlo?“ stupňoval jsem útok.

„Hm … To ne …“

I jemu samému to muselo být trapné. Ještě chvilku — a bude hledat schůdnou cestu, jak se dostat k přiznání, sliboval jsem si.

„A co takhle Korečkovy klíče? Nevíte o nich nic?“

„Vy je máte?“ vyhrkl; vzápětí si však uvědomil zbrklost této otázky, proto vykřikl: „Já ještě nikdy nikoho nezabil! Musíte mi věřit!“

Kdepak, tohle už dávno není ten starý a suverénní Ivan Jelínek …

„Proč bych musel? Vykládáte mi báchorky, a to nijak nevzbuzuje chuť pomáhat,“ trik se osvědčil, už jsem mohl provést další manévr: „Na klíčích zůstaly otisky prstů.“

Nabídl jsem mu cigaretu. Zapálil si.

„Tak jsem do domu vešel,“ přiznal konečně. „Ale jenom proto, že už se mi to všechno přestávalo líbit… Prosím vás, já ho vážně nezabil!“

Kdyby to bylo vhodné, určitě by si k podtržení významu těch slov i klekl. Ovládalo ho něco jako beznaděj — alespoň navenek.

Vždycky jsem se snažil ignorovat přísloví o tom, že stokrát opakovaná lež se stává pravdou.

„Co se vám přestávalo líbit?“

„Čekal jsem, no, to je pravda, chvíli v barkasu a chvíli ve volze, ale ten chlápek se nevracel…“

„Nic vám nebránilo v tom, abyste nezačal s opravou,“ upozornil jsem.

„Hm … Nějak se mi to nelíbilo …“

Chabý argument — a navíc i chabě reprodukovaný.

„Pane Jelínku, zase jsme tam, kde jsme byli před chvilkou. Nevěříte té povídačce sám, a přece byste si přál, aby jí uvěřili jiní… Co kdybych uvažoval o tom, že jste vběhl do domu, protože jste vycítil vhodnou příležitost, příležitost, kterou jste si vlastně připravoval, po činu jste se zmocnil peněz, setřel otisky, zamkl byt a ujel…? Není to nejjednodušší?“

„Ty klíče jste nemohli najít,“ řekl, jako by se mu teprve dodatečně ujasnilo, že je ukryl tam, kde bychom je asi nehledali. „A toho chlápka jsem nezabil. Ten chlápek …“ odmlčel se.

„Co ten chlápek?“ vychrlil jsem ze sebe, jak nejrychleji to jen bylo možné; jako bych se bál, že Ivan Jelínek v poslední desetině vteřiny couvne.

„Ten chlápek už tam ležel!“ vykřikl. „Ležel, rozumíte? Hned mě napadlo, že mi to přišijete, tak…“

„Ale, pane Jelínku, další pohádka Tisíce a jedné noci,“ ohodnotil jsem jeho výkon. A ze strachu, aby se opět všechno neopakovalo, jsem ho nechal odvést.

„Na co jste si tedy vzpomněl, pane Janíku?“ pokračoval jsem ve svém dalším snažení.

„Vono to vlastně …“ vytáčel se.

„Zvláštní; když jste se domáhal výpovědi, vypadalo to, jako byste bojoval o minuty…“

„Já jsem v tom Domě oděvů byl,“ řekl. „Jen mi to nějak vypadlo z paměti. Asi jsem si tenkrát vzal pár yastilů … To jste pak úplně vygumovanej,“ poučoval.

„No ne,“ divil jsem še.

„Ale já tam nebyl tak, jak si myslíte vy … Hele, nemáte náhodou cigáro?“

Sáhl jsem do jarmarku v nejdolejší zásuvce svého psacího stolu. Na těchto cigaretách sice nikdo neseděl, laickým pohledem jsem však odhadl, že nevypadají o mnoho lépe. Gustav Janík se na ně vrhl. Nebyla to jen lačnost kuřáka, který už si nemohl několik hodin zaplnit plíce dehtem, ale i souhlas s tím, že právě tento druh a tento stav kuřiva mu nejlépe vyhovuje: s čistou a nevyklepanou cigaretou by se asi neskamarádil.

Posloužil jsem mu i zápalkou.

„A teď se pochlubte s tím Domem oděvů.“

„Šel jsem si koupit kvádro, a protože jsem si nemohl vybrat v prodejně, vzali mě do skladu… No a tam jsem nechal svůj otisk prstu. Jasný, ne?“

„Možná vám,“ přemáhal jsem osobní rozhořčení, „ale já už podobnou písničku slyšel tolikrát, že se při ní nudím … Kde máte ten oblek?“

„Nakonec jsem si nevybral, protože …“

Nechtěl jsem poslouchat přednášku o tom, že československá konfekce nepamatuje na lidi jeho postavy, ani že módní návrháři pokulhávají za jeho vytříbeným vkusem.

„Necháme toho, pane Janíku.“

„Proč mě nepustíte?“

„Protože jste důvodně podezřelý z vraždy Michala Korečka, jak jsem vám i oficiálně sdělil při vašem vzetí do vazby. A kromě toho vycházejí najevo závažné poznatky o vaší další trestné činnosti.“

Zavolal jsem dozorčímu, aby ho nechal odvést.

„A mimochodem,“ poznamenal jsem, když už eskorta s Gustavem Janíkem opouštěla mou kancelář, „hned zítra nebo pozítří vás seznámím s jedním velice zajímavým člověkem.“

Janík se otočil, jeho dva průvodci poodstoupili.

„Kdo to je?“

„Znáte se s ním poměrně dobře. Ačkoliv jste si na něho nemohl vzpomenout…“

„Já?“

„Vy. Kdybyste si vzpomněl, hned by odpadlo plno nemilých nedorozumění… Pohoršilo by vás, kdybyste se dověděl, že nedaleko restaurace Hvězda došlo ve středu večer k přepadu? Obětí se stal padesátiletý horník Václav Juřena.“

Mluvil jsem jako černá kronika, on to však jako všeobecnou zprávu z černé kroniky nepřijímal. I když se snažil dokazovat pravý opak; oči měl vytřeštěné i normálně — teď jsem se však obával, že se neudrží v důlcích.

„Proč mi to povídáte?“

„Protože pan Juřena dost podrobně popsal jednoho ze dvou pachatelů. Ukázali jsme mu album našich zákazníků a on označil jistého Jaroslava Šestáka. Jistý Jaroslav Šesták se nakonec přiznal…“

„No a?“ vykřikl Gustav Janík.

Jeho dva strážci ho pro jistotu uchopili v podpaží. Jeden z nich byl kdysi vzpěračským reprezentantem, takže stisk určitě stál za to.

„Musel se přiznat,“ pokračoval jsem ve výkladu, „ale zase mu bylo líto, kdyby v tom měl vystupovat jenom on sám, když už si pan Juřena zcela zřetelně zapamatoval, že do něho bušili a okrádali ho dva habáni…“

„To teda ne!“

Oba strážci už museli zasáhnout.

„Setkání s přítelem Šestákem vás dozajista zaujme,“ pokusil jsem se o to, aby viděl obě řady mých zubů. „A ještě něco, pane Janíku: byl bych nerad, kdybyste si o půlnoci vzpomněl, že chcete učinit závažné prohlášení, nechal mě vzbudit — a pak z vás vylezlo jenom to, že účast na přepadu přiznáváte, takže už se vás nemám ptát na nic, co souvisí s vraždou Michala Korečka … K oloupení pana Juřeny totiž došlo ve dvacet jedna patnáct, k vraždě Michala Korečka kolem třiadvacáté hodiny. Na přemístění jste měl dost a dost času.“

Už nekřičel, už se dokonce ani nevzpouzel.

„Přece jsem vám to říkal několikrát,“ pronesl — hlasem spíše zoufalým. „Jak jsem mohl vědět, že Koreček bude doma? Večer odjel…“

To bohužel bylo (pro změnu) moje slabé místo. Alespoň jsem se tedy zatvářil jako člověk, který si poradí i s tímhle, a oba strážci pochopili, že nyní už nemá Gustav Janík v mé kanceláři co pohledávat…

Kolem poledního jsem porozprávěl se svým osobitým přítelem kapitánem Vernerem. Slečny z meziměstské ústředny z nás asi měly radost: blokovali jsme jim linku dvaadvacet minut. Já sice chtěl končit, on však působil dojmem, že se mu sluchátko přilepilo k uchu.

Štefan Johančík trval na tom, že Michala Korečka znal pouze coby výrobce a prodavače cukrové vaty, nic jiného než cukrovou vatu od něho nechtěl, a také nedostával. Že by za Korečkem někdo chodil s prázdnýma rukama a odcházel naložen krabicemi a bednami, si rovněž ne a ne vzpomenout. My mu zatím nemohli dokázat opak, zvláště ne na dálku (i když jsme v kapitánu Vernerovi měli bezesporu toho nejkvalifikovanějšího spojence); další vazba byla neudržitelná.

Rozloučil jsem se s přítelem Kamilem — a zjistil jsem, že nejvýraznějším výsledkem té promluvy je hlad. Zákeřný a stupňující se, sobecký a neurvalý. Jako by tu byl sám, jako bych neměl na starosti jeden z nejzapeklitějších případů své kariéry. Dva čímany máme prozatím v našich celách předběžného zadržení, ano, prozatím, co nejdříve je však musíme expedovat do řádné vazby, a jednoho ostrostřelce, který je nyní ve vězeňské nemocnici, ale co nevidět nám ho přivezou, musím přidat k těm dvěma. Jestli se nám nepodaří vše vyřídit k plné spokojenosti té paní s váhami, a to v době co nejkratší, tak… Nezbylo, než se jít naobědvat. Žádné tak. Zvolil jsem restauraci hotelu Pošta. Ne snad proto, že by se tam jedlo nejlíp. Obsluhuje tam však číšník ze staré školy: ani nemrkne, když si někdo objednává třetí porci. Naproti tomu si dáte tři porce v Avonu a už se na vás přijde podívat sám šéfkuchař. Rozloží se nad vámi jako sněžný člověk Yeti a zírá, jako by byl z podobné konzumace svých výtvorů ve stavu mírného transu. A okolní hosté mají divadýlko, což mohu doložit dokonce osobní zkušeností.

Technik pracoval v Korečkově bytě už od jedenácti hodin, měli jsme domluveno, že za ním zajdu a pak se společně podíváme i do Korečkova skladu.

„A budeš vyslýchat tu starou paní?“ strachoval se, když jsme si telefonovali.

„Ne,“ ujistil jsem ho.

S třemi obědy v žaludku jsem se zvolna sunul k náměstíčku Spravedlnost. Ještě jsem si chtěl nechat zabalit nějaké obložené chlebíčky nebo salám, to už jsem se však v restauraci hotelu Pošta — navzdory onomu číšníkovi staré školy — neodvažoval. Tak jsem se zastavil v automatu Vřídlo. Vyprávět technikovi, jak dobře jsem se poměl, a přitom se kochat jeho hladovým pohledem, to by byla rána pod pas.

„Nějak se v tom nevyznám,“ oznamoval mi.

Prohlížel jsem si pokoj a snažil se vnímat jen technickou stránku věci, jak doporučuje Petr Junek. A mívá pravdu: Co s melodramem na námět Jak taky mohlo všechno dopadnout…? Prostě to dopadlo jinak, projektil se zavrtal do zdi, a ne do mé tělesné schránky, jeden luger se dostane na bezpečnější místo a jeho nezákonný držitel za katr. V podstatě výhra. Pro mne i ty další možné oběti jeho běsnivosti.

Technik si rovněž uvědomoval, že já bych se raději bavil o svých spalničkách než o tom, co se zde stalo včera. Bez přechodu mě vedl k vypáčené plechové skříňce pod — nyní již sejmutým — obrazem.

„Otisky Michala Korečka,“ ukazoval mi na plechovou skříňku (zase byla náležitě poprášena argentorátem, takže jsem mohl číst z technikových kukadel jen a jen radost), „potom ještě jedny, bohužel ale nepatří Herbertu Čepkovi.“

„Ten měl rukavice,“ upozornil jsem.

„Vím,“ utřel si z čela pot, ačkoliv nebylo vůbec horko; i duševní vypětí se může projevovat jako fyzická námaha. „S rukavicemi jsem si pohrál. Nějak se v tom nevyznám,“ zopakoval úvodní větu.

Abyste rozuměli: autoři detektivek — a od nich to přijala široká laická veřejnost — si vytvořili zjednodušená pravidla hry. Napíší: pachatel měl rukavice, a proto — konec. Jenomže kriminalista nemůže podle těchto zjednodušených pravidel hrát. Už proto, že zločiny, s nimiž se setkává, jsou bestiální a sprosté, výhradně bez, posvěcení toho knižního genia … A snad bych to měl prozradit i proto, abych odvedl potenciálního přestupníku zákona od jeho úmyslů, abych mu naznačil, že na svých promyšlených plánech by neměl příliš stavět: i s otisky rukavic se pracuje, i zanechané otisky rukavic často napomohly k odhalení (a to hlavně těch, kdo věřili své nepolapitelnosti).

„A co?“ zeptal jsem se.

„Ty rukavice mi nějak nesouhlasí,“ předváděl mi daktyloskopické fólie se sejmutou kresbou kůže a hrotem tužky ťukal na jednotlivá místa jejích výskytu; nelišil se od profesora přírodopisu, který demonstruje pravěkou vyvřelinu.

Bylo mi jasné, že to neříká proto, abych mu snad pomohl. Stejně jsem nepochyboval o tom, že chce-li si sáhnout na skutečně pomocnou ruku, pak stačí, aby si promnul vlastní dlaně. Já sám jsem se drobounce proklínal. Učebnicový příklad špatného postupu; provedli jsme s Petrem Junkem prohlídku Korečkova bytu — a už jsme samozřejmě (my dva osvícenci) věděli, u koho ji provádíme. Vtipkovali bychom, kdyby se někdo z nás zmínil o tom, že za některým z obrazů by mohla být zazděná skříňka (považte bývalý koňský handlíř, nyní prodavač cukrové vaty — a trezor ve zdi; trezor ve zdi, ta nezbytná rekvizita milionářských vill). Příliš záhy jsme se nechali ovlivnit svým zbrklým přesvědčením, že se nejednalo o loupežnou vraždu. Ukvapený závěr, to je v podstatě kriminalistův hrob. Nezjišťuje pak objektivní fakta, ale fakta, která potvrzují jeho výklad. Vrtalo nám hlavou, že jsme nenašli žádné spořitelní knížky, žádnou finanční hotovost. A co jsme z toho vyvodili? Přímo jiskřivou duchaplnost: Koreček zkrátka nebyl tak zazobaný, jak se dělal. Fajn. Za tohle nás mohli rovnou navrhnout ministru vnitra k mimořádnému povýšení. A přitom kdejaký pantáta ví, že nenajde-li houby, nemusí to ještě znamenat, že nerostou; docela klidně mohl jen hledat na nevhodném místě …

„Co zámek?“ obrátil jsem se k technikovi.

Rozhodně to bylo příjemnější, než se obracet k sobě.

„Odemknout by se dal, ale páčit plech je snazší… Trezor,“ dodal pohrdlivě.

Čím déle jsem o tomto objevu uvažoval, tím přesněji mi dokresloval postavu Michala Korečka. Vím o skrýších, v jakých si libují některé osoby světské a některé osoby cikánského původu: konzole záclon (pokud je mají), dutiny pod elektrickými vypínači, matrace, ve výjimečných případech pod prkny podlahy. Všichni jsou přesvědčeni o originalitě, a tedy neodhalitelnosti svých úkrytů. Koreček musel mít něco podobného, ale zároveň se musel od této primitivnosti lišit. Jeho trezor byl pouťový, lepší termín mně nenapadl. Také spoléhal více na to, že jeho skrýš nikdo nevidí, než na její bytelnost.

Ale někdo o ní věděl. Přinejmenším pan Herbert Čepek.

Cítil jsem potřebu probírat jednotlivé eventuality s Petrem Junkem. Vzájemně si dokazujeme svou omezenost, krátkozrakost a nedostatek kombinačních schopností. Je to však nadmíru užitečná hra.

„Dá se usuzovat, co bylo vevnitř?“ .

Technik mi ukázal na seskupení otisků-prstů a rukavic. V té skříňce byly dvě přihrádky. Hluboké asi na tři čtvrtě délky cihly, široké na jednu délku, abych se vyjadřoval stavařsky. Prostředek každého regálku byl bez otisků, argentorát prokazoval jen hladkou plochu obdélníkových rozměrů. Vytáhl jsem z kapsy stokorunu a položil ji tam. Délka zhruba odpovídala.

„Taky jsem si to myslel,“ přiznal technik. „Vždycky dva svazky vedle sebe.“

Protože umím počítat jen v rámci svého služného, neodvážil jsem se ani odhadnout sumu, jaká by se sem mohla vejít. Vzhledem k tomu, že peníze byly nahoře i dole, jsem mohl jen hvízdat.

„A páčidlo?“

„Pravděpodobně šroubovák, možná i dva šroubováky,“ demonstroval mi dva rozdílné vrypy do hrany dvířek; pro názornost mi je dokonce zvětšil lupou, „ale možná byl jenom jeden. S tím už mám zkušenosti: stačí neodborný výbrus … Tady se přece nic nenašlo, že ne?“

„Ne. Musel si ho přinést a odnést s sebou.“

„Už vážně nevím, co ještě bych tady mohl zjistit,“ posmutněl technik. „Přesunu se do sklepa.“

Podal jsem mu balík s obloženými chlebíčky. Tvářil se stejně rozpačitě jako tenkrát, když jsem mu nabídl, že mi může tykat.

Chtěl jsem mu ulehčit situaci, i když vzápětí mi došlo, že jsem mu ji ulehčil něčím nepříliš vhodným:

„Vezmi si je tedy s sebou.“

Konzumovat je někde na poloshnilé bedně, ze všech stran obklopen pavučinami, je skutečně stylové. Už chybí jenom sada zavěšených netopýrů a laškující hejno krys.

„Tak dík,“ zamumlal a kvapně balil svoje propriety.

Argentorát měl ve velké piksle od dětské výživy. Když skládal, kvapně mrkl, jestli ho má dost. Byl spokojen: s takovým množstvím by jistě poprášil polovinu náměstíčka Spravedlnost.

„Já se tady ještě porozhlídnu, pak přijdu za tebou,“ slíbil jsem.

S pohotovostní brašnou přes rameno, s fotoaparátem na stativu, s obrovským reflektorem a s ještě jednou taškou vypadal jako náruživý fotograf, jehož manželce právě došla trpělivost a on vyrazil za fatou morgánou nějaké nové střechy nad hlavou. Nicméně neklesal na mysli, neboť se mohl utěšovat příštími úspěchy.

Poručík Junek mi skutečně chyběl. Rozhodl jsem se, že si jeho pochybovačný hlas nahradím.

Posadil jsem se do Korečkova křesla.

„Herbert Čepek sejmul obraz, což znamená, že o trezorku — budeme tak té plechové skříňce říkat — věděl. Pravděpodobně jsem ho překvapil, jinak by obraz vrátil na původní místo. Neměl však u sebe ani páčidlo, ani peníze.“

„Třeba je schoval,“ namítl Petrův hlas. „Hledej, abys podruhé neopakoval to fiasko. Zase se spokojuješ konstatováním, že Herbert Čepek u sebe peníze, ani páčidlo neměl, zase si vytváříš unáhlenou verzi. Zase neříkáš to správné: peníze, ani páčidlo jsme nenašli.“

„Dobrá, budu hledat,“ vstal jsem z křesla.

Systematicky jsem postupoval od jedné místnosti ke druhé, odtahoval jsem a zase vracel na původní místo skříně, plazil jsem se pod Korečkovou postelí. Unáhlenou verzí snad nebylo, předpokládal-li jsem, že pan Herbert Čepek mohl peníze a páčidlo — jestliže je skutečně měl — pouze někam odhodit nebo narychlo schovat. Peníze a páčidlo by odhodil nebo narychlo schoval, paklíč, pomocí něhož se dostal do Korečkova bytu, jsme však u něho našli… To nějak nejde dohromady.

„Ale proč by je skrýval?“ zeptal jsem se v průběhu práce. „V ruce měl tu svou přenosnou houfnici, byl rozhodnut ji užít. Ani polodebil by nemohl předpokládat, že z této situace vypadne bez úhony, že mu řekneme: Pane Čepku, do cizích, a ještě k tomu zapečetěných bytů se neleze, pamatujte si to pro příště, ale teď laskavě… Jakmile by Herbert Čepek zlikvidoval vetřelce, měl by dost času sebrat svůj lup …“

„Herberta Čepka jsi ještě nevyslýchal,“ namítl Petrův hlas. „Co když se do Korečkova bytu nevydal sám? Slyšeli zarachocení klíče v zámku, druhý popadl peníze a páčidlo, předpokládejme, že vše měli v nějaké aktovce, a vyskočil oknem.“

„Okno nezůstalo otevřené.“

„Herbert Čepek je za svým komplicem zavřel.“

„Zavřel za ním?“ Petrův hlas jako by mi nahrál na smeč — a pěkně nad síť: „Proč by tedy neutekl i on sám?“

„Není třeba dosazovat, co bychom na místě toho kterého člověka udělali my sami. Právě Herbert Čepek může být jiný. Jeho zlostná povaha mu velí, aby nevyskočil, ale poznamenal toho, kdo přichází rušit,“ Petrův hlas jako by byl připraven i na můj smeč. „Nebo je pod čímsi velice silným vlivem, mohlo by se mluvit i o područí. Ten kdosi přikázal, aby Herbert Čepek zůstal, přikázal, aby střílel, sám jen odnesl peníze … Kdoví, co pak chtěli s tvou tělesnou schránkou udělat… Věděli, že okamžité pronásledování a vyhlášení poplachu by byl jejich konec.“

„Hm,“ zamručel jsem a skončil s prohlídkou.

Do bloku jsem si poznamenal: okenní klika. Znamenalo to, že technik musí zjistit, zda jí někdo v poslední době, tedy včera, otáčel. Zájem se pochopitelně přenese i na parapet a dvůr. Získáme-li důkaz, bude to náš trumf při výslechu Herberta Čepka. — A co když má Petrův hlas pravdu? — hlodalo ve mně. — Taška s penězi a páčidlem přece mohla být Čepkovým komplicem odnesena hned včera, zatímco já opustil byt a sháněl převoz. Co když mají i pečetítko? Co když byli v bytě do poslední chvíle oba dva? A nemohl mi snad ten druhý proklouznout za zády? —

„Vždycky jsem upozorňoval na spojení Vlasta Jerneková a Gusta Janík,“ pokračoval hlas poručíka Junka, „ale ty…“

„No dobře,“ vracel jsem se do Korečkova křesla.

„Koreček byl v podstatě primitivní suverén, pochopitelně suverén s notnou dávkou protřelosti a životních zkušeností. Tam, kde bylo třeba ostražitosti a rafinovanosti,“ meditoval hlas poručíka Junka, „stával se Michal Koreček přímo čítankovým vzorem těchto vlastností. Kde však cítil, že by bylo možno bez nebezpečí polevovat, tam v něm vítězil ten primitivní suverén. A primitivní suverén se nesmírně rád chlubí. Vsadím se, že i protřelé Vlastičce určitě ukázal, jak se zelenají stokorunky, když je jich moc a moc pohromadě …“

„No, na tom něco je,“ konstatoval jsem, protože k dobrému tónu patřilo — kromě občasného chlácholení — i uznat, samozřejmě jen tu a tam, názor svého protějšku. „Bohužel však máme několik slabých míst, a jedno z nich se týká právě Gustava Janíka: jak mohl vědět…,“ zarazil jsem se.

Odmlčí-li se jeden, ihned nastupuje druhý; známá praxe. A nejenom v boxu.

„Jen povídej!“

Ale já se zdráhal. Minutu, dvě, tři…

„S tím Gustavem Janíkem to najednou dostává smysl,“ skoro jsem vykřikl. „Vlastička mu řekla o trezorku, Vlastička mu řekla o Korečkově odjezdu, Gustav Janík se vydal na lup — a Koreček se nečekaně vrátil. Dokavad jsme nevěděli o trezorku, stanovili jsme si verzi, že Gustav Janík se s Korečkem chtěl setkat. Trezorkem se situace změnila: on se s ním setkat nechtěl, leč: stalo se.“

„Tak tak,“ souhlasil hlas poručíka Junka (neboť k dobrému tónu patří — tu a tam — uznat i názor svého protějšku! „Připustíme-li, že se Gustav Janík dostal ke Korečkovi přes Vlastičku Jernekovou — snažme se dostat na Gustava Janíka zase jen přes ni.“

„Ale co Ivan Jelínek?“ zeptal jsem se.

„Obdoba,“ ujistil mě hlas poručíka Junka. „Poslouchej jednu z možných variant: Koreček přikázal Jelínkovi, aby začal s opravou, sám zašel do domu, Jelínkovi se však z jakéhosi důvodu nechtělo začít, dokud se Koreček nevrátí, seděl chvíli v kabině barkasu, chvíli v kabině volhy a čekal.

„To vypověděl pan Herbert Čepek,“ doplnil jsem. „To ostatně vypovídá i sám Ivan Jelínek.“

„Michal Koreček si mohl myslet, že Ivan Jelínek se dal do práce, jak znám Ivana, určitě Korečkovi nabulíkoval, kolik času si oprava zabere. Sám si potřeboval vzít nebo uložit peníze, sejmul obraz a otevřel trezorek. Mezitím Ivanovi došla trpělivost, nebyl zvyklý, aby si ho někdo takhle najímal, vyrazil za Korečkem, aby mu všechno vytmavil — a co vidí… U Ivana nikdy nebylo daleko od nápadu k jeho uskutečnění.“

„V případě Ivana Jelínka však hodně věcí nesouhlasí,“ namítl jsem. „V trezorku jsou otisky rukavic, našli jsme přístupovou cestu ze dvora, Koreček ležel blízko dveří, jestliže byl trezorek otevřený, proč jej páčit? Koreček by se proti Jelínkovu nevítanému vstupu intenzivněji bránil. Že by si Koreček nezamkl bytové dveře?“

Už to slyším: Petr Junek nevyvrací jednotlivé argumenty. Jeho styl. Je-li vyzbrojen tím, co podle svého názoru považuje za neotřesitelné, shrne detaily se stolu jedním širokým gestem.

„Ivan Jelínek vždycky udělal něco, co překvapilo. Od nápadu k realizaci u něho není daleko, má výpadky, ale povětšinou mu to myslí. Těžko by se zachoval tak nemotorně, že by se vrhl na peníze, Korečka praštil lahví, naskočil do svého auta a ujel. S tím, že by se stal — po vypátrání — hlavním podezřelým, musel počítat.

Jistě by podnikl taková opatření, aby vyplynulo, že ač podezřelý, přece jen nemohl být pachatelem.“

„Ale jak na Ivana Jelínka?“

Raduji se: moje představivost je neselhávající. Nemusím mít někoho důvěrně známého vedle sebe, abych s ním mohl mluvit. Neselhávající, protože Petr Junek, mladý muž s rozepjatými perutěmi fantazie, najednou mlčí.

Mlčí. Asi proto, že jsem se ptal na to, co je zatím nad možnostmi i jeho chápání…

Vrátil jsem se na oddělení, neboť — jestli to ještě není dostatečně zřejmé — můj život povětšinou sestává jen z toho, že někam odcházím a odněkud se vracím. Škoda. Kdybych udělal pořádnou kariéru, to už bych nepřicházel a nepřijížděl, ale navštěvoval a zavítával… Ale koneckonců by to bylo totéž, utěšuju se.

Něco jsem — ani na dálku — Petrovi neprozradil: proč tak zúžit okruh, v němž hledáme Korečkova vraha? Pokud mi to čas dovoloval, snažil jsem se tedy věnovat všem, kteří byli vyšetřováni v souvislosti s ukradeným zbožím. V současné době to znamenalo devět jmen; kdybych vás s nimi seznamoval podrobně, mohli byste jen konstatovat, že co jméno, to exemplář. Nikdo z nich nevyklopí při prvním výslechu vše, čím zatížil své svědomí, neochotně přizná jen to, co už bezpodmínečně přiznat musí. Povrchnímu pozorovateli by se však mohlo zdát, že kvůli několika tisícovkám se nevraždí. Jenomže nikdy nevíte, co všechno můžete dokázat: zničehonic povolí jedna nitka — a najednou je tu motiv k vraždě, jaký by stačil pro okamžitou vyšetřovací vazbu! Selhání nervů, okamžitý vztek, záchvat nenávisti… Anebo motivy, o nichž nemáme prozatím ani tušení!

Další okolnost, které si musíte permanentně všímat: jak se dostáváte k jednotlivým faktům? Nepodsunuje vám je někdo? Nemá někdo zájem svést pozornost na kohosi jiného?

Taky jsem netrpělivě očekával zprávu z Kriminalistického ústavu ohledně Korečkovy pistole (nevšimli jste si, jak se to v souvislosti se smrtí jednoho prodavače cukrové vaty a velkopřekupníka pistolemi jen hemží? — asi kvůli rovnováze tohoto světa: pak se se střelnou zbraní nesetkáte, jak je ten boží rok dlouhý …).

A co prchlivý inženýr Karban? Kdoví, jestli vše bylo právě tak, jak se mi snažil namluvit: nevtrhl do mé kanceláře právě proto, aby od sebe odvrátil pozornost? Aby mi cosi podsunul? Co když Koreček neměl peníze v aktovce — ostatně jsme v jeho majetku ani žádnou aktovku nenašli, ale v trezorku? Co když se pan inženýr obtěžoval do Korečkova bytu — a Koreček mu chtěl názorně předvést, že platba bude provedena v hotovosti, a zároveň ukázat, že on už dávno nemusí mít peníze někde za záclonovou konzolou? Trezor ve zdi — zdalipak ho má také pan inženýr? A pokušení pana inženýra přerostlo pak v záměr a záměr v čin… jak by se však dověděl o Korečkově odjezdu? Třeba podle termínu umluvené schůzky. A Korečkův nečekaný návrat…

Vlastička Jerneková — nehrála náhodou ještě i na jinou stranu? Vypovídala, že ji Gustav Janík po příchodu z nápravného zařízení ustavičně obtěžoval, že se změnil, že nechtěl pochopit její nezájem. Připusťme, že výjimečně mluvila pravdu. Proč by někomu osobně nesympatickému, někomu, o jehož férovosti mohla s úspěchem pochybovat — jak říkají diplomaté —, dohazovala statisícovou šanci? Pojistila by si tím vlastní budoucnost? Neriskovala by příliš? Její spojení s Gustavem Janíkem jsme přece znali i my — a že se dovíme o jejím spojení s Michalem Korečkem, to mohla předpokládat… A že by si nechala podobnou informaci jen pro sebe? Že by se chtěla spokojit jen s tím, co jí Michal Koreček dobrovolně dává? To bych spíše uvěřil, že se moje erko přes noc promění v mercedes se salonním interiérem a z Petra Junka že se jednou stane klidný a vyrovnaný stařík …

Možná jsem mohl kombinovat i složitěji: Michala Korečka odstranil někdo, kdo se ho potřeboval zbavit, ale o penězích nevěděl, nebo o peníze ani neměl zájem. Zní to románově, ale proč to nepromýšlet? Pro peníze si pak přišel — třeba pan Herbert Čepek. Vždyť to byla přímo životní šance: o trezorku mohl vědět, zbývalo jen ještě zjistit, jestli o něm víme i my… V Korečkově bytě možná šmejdil často. Nevěděli jsme. Co víc si přát? Vypáčí trezorek, vybere ho, zakryje obrazem, pokusí se opravit plombu, drobných nepřesností si v šeru chodby nevšimneme — a do smrti — bude-li alespoň částečně rozumný — si může žít jako král.“

A zase se setmělo. Někdy člověk nepočítá noci, někdy ano. Nechci zevšeobecňovat, mluvím jen za sebe: vždycky počítám noci nevyřešeného případu. Jako by mi právě v nich unikalo řešení, a často, když nemohu usnout nebo se náhle probudím, mě děsí představa, že někde si poklidně oddechuje i nepotrestaný pachatel, a naproti tomu, že někde jsou poškozeni a pozůstalí, kterým se najednou zhroutil svět; někde se chvějí ti, které zbytečně podezíráme, a potom množství spoluobčanů, kteří sice nejsou na případě osobně zainteresovaní, nicméně pro ně má význam. Třeba si to ani hlasitě nepřiznávají, ale stává se pro ně mezníkem: dostali se sami do jeho blízkosti, udál se někde v jejích okolí, znali oběť, znají poškozené, znají podezírané. Dovést případ ke zdárnému konci, to znamená posílit jejich důvěru v právo a spravedlnost, zbavit je pochybností. A my dáváme v sázku všechno: devět zdárně vyřešených případů se zapomene pod dojmem desátého — nedokončeného … Znova a znova … Žádná svatozář neomylnosti a slávy … Žádná definitiva.

Díval jsem se z okna své garsonky. Počasí se zhoršilo, obloha byla už bez hvězd. V dálce vidím silnici, která stoupá do hor. V noci svými výbojkami připomíná dvě šňůry korálků. Teď právě mezi nimi šplhá další vůz; fascinuje mě dálka, jakou dohmátnou jeho reflektory, ale současně jsem znepokojen podobenstvím, které se nabízí: nikdy se nedozvím, kdo sedí za volantem vozu, na nějž jsem se právě díval. Ne, nedověděl bych se to, i kdybych měl možnost okamžitě zalarmovat celý vyšetřovací aparát: auta odbočují, zastavují u cíle, zdolávají kilometry. Navždy skryté tajemství. Nemá to něco společného s vraždou a s loupeží u Michala Korečka? Nestojím před Sfingou?

Spát jsem se ani nepokoušel. Nemám rád termín moudrost. Pokud však uvažuji o jeho obecném poselství, zdá se mi, že je poměrně banální: nepouštět se do předem marného boje. Člověk by se jen zbytečně znervózňoval a ztrácel sebevědomí… Bohužel — či raději naštěstí — je moudrý jen málokdo … Málokdo a málokdy.

Otevřel jsem si lahvinku červené frankovky a rozložil na svém psacím stolku papíry — jako by mi nepostačoval obložený stůl erární.

Třeba si jen znovu přečíst to, co už jsem četl nesčíslněkrát. Cokoliv. Pouze ne nečinnost. Nečinnost hlodá. Nečinnost je horší než rakovina.

Ztrácel jsem pozvolna, ale tím intenzivněji přehled o čase. Stačilo jen přivřít oči — a už se mi na jakési vnitřní obrazovce odvíjel film. Bohužel to byly jen varianty jedné základní scény: násilná smrt Michala Korečka. Neměnil se on, v každé z variant však třímal vražednou láhev někdo jiný. A všichni jako naschvál — si počínali věrohodně a přesvědčivě. Byl jsem z toho zoufalý. Zbavoval jsem se tedy obrazotvornosti a vracel jsem se raději ke strohým papírům. Znova a znova jsem se jimi probíral, kreslil diagramy, smolil tabulky, přepisoval jsem si kdeco… Přepisoval jsem si i zdánlivě nejodtažitější údaje. Psycholog by možná řekl: projev zdeptaného intelektu. Člověk zkušený životem by pak použil příměru o tonoucím a stéble.

Tu jsem zpozorněl.

Tma za oknem řídla.

Je to omyl, překlep? Ačkoliv jsem z toho v první chvíli mnoho nevyvozoval, přistihl jsem se — asi po hodině — že se musím ustavičně vracet.

No dobře, vstal jsem od stolu. I kdyby to nebyl ani administrativní omyl, ani překlep: co s tím?

A zase jsem se snažil soustředit na to další, na to zbývající: pitevní protokol Michala Korečka, doplněné zprávy o výsleších jeho družek, výpověď Ivana Jelínka, svědectví Herberta Čepka, dálnopisy, expertízy, fotografie, elaboráty …

Město se zvolna rozsvěcovalo, lidé vstávali.

Opět jsem stál u okna. V láhvi už nezůstala ani kapka. Objevovat překlepy — chvályhodná činnost. Jenomže já bych teď potřeboval něco dočista jiného. Třeba menší zázrak mezi řádky.

Šel jsem si uvařit kávu. V ústech jsem měl jako v polepšovně. Jako bych doufal, že k těm menším zázrakům mi dopomůže zrovna kofein.

Abych s vámi hrál fair-play: jestli si vzpomínáte, referoval mi Petr Junek o tom, že „vcelku klaďák“ Bohumil Derka měl jen drobounký škraloupek, už dávno, podezření z krádeže, které se měl dopustit se svým bratrem Václavem … Nakonec jim stejně nebylo nic prokázáno … Ano?

Tím samotným faktem jsem pochopitelně nebyl zaujat: ani nevím, co by na něm k zaujetí mohlo být: nic jim neprokázali, a co neprokázali, jako by se nestalo. Ani nemám právo se o tom před Bohumilem Derkou nebo před kýmkoli jiným zmiňovat. Informace jen pro naši interní potřebu. Dobrá, nezmiňuju se. Já jsem si však všiml něčeho jiného: oba bratři Derkové měli na té dálnopisné zprávě stejné datum — den, měsíc a rok — narození. Vyšetřovali je před dvanácti lety, kdosi to popletl, po dvanácti letech to kdosi další jen mechanicky přepsal… Maličkost. Snad. Ale kdo tone …

Zarachotil budík. Protože zarachotil do mého bdělého stavu a protože jsem jeho zarachocení neočekával, zdálo se mi, že o zvonek naráží celá moje garsonka a to všechno dohromady tříská do mých napjatých nervů.

Vstávat.

To to, kamaráde, uteklo. Ráno moudřejší večera. Prý. Víš ty však o něco víc? Nebo jsi moudřejší — směrem k té doporučované opatrnosti?

Toto ráno jsem pociťoval jako svou osobní prohru. Až se objevím na oddělení, všichni budou ten neúspěch cítit; zdálo se mi, že ho přímo vydechuju.

Vytočil jsem číslo Petra Junka.

„Všechno v pořádku!“ hlásil.

Dřív než jsem zavzdychal, dostalo se mi vysvětlení, že Petr informuje o stavu mého erka.

„Dobře.“

„A jinak?“

„Něco sleduju … Zavolám.“

Prostě se mi nechtělo na oddělení — vydechovat ten neúspěch.

Z tónu Petrova hlasu se dalo snadno poznat, že ani on nemyslel po celý den jen na přírodní krásy jižních Čech a svou tamní příbuznou.

Až jsem se zastyděl za naději, kterou jsem mu teď poskytl. Snad to ale bylo taktičtější — když ne morálnější — než dokazovat, že jsem dělal celou neděli, celou noc a přece jsem zhruba tam, kde jsem se nacházel v sobotu ráno.

„Radovat předčasně se nemůžeme …,“ nechával jsem si otevřená zadní vrátka pro případné zklamání.

„Aha,“ uvědomil si skutečné rozměry mého stavu. „Zůstaneš tedy doma …“

Chápal to jen jako instrukci pro strategický úhyb, kdyby mě náhodou někdo kompetentní hledal. Asi nejsem vzorový šéf. Jenomže co s formalitami, když výsledek — bezpochyby to nejdůležitější — pokulhává? Odsezené hodiny?

„Buď v kanceláři, kdybych něco potřeboval.“

„Rozumím.“

„A kdyby se to náhodou nepovedlo,“ už jsem se jenom nezajišťoval, ale přímo barikádoval, „aspoň bych chtěl založit všechny papíry … Až je bude přebírat někdo schopnější, aby se v nich aspoň vyznal…“

„Nač ty pohřební řeči?“ přerušil mě. „Oč se jedná?“

Váhal jsem. Nakonec jsem odevzdaně zabubnoval prsty. Ale co …

„Zjisti narození Bohumila Derky a jeho bratra Václava. Pak zavolej.“

Oholil jsem se a zalezl pod sprchu. V mém případě to znamenalo i rozcvičku, protože jsem se tam musel všelijak krčit, předkláněl a prohýbat. Projektant zřejmě neznal jiné lidi než pětatřicetikilogramové manekýnky, a to ještě v době, kdy měly vlasy ostříhané na délku zápalky.

Jinak jsem si rozměry té škvíry, které se nadneseně říká sprchový kout, nedovedl vysvětlit. Čekal mě výslech Herberta Čepka. Nebyl jsem na něj připraven. A mozek ne a ne sloužit, neboť myšlenky se proháněly po zcela jiných pláních.

Ohřál jsem si hovězí konzervu — přesně tu, kterou považuje Petr Junek za mou výhradní stravu a vysmívá se mi, zejména v tak nóbl podnicích, jako je Vltavský hrad.

V osm hodin zazvonil telefon:

„Oba čtrnáctého října. Co dál?“

„Počkej, nejdřív si to zaznamenám.“ Tedy žádný administrativní omyl!

„Gusta Janík chce doplnit svou výpověď,“ doléhalo ke mně jako z nesmírné dálky.

„Máš příležitost se s ním potěšit.“

„Dobře.“

Ne, nesmím to dávat najevo!

„Zavolej do Prahy, jestli už mají expertízu Korečkovy pistole,“ řekl jsem tím nejklidnějším hlasem, jakého jsem byl chopen.

Potřeboval jsem ještě něco říct.

„A co dál?“

Mlčel jsem.

„A co dál?“ opakoval Petr svou otázku, neboť pauza už ho znepokojovala.

V tom okamžiku jsem se rozhodl:

„Někoho pošli do Mělníka pro Derkova bratra Václava.“

„To snad nemyslíš vážně!“

„Vtipkovat začnu, až tohle všechno skončí… A na třináctou hodinu bych chtěl předvést pány Votrubu, Trávníčka a Roudnického.“

„Tomu nerozumím…“

„Potom je třeba zajistit pana Bohumila Derku,“ pokračoval jsem, „ale nesmí se vidět s nikým z té trojice!“

„Co tím sleduješ?“

„Něco zkouším. A rovněž bych prosil na tu třináctou hodinu paní Derkovou.“

„Ta taky nemá vidět tu trojici?“ děsil se Petr.

„Trojici vidět může, lepší by však bylo, aby nemluvila se svým manželem. A rozhodně nesmí vidět svého švagra.“

„Nějak se mi to nezdá,“ přiznal Petr.

„Risk je zisk,“ posloužil jsem mu — jeho vlastním úslovím.

Sluchátko tupě dosedlo do vidlice.

Kdybych věřil na prášky, asi bych si vzal meprobamat. Celý jsem se chvěl; ještě dobře, že nejsem v kanceláři, že nemusím odpovídat na množství jiných otázek, řešit množství jiných úkolů, že se mohu jen a jen soustřeďovat… A možná se i — krůček po krůčku přibližovat k onomu krachu…

„Tak tedy…“

Nalil jsem do dvou sklenek zlatavý rum značky Bacardi a pozvedl tu svou. Petr Junek mě ochotně, leč stále jaksi udiveně následoval. V mé garsonce bylo příjemné teplo — a najednou, snad proto, že uvnitř nás povolilo ono ničivé napětí, se mi zdálo, že je docela prostorná. Poprvé za dobu, kterou zde vegetuji. Ani ve snu mě nikdy nenapadlo, že se něčeho podobného dočkám … Tak tedy. Bylo po všem.

„Jak tě to, Zdeňku, napadlo?“ zeptal se Petr.

Protože jsme tu byli sami, mohl se zeptat tak přímo a nestydět se za to. Kdyby tu však s námi seděl někdo třetí, určitě by mluvil o náhodě a snad by i připíjel na její častější výskyt.

„Už mě zmáhala beznaděj, tak jsem se chopil i těch dat narození. Překlep? Poznalo se, že ne. Ale co s tím, že Bohumil Derka má bratra, který se narodil stejného dne, že je tedy z dvojčat? Bohumil Derka, ten Korečkův doveda, měl přece perfektní a z mnoha stran prověřené alibi.“

„Sám jsem na něm dělal,“ potvrdil Petr.

„Skutečně tak perfektní? Začal jsem se znova šťourat v protokolech. A najednou… Najednou…“ jako bych to nedokázal říct. „Najednou mě prostě zaujal údiv pana Emila Roudnického, když jeho dva bývalí spoluzaměstnanci Karel Votruba a Rudolf Trávníček popisovali nahodilého hosta, který seděl osudného večera u jejích stolu, tedy Bohumila Derku. Zmínil jsem se o tiku v levé půlce obličeje. Pan Emil Roudnický se zarazil; oni si to vyložili jeho nevzdělaností, tím, že nevěděl, co termín tik vlastně znamená. Měli pravdu, on to opravdu nevěděl, nicméně ani po vysvětlení se netvářil přesvědčeně … A přece je to člověk s postřehem. Kromě toho byl ze všech nejstřízlivější.

„No a?“ nechápal Petr.

„Stačilo myslet dál: Kdy přišel pan Emil Roudnický do Rakovnické pivnice? Ve dvacet dva třicet. Kdy odešel? Ve dvacet tři nula pět. A Koreček byl zavražděn kolem třiadvacátého hodiny …“

„Emil Roudnický tedy Bohumila Derku vůbec neviděl!“ vykřikl poručík Junek; určitě se to neslo celým panelákem.

„Přesně tak. Bratři Derkové jsou si podobní — až na ten tik. Když Bohumil Derka sestavoval svůj plán, nepočítal pochopitelně s tím, že se u stolu může objevit někdo nový, někdo střízlivý — a to právě v nejkritičtější dobu. Bohumil Derka věděl, že Michal Koreček odjede jen na jednu noc a na jeden den. Na krádež Korečkových peněz se dlouho chystal, nyní se mu naskytla příležitost. On sám mohl vypadnout z okruhu podezřelých jen na podkladě dokonalého alibi. Bez dokonalého alibi by podobný podnik připomínal sebevraždu, neb by se do okruhu podezřelých dostal sám — a hned na nejčelnější místo. Bratr Václav tajně přijel a začali… Bohumil si dělal alibi u stolu v Rakovnické pivnici, před půl jedenáctou odešel na klozet. Tam už čekal Václav, vzal si Bohumilovu košili a koženou bundu, vzal si i jeho hodinky a zasedl na Bohumilovo místo. Mohl jen mlčet a popíjet. Podnapilí spolustolovník Votruba a Trávníček si ho nevšímali a Emil Roudnický změnu zaregistrovat nemohl, protože neviděl jeho bratra Bohumila.“

„No jo,“ Petr se musel posilnit, urychleně si lokl, byl však příliš rozrušený, zlatistý rum značky Bacardi se mu rozlil po bradě. Já mu však nedopřával oddech:

„Bohumil pokračoval ve svém plánu. Bylo mu zřejmé, že nesmí udělat nic, co by prozrazovalo, že krádež provedl někdo s výbornými místními znalostmi. Proto se vloupal do Korečkova bytu oknem, ne dveřmi, proto trezorek surově zohýbal, ačkoliv otevření by mu nečinilo potíže… To okno možná vypáčil i proto, aby se přesně stanovila doba krádeže.“

„Jenomže s Korečkovým návratem samozřejmě nemohl počítat,“ doplnil Petr.

„Jistěže ne,“ opakoval jsem. „Proto se taky Michal Koreček ani nezačal bránit: narazil na někoho důvěrně známého, byl spíše ohromen …“ Bohumilu Derkovi však zbývalo jediné východisko. Když zlikvidoval Korečka, vybral trezorek, zavěsil obraz. Na koberci zůstalo pár kousků uloupnuté malby, ty prý taky ještě odstranil a prchl…“

„Bytové dveře tedy nezamykal.“

„Jak vypověděl – a jak se ostatně dalo i předpokládat – tak ne. Po určité době, když už na náměstí čekal dost dlouho, vešel do bytu Ivan Jelínek. Uviděl bezvládného Korečka — a rázem odhadl nebezpečí, které by z toho mohlo vyplynout pro jeho již značně poznamenanou osobu. Otřel vše, čeho se dotkl, sebral Korečkovy klíče, které zůstaly v zámku, zabouchl dveře a dal se útěk. Nejenom z náměstíčka Spravedlnost, ale i z Klaštic…“

Pak zavládlo ticho.

„Spravedlnost,“ přerušil je Petr. „To je stejně divný název, nezdá se ti?“

„Zdá… zvlášť když tam bydlí různí Korečkové a Čepkové.“

Urychleně jsem si dolil sklenku. Potřeboval jsem vidět něco průzračného, něco čistého — a zlatavý rum značky Bacardi se skutečně jen perlil…