Eduard Fiker

Rozkaz 42

1

Sedmnáctiletý Karol Jacek se dostal do ilavské polepšovny a opět z ní na svobodu opravdu zvláštním, téměř neuvěřitelným způsobem…

Narodil se v jihozápadním předměstí Banské Bystrice, v Radvani, kde se dlouho udržovaly zbytky starých řemesel. Jackův praděd, děd i otec byli hřebenáři. Ale pro Karola už se to nehodilo. Jeho otec pochopil, že radvaňský hřebenář nemůže konkurovat tovární výrobě. Neškolil tedy synka ve svém solidním, někdy až uměleckém řemesle, nýbrž poslal ho do učení k elektrotechnikovi. Chlapci se to líbilo.

Ale to už začínalo všechno vřít. Karol nevstoupil do Hlinkovy mládeže a jeho otec se otevřeně stavěl proti Tisovu režimu. Posléze se činně zúčastnil příprav Slovenského národního povstání a stal se členem revolučního národního výboru. Právě otec Jacek se svou skupinou zajal dne 29. srpna 1944 v Banské Bystrici generála Turance, čerstvě jmenovaného hlavního velitele slovenské branné moci, známého organizátora popravčích čet a původce pověstného rozkazu č. 42, aby byl každý partyzán bez milosti na místě zastřelen.

Téhož dne dal ministr národní obrany generál Čatloš rozšířit zprávu, že ještě v noci vtáhnou na území Slovenska německé jednotky, aby pomohly rozdrtit revoluční živly.

Velitel těchto jednotek, generál policie a SS obergruppenführer Höffle, podporován jednotkami slovenské domobrany a Hlinkovou gardou, rozhodl se obsadit Banskou Bystrici, sídlo Československé národní rady, a pustit se do „očišťování“ Slovenska.

A tak dolehl na Karola Jacka onen zvláštní osud.

„Karol“ řekl mu otec ve chvíli, kdy se Banská Bystrica ještě držela, „tady nemůžeme zůstat, leda mrtví. Ustoupíme do hor.“

Karol Jacek přikývl.

„Počkej. Ty s námi nepůjdeš.“

„Půjdu,“ řekl Karol Jacek s chlapeckým vzdorem.

„Ne. Máš jiný úkol, možná ještě nebezpečnější. Zůstaneš zde. Jenže pod svým vlastním jménem se v městě a v okolí potloukat nemůžeš. Jackové jsou na černé listině.“

Otec Jacek podal svému synkovi padělaný občanský průkaz na jméno Ján Melnár.

„Tohle tě bude krýt,“ pravil, „a umožní ti to zachránit matku.“

Němci už táhli, pozváni presidentem slovenského státu dr. Jozefem Tisem. Všichni slovenští důstojníci se zdržovali u svých jednotek. Podle rozkazu poučovali mužstvo, že účelem německého nástupu je likvidovat partyzány, nikoli obsadit Slovensko. Každá slovenská posádka měla navázat s veliteli Němců korektní a přátelský styk, aby nedošlo k nedorozumění, které by mohlo mít nedozírné následky.

President Jozef Tiso věřil v pomoc boží, věřil, že jeho slovenský stát není ještě v koncích. A hlásal: „Bratia, vydržte! Máme ochránců, Velkonemeckú ríšu a jej vodcu Adolfa Hitlera. S jej pomocou dúfame znova začať a ísť napřed…!“

Karol Jacek nevynikal zvláštní fyzickou zdatností, byl však rozumný a obratný. Otcova přesvědčení si vážil a přijímal je za své, poněvadž cítil jeho hloubku a poněvadž k němu nebylo třeba přemlouvat. Otec Jacek to také nikdy nedělal. Stačilo, když stručně řekl co a jak a nechal syna, aby o tom přemýšlel sám.

K matce cítil Karol Jacek něco docela jiného. Dětská příchylnost, které si plně zasloužila, změnila se v něm před třemi lety skoro tak, jako by ona byla jeho dítětem a ne naopak. Jak vyrůstal, zdála se mu stále menší, slabší a hodná nejláskyplnějšího opatrování. Rozuměla citům jeho věku. Snášela to shovívavě, s měkkým úsměvem, někdy dokonce s radostí, ale myslila si své. A to bylo, že tatík by ještě neměl chlapce posilovat v domnění, že je to hotový muž. Ale co je správné, to dost dobře sama nevěděla.

Ráda žila klidně, což u ní znamenalo nemít vážné starosti o rodinu. Ovšem klidný život bral teď za své. Čelila tomu s usilovným sebezapřením, nedávala najevo nepokoj. Chtěla věřit, že se všecko obrátí k dobrému. Nebyla bojovná, byla jen svým způsobem statečná, bezmezné trpělivá a obětavá. Otec Jacek o ní říkal: „Naše máma je zlatá ženská.“ Ale to věděl Karol Jacek taky.

„Pro maminku bys legitimaci na jiné jméno neměl?“ zeptal se.

Starý se zasmušil.

„Nemám. Nestačili jsme to. Zaskočili nás. Musíme to prozatím zařídit jinak. Řeknu ti, jak průkaz dostaneš. Ale v nejbližších dnech to asi nebude.“

Nedaleko Banské Bystrice, pod „Panským dielom“, byla prostorná a suchá jeskyně s dobře maskovaným vchodem.

„Tam matku dovedeš,“ řekl otec Jacek, „nebude tam sama. Tři dni už se tam ukrývá patnáct lidí. Ti také čekají na falešné legitimace. Bez nich by je zajistili a při nejmenším by je čekal koncentrák. Důležité je, že máš průkaz aspoň ty. Jsi ještě chlapec a nikdo si tě tak dalece nevšimne. Ale srdcem jsi doufám chlap. Chceš ty nešťastníky zachránit?“

„Chci!“ odpověděl Karol Jacek bez váhání.

„Pamatuj si tedy adresu: Florin Okolčanský, tady v Bystrici, Zvolenská osm.“

Karol Jacek adresu opakoval. Byl si jist, že ji ani do nejdelší smrti nezapomene.

„Okolčanský umí vyrábět falešné průkazy,“ vysvětloval otec Jacek. „Podobenky má. Je to holomek, hledí si jen svého prospěchu. Za peníze udělá všecko. Tváří se, že je klerikální fašista tělem i duší, tisovec a germanofil, zkrátka jako nejvěrnější příslušník slovenského státu, ale šidí ho jak může. Cikánský primáš Adalár mu musel předem zaplatit houslemi, které mají cenu přes padesát tisíc.“

„A ten cikán Adalár je v jeskyni?“

„Je. Florina se bát nemusíš, má s těmi průkazy máslo na hlavě. Můžeš si na něj i trochu dupnout. U luďáckých vůdců má dobrou pověst a záleží mu na ní.“ Otec Jacek se neubránil úšklebku. „Prostě hraje na obě strany. Člověk by se raději spolčil s čertem než s ním, ale jaká pomoc. Pro tebe a pro matku se otevřená rvačka nehodí, pro mne je to naopak povinnost. Chápeš to, ne? Okolčanský má teď v domku dva styčné důstojníky od Domobrany. Ti zas odejdou, jenže nádobíčko musel zatím schovat.“

Dlouhé kolony povstalců se již dávaly na ústup. Otec Jacek se výkladem, radami a pokyny zdržel. Kvapně se tedy loučil.

„Nedívejte se za mnou,“ pravil, chápaje se své pušky a tlumoku, „viděli byste mě utíkat, a já nechci, abyste si mě tak pamatovali. Bojovat nepřestáváme a vyhlídky máme dobré. Síla už není na jejich straně. Víme, za čím jdeme, kdo nám pomůže a komu pomůžeme my. Rozhodně to skončí naším vítězstvím. Východní Slovensko už bylo prohlášeno za válečné operační pásmo. Synku, spoléhám na tebe. Matku chraň!“

*

Otec Jacek běžel za svým oddílem a Karol Jacek řekl:

„Musíme si pospíšit, maminko.“

Na cestu do jeskyně pod Pánským dielom měla s sebou matka Jacková dva pořádné rance. Kromě jejích osobních potřeb obsahovaly i věci, které chyběly skrývajícím se uprchlíkům, hlavně léky. To všecko otec Jacek včas obstaral.

Rance si naložil Karol. Matce dovolil, aby nesla dvě silné houně a malý kufřík.

„A co potom ty?“ zeptala se matka Jacková.

„Budu chvíli nahoře u vás, chvíli tady dole,“ odpověděl bezstarostně.

Přešli napříč podlouhlým náměstím, plnícím se hloučky vzrušených lidí. Vyhnuli se zástupu, který neprodyšně ucpával cestu kolem kostela, a pospíchali k okraji města.

Horu Pánský diel, nevysokou, ale mohutně rozsedlou na obě strany, měli stále před sebou. Svažovala se vlastně až k městu, a dál, mírným klesáním půdy i po jeho zastavěné ploše až k řečišti Hronu.

Táhlý, dvojitý vrchol Pánského dielu zarůstaly lesy.

Karol Jacek a jeho matka zabočili za městem šikmo vlevo. Na tu stranu les na svazích Pánského dielu houstl téměř do neprostupnosti. Hora srázněji klesala k úzké soutěsce, sevřené z druhé strany nižším, ještě divočeji zarostlým kopcem.

Až tam nebyla cesta příliš namáhavá.

V stinné a chladné soutěsce zurčel potok. Po jeho břehu, příkře klesajícím, zavaleném kameny a tísněném křovinatým porostem, se šlo obtížně. Častěji museli jít přímo korytem potoka, opatrně stoupat s kamene na kámen.

Cestu Karol Jacek znal. Jeskyně lákávala už za mládí otce Jacka všechny kluky z okolí. Karol Jacek tedy věděl, kdy se má začít drápat vzhůru mezerou v křoví. Vynesl rance o něco výš, vrátil se pro matku a pomáhal jí nahoru.

Potom už trnité keře nepřekážely. Bylo třeba zlézt stupňovitě rozrytý, holý svah a dostat se k planince, porostlé našedivěle zelenými jedličkami. Jejich přízemní, proschlé a široce rozložené větvičky, jakoby stříbřitými pavučinami opředené, proplétaly se tak hustě, že museli lesík obejít; projít se jím nedalo. Ale byl spolehlivým znamením, že jdou správně. Stoupali kolem něho ještě o něco výš, až mezi přímé kmeny smrků.

Matka Jacková se zadýchala, bylo na ní znát únavu. Nechtěla si však odpočinout. „Až tam…!“ hnula obočím, ale úsměv se jí nezdařil. „Až doma.“

Karol Jacek se na ni soucitně zadíval.

„Za chvíli jsme na místě,“ řekl chlácholivě.

Drželi se pak vrstevnice svahu, nevystupovali ani nesestupovali. Na každém kroku se zachycovali stromů. Karol Jacek dbal o to, aby matka hledala oporu tam, kde ji sám vyzkoušel. Nemohlo se tak nic špatného přihodit. Štíhlé kmeny rostly dosti hustě, aby zabránily zřícení, kdyby na příkřejších místech noha sklouzla. Ovšem ani mladému člověku, zejména když byl zatížen zavazadly, se tudy neputovalo lehce, a matka Jacková tolik pružnosti a vytrvalosti už přece jen neměla.

Posléze se Karol Jacek zastavil a naslouchal. Kromě matčina oddechování nebylo slyšet nic. Les zůstával mrtvý a němý, jako utopený v nalité vůni jehličí a smoly.

Karol Jacek vzal matku za ruku:

„Tady už by o nás měli vědět.“

Matka Jacková s pokrývkami složenými na úzko přes ramena a s kufříkem v ruce se opírala bokem o strom.

„Proč jen tohle všecko…!“ řekla unaveně. „Člověk štve člověka jako zvěř, zahání ho do jeskyň a do hor a nutí ho válčit za něco, nač mu dal Pánbůh svaté právo. To je… já nevím, synku. Já tomu nerozumím.“

Nebyla by tak promluvila, kdyby jí už docela nepohasínalo světlo jejího čistého klidu, světlo, obtáčené houstnoucími stíny starostí. I na dně nevlídné jeskyně by byla pokojnější, kdyby tam ulehli společně k spánku všichni tři. Vždyť nešlo jen o odloučení. Muž se vydal do sterého nebezpečí, syn se měl pohybovat uprostřed nástrah.

„Maminko,“ řekl Karol Jacek konejšivě, „to je jenom teď. Věčně to přece trvat nebude. Ty nevěříš tomu, co říkal tatínek?“

Vykročili dál. Brzy však je zastavil cizí, volající hlas.

„To jsou přátelé,“ pravil Karol Jacek.

Nedaleko byla lesní půda prorvána strouhou, vyhloubenou jarními vodami. Odtamtud se vyškrábal zarostlý muž v pošpiněném civilním obleku. Zamával rukama.

„Paní Jacková!“ křičel, „paní Jacková!“

Poznala ho spíše podle hlasu. Byl to Ruben Bauer, maloobchodník s ovocem z Banské Bystrice.

„Máte aspirin?“ ptal se ještě dříve, než se přiblížil, jako by se bál, že za několik vteřin něco zmešká. „Půl kolečka aspirinu! Ester má horečku.“

„Mám aspirin,“ řekla matka Jacková, „a nějaké byliny.“

Ruben Bauer, židovský starověrec, sepjal ruce, zatínaje na nich prsty ve dvojitou pěst, jako by je měl spoutány sobotními řemínky, a zvrátil pobožně oči k nebi.

„Jis gadal…!“ zamumlal slovy Kaddiše, modlitby za mrtvé. „Tak pojďme honem, pojďme!“ Popadl kavalírsky kufřík a vztahoval ruku i po pokrývkách.

Museli sestoupit do strouhy, hluboké v těchto místech asi půldruhého metru. Zde bylo stanoviště hlídek. Obyvatelé jeskyně nemohli být překvapeni odjinud než ze směru, jímž přicházeli Karol Jacek a jeho matka. V případě, že by hrozilo nebezpečí, mohla hlídka nepozorovaně vyjít strouhou nahoru a uprchlíky varovat.

Cesta k jeskyni vedla právě touto strouhou.

„Stůjte, pane Bauere,“ řekl Karol Jacek. „Musíte přece zůstat na stráži! Půjdeme sami.“

Bauer se zatvářil překvapeně.

„Pravda, pravda,“ přikyvoval. „Člověka to hned nenapadne. Hospodin dopustil, abych stál na stráži, a já tomu vůbec nerozumím.“

Se zkroušeným výrazem podal kufřík zpátky.

„Paní Jacková – podívejte se na Esterku. Dejte jí půl aspirinku. Snad to spolkne. Manželka vám o tom poví. S malými dětmi je utrpení. Postýlku by potřebovala, postýlku, a vypotit… Lítala venku, uhřála se a napila se asi vody z pramene.“

Ruben Bauer mluvil rychle, téměř brebentil, a šermoval rukama.

„Snad to nebude tak zlé,“ řekla matka Jacková.

Stoupali strouhou. Někde byla tak hluboká, že v ní docela zapadli. Potom se křivila ke zlomu olysalé skály a ležely v ní balvany. Karol Jacek vyhodil nahoru rance i kufřík, vylezl a pomohl vystoupit i matce.

Octli se na travnatém prostranství, obklopeném půlobloukem lesa. Strouha se zde přimykala k vysoké hoře, na jejíchž bocích se jako zázrakem uchycovaly listnaté stromky. Nahoře byla skála – z této strany nedostupná – zarostlá hustým lesem.

Širokou patu skály lemovalo husté křoví a stínily ji skupiny jasanů.

Bylo slunečné a teplé počasí. Na osamělém hladkém balvanu uprostřed trávníku seděla mladá žena s děckem v náručí. Jiná, již starší, nabírala u pramene vodu do veliké nádoby. U křoví stál snědý chlapík neurčitého věku a pokuřoval zamračeně cigaretu.

Ten spatřil Karola Jacka a jeho matku nejdřív.

V tmavých očích mu svitlo. Vykročil jim vstříc.

Chvíli nato matka Jacková poznala, kde je vchod do jeskyně.

Před skalou byl okrouhlý dolík, obrostlý na okraji křovím, skrze něž bylo vidět šedohnědý kamenný masiv. Kdo však sestoupil do dolíku, stanul před nízkým, románsky klenutým otvorem. Chtěl-li vstoupit, byl nucen trochu se sehnout. Pak se před ním otevřela temná prostora jeskyně, jejíž půda byla z větší části plochá.

Uprostřed jeskyně plál oheň, živený lesním dřívím a chrastím. Plameny a dým stoupaly přímo vzhůru. Vzduch byl čistý a dobře dýchatelný.

Jeskyně měla tvar obrovské obrácené nálevky. Její stěny se ze všech stran směrem vzhůru úžily, ale nesevřely se. Vytvořily šikmo nakloněný komín, ústící až někde nahoře ve vysokém hustém lese. Spleť větví zachycovala vystupující dým; rozptyloval se v ní, chladl a ztrácel stoupavost. Válel se podoben těžké mlze, zůstával mezi stromy a od okrajů lesa ho odtrhával vítr nebo ho klidné počasí nechávalo lnout ke skále, padat a řidnout, a rosa a deště ho pak pohlcovaly.

To všecko Karol Jacek už dávno věděl. Komínem, z jehož rozervaných, žilnatých a ohněm nedosvětlených stěn jímala závrať, neprolezl ještě nikdo. Jen kouř z ohně se tam dral a začazoval kámen do černá. Z výstupků visely tmavé provazovité třásně, neklidně vlající tahem vzduchu.

Karol Jacek před časem toužil, aby zde měl své tajemné sídlo. Jeho tatík se tomu jen usmíval. Ano, míval totéž přání. Klukovina. Nerozum. Copak je možné, aby tu přebýval člověk? Netopýři, medvědi – ti snad. Člověk má jeskynní doby už dávno za sebou…

Ale neměl. Vracel se k nim.

Karol Jacek viděl lůžka, připomínající primitivní hnízda ze suchých travin a z nalámaných větví a pokrytá starými děravými houněmi a přikrývkami. Bylo tu několik slamníků, vycpaných bůhví čím. Lidé seděli na holé zemi, opírajíce se zády o hrubou skálu a otupěle hledíce do ohně, nad nímž se houpal nejistě zavěšený kotlík. Čtyřletá Ester s rozpálenými tvářičkami a její o dva roky starší sestřička nesporně patřily k lidem, ohrožujícím nový pořádek. Heslo „Juden sind unser Unglück“ si uměli přeložit do rodné řeči i na Slovensku. Týkalo se i nemluvněte, které venku před jeskyní spalo v matčině náručí. Ten potěr jednou doroste a budou s ním zase obtíže. Jaké? Nu – že by mohl obchodovat, má to v krvi, a okrádat rasově čisté, pracující člověčenstvo. A to ovšem mohou dělat árijští soukromníci stejně dobře, ne-li ještě o něco líp. Tam vznešená idea končila jako u svého cíle.

Nebo ten cikánský muzikant Adalár! Nic nedělal, jenom hrával po lázeňských hotelích na violoncello, a úplně proti všem uměleckým zákonům, jak jim rozuměla zfašizovaná kultura. Hrál na svůj velký nástroj, zabodnutý hrotem do spáry mezi parketami, z partu prvních houslí, v jejich výškách a polohách. Zájezdy po celém světě měl už vyjednány, teď však bylo cello bůhví kde, zachránil jen housle pro Florina Okolčanského. Kapelu mu pochytali a poslali do Buchenwaldu.

Bylo tu i několik žen, starších než matka Jacková. Dále dvě mladé dívky, jejichž příbuzní se provinili politicky. Menšina mužů, fyzicky už oslabených nebo s podlomeným zdravím, takže jim nezbylo než se skrývat. Byla tu stařenka, která se modlila za své tři syny povstalce. Věděla, že by to za ně odnesla hned třikrát; chtěla se dočkat jejich návratu a potom třeba umřít.

„Bude ti tady dobře, maminko,“ řekl Karol Jacek. Ale na dně jeho slov byla nejistota, a matka Jacková ji snadno rozeznala.

„Je to docela dobré,“ pokývla hlavou a sklonila se k chorému dítěti.

2

Podle otcova příkazu pobyl Karol Jacek v jeskyni tři dny. Pak se vrátil do Banské Bystrice.

Bylo mu těžko, když se loučil s matkou. A bylo mu ještě hůř, když slézal dolů lesem a mučil se otázkou, jak se teď vede tatíkovi. Samota doléhala a tísnila. Každý z Jacků měl dvojnásobnou starost o ostatní dva.

Proč jen tohle všecko – uvažovala matka Jacková.

Ano, proč! Jen kdyby to aspoň dobře dopadlo…

Domovu v městě se měl Karol Jacek vyhnout. Ale cosi ho tam táhlo, podívat se, jen tak jít kolem…

Nepomyslil na to, že v domě a okolí jsou lidé, kteří by na něho mohli zavolat jeho vlastním jménem a nevědomky tak uškodit, třeba hodně těžce.

Dlouhým náměstím pochodoval oddíl německých vojáků. Řvali sborovým zpěvem tvrdou nacistickou píseň a valili se za nádherným důstojníkem na vyleštěném vraníku.

Se stísněným srdcem došel Karol Jacek k domu, kde bydleli.

Okna jejich bytu byla vytlučena. Viděl strženou záclonovou konsolu s cárem tkaniny. Domovní dveře vyvráceny. Na chodníku svítily střepy skla a kupila se změť trosek. Byt rodiny Jacků byl vyrabován a zdemolován.

Patrně tu nezbyl nikdo, kdo by na Karola Jacka zavolal jeho jménem. Celý dům byl asi prázdný. V okolí se neukázal nikdo. Jen prostředkem ulice přecházel německý voják se samopalem. Bůhví, co tady hlídal. Karol Jacek, když mu už jednou přišel na oči, nechtěl se vrátit, aby nevzbudil podezření. Chtěl projít, ale zastavil se, nohy mu zmrtvěly, neviděl nic než tu strašnou zkázu.

Voják ho vzal za rameno.

„Geweg!“ postrčil ho hrubě.

A tak se Karol Jacek vrátil. Voják ho nepolekal. Ta vytlučená okna byla větší hrůza. Karol Jacek by byl asi domov zoufale hájil – třeba jen smetákem. Ale co teď?

Vykročil k silnici na Zvolen.

*

Číslo osm: osamocený přízemní domek. Karol Jacek zabušil na dveře kamenem, který zdvihl u cesty.

Dveře vedly zřejmě do chodby, nalevo i napravo od nich bylo po dvou oknech. Bližší okno vlevo se pootevřelo a ukázala se v něm stařecká hlava s kulatou černou čepičkou. Zářivě bílá zašpičatělá bradka, červené tváře a jiskrné, bodavé oči se skládaly v nepřirozeně barevný obrázek.

„Co je?“ štěkl dědek zlostně.

„Já jsem Ján Melnár,“ odpověděl Karol Jacek.

„Neznám. Co chceš?“

Karol Jacek postoupil k oknu po zašlém trávníčku.

„Ukážu vám svůj občanský průkaz, pane Okolčanský.“

Hlava zmizela, okno se zavřelo. Karol Jacek se vrátil ke vchodu a zaslechl uvnitř domku kroky.

Sehnutý, vyhublý stařec, navlečený v dlouhém pruhovaném županu, vpustil Karola Jacka dovnitř.

Přirazil za ním dveře.

„Ukaž!“ natáhl žilnatou, kupodivu pevnou ruku.

Karol Jacek vyňal z kapsy legitimaci.

„Jsem váš synovec,“ řekl přitom směle.

Dědek zamrkal, překvapilo ho to, ale za malou chvíli se začal zlomyslně uchechtávat.

„Synovec? To se podívejme!“ Listoval v průkazu. V chodbičce za dveřmi bylo přítmí, ale stařec viděl zřejmě dobře.

„Sirotek od Bánovců!“ dodal stále tím posměšným tónem. „Já jsem taky sirotek. Vezmi si to, ty… synovče! To jste to na mne nalíčili! Chachá! Pojď dál, uličníku! Ale často obtěžovat nebudeš, to ti povídám!“

Zavedl Karola Jacka do nevětrané světnice, páchnoucí jakýmsi neurčitelným kořením. Na zdi visely staré hodiny s dlouhým líným kyvadlem. Hlučně, nepříjemně tikaly, s dvojitými dopady kotvy do opotřebovaných zubů stoupacího kolečka, jako by se chtěly co chvíli rozsypat. Karol Jacek se na ně chtě nechtě musel zadívat.

„O tomhle se musíme nějak dohodnout,“ uškleboval se Florin Okolčanský. „Tady se posaď!“ Ukázal na rohovou lavici, před níž stál velký hrubý stůl. Nad lavicí na stěně viselo šest malovaných talířů. Mezi nimi černý krucifix. Pod ním na mosazném řetízku červená skleněná nádobka s olejem a s knůtkem, světlo však nehořelo.

Nad vchodem do světnice vyšívané boží požehnání. Po ostatních stěnách svaté obrázky. U malované almary zarámovaný obraz obtloustlého kněze s vlasy přistřiženými do ježka. President slovenského státu dr. Jozef Tiso.

A na všem lpěl onen teple zatuchlý, mdlý pach neznámého koření.

„Hej“ řekl Florin Okolčanský, „asi z toho nic nebude, drahý synovče.“

„Z čeho?“

„Což nevíš, klacku, kdo je tady teď pánem? Město mají v rukou a vaše hloupé povstalce v horách už obkličují. Hezkou hromádku jich pochytali. Blázni se zdržovali kopáním protitankových příkopů! Jdi se podívat na nádraží. Je jich tam plný vlak. Pocestují do rajchu. A to je jistá smrt. Co můžeme dělat? Nic.“

Karol Jacek polykal na sucho. K úzkosti, která jím projela z bázně o otce, se nepřiznal.

„Slíbil jste ty legitimace.“

„Slíbil. Ale splnit je jiná věc. Pro toho cikána na příklad vůbec nic neudělám. To bych si vázal oprátku na krk. Cikána v něm pozná každý na sto honů. Jak se potom může ohánět nějakou árijskou legitimací, ty mezuláne?“

„Zaplatil vám drahými houslemi.“

„Mám je tady,“ řekl stařec s úsměškem, „ať si pro ně přijde. Nemohu za každé skřipky ručit, to je křehká věc. Jen mi nic nevyčítej, milý synovče, abych tě neměl brzo dost.“

„A co moje matka?“

„Musí taky počkat,“ odsekl Florin Okolčanský, chtěje předejít Karolovu vymáhání. „Povídám, nevíš, co se děje. Je to silnější než my. Já mám dobré zprávy. Dnes večer bude velká akce. Prolezou všecky domy. Zadrží všecky lidi na ulicích. Obrovská razie, jestli víš, co to je.

O pohotovostních oddílech Hlinkovy gardy jsi slyšel?“

„Ne.“

„To je pěkná novinka! Vybraní chlapci. Za Boha a národ. Dali se k dispozici gestapu. Neznají slitování. Pohotovostní oddíly asi budou dělat tu nejhorší práci. Co myslíš, že by se se mnou stalo, kdyby sem vtrhli a přistihli mě, jak vyrábím falešnou legitimaci pro tvou matku?“

„K vám přece nevtrhnou!“

„Proč ne? Myslíš, že na velitelství visí ohromná cedule: »Florina Okolčanského vynechat?« Přijdou! Cítím to v kostech. A co mám dělat? Pěkně je pozdravit. Na stráž! A tady na stole mít pijatiku, aby si mohli připít na zmar všech zrádců. Na to jim připiju i já, chápeš, že musím? Kdepak falešné legitimace! Ty teď nechám ve sklepě pod cihlami, blázne.“

Karol Jacek ztrácel jistotu.

„Myslíte tak dlouho, dokud se to neuklidní?“

„Nu ovšem! Choď se ptát. Hřej si na mého synovce, když jinak nedáš. Mám tě na krku, nezdaro, co mám s tebou dělat. Co se mě týče, mohl bys u mne klidně bydlet. Ale raději ne. Legitimace není všecko. Záleží také na tom, jak pitomě se umíš tvářit. A v tom bych ti moc nevěřil. Vypadáš jako vyplašená veverka.“

Florin Okolčanský, jako by to chtěl Karolovi dokázat, nachýlil se k němu přes stůl a probodával ho zlýma očima. Karol Jacek uhnul hlavou.

„Vidíš!“ uchichtl se Florin Okolčanský. „Malý nezdar – a ztratíš klid. Já mám dobré zprávy. Víra ve vítězství německých zbraní už zase vyplavala navrch. Do nedávna to bylo hodně zlé. Ale teď už se skoro čtvrt roku nic neděje, a tady se naopak ukázala německá síla. Každý to vidí. Rudí stojí v Polsku. Čtvrtá ukrajinská začíná bojovat o karpatské přechody a bude mít obrovské ztráty. Kdo ví, jestli vůbec projde. A československý sbor? Ten se sice dere k Ondavě, na té přece ty tvé Bánovce leží, ale tam se zastaví a dál se nedostane ani krok. Na tom nesejde, že z obou slovenských divizí přebíhají vojáci k nepříteli. Divize se stáhnou, ti, co nepřeběhli, jsou přece jen spolehliví, a pomohou dělat pořádek v zázemí. Hezky pod dohledem. A o zázemí teď běží, to je důležitější než stojatá fronta. Chtějí mít pořádek. Divíš se tomu? Já ne. A kdo si k takovému povstání jen přičichl…“

Dědek mávl rukou a odmlčel se.

Hodiny pomalu a rachotivě tikaly. Karolovi se zdálo, že nemilosrdně odměřují čas, v němž by se mělo něco dít, než bude pozdě.

„Při kom vy vlastně jste?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„Jenom sám při sobě, mládenče,“ odpověděl Florin Okolčanský bez rozpaků, „a to ti radím taky.“

Pak už se dlouho nebavili. Karol Jacek odcházel z domku pouze s neurčitým příslibem.

U obydlí Florina Okolčanského byl klid. Ale dále ke Zvoleni stála na silnici čtyřčlenná vojenská hlídka.

Karol si vzpomněl na vlak se zajatci; otec Jacek je třeba také mezi nimi…

Ale přesvědčit se o tom nebylo možné. Karol sice putoval k nádraží, ale marně. Bylo z části uzavřeno gardisty.

Také výpadová ulice směrem k Pánskému dielu byla kontrolována smíšenou gardistickou a německou stráží.

Volil jinou ulici. Tam ho však zastavili a musel se legitimovat. Dostal strach.

Gardista převracel listy jeho průkazu tak liknavě, jako by si chtěl knížečku nechat na památku.

„Kde jste se tu vzal?“ otázal se konečně, sleduje s pobavením Jackovo rozčilení. Pravou příčinu neuhádl. Líbilo se mu, že se ho chlapec bojí.

„Hledám Zvolenskou ulici,“ odpověděl Karol Jacek. „Mám tam strýce.“

„A proč z takové dálky?“

„Nálet. Rodiče mi zahynuli při náletu.“

„Máte na to potvrzení?“

„Nemám. Nikdo je nedával.“

„Běžte!“ ušklíbl se gardista a vrátil mu průkaz.

Město bylo doslova obklíčeno. Na náměstí sevřel řetěz stráží, držících se za ruce, velkou skupinu lidí, jako by je lovili do sítě. Karol Jacek se tomu jen stěží v poslední chvíli vyhnul.

Zabušil opět na dveře Florinova domku.

„Nemohu se dostat z města.“

„Ty sviňa!“ uplivl Florin Okolčanský z okna. A pak mu otevřel.

*

Karol Jacek v jeho domku přespal. Noc minula klidně. Nikdo je nevyrušil.

„Vida!“ liboval si ráno Florin Okolčanský. „Mám přece jen čistou firmu. Mohl jsem tu schovat deset buřičů, a nikdo by jim nezkřivil vlásek na hlavě.“

Pak se vypravil ven. K tomu potřeboval hůl, aby se o ni opíral.

„Seď tady!“ nakázal. „Řeknu ti, co a jak, až se vrátím.“

Přišel zpátky až k polednímu.

„V městě bylo celou noc peklo,“ pochechtával se. „Mají spoustu zadržených. Můžeš vyjít. Ale dej si pozor. Patroly se rozlézají po okolí na všecky strany. Rozdělal jsi oheň? Ne? Ty kůže líná! Spěchej! Postavíme si na polévku.“

Za chvíli objevil, že si Karol Jacek za jeho nepřítomnosti ukrojil velký krajíc chleba.

„Janko! Ty sviňa!“ začal nadávat. „Když má někdo hlad, musí žrát z cizího? Pěkně děkuju za takového synovce! Sežeň si chleba jinde, darebo!“

Potom vystřídal hněv úsměšky a zlomyslně šlehal živýma očima.

„Tvoji lidé pod Pánským se mají jako páni,“ řekl usrkávaje polévku. „Kdo zmizel včas, vyhrál. Viděl jsem loužičky krve. Chech! Rodiče si mysleli, že se jim nemůže nic stát, když jejich syn zmizel v horách. Nebo matka s dětmi. – Kde je táta? A bác! Všecky pokopali, a půjdete s námi! Tak to bylo. Já se jim nedivím.“

Karol Jacek nechal polévku stát.

„Nechutná? Nechutná?“ ptal se Florin Okolčanský uštěpačně.

„Nemohu jíst.“

„Kdo by se divil, mizero, když jsi mi sežral půl chleba!“

Za chvíli se Karol Jacek zvedl.

„Povídám, dej pozor!“ napomenul ho ještě Florin Okolčanský. „Ať se do něčeho nezapleteš! Oni vědí, jak vytáhnout z člověka pravdu! Abys mě tak do něčeho namočil, kristaježíše! A dřív než za týden se neukazuj!“

V jeskyni pod Pánským dielom museli jíst. Zásoby byly ubohé. Karol Jacek však nevěděl, kde by co sehnal. A stejně – kdyby s sebou něco vláčel, nedošel by s tím daleko. Město se hemžilo uniformami, ozbrojené hlídky v těžkých holínkách procházely všemi směry. Leckterý z těch hrdinů si pohrával s těžkou pistolí, upoutanou šňůrkou k opasku, jako by pořád hledal živý cíl. A tak město strašili. Zastavili vyděšenou ženu a prohledávali jí nákupní brašnu. Nebo se podezřívavě ohlíželi po muži v modré kombinéze, který nesl na řemeni přes rameno plechovou skřínku s nástroji.

Pokořovali starou Banskou Bystricu jak jen mohli.

Karol Jacek vykličkoval z města. Ušel kus cesty, skryl se na místě, odkud měl dobrý přehled, a dlouho čekal, než se odvážil jít dál.

K jeskyni se dostal až k večeru.

Nepřinášel nic, čím by potěšil, ale uprchlíci byli v dobré náladě. Podařilo se jim chytit do ok dva lesní králíky, jichž prý bylo nedaleko hojně.

„Kdes byl v noci, Janko Melnáre?“ zeptala se matka Jacková.

Karol Jacek ji objal.

„Ještě mi tak neříkej, maminko.“

„Nesmíš slyšet na jiné jméno,“ odpověděla vážně. „Chci, aby ses ke mně neznal, kdyby se stalo něco neočekávaného.“

Neočekávaného! Polovina lidí v jeskyni očekávala s bázní právě to, co matka Jacková nazývala neočekávaným.

Králíci se pekli na otevřeném ohni. Uprchlíci seděli kolem v kruhu a Karol vykládal, jak to dole v městě vypadá.

„Průkazy budou asi za týden. Tady jsme zatím v bezpečí. Potom půjde už jen o to, abychom odtud nenápadně zmizeli.“

„Já bych se do Bystrice nevrátil,“ řekl někdo na protější straně jeskynního ohně. „Znají nás tam. Někteří lidé jsou zrádní.“

Karol Jacek se snažil, aby mluvil bezstarostně. Za nic na světě by se nebyl zmínil o tom, co Florin Okolčanský říkal o cikánu Adalárovi. Nyní si Karol Jacek vyčítal, že s Okolčanským nejednal dost rázně. Ale teď už ho zná, a příště se nedá odbýt tak snadno. Florin Okolčanský musí vyhovět.

„Prosím vás,“ nabádal Karol Jacek, „před jeskyní je plno odpadků. A to nesmí být. Musí to tam vypadat tak, jako by tu nikdo nebyl. Prosím vás, paní, nerozvěšujte tam pleny. Nemohlo by se to rychle odstranit, kdyby…“

V mihotavé záři ohně tváře uprchlíků rudly, žloutly, svítily nebo opět zapadaly do přítmí, a všecky se zdály být podivně neklidné. Tmavý dým, probodávaný špičkami plamenů a strhující z nich žhavé jiskry, spirálovitě stoupal nahoru do tmy. Stíny postav se jako živé natahovaly k temným koutům sluje. Karol Jacek kromě své matky nevnímal žádnou osobu zvlášť. Všechno mu připadalo mátožné a úděsné. Ti lidé tady se svým zanedbaným zevnějškem se opravdu podobali ďáblům, zatím co skuteční ďáblové se procházeli dole v kraji na denním světle a podobali se lidem.

Karol Jacek měl i jinou, ještě hrozivější myšlenku. Asi před pěti lety přišel sem do jeskyně ve společnosti několika školáků. Jeden z nich byl syn kostelníka, bez výhrad oddaného panu faráři. A pan farář psával potom do novin takové věci jako Hitler Hlinka – jedna linka.

„S tím chlapcem bych se nekamarádil,“ řekl už tehdy otec Jacek.

Jeskyně pod Pánským dielom tedy nebyla žádným tajemstvím. Tajemstvím bylo jen to, že se zde nyní ukrývali lidé.

A když už měl Karol Jacek slovo, mluvil dál.

„Nemyslíte, že by se ve strouze mělo hlídat i v noci? Zařídíme to tak, abychom mohli oheň okamžitě ulít. Tamhle vzadu bychom měli naskládat zásobu dřeva, a v případě nebezpečí se za ně schovat. Rozdělíme si včas místa, aby nebyl zmatek. A aby to děťátko nekřičelo, a nepoplašily se ostatní děti. Všecko s klidem.“

„Máme se pořád čeho bát,“ pokyvoval Ruben Bauer starostlivě. „Máme,“ přisvědčil Karol Jacek, „a proto musíme být co nejopatrnější.“

Matka Jacková se s tím vším vyrovnávala stejně těžce jako ostatní, ale zdálo se, že je trpělivější než oni. Přibylo jí vrásků kolem očí, anebo se to Karolu Jackovi v neklidné záři ohně zdálo?

„Kdyby nás přece jen našli,“ řekla mírně, „mého syna musejí pustit. Má legitimaci, může se mezi ně odvážit a může přinést záchranu nám všem.“

„A co když se to nezdaří? Pak se zachrání jenom on sám.“

„Mějte naději, lidičky. Vždycky pro vás může udělat víc než kdo jiný. Přinejmenším by se musel ten Okolčanský na jeho žádost za nás přimluvit. Proto ho nesmíte prozradit. To je teď Ján Melnár, to není můj syn. O Okolčanském jste nikdy neslyšeli. Kdo by si myslel, že se budu nad záchranou svého syna šťastně usmívat a že na vás ostatních mi nezáleží, byl by na omylu.“

Zpod šátku, který si matka Jacková uvázala, vyhlédal jí trochu nepořádně pramen vlasů. A když potom dostala kousek připáleného králičího masa na kosti a ohryzávala je, viděl ji Karol Jacek jako už v nějakém opravdovém skalním žaláři. Starší žena, která měla v horách tři syny, nechutnou pečínku rozdělovala. Bauerovy holčičky natahovaly hladově ručky. Ruben a jeho žena Moische říkali: „My nemáme hlad,“ a strkali to dětem. Cikán Adalár se do toho pletl. „Co vy! Nemáte hlad! Já nemám hlad, mně leží v žaludku ti darebáci!“ Zapálil si cigaretu. „Tumáš, Ester, jsi po nemoci, musíš se posílit. A ty jsi zas větší, Gretičko, a máš větší bříško. Tumáš.“ Stařena hubovala. „Každý máte svoje, parom do vás, abych nehřešila.“ Hádali se a v té zlosti zapomněla na sebe. Potom u hranice klestí jen olizovala prsty a hněvivě mručela.

„Jsme lidé smrtelní,“ povzdechl sám nad sebou Efraim Vogel, který přišel z Králové od minerálních pramenů a vyčítal si, že podlehl slabosti a svůj příděl masa snědl sám, div ne i s kostí.

Nálada poklesala. Syn matky Jackové – nebo vlastně ten cizí mladík Ján Melnár přišel zdola, viděl to tam a nabádal k zvýšené opatrnosti. Toto zde nebyla žádná pevnost a lidé tady nebyli žádní obránci. Mohli se jen snažit, aby se stali neviditelnými.

A tak se ukládali mlčenlivě ke spánku, schoulení a osláblí nejistotou.

Krátce po půlnoci slyšeli z lesů vzdálenou střelbu.

Okamžitě byli všichni na nohou. Kromě dětí nikdo nespal tak hluboce, aby se nelekal zapraskání dřeva ve zmenšeném ohni nebo vzdechu, zakašlání či pohybu souseda. Malá Ester, až dosud zahřívaná tělem své matky, překulila se na nepohodlném loži a začala fňukat.

„Nechte ji!“ pravil Karol Jacek. „To je někde daleko.“

„To je na Pánském dielu,“ řekla matka Jacková, vztyčivši se z přikrývek.

Žhavé dřevo už nevydávalo plameny. V jeho červenavé záři bylo vidět jen oči jako kapky neživého skla. Úlek v nich utlumil každý záblesk myšlení.

Karol Jacek se vyprostil z pokrývky a spěchal k východu. Prolezl otvorem, vydrápal se z dolíku na trávník a stanul mezi řídkým křovím.

Nic. Prošedivělá tma noci byla tichá. Hradba stromů stála jako černá, krajkovitě odstříhaná kulisa. Nebe lhostejně svítilo hvězdami.

Bylo chladno. Ale zuby cvakaly Karolu Jackovi spíše rozčilením. Pevně je zaťal. Chvění těla však neovládl.

Vykročil. Svezl se do strouhy pod skalou. Hmatal rukama před sebou, opatrně našlapoval; ve strouze jako by tekla černá tuš. Kde je ten střelec? Byla to řada ran za sebou, zlověstné zarachocení, které se dušeně odrazilo od lesní stěny před jeskyní.

Někde poblíž stanoviště denních hlídek se Karol Jacek zastavil. Už se tak netřásl. Nebylo mu zima, jen na čele ho chladil pot. Otřel je dlaní.

Svažujícím se lesem nemohl za noci projít nikdo bez světla. A světélko Karol Jacek neviděl. Měl před očima neprostupnou tmu, kterou by bylo prorazilo i nejkratší blesknutí sebeslabší záře ze značné dálky. Ani sluchem nic nezachytil. Několik barevných, stoupajících bodů na překrvené zrakové sítnici zahnal mžikáním.

Jak hluboce a tiše dýchal, sál rozšířeným chřípím rozlezlý pach začínajícího podzimního tlení.

V tom tísnivém krunýři ticha se však přece jen cosi ozvalo, a Karolu Jackovi se zastavilo srdce. Co to bylo?

Nic. Nic. Nablízku spadla se stromu uzrálá šiška. Než tomu Karol Jacek uvěřil, prožil smrtelnou úzkost.

A pak opět ticho.

Ale zde zůstat? Ano, to bude nejlepší. Snad za ním někdo přijde, až se rozední. Bezprostřední nebezpečí nevozilo. Ale vrátit se do jeskyně, lehnout si a spát…

Zůstal a napínal smysly.

*

Byla to matka Jacková, která potom za ním přišla.

„Ty můj chudáčku!“ řekla jemně.

Bezbarvý úsvit zdůraznil únavu a bledost jeho obličeje. Pokusil se o úsměv.

„Vždyť jsem Ján Melnár, paní, co to povídáte?“

„Ano, ano, ale jdi si odpočinout, chlapče.“

„Tys nespala, maminko!“

„Nikdo nespal. Jdi! Dám pozor.“

„Ve dne je to důležitější, maminko, ale v noci tu také musí někdo být, hlavně před svítáním. Počkej tady. Pošlu sem někoho.“

„Pár hodin tu mohu zůstat. Jen jdi!“

Počasí se měnilo. Skála a lesy zachycovaly sice ostřejší závany větru, ale pod zataženou oblohou proplouvaly chuchvalcovité cáry mlh.

Světla přibývalo. Lidé z jeskyně uposlechli rady Karola Jacka, jemuž nebylo ještě sedmnáct let, a začali před jeskyní poklízet. Nasbírali a nalámali zásobu větví, porazili i několik stromků. Do prohlubně u zadní stěny jeskyně nanosili vodu z pramene. Tam se stejně vždycky trochu vody drželo. Sepsali si zásoby potravin, aby jimi co nejúčelněji hospodařili. Políčili na králíky, ale lov už se nedařil, zvěř byla nedůvěřivá. Neměli drát, a oka z opotřebených motouzů našli zpřetrhaná. Za lesem nad příkrou roklí natrhali zrající šípky. Se vším, co měli, nemohli vydržet ani týden.

„Něco přinesu,“ sliboval Karol Jacek. „Dole už jistě bude větší klid.“

Doporučil, aby se zbavili všech osobních průkazů a aby si každý vymyslil pro sebe jiné jméno a jiný původ. Udělali to tak, že uložili dokumenty pod hromádku kamení ve výklenku jeskyně.

Venku začalo být syrovo, spouštěl se droboučký déšť. Ke skále se lepily mlhy a na trávník před jeskyní lehala bělavá parnatá vrstva. Hlídky ve strouze se střídaly častěji. Za hodinu tam každý provlhl na kůži, i když byl zahalen pokrývkou. Na dně strouhy se už objevila voda.

Pátý den po příchodu Karola Jacka byla v okolí jeskyně místa, kde nebylo vidět na krok.

Nízko ležící mračna se srážela. Nepřetržitě, studeně z nich mžilo. Jeskyně před nepohodou ještě chránila. Oheň plál bez ustání. Blízko něho seděla matka tří synů-povstalců, skrčena do uzlíčku, a těžce pokašlávala. Přišlo to na ni rychle. Toho dne jako strávník docela odpadla. Odmítala i bylinný čaj, který pro ni matka Jacková připravila.

„Už své chlapce neuvidím,“ vydechovala s námahou.

„Však vám zas bude líp.“

„Neuvidím. Mrtvé oči nevidí. Ale vidím je teď – jako by stáli přede mnou. Neusmívají se, ale jsou zdrávi. Musím se za tok Pánubohu pomodlit. Řekněte jim potom, kam jste mě pochovali.“

Vogelova žena šeptala: „Jehova nás chraň nemocí. Má zápal plic.“

A takové to asi bylo. Zřekli se části vlastního nouzového pohodlí a zabalili nemocnou ženu do mnoha pokrývek. Nic proti tomu nenamítala. Byla povolná, ani nevěděla, co s ní dělají.

Ve strouze hlídal cikán Adalár. Měl na sobě starý gumák s kapucí. Ten si teď na hlídku půjčovali. Adalár stál na kameni, který přivalili, aby si nemuseli máchat nohy v mokru. Ale než se k tomu kameni člověk dostal, urousal se tak, že do příští hlídky ani nestačil při ohni oschnout.

„Skoro by bylo moudřejší sejít dolů a vzdát se jim,“ myslel si cikán Adalár. Ve vězení musejí dostat jíst a mohou se vyspat aspoň na pryčně. Dnes už se lidé nespouštějí na dno hladomorny, kde by bylo hůř než v té zatracené jeskyni nebo dokonce tady na hlídce. Moc se toho báli, zdá se. Nějaká nucená práce, ale potom jistě trochu klidu. Tady nebylo možné vydržet ani do zimy, kdežto ve vězení jsou lidé třeba celou řadu let. Tak je to.

Potom zatoužil, aby byl hrdina, ale to nebyl nikdy. Věděl to. Surová síla mu byla zásadně proti mysli, a to ho naučilo být zbabělcem. Tak je to.

Les před ním vypadal strašidelně. Kde byla menší průrva, tam zvolna putovaly veliké znetvořené postavy z mlhy, nebo malé trpasličí, nebo se kouřilo ze země. Stromy mizely v bělavé záplavě a opět tvrdě vystupovaly, jako by se samy přeskupovaly.

Déšť nebylo vidět, ale kapalo ze všeho. Adalár myslel na vyhřátou místnost a na sníh za okny v ruském městě, kde cvičil osm hodin denně hru na violoncello. Proč se sem jenom vracel! Jenže – to je zas pravda – nacisti to město rozstříleli. Věšeli tam lidi. Už jsou odtamtud zase pryč.

Několik desítek kroků před Adalárem se opět rozestoupila mlha a jeden z kmenů se pohnul zleva napravo.

To už se Adalárovi zdálo víckrát.

Protřel si hřbetem vystydlé ruky oči. Teď bych tak na to cello něco zahrál! Fuj! Ani jednoduchou písničku.

Bělavá clona se zavřela. Nebylo vidět nic. Ale i když houstla a zahalovala výhled, ukázal se v ní matně stín, který se zcela určitě hýbal.

Adalár se přikrčil.

Vtom však potrhl hlavou novým leknutím. Vlevo nahoře, mnohem blíž ke strouze, ozval se slabý náraz, doprovázený jakýmsi zašuměním. A k tomu nezřetelná slabika, pronesená mužským hlasem.

Jako nějakým kouzlem vynořila se z mlhy postava v dlouhém plášti, koženém, jak se zdálo, protože se leskl jako ryba vytažená z vody. Neznámý měl na hlavě helmu a na prsou mu visela krátká, podivně ohnutá střelná zbraň.

Byl to pohotovostní oddíl Hlinkovy gardy. Vedl jej zbrojník Ľudovít Laco. Hodnost zbrojníka si v POHG vymyslili pro poručíky.

Vyděšený Adalár s roztrženým gumákem a se zkrvavenýma rukama sotva popadal dech, jak se v šíleném spěchu drápal příkopem nahoru, aby donesl výstrahu včas.

Včas! Uhasit oheň, ustoupit do koutů jeskyně za hromadu dříví a bránit se jen tmou a mlčením, plným úzkosti. Rozprchnout se dál k propastem, srázům a k neprostupným lesům, na to bylo pozdě. Dát se na útěk kolem skály a obejít končinami jakž takž schůdnými Pánský diel, to by snad bylo možné, kdyby nebylo dětí a starých lidí.

Lovit lidi je někdy mnohem snazší než lovit lesní králíky. Jen aby jeskyně zůstala neobjevena! Stop nebylo, a pokud snad přece nějaké zůstaly, déšť a vlhko je smazávaly.

Naděje, že fašisté prohledávají lesy jen namátkově a že se třeba pustí strouhou zase dolů, zklamala. Oddíl se dostal na prostranství před jeskyni.

V jeskyni zaslechli slovenský povel.

Adalár se původně domníval, že jsou to Němci. Nečekal ve strouze tak dlouho, až by byl rozeznal na rukávech a na helmách dvojitý kříž, znamení, že jde pouze o filiálku haknkrajce.

Do dolíku před vchodem do jeskyně hlučně naskákalo několik mužů.

Šli najisto.

Karol Jacek ucítil na lokti jemný dotek.

„Nezapomeň –“ šeptla matka Jacková.

Ale Karol Jacek v té chvíli nemyslil na ošemetnou hru s falešným průkazem. Toužil po zbrani. Kdyby ji měl, už by byl střílel.

Lidé kolem něho ztráceli klid. Žena s nemluvnětem v náručí hystericky zavzlykala. Hlučně zapraskala suchá větev. Obrana tmou se hroutila dřív, než měla.

Jen matka Jacková stála pokojně. Kužel elektrické svítilny ostře projel skulinami v hromadě dříví a zasáhl skupinu tříští paprsků. Ale ani teď je ještě nebylo možno rozeznat.

„Tamhle jsou! Za tím roštím! Všichni ven! Ruce vzhůru!“

Skupina uprchlíků se podobala kácejícím se kuželkám.

„Ven! Rychle! Kdo nedá ruce vzhůru, bude zastřelen!“

Muži v helmách a silných látkových pláštích postupovali s namířenými zbraněmi.

„Chraň vás Bůh, aby…! Ven!!“

Obešli hromadu z obou stran a sevřeli skupinku do kleští, nešetříce ranami pěstí. Křičeli „ven!“, a nebylo kudy. Konečně jeden z mužů zařval rozkaz, a pak teprve se lidé mohli valit ven, padat jeden přes druhého a shazovat na sebe dříví, které je teď bilo a škrábalo, když je už nechránilo.

„Postoupit! Ruce vzhůru! Všichni!“

Platilo to bezpochyby i pro čtyřletou Ester a šestiletou Gretu. Obě zdvihly ruce, aby snad nějakou čertovinou neohrozily muže pohotovostního oddílu.

„Položte to dítě na zem, vy tam! Ruce vzhůru! Pro vás to taky platí! A co ta bába? Vstát, nebo střelím!“

„Je nemocná,“ řekla matka Jacková.

„Hubu držet! Všecko ven!“

Adalár a Bauer zdvihli podle rozkazu nemocnou ženu i s pokrývkami. Karol Jacek se hnul, aby pomohl. Ale všiml si ještě včas napomínavého pohledu matky.

Nic! Stůj! Nikdo tě nevyzval! Ty k nám nepatříš!

Porozuměl, vzpamatoval se. V hlavě mu zavířilo. Několika rychlými kroky předstihl ostatní.

Vylezl z dolíku na trávník, kde čekal hlouček uniformovaných mužů. Opodál stál štíhlý mladý muž v šedivém nepromokavém plášti s odznaky důstojníka. Hluboko zasazené oči, řecký nos, klidně sevřené rty a dobře formovaná brada; hezký člověk. Ale trochu podivný. Jako by měl v žilách místo krve vodu, nebo spíše rtuť, stejně chladnou, ale mnohem pohyblivější. Prostě se zdálo, že v sobě něco tají, přitlumuje, aby se to na jeho výrazu nepoznalo, a že se tak tváří proto, aby vždycky mohl udělat něco, co se nepředpokládá. Takový dojem Karol Jacek měl, když se k němu přiblížil.

„Pane veliteli…“ řekl hlasitě a se špatně tajeným rozčilením, „já nemám s těmi lidmi nic společného. Přinutili mě, abych byl zticha. Já vás prosím…“

Důstojník se na něho díval netečně.

„Odstoupit!“ sykl nehlasitě.

„Do řady!“ zařval někdo a hned také Karolem mocně smýkl.

To, co ten hrubý chlap nazval řadou, bylo něco nesmírně ubohého. Jako zurážený a vyvrácený plot. Jako zpřeházené a pomačkané varhanové píšťaly. Důstojník Laco pohlížel na řadu tak, jako by si o ní vůbec nic nemyslel. Dvě malé Bauerovic holčičky stály každá jinde s vyděšenýma očima a s pažemi vztyčenými, až se jim ramínka úžila a hlavičky mezi ně bezmocně zapadaly.

Všichni stáli s rukama nad hlavou. Jeden z gardistů na to dbal s prstem na spoušti své zbraně.

„Tu drzou bábu vybalte!“ rozkázal poddůstojník.

Chorou ženu zdvihli dva gardisté, ale neudržela se na nohou. Když ji pustili, padla na kolena a opřela se rukama o zem.

„Může být, že je marod,“ připustil poddůstojník. Vypouštěl slova mezi rty, připomínajícími pár krátkých, tlustých uzenek tvarem i barvou.

Nemluvně v peřince, omotané dekou, leželo před svou matkou v mokré trávě. Poddůstojník s odulými rty přešel podle řady. Matka nemluvněte vykřikla. Ale on na dítě nešlápl. Překročil je.

Zastavil se u krajního zajatce.

„Jméno?“

„Dano Vojnovič,“ řekl cikán Adalár a visel na něm očima.

„Odkud?“

„Jugoslávie.“

„Máš papíry?“

„Nemám. Ztratil jsem.“

„Dobře. Co ty?“

„Štefan Kolár, úředník,“ vyrazil rozčileně Efraim Vogel.

„Papíry!“

„Papíry…“ opakoval Vogel bázlivě. „Prosím, tady v kapse.“ Ukázal hnutím hlavy. Neodvážil se spustit ruce.

Gardista mu trhnutím rozevřel kabát. Uletěl knoflík.

„Nic tam nemáš!“

„Měl jsem…“ koktal Vogel.

Gardista postoupil dál. Sklonil se k Ester.

„Jak se jmenuješ, maličká?“

„Ester,“ zakoktalo vystrašené dítě. Střelná zbraň, visící poddůstojníkovi na prsou, se klátila a skoro se jí dotýkala.

„Dej ručičky dolů, bolely by tě. A jak se jmenuješ dál?“

Ester nechala ruce klesnout a oddechla si. Ten pan voják není tak zlý, je jenom ošklivý. A má také takové divné boule nahoře na tvářích. „Nu tak! Jak ti říkají?“

„Ester Bauerová.“

„A kde máš maminku a tatínka?“

Ester povystoupila z řady.

„Tam!“ ukázala.

„Počkej. Nechoď k nim, to se teď nesmí.“

Zbrojník Laco pokuřoval vláčně cigaretu. On jediný z celého oddílu neměl na hlavě helmu, nýbrž promoklou důstojnickou čapku. Na jeho skráních bylo vidět mírně zkadeřené, nazlátle kaštanové vlasy. Opravdu – hezký člověk. Jako velitel se choval příkladně. Hrdinná bitva proti jeskynní chamradi byla vyhrána. Neměl zapotřebí poučovat svůj oddíl, jak si má počínat, jestliže jej dovedl k vítězství. Jen všechno pozoroval a neušel mu asi ani jediný pohyb.

„Lučarik!“ zavolal nehlasitě.

Poddůstojník s uzenkovitými rty se k němu poslušně otočil.

Laco pohodil sotva znatelně hlavou. Právě se vyškrábal z dolíku před jeskyní gardista. Z rukou mu padaly průkazy. Našli je tam.

Poddůstojník je převzal a nahlédl do nich. Pršelo na ně. Vytáhl z nich i jakousi listinu.

„Úředník Štefan Kolár předstoupit!“ zařval.

Efraim Vogel se nepohnul. Spustil ruce a sklopil hlavu. Práskněte po mně, čekal. Ale členové oddílu, stojící porůznu na trávníku, dali se do smíchu a ne do střílení.

Ester se rozběhla k rodičům. Nemluvně na zemi se přihlásilo bekavým hláskem. Matka je zdvihla. Cikán Adalár a jedna z mladých dívek se sehnuli pro nemocnou ženu, která tu ležela bezmocně. Všecko to porušovalo pořádek, gardisté však proti tomu nic neměli. Jeden z nich opřel pušku pažbou o zem a řehtal se dobromyslně s ostatními.

Zbrojník Laco se všeobecného veselí nezúčastnil. Dal poddůstojníku Lučarikovi lehké znamení. Lučarik si začal dokumenty z jeskyně seřazovat a urovnávat.

„Každý řekne zde!“ rozkřikl se a hrabal se v papírech. Hněvalo ho, že mu do nich prší, a řval ještě víc. Všichni mu slůvkem zde neodpověděli. Bylo mlčení. Lučarik si hodil automat pod loket, stiskl jeho pažbu a zblízka namířil na matku Jackovou, která mu asi byla zvlášť nápadná.

„Tobě se taky žádné jméno nehodí, bestie?“

Mlčela. Karol Jacek mřel úzkostí.

Laco sykl. Lučarik se po něm ohlédl a přehodil si zbraň na záda.

Prohlížel průkazy, porovnával a počítal. Dešťové kapky rozmazávaly inkoust dokladů.

Karol Jacek mu v počtu chyběl.

„Co je s tebou?“

„Mám legitimaci u sebe,“ odpověděl Karol Jacek. Sebral odvahu a sebevědomě se napřímil.

„Tak sem s ní!“

Svou lež měl již Karol Jacek dobře připravenu. Nálet v Bánovcích nad Ondavou. Zasutí rodiče. Klikatá cesta bez mapy za strýcem v Banské Bystrici.

„Chtěl jsem si zkrátit cestu přes vrchy a zabloudil jsem v mlze a v dešti. Ve zdejším kraji se nevyznám. Včera večer jsem se dostal sem a spatřil jsem světlo, které vycházelo z jeskyně. Šel jsem se tam schovat. Tyhle lidi jsem nikdy předtím neviděl.“

Mluvil hodně hlasitě, aby ho všichni slyšeli. A začínal mít v nebezpečné hře úspěch. Kdyby se byl ohlédl, byl by v několika párech očí zahlédl jiskřičku naděje, že pomůže z nesnází.

Podle legitimace nebyl Ján Melnár ani žid, ani cikán, a sotva asi zrádce. Jeho fingovaný otec byl okresním tajemníkem Hlinkovy slovenské lidové strany již od roku 1935.

„Bolševici ti ho zavraždili?“ zeptal se Lučarik smířlivěji.

Karol Jacek mlčky přikývl.

„Jsi náš člověk?“

„Jsem.“

Melnárův průkaz si vyžádal k nahlédnutí sám velitel.

„Vyšetříme to,“ řekl nedbale. „Zatím půjde s námi.“

Nedal se tedy lehce oklamat. Nepustil Jána Melnára na svobodu.

Karol Jacek ustoupil zpět do řady. Na nikoho ze zajištěných se nepodíval, a vůbec už ne na svou matku.

Velitel odhodil zbytek cigarety.

„Na pochod!“ zavelel. Měl zvláštní hlas. Nekřiklavý, a přece ostrý.

Hustě mžilo. Z vrcholků stromů na kraji lesa visely cáry mlhy.

Podle mínění gardistů každý, kdo vylezl sem nahoru, mohl stejně dobře slézt zase dolů. Bauer, Vogel a jejich ženy, cikán Adalár, Karol Jacek s matkou a obě mladé dívky měli ještě dosti sil. Žena s křičícím nemluvnětem snad rovněž, ale vypovídaly jí nervy. Téměř omdlévala. Ostatní byli starší, skleslí, unavení nebo vůbec fyzicky slabí. Nemocná stařena vůbec nebyla schopna pohybu. Na Lučarikův příkaz ji Vogel a Adalár vlekli mezi sebou. Bauerovy holčičky už chvíli schovávaly obličeje v máminých sukních. Když je vzal otec za ruce, aby šly, ječivě se rozplakaly. Poznaly na něm i na matce, že se stalo neštěstí. Táta jenom říkal „Neplačte“ a na víc se nezmohl. Už nebyl jejich záštitou, přihodilo se něco velmi zlého. Bauerová klopýtala za nimi.

Lacův pohotovostní oddíl se choval naprosto lhostejně. Dva gardisté zůstali na místě, aby zapálili v jeskyni oheň a naházeli do něho vše, co tam zbylo. Dříví, slamníky i deky. Ostatní se účelně rozdělili, aby střežili průvod. Nedopouštěli se hrubostí, ani když je většina zajištěných dráždila svou neobratností při sestupu do blátivé strouhy. Rozkaz byl, aby tam vlezli. Jak, to byla jejich věc.

Při svízelné dopravě bezvládné stařeny nepomohli. Námahu své práce si zbytečně nezvyšovali. Jeden z gardistů se zeptal:

„Není už mrtvá?“

Stařena na něho upřela horečnaté oči. Šedivé vlasy se jí uvolnily a vrásčitá tvář začínala nabývat příšerných rysů.

„Táhni do pekel, čarodějnice!“ řekl gardista s odporem a ťapal strouhou dolů. „Jako by letěla na pometle k čertům a zřítila se,“ dodal k jednomu z předních.

V jeskyni zaplál tak obrovský oheň, že komín nestačil. Oba gardisté kašlali a nadávali, když vylezli ven. Spěchali za ostatními. Velitel je nechal přejít. Sám zůstal poslední. Klidně čekal, když se strastiplný průvod zdržel.

Karol Jacek šel vpředu. Snažil se vypadat bezstarostně. Držel se hned za předvojem, který určoval směr.

Ale nadešly chvíle, kdy myslel, že už Jána Melnára hrát nevydrží, a že ani Ján Melnár se nemůže chovat tak nemilosrdně, bez citu, že to prostě už dál nejde.

Starší klouzali po srázném lesním úbočí. Padali a nemohoucně si navzájem pomáhali. Bauer upadl i s dětmi. Žena s nemluvnětem byla téměř šílená strachem, aby si dítě neublížilo. Matka Jacková se jí držela nablízku, ale ani ona se pádu neubránila. Muž, postižený měknutím kloubů, lezl po čtyřech.

Pouť byla ostatně svízelná i pro gardisty. Pršelo, kapalo se stromů. Bylo úplně zbytečné bandu uprchlíků pobízet. Zdržovalo by to ještě víc.

Pohotovostní oddíl netrpělivě odhadoval vzdálenost, která je ještě dělila od cíle, většina lidí z jeskyně však se vlekla s tupou představou, že jsou k tomuto putování odsouzeni na věky.

Potom najednou zazněl zezadu rozkaz: Stát!

Zbrojník Laco, přidržuje se stromu levicí, oblečenou v kožené rukavici, pohlížel se semknutými, trochu pohrdavě zdviženými rty na nehodu před sebou. Efraim Vogel, k smrti unaven, klopýtl a chorá stařena vyklouzla z rukou i Adalárovi. Svezla se mezi stromy o pár kroků níž, zachytila se o tenký kmen a zůstala bez hnutí. Adalár, opřen nohou o vyčnívající kořen, třeštil černé oči. Vogel seděl v louži, kterou svým pádem vymáčkl. Úzkostně zasténal a přikryl si zarostlý obličej rukama.

Laco sestupoval, chytaje se stromů.

„Zabili jste ji,“ řekl po chvíli, bez vzrušení a bez výčitky.

„My?“ vyrazil Adalár.

Jakoby jeho výkřikem probuzena, stařena otevřela oči a upřela je na důstojníka. Horečnaté světlo už v nich pohaslo, vypadaly, jako by k ní už ani nepatřily. Seděl v nich nic neodpouštějící chlad. Celý Lacův oddíl, tisíc takových oddílů nemohlo se zmoci na tolik nenávisti, kolik jí vyjadřovaly oči staré ženy.

„Vidím mír a pokoj,“ řekla pomalu, podivuhodně jasným hlasem, „ale ne pro tebe, kryso. Pro tebe vidím třináct let strachu a vysokou šibenici.“

To byla její poslední slova.

4

Karol Jacek si neuvědomoval, jak podivné, úšklebné štěstí se ho drží. Kdyby se byl zbrojník Laco ihned vyptal zajištěných osob na jeho příchod do jeskyně, byl by snadno odhalil nesrovnalosti a neudržitelnost jeho lži. Avšak ověření pravdomluvnosti Jána Melnára nespěchalo, šlo jen o dotvrzení správnosti jeho průkazu, o němž celkem nebyly pochyby. Podle názoru zbrojníka byly mnohem důležitější jiné věci. Museli co nejdřív prozkoumat papíry, nalezené v jeskyni. Poněvadž mezi nimi už na první pohled byly kromě běžných průkazů a karet přetištěných velkým slovem ŽID i jiné listiny a dokonce i dopisy, rostla naděje, že jako vždycky to zradí další osoby. A s tím se nesmělo meškat. Zcela pravidelně se taková věc táhla řetězově, Laco tedy měl pořád co hlásit a jeho oddíl měl pořád co dělat.

Znalosti z materiálu bylo nutno bez prodlení doplnit a prohloubit výslechem, vedeným ovšem tak, aby se zajištění nemohli dlouho vymlouvat a vytáčet. Policejní protokol tvořil základ všeho dalšího. Zbrojník Laco si získal určitý věhlas svou vášnivou svědomitostí. Měl k ruce zapisovatele, který pracoval přesně jako hodinový stroj, ať se kolem dělo cokoli. Měl také asistenta, dvoumetrového rozložitého gardistů, chlapa s velmi nejasnou minulostí, psovsky oddaného tvora s mizivě malou inteligencí. Pouze v jednom se hromotluk znamenitě vyznal: Jako pracovních nástrojů používal svých strašlivých tlap, poháněných jeho obrovskou, téměř nadlidskou silou – a především ovšem Lacovou vůlí. Hezký Laco upadal někdy do zuřivosti, ale neprojevilo se to na něm jinak než lehkým zblednutím. V takových případech obr bez dlouhého dohadování přidal a vyslýchaná oběť skončila v krvi a v bezvědomí.

Ani s dalším postupem se nesmělo lelkovat. Po výslechu Laco případ bystře a rychle uvážil a přičinil ke jménu vyslýchaného značku. Pro jednoduchost měl na vybranou pouze tři. Jedna znamenala domácí koncentrák. Druhá koncentrák v Německu. To bylo horší, říkalo se tomu „Návrat nežádoucí“. Třetí značka čili „kategorie“ byl křížek, znaménko ze všech nejzřetelnější. Při Lacově návrhu obvykle zůstalo.

Činovníků jako byl on, naplněných nenávistí ke všemu, co s fašistickým světovým názorem nesouhlasilo, bylo zapotřebí. Spatřovali projev mužné odvahy ve stíhání bezbranných lidí, starců, žen a dětí.

V lidech z jeskyně, kteří se dovlekli konečně do města, nikdo na světě nemohl vidět nepřátele, přemožené v hrdinském boji. A přece se jednalo vojensky, jako se zajatci po bitvě. Zbrojník Laco průvod povelem zastavil a přešel do jeho čela. Přivolal poddůstojníka, který se před ním postavil do pozoru, a udělil mu rozkazy. Poddůstojník s odulými rty zasalutoval, otočil se čtvrtobratem a rozkaz řvavě tlumočil.

Čtyři gardisté pádným krokem vystoupili a postavili se kolem Karola Jacka do přesného čtverce. Udělali parádu.

S ostatními to nebylo po rozkazu jít dál tak skvělé. Byli otupělí, nevnímali, nerozuměli. Gardisté je museli postrkovat. Většina zatčených si ani neuvědomila, že byl od nich Karol Jacek oddělen. Karol zachytil matčin pohled. Byl to pohled, zakalený únavou a prožitými dojmy, přesto však klidný a povzbuzující. V celém dosavadním životě neměla matka Jacková takovou příležitost, aby dokázala, že sice není bojovnicí, že však je statečná. Všechnu sílu se snažila vlít za jediný okamžik do očí svého syna, který už ochaboval a nevěděl, zda se udrží a nevztáhne po ní ruce.

Ploužili se pryč. Bauerovy holčičky už nešly. Mladší nesl otec, starší cikán Adalár. O nemluvně pečovala Bauerová. Matka dítěte s bolestně staženým obličejem silně pokulhávala. Vrávorající Vogel ji podporoval. Ostatní museli být gardisty neustále a živě pobízeni, aby průvod nezpomaloval příliš krok. Staří se pohybovali tak usilovně, jako by nesli těžký náklad. A všichni byli neuvěřitelně zablácení. Průvod utopenců.

Laco se ohlédl. Uvnitř zuřil, navenek jen lehce pobledl. Chápal, proč se ztichlí chodci ohlížejí nebo proč plaše klopí oči. Blbé město nemohlo pochopit, že jsou to ilegální škůdci, nejnebezpečnější ze všech, a k tomu rasově nečistá banda! Vidělo v nich jen ubožáky.

Kdyby aspoň lilo jako z konve, ale déšť právě ustával.

Poddůstojník Lučarik na pokyn přispěchal.

„Zaveďte je tamhle do dvora,“ sykl Laco. „Jdu napřed do kasáren, vypůjčím si autobus.“

Ta pakáž opravdu dělala po městě jen ostudu – anebo reklamu nepřátelům, což bylo totéž.

Karol Jacek už to neviděl. Čtyři gardisté ho vedli jiným směrem. Šel s nimi po okraji města, po vlhkých cestách.

Nedlážděnou ulicí, nevyhýbajíce se jejím loužím, dostali se k velikému hřišti a přešli jím. Za ním stály tři dlouhé polozděné přízemní baráky s krytinou z dehtované lepenky. Byly ohyzdně stejné, přísně seřazeny bokem, asi s desetimetrovou mezerou mezi sebou, pevně zakotveny v půdě, rozměklé několikadenním deštěm. Čišely neutěšenou syrovostí válečného provizória.

K usnadnění přechodu bylo u nich a mezi nimi položeno několik širokých prken.

Čtyři gardisté se nechovali ke Karolu Jackovi zle. Dovedli ho do nevelké místnosti v prostředním baráku, kde byla dvě skládací železná lůžka, podlouhlý stůl s dřevěnou lavicí a v rohu kulatá železná kamínka. U dveří stál kovový věšák. Okénkem vpadalo na toto pohodlí, královské ve srovnání s poměry v jeskyni, ubývající světlo dne.

Gardisté odložili zbraně na stůl. Měli na sobě silné látkové pláště, skrz naskrz promoklé a vydávající v uzavřené místnosti opět onen nepříjemný pach. Svlékli je, sňali helmy, obložili tím věšák a přitáhli jej blíž ke studeným kamínkám. Nebyli v dobré náladě, ale neprojevovali rozmrzelost otevřeně. Jeden z nich vyšel zase ven. Nikdo nepromluvil.

Karol Jacek usedl na lavici. Prohlížel si podešve svých bot: z jedné se odchlípla kožená záplata a proděravěnou podrážkou do ní teklo. Když Karol Jacek došlápl, začvachtalo to a objevila se voda.

„Zuj se,“ řekl gardista, „nasviníš tady.“

Karol Jacek uposlechl. Ani druhá bota nebyla v pořádku. Manšestrové kalhoty, nasycené blátivou vodou, stáhl a vyždímal z okénka. Roztřásl jím chlad.

Ten, co před chvílí odešel, vrátil se s náručí dřeva a s plným uhlákem. Poklekl ke kamínkům a začal zatápět.

„Rozvěš si to nějak,“ pobídl chlapce.

Když se kamínka rozhořela, tři gardisté posbírali své zbraně a odešli. Čtvrtý rozsvítil malou žárovku u stropu, zastřel okénko zatemňovací záclonkou a natáhl se na lůžko, jen tak napolo, s rukama pod hlavou a s nohama v zablácených holínkách na podlaze.

„Dávej pozor na oheň,“ zívl.

Pak jeden z oněch gardistů opět vstoupil a přinesl Karolu Jackovi čtvrt veky chleba, plechový otlučený šálek a lžíci. Z šálku ostře voněla omáčka. Karol Jacek z ní lžicí vylovil kus hovězího masa a hladově se pustil do jídla.

Nu – bylo to mnohem lepší než v jeskyni pod Pánským dielom. Matka Jacková a ostatní jistě také dostali najíst. Třeba něco horšího, možná jen kus chleba, ale právě chléb byl pro ně asi největší pochoutkou. Nahoře ho neměli.

Karol Jacek přestal myslet na to, co bude dál, a jen hltavě jedl. Nemělo smysl zabývat se teď nějakými plány. Pro tu chvíli vězel v něčem, s čím se nedalo hnout.

V místnosti zůstal ten, co donesl večeři. Druhý vstal z lůžka, vzal svou zbraň a odešel.

Celkem si chlapce nevšímali.

Po jídle Karol Jacek zmalátněl těžkou, všecko otupující únavou. Najednou se zlekaně probudil zvukem obhroublého hlasu. Ani nevěděl, jak nad prázdným šálkem vsedě na lavici usnul.

„Jdi si lehnout!“ opakoval hlas. „Slyšíš?“

Karol Jacek se uložil a zamotal se do deky. Od chvíle, kdy nahoře před jeskyní vykládal, jak je to s ním a s jeho legitimací, nepromluvil slovo.

Pak s ním někdo zacloumal. Zdálo se mu, že je to jen okamžik poté, co si lehl. Byl už zase den. Vytřeštil oči do obličeje, na který se nepamatoval.

Ale už se mu jako z obrovské dálky rychle vracel do vědomí zaostřující se obraz nedávných zážitků.

„Vstávej, lenochu!“ zašklebil se gardista shovívavě.

Jackovy boty, přistavené zvečera ke kamínkám, byly komicky znetvořeny a vyschlé na kost.

„Tohle se ti snad bude hodit,“ řekl gardista a přikopl mu k lůžku pár opotřebovaných polovysokých holínek. „Tamto není k potřebě.“

„Kalhoty si promni. A pospěš si, nebo přijdeš o snídani.“

Venku už zase drobně mžilo.

V tu chvíli seděl zbrojník Laco už hodinu nad materiálem z jeskyně. Ale to nebylo tady v ubikacích.

Karol Jacek musel přejít do zadního baráku. Tam vešel do místnosti, kterou nazývali kanceláří. Byla vyzdobena zasklenými obrazy Adolfa Hitlera a Jozefa Tisa.

Za starým psacím stolem seděl poddůstojník Lučarik, oblečen ve vycházkové uniformě. Na hlavě měl lodičkovitou měkkou čapku, švihácký posazenou na stranu. Pro zvýšení efektu měl na ní přišpendlenou malou stříbrnou lebku na zkřížených hnátech.

„Jak to vypadáš?“ zeptal se, „nevyspal ses dobře?“

Karol Jacek se vyspal až příliš dobře, jenže začínal mít strach. Strach o všecko, i o sebe. Nevěděl, co nejbližší chvíle přinese. Matka ve vězení, otec v horách, on sám tady se svou falešnou legitimací. Usilovně sbíral vůli i rozum.

„Opravdu jsem se dobře nevyspal,“ chytil se poddůstojníkovy domněnky. „Zdálo se mi celou noc, že jdeme dolů od jeskyně. Ta mrtvá u stromu ležela vedle mne. A ostatní chodili kolem dokola a strašlivě naříkali. A stoupali mi na prsa.“

„Podívejme se!“ řekl Lučarik a roztáhl uzenkovité rty k úsměvu. „Jaký jsi ty citlivka! Nebylo tam u vás v Bánovcích hůř?“

Karol Jacek se držel své diplomacie. Mozek mu pracoval s horečným vzdorem. Měl dojem, že začal dobře.

„To jsem nebyl doma. Slyšel jsem hřmení, a když jsem přiběhl, bylo po všem. Nalétávali na most. Já nevím, kdo. Byl to nějaký omyl. Zřítila se třípatrová budova…“

„Ty podrobnosti si nech.“

„Ano. Já jen, že se to odbylo rychle. Ale tady jsem viděl…“

„To je nezvyk. Přece bys nechtěl, abychom tu branži nosili na rukou?“

„Tak to nemyslím,“ řekl Karol Jacek a uklidňoval se pomyšlením, že tenhle poddůstojník jeho legitimaci věří. Měl ji rozevřenou na stole před sebou. Bylo nesmírně důležité udržet ho v klamu. Karol Jacek v něm chlapeckým instinktem tušil ukrutníka, který by mu na místě třeba vypíchal oči, kdyby zjistil, že má před sebou podvodníka.

„A jak to tedy myslíš, hochu?“

„Tak, že jsem se na to musel dívat dlouho. Víte, proč jsem od nich nakonec měl přece jen pokoj?“

„Nu pověz!“

Karol Jacek vítězil nad laskavým poddůstojníkem s umrlčí lebkou na čepici stále jistěji.

„Představil jsem si docela přirozenou věc. Že už neskučí, že odpočívají někde v suchu – a potom přestali kolem mne chodit.“

Lučarik mu to potvrdil.

„To je správná představa. Rozumí se, že už je nikdo nežene dál. Jsou pod střechou a dostávají jíst. Vždyť v té jeskyni museli mít hlad.“

Tím řekl svatou pravdu, ovšem ne celou. Asi chtěl zbavit chlapce zbytků rozčilení. Z dobré vůle nebo pro něco jiného, těžko říci; důvěra Karola Jacka tím nestoupla ani o milimetr. Karol vyslechl jeho slova jako zdařile vylákanou informaci, a dokázal se tvářit lhostejně.

„Dnes už budu spát dobře,“ pravil.

Lučarik nebyl prostomyslný. Naopak, svým způsobem byl až prohnaný. Fašistou se stal proto, že v tom na řadu let dopředu viděl prospěch. Mezi gardisty bylo mnoho zfanatizovaných. I zbrojník Laco propadl Tisovu kněžskému fašismu tělem i duší. Lučarik byl o něco starší, ale slepě by se na něco takového nikdy nedal. Nikdy nepočítal s tím, že něco vydrží věčně. Zatím ještě mohl věřit, že Němci zde na Slovensku jsou mocní. Jen zasáhli, a s banskobystrickým povstáním byl konec. Lučarik se vždycky stavěl na stranu silnějšího. A kdo a kde je či bude silnější, to si troufal včas a spolehlivě odhadnout.

„V Bánovcích příbuzné nemáš?“ otázal se.

„Nemám,“ zavrtěl hlavou Karol Jacek.

„Neměl jsi u koho zůstat?“

„Měl. Ale raději jsem šel pryč.“ Karol Jacek si vzpomněl, co mu Florin Okolčanský říkal o řece Ondavě. „Tam už je slyšet děla. A naši známí by na tom nebyli dobře, kdyby bolševici přišli. Pár jich uteklo už přede mnou.“

„A koho máš tady v Bystrici?“

„Strýce tady mám.“

„Jak se jmenuje?“

„Okolčanský.“

Lučarik prohlížel legitimaci.

„Okolčanský?“ opakoval. „Ty jsi Melnár po otci a tvoje matka se jmenovala za svobodna jinak. Kde se ti bere v rodině nějaký Okolčanský?“

Karol Jacek přešlápl. Boty, které dostal a do nichž zastrčil své zkornatělé manšestráky, byly mu trochu velké.

„To je můj nevlastní strýc,“ pravil.

„Kde bydlí?“

„Snad bychom ho našli,“ odpověděl Karol Jacek rozpačitě. „Chtěl jsem se zeptat na popisném úřadě.“

„To uděláme. Křestní jméno znáš?“

„Znám. Florin.“

Stále ještě nebylo jisté, zdali tenhle poddůstojník s lebkou na čepici zamýšlí Karolu Jackovi pomáhat nebo zda tají nějaké podezření. Kdyby se Florin Okolčanský neopatrně podřekl, kdyby prozradil, že Ján Melnár u něho už byl, kdyby to zkrátka nesouhlasilo – ach, maminko zlatá, to by byla pěkná kaše!

„Pojď!“ řekl Lučarik a vstal.

Zašli do sousední místnosti. Seděl tam u dvou polních telefonů prostovlasý gardista, sotva dvacetiletý.

„Zavolej mi pořádkovou,“ požádal ho Lučarik.

Zatím co čekali, nabídl Karolu Jackovi cigaretu. Karol slušně poděkoval. Nekouřil.

„Nevím, co je se strýcem Okolčanským,“ poznamenal. „Možná, že už není živ. Je to už starší člověk.“

„Přišel jsi s ním někdy do styku?“ zeptal se Lučarik.

Karol Jacek odvážně vsadil na svou kartu.

„Ne. Nikdy.“

A to úšklebné štěstí se ho pořád drželo. Informace dostali a Lučarik s nimi byl spokojen. Zvolenská osm. A ještě něco k tomu, zase odjinud. Florin Okolčanský byl bohabojný a vlastenecký občan.

„Podíváme se za ním,“ řekl Lučarik. „Sám jít nemůžeš. Dostal jsem úkol pořádně se o tebe postarat. Napíšeme také do Bánovců. Ale tam už to asi nedojde. Hej, kdyby to byly tady ty Bánovce, na západ, nad Bebravou, to by bylo něco jiného. S těmi nad Ondavou je to horší. Až zase bolševiky odrazíme.“

Venku se trochu jasnilo. Studený vítr čeřil louže. Nad táhlým hřbetem Pánského dielu se zvolna kupila mračna.

Karola Jacka svíralo napětí. Počítal i s tím, že se dá na útěk, a protože okolí Florinova domku znal, věděl, kudy by to bylo nejvýhodnější. Poddůstojník by asi střílel, těžkou pistoli měl s sebou. Nu – maminko a tatínku – to už by byl osud. Vy jste to mysleli dobře.

Dopadlo to však nad očekávání uspokojivě. Florin Okolčanský se tvářil stejně vztekle jako minule, ale nachytat se nedal.

„Melnár, Melnár…“ přemítal a tahal se za sněhobílou bradku. „Bůh je mi svědkem, tohle překvapení jsem nečekal. Někde u Bánovců jsem měl provdanou sestřenici, pravda. Ale co s tímhle zmetkem? Co s tebou, Janko?“ Stočil pohled živých očí na poddůstojníka. „Na dobré noze jsme nežili. Co mi ho sem vedete?“

„Na mne to nesvádějte,“ odpověděl Lučarik mrzutě.

„Mám ho snad živit, klacka? Jsem sotva živ sám. Domek je v prodeji. Už mám na něj kupce. Pracoval jsi v těch Bánovcích, kluku zatracená?“

„Učil jsem se u otce jemným mechanikem,“ řekl Karol Jacek.

V legitimaci měl napsáno jenom to, že je učeň.

„V tom tady můžeš pokračovat,“ šlehl Florin očima. „Ale který mistr si tě v těchhle dobách vezme na stravu a na byt, když musí věřit jen tomu, co mu napovídáš?“

Florin Okolčanský se na Karola Jacka tvářil tak nedůvěřivě, že to poddůstojníka naopak ve víře utvrzovalo.

„Vy ho tedy nechcete?“ zeptal se dopáleně.

„Nechci!“ odsekl starý tvrdě.

„Nu tak!“ pokrčil Lučarik bezradně rameny.

Líné hodiny v nevětrané, divným kořením zatuchlé světnici tikaly, jako by v nich nějaký trpaslík tloukl kladívkem do mosazných plíšků.

„Domluvte se nějak,“ řekl Lučarik a vytáhl z kapsy Melnárovu legitimaci. „Tohle si vezmi, Janko.“ Pozdravil: „Na stráž! Dejte mi s tím pokoj.“

Topograficky bylo možné, že se Karol Jacek dostal do jeskyně tak, jak říkal. Zdálo se to trochu podivné, ale když Florin Okolčanský příbuzenství potvrdil, nezáleželo na dalších podrobnostech. Nebude-li to nadřízené šarži vhod, ať udělá víc. Neudělá víc, protože to nejde. Do Bánovců nad Ondavou se pošle byrokraticky dotaz. Zůstane viset na cestě. Úkol splněn.

Poddůstojník odcházel od domku rychle. Florin Okolčanský přistoupil k zavřenému oknu a díval se za ním, dokud ho mohl vidět. Potom se otočil ke Karolu Jackovi.

„Vy jste to provedli!“ vyjel rozhněvaně.

Karol Jacek povolil svému napětí. Klesl na lavici u stolu a podepřel si hlavu rukou.

„Cožpak za to můžem?“

„Ještě se mi tady rozbreč! Myslíš, že o tom podvodu víme jen my dva?“

„Oni budou mlčet.“

„Kdo? Ti tvoji? Na to bych moc nevsadil. A odkud mám razítka, knížečky a takové věci? V tom se namočilo víc lidí, člověče! A všecky ty dobráky můžeš zničit. Plaveme jako jehla na vodě. Fouknout nám na to a sjedeme až ke dnu.“

Karol Jacek Florinovy obavy nesdílel. Mlčení bylo v zájmu všech zúčastněných, a důvod k dalšímu vyšetřování věci by se těžko hledal. Karol Jacek to snad opravdu posuzoval rozumněji než Florin Okolčanský, jenž se neočekávanou návštěvou gardisty přece jen asi trochu poplašil.

„Každý jim v sítu nezůstane,“ řekl Karol Jacek. „V městě brali lidi, a zase je pouštěli.“

Florin Okolčanský se na něho dlouze zadíval.

„Jen si mysli! Zatím se ti to dařilo, a máš hlavu až v oblacích. Dál to třeba tak dobře nepůjde.“

„Vždyť to vůbec není dobré!“ povzdechl Karol Jacek. „Ale mě už neseberou, a mohu něco dělat.“

„A co, ty chytráku? Co?“

„Postarat se nějak o matku – i o ty ostatní.“

„To je troufalost! Chech! Takového blázna jsem neviděl!“

Ale Karol Jacek neklesal na mysli.

„Pane Okolčanský – vy taky musíte něco dělat. Oni na to čekají, a jen proto budou o vás mlčet. Mohl byste se snad nějak dovědět aspoň to, kde jsou a co se s nimi děje. Já se po tom ptát nemůžu, ale vy máte známosti.“

Florin Okolčanský nejdříve střílel zlostně očima, potom však přisedl ke stolu.

„Rozvažme to,“ pravil klidně a bez obvyklého úsměšku. „Je válka. Výrostek jako ty nemůže zůstat bez práce. Za chvíli by tě nasadili někam daleko. Musíš se hlásit – i s bydlištěm. Kdybys zůstal u mne, loučíme se do čtrnácti dnů. Šel bys bránit vlast kopáním příkopů nebo podobně. Ale já ti poradím.“

A už zase vypadal, jako by se těšil z nějakého zlomyslného nápadu.

„Poslouchej mě,“ pokračoval. „O tvé matce bych se snad mohl něco dovědět. Nic pěkného to nebude, s tím se smiř napřed.“

„Až mi řeknete, co s ní je,“ pravil Karol Jacek, „uteču do hor pro pomoc.“

„Jsi pořád ještě napůl dítě,“ zlobil se Florin Okolčanský. „Co tam budeš dělat? Odtamtud pomoc přijít nemůže, osle. A stejně by ses tam nedostal. Němci mají obsazenu každou stezku, pročesávají lesy a po každém, kdo se ukáže, bez ptaní střelí. Tvá legitimace by tě nezachránila. Udělej něco jiného.“

„Co?“

„Vrať se ke gardistům. Řekni jim, že bys chtěl mezi nimi zůstat. Netrhej sebou, hlupáku! Gardistou tě neudělají, aspoň ne hned, ale nějak tě zaměstnají. Zůstaneš pěkně jako pod pokličkou a budeš mít lepší práci než by byla každá jiná. U pohotovostních oddílů je výsadní postavení, člověče, to nevíš? Pro větší dřinu a čištění latrin si vždycky přivedou zajištěné židy, cikány a komunisty a pomahače partyzánů a povstalců. A tak se tam můžeš s někým z jeskyně setkat, a když budeš moudrý, dáš mu pár přes hubu nebo ho pokopáš, a když bude moudrý on, bude bolestí řvát jako tele. U gardistů stoupneš ve vážnosti, a s tím zrádcem nebo nečistým se pak nějak dohodneš.“

Karol Jacek mlčel, jen vrtěl hlavou.

„Rozumíš mi?“ strčil do něho Florin. „Budeš mít také volno a přijdeš ke mně na návštěvu. Povíš mi, cos tam viděl, mne to stejně zajímá, a já ti zas řeknu, co jsem vyslídil jinde. Zdejší děkan je můj přítel. Sedí v radě, které se předkládají protokoly z výslechů zatčených lidí. Má velký zájem o čistotu národa. Zpovídá gardisty a dává jim rozhřešení. Při nejbližší zpovědi bude na příklad to úmrtí babky u stromu za pár zdrávasů odpuštěno. A je po výčitkách svědomí. Já tu mazanost chápu. Když se člověk může spoléhat, že mu pánbů hříchy promine, to se to pak řádí! Ty to ale chápeš, co? Kněží, kteří dělají politiku, nejsou zástupci boží na zemi, jsou to jen samozvaní prodavači pokání. Mám-li tenhle správný názor – poslouchej mě, Janko – nedělám si těžkou hlavu, že je taky balamutím. Já umím našemu děkanovi pomáhat s proklínáním nečistých živlů, to bys koukal, jen hořím. A on mlátí pěstí do stolu, když se spravedlivě rozhořčí, a uvádí příklady jejich proradnosti. Z toho si pak já vyberu, co se mi hodí. Kromě toho mám známé, kterých se mohu zeptat skoro přímo. Zkrátka a dobře, vrať se tam a dělej gardistům veš v kožichu. Já to taky všude dělám. Dejme tomu, že mám na mysli jenom sebe, to ti nechci vymlouvat, ale ty máš vyšší pohnutky a nemusíš se v hloubi duše za to stydět, jako bych se měl stydět já, kdyby mě něco takového vůbec napadalo.“

Florin Okolčanský se pootočil od stolu a ukázal rukou k oknu.

„A až přijdeš sem, Janko, ke svému strýčkovi, podívej se nejdřív do tohohle okna. Kdybys tam viděl svatý obrázek, je zle a já jsem pryč, schován někde jinde. Kde, to ti neřeknu. Kdyby tam byly dva obrázky, tak mě zatkli. Pro boží ochranu domku by mi je tam vždycky dovolili dát. Ale jeden nebo dva, ty vezmeš nohy na ramena a Bůh tě pak opatruj.“

„Čeho se bojíte?“ zeptal se Karol Jacek s pocitem tak nepříjemným, jako by se před ním kroutil had, ale neotřesen ve víře, že všecko dobře dopadne, že jsou tu dobré možnosti.

„Čeho se bojím?“ opáčil Florin Okolčanský. „Pořád jen té tvé bandy z jeskyně. S výjimkou tvé matky, rozumí se. Neznám ji, ale už na tobě je vidět, že by se pro tebe dala třeba ukřižovat, a konec konců ty pro ni taky. A na tom záleží. Ona je z celého toho zajištěného stádečka nejdůležitější.“

Florin Okolčanský soudil správně. Zbrojník Ľudovít Laco někdy v té chvíli zahajoval výslech a jako první si dal předvést právě matku Jackovou.

Vstrčili ji do kanceláře, postavili na tři kroky před jeho stůl – tak to měl Laco nejraději – a dvoumetrový gardista čekal, co bude. Zapisovatel vsunul papír do stroje.

Matka Jacková byla navenek klidná. Dívala se mírně a nesklopila oči, když na ní Laco spočinul pohledem ničivé převahy, podepřené jen právem silnějšího.

Odkloněn v křesle od stolu, s rukama na okraji desky, chvíli se nehýbal a upíral na ni hluboko zasazené oči. Pak zdvihl pomalu ukazováček a zase jej nechal klesnout. Bylo to znamení, že se může začít.

Silácký asistent vzal matku Jackovou zezadu za vlasy. Stočil je v mohutné pěsti, zakroutil a zatáhl. Matka Jacková zaúpěla překvapením a bez odporu zvrátila hlavu nazad. Obr však táhl dál a kroutil s rozvážnou zkušeností vykonavatele útrpného práva. Matka Jacková otevřela ústa a třikrát bez výdechu vdechla, stále ještě jenom nárazem úleku. V očích však už ji zastudilo a obličej se zpitvořil.

„Co děláte?“ vyjekla.

Obr ji podepřel zezadu kolenem, takže celá ztrnula tupou bolestí. Zbrojník Laco nahlédl do svých poznámek.

„Kde je tvůj muž?“ zeptal se.

Snažila se na něho pohlédnout, ale měla hlavu příliš zvrácenu.

„Jsi hluchá? Odpovídej!“

Asistent trochu zakroutil, poněvadž svému řemeslu dobře rozuměl, a matce Jackové vytryskly z očí slzy.

„Ježíši Křiste! Pusťte!“

„Ptám se, kde je tvůj muž.“

„V horách.“

„Kde v horách?“

„Nevím.“

„Tak?“

Dusila v hrdle vytí, protože bolest se zvyšovala. Zdvihla ruce k hlavě. Obr jí srazil levicí paži; druhá ruka jí klesla sama.

Laco se tvářil tak, jako by výslech probíhal za nejobyčejnějších okolností.

„Proč mě mučíte?“ vykřikla do stropu, s tělem prohnutým do luku. „Tady se vyptávám já,“ řekl Laco.

Pro slzy matka Jacková nic neviděla. Měla hrozný pocit, že od obočí vzhůru po čele se jí trhá pokožka, že jí zaživa stahují kůži s těla.

„Máš syna, co?“ slyšela vtíravý hlas, prostupující vší tou bolestí jako nová, ještě ostřejší bolest. „Mluv! Máš?“

„Mám!“ vyrážela rychle. „Mám! Pusťte mě! Už to nevydržím! Bože na nebesích!“

„Kde ho máš?“

„V horách! Za otcem! Pusťte! Ať pustí! Všecko řeknu!“

„Nejdřív řekni. Kde jsou v horách?“

Už se mýlil, už věřil. Synka by stejně neprozradila. Ani za všecko utrpení světa. Před sebou měla už jen tmu, ale nebála se jí. Utrpením šlehla radost.

„Nevím! Jak to můžu.“

Laco ztratil barvu v obličeji. Maličko přimhouřil oči.

„Máš to dva pěkné padouchy, babo,“ řekl nevzrušeně. „Doufej, že už jsou mrtví. Nejsou-li, bude po nich co nejdřív.“

To už neslyšela. Obr zvýšil tlak kolena i tah pěsti zbytečně. Matka Jacková už nehlesla. Po čele jí stekla stružka krve. Tělo se bezvládně zavěsilo na prošedlé vlasy v asistentově pěsti, a když obr popustil, zhroutilo se v bezvědomí k zemi.

Zbrojník Laco vstal od stolu, vyhnul se matce Jackové a šel k obědu.

5

Když se Karol Jacek znovu objevil v gardistických ubikacích, poddůstojník Lučarik se tomu nejdříve podivil, ale pak se zdálo, že z toho má radost.

„Není divu, že tě k nám srdce táhne,“ pravil, „vždyť jsi náš. Máš dobrou výchovu, to je znát.“

Jako výkonný rotmistr mohl také hned účelně přemítat.

„Ubytujeme tě u nás. Místa dost. Mohl bys pracovat na ošetřovně, tam nám stejně pořád někdo schází. Nu – a nějaké ty jiné službičky by tě taky nestrhaly. Kancelářská práce, tu a tam posílka, a pro tebe ovšem žádná přísná vojenská disciplína. Co bys tomu říkal?“

„Byl bych rád,“ řekl Karol Jacek a tvářil se vděčně, „aspoň prozatím. Strýc by byl také rád. Je hodný, ale nemůžu mu být na obtíž. Proto mě napadlo.“

Lučarik se ošklivě smál, neslušelo mu to. Řekl, že se strýc samou starostí o svého synovečka vztekal, ale to dělají všichni lidé, kteří mají na jazyku to, co na srdci.

Poněvadž matka poučovala Karola Jacka vždycky v křesťanské víře, o níž mu otec říkal, že jí luďáčtí vůdci zneužili k uchvácení moci, mohl se nyní přirovnat k Danielovi v jámě lvové. Maminka byla opravdu a upřímně zbožná. Ale příběhy ze Starého i Nového zákona považovala pouze za krásné a kněžím ruce nelíbala a roucha jeptiškám už teprve ne. Byl-li to tatínkův vliv nebo měla-li na to sama vlastní rozum, nedalo se přesně rozhodnout.

Zatím to tady v ubikacích gardistů nevypadalo zle. Karol Jacek věřil, že svůj dosud neujasněný záchranný úkol splní. Florin Okolčanský mu domlouval, zaviklal jeho příliš odvážným rozhodnutím. Nestarej se o cikána, radil, nestarej se o židy, máš-li něco v hlavě. Jsi mrně, kam se na to hrabeš. Čeká je koncentrák v raichu, z toho je nikdo nevyvleče, spadli do toho moc brzy. Když je nezachrání zázrak, jsou ztraceni. Mohli by se sice někde zdržet, než na ně dojde řada, jenže koncentráky jsou v pohybu, heftlinkové jsou zachraňováni před nepřítelem, a to je na ně mor. Ženou je v hladových pochodech a přihlížejí k tomu, aby jich cestou pochcípalo co nejvíc. Na příklad jim nedávají celé dny vodu, a proto za ty mrtvoly, co za sebou nechávají, celkem nemůžou. To je, co? Já mám dobré zprávy. Odpočívat cestou se nesmí, to by se to rozcouralo, a tak tedy kdo nemůže dál, milosrdně se odstřelí. Já se tomu nedivím.

Florin Okolčanský se tiše pochechtával.

Člověk musí dobře a včas rozmýšlet, drahý synovče. Kdybych já měl cikánský nebo židovský původ, rozhodně bych se byl odmítl narodit, abych potom neměl pocit, že se mi děje křivda. Pogromy na židy byly vždycky. Ale pogrom není potopa světa. Zbytečná námaha! A vždycky taky budou revolucionáři. To si svět nedá vzít. Já bych připustil, že to, co se u nás teď děje, je krok zpátky. Dost velký. Doťáplo se až někam do středověku. Jenže jaká pomoc, člověk se podle toho musí zařídit.

Florin Okolčanský měl dobré zprávy. Karol Jacek o jeho slovech velmi přemítal.

Adalár v jeskyni nespokojeně říkal: Hitler se taky ohání čistou rasou a nadlidmi a podlidmi, ale aspoň to není katolický kněz, jako u nás.

Avšak první, co Karol Jacek zjistil ještě než se v ubikacích gardistů pořádně rozhlédl, bylo, že jsou tam podle vzorů shora nenáviděni víc než cikáni a židé takoví lidé, jako byl otec Jacek. Neboť ti byli bojovní, a tudíž slovenskému státu obzvláště nebezpeční.

Zbrojník Laco se vrátil večer. Nad adoptováním Jána Melnára mávl rukou. Stále to úšklebné štěstí… Laco už nepoložil lidem z jeskyně otázku po synu matky Jackové, a oni mu to ovšem nepřipomínali. Všichni už tam byli, když matka Jacková přišla. Sama přišla, řekli. Na počet to tedy dobře vycházelo, neboť víc jich tam nebylo, a kdyby se byl někdo předtím vzdálil, stejně o něm nemohli vědět. Záležitost Jána Melnára Lučarik uspokojivě přešetřil a zbrojníka o tom uměl přesvědčit, poněvadž od toho chtěl mít pokoj.

Příštího dne nechal Laco lidi z jeskyně odpočívat. Museli se z jeho výslechu trochu sebrat. Bauerovy holčičky vyslýchal rovněž. Obr přitom ustoupil stranou a složil ruce na zádech. Ale holčičky jenom plakaly a prosily, a tak s nimi nic nebylo. Táta se jim vrátil s přiškvařenými vousy a s několika spáleninami v obličeji, máma krvácela z nosu a chyběly jí dva přední zuby. To vzbudilo v dětech hrůzu.

Tady Laco se svými metodami chybil, jenže si to neuvědomil. Vlídnějším jednáním s manželi Bauerovými a nějakým tím bonbónem by byl snad dosáhl toho, že by se alespoň starší Gretička rozpomněla, že s tou paní, co dala sestřičce prášek, přišel nějaký mladý pán, který té paní říkal maminko. Ale zase to nebyl Ján Melnár, to je to.

Úšklebné štěstí se Karola Jacka drželo, asi proto, aby ho později mohlo zradit najednou a v nejhorší chvíli.

Třetího dne dostal zbrojník Laco příkazy, týkající se zajištěných osob, a proto k dalšímu vyslýchání nedošlo. Laco se odebral na přísně důvěrnou poradu k šéfovi sicherheitsdienstu.

Karol Jacek se zatím nedověděl nic. Rota se povalovala. Hráli karty, popíjeli a žehrali na nečinnost. Ta byla jen dočasná, jak je Laco ujistil.

Na ošetřovně nebyl nikdo. Karol Jacek si tam dělal pořádek podle vlastních názorů, přemýšlel, až ho hlava bolela, a nebyl s to něco vymyslet. Často vycházel a toulal se po ubikacích. Poznal mnoho z vnitřních poměrů, ale zdálo se mu to nevýznamné. Téměř se všemi gardisty se seznámil. Jednali s ním slušně, zvali ho ke kartám, k popíjení i k pokuřování, vyprávěli před ním všelijaké historky a měli ho za jelimánka. Karol Jacek tu ovšem nebyl proto, aby se těmto věcem přiučil. Cítil k nim odpor, ale usmíval se a žhavou nenávist ke gardistům zdařile tajil. Toužil jen po tom, aby se mohl rozběhnout za Florinem Okolčanským a poptat se ho, nemá-li už nějaké zprávy.

Lučarik na Karola Jacka nezapomínal. Pěkně si to rozmyslil a jako náhodou ho jednoho dopoledne něco napadlo. „Víš co, Janko,“ oslovil ho přátelsky, „mohl bys nám nosit jídlo.“

Zítra a pozítří – pomyslil si Karol Jacek – ještě tu vydržím jakoby nic. Popozítří řeknu, že bych chtěl navštívit strýce.

Lučarik byl lišák.

„Janko, vyčistil bys mi boty?“

Opatřil mu ze skladiště oblek, který byl vlastně vojenskou uniformou. Zejména zelenošedá blůza ji připomínala. Měla uzavřený límec, na prsou našité kapsy s vykrajovanými klopami, a k tomu byl opasek.

„Janko, vezmi koště a zameť to tady trochu. Janko, uměl bys přišít knoflík? Janko, skoč mi naproti do baráku. Janko, vymyj ten šálek! Janko…“

Lučarik si ho soustavně vzdělával na osobního sluhu. Ale Karol Jacek nemohl odmítnout posluhu ani ostatním. Všecko konal trpělivě, obratně a rychle. Získal si oblibu, chválili ho, plácali ho přátelsky po zádech, měli ho jako svého, všichni mu říkali „Janko“, byli však líní jako vepři, a co jen za ně mohl udělat, tím ho pověřili.

Něco z jejich hovorů vytušil. Očekávali jakousi změnu. Sami snad dobře nevěděli jakou, nebo si před ním dávali pozor na řeč. „Tady nebudeme na věky,“ zaslechl jednoho z nich za dveřmi.

Podařilo se mu také vejít nepozorovaně do kancelářské místnosti s kbelíkem vody, s kartáčem a hadrem. Na stole ležely nějaké papíry, ale nemohl do nich nahlédnout, protože vešel Lučarik. Snad náhodou.

„Sem nelez bez vyzvání, Janko,“ pokáral ho a zamkl papíry do stolu. „A když už jsi tu, tak se do té paluby dej.“ Poklepal mu na rameno a šel pryč. Později mu projevil uznání za projevenou píli.

Zbrojník Laco se neukázal.

Teprve pátého dne mohl Karol Jacek vyjít, aby navštívil „strýce“ Okolčanského.

Florin Okolčanský nebyl doma. Ale svatý obrázek za oknem jako smluvenou výstrahu před nebezpečím nenechal.

Karol Jacek chvíli čekal, pak se smutně vracel.

Florina Okolčanského zahlédl na podlouhlém náměstí. Rozběhl se k němu.

„Ale ale!“ divil se Florin Okolčanský. Po jeho zlomyslném úsměšku nebylo ani stopy. „Hleďme synovce! Tak pojď, Janko. Jak se ti daří?“

Šli a starý při každém kroku klepl holí do chodníku. Znělo to skoro jako ty jeho protivné pendlovky.

„V kostelíčku jsem byl, v kostelíčku,“ žvatlal a Karol Jacek ho ani nepoznával. „Chvíle pobožnosti, chlapče, člověk změkne křesťanskou láskou a posílí ho to, jako by se ho dotkla ruka Páně.“

I to podpírání o hůl byl možná jen podvod. Karol Jacek svého povedeného strýce podezříval, že by uměl běhat jako křepelka. Ale ať byl Florin sebeneupřímnější, ať to byl ramenář a prospěchář, v jednom se mu dalo věřit: že to s Karolem myslí poctivě, neboť kdyby to myslil jinak, ohrožoval by i sebe.

Trvalo dlouho, než došli k domku na zvolenské cestě.

„Tak ty jsi ještě na svobodě,“ pravil Florin Okolčanský, když se octli v jeho nevětrané světnici. „Já taky. To je zvláštní. Nechtěl jsem to přivolat, ale dělalo mi to starosti. Ty děti mohly něco hloupého prořeknout. Nestalo se nic a už se nestane, to už bychom v tom byli i s ušima. Chech. Parchanti měli pro všecko nějak zhasnout už nahoře. Ale to je tvá matka ještě zachraňuje aspirinem a bylinkami! Takový nerozum!“

„Prosím vás – co to mluvíte…!“ řekl Karol Jacek zaraženě.

„No jen se nezblázni! Všecko se má domyslet včas. Mám pro tebe novinku.“ Florin Okolčanský už se netvářil ani trošku pobožně. „Eskortovali dvacet lidí do Krupiny a ti tví jsou mezi nimi.“

„Do Krupiny? Proč?“

„Úplně nevinná věc. Dávají tam do pořádku skladiště a obydlí pro pátou polní rotu gardistů.“

„To je ta Lacova!“

Florin Okolčanský se pochechtával.

„Moc jsi toho tam nevypátral, synovče. Ľudovít Laco je jen zástupcem velitele Nemsily. Příliš to žere – ten člověk. Jeho bratr je chytřejší. Co nevidět ho udělají kapitánem, a Ludovítek zůstane pořád tam, kde je, i kdyby se roztrhal. Vlastně ne, co to mluvím. I kdyby denně roztrhal padesát lidí na cucky. Tak. Je ženatý a má děti.“

„Má děti?“ Karol Jacek překvapen vzhlédl. „A to se mohl u jeskyně klidně dívat na ty dvě malé když…“

„Mohl. Tomu pořád ještě nějak nerozumíš.“

„Vždyť tam leželo nemluvně na mokré trávě!“

„Leželo, když povídáš, a teď je dal uvěznit. Nebuď citlivka. Jsou tady pro tebe důležitější věci. Velitel Nemsila je v Krupině a pracuje tam s očišťovací komisí. Sestavují seznamy velezrádných osob, budou je zajišťovat a potřebují k tomu pohotovostní oddíl. Chceš-li něco zajímavého slyšet, pospěš si, abys byl zpátky u svých dobrodinců. Rozhlas dnes večer vysílá povzbuzující řeč hlavního velitele Kubaly. Víš, co to znamená? Zostření akcí: Zatýkat, zatýkat a zatýkat! To dosavadní ještě nestačí. Já se jim nedivím.“ Florin Okolčanský se odmlčel a v očkách mu výsměch ještě víc zjedovatěl. „Když to vezmou pořádně do rukou, zbudou na Slovensku už jen pohotovostní oddíly, jejich páni a já a ty. Hodně to dělá ten rozdíl mezi našimi lidmi. Jedni se klaní Bohu a druzí jen svaté církvi římsko-katolické.“

Karol Jacek nevěnoval jeho úvaze mnoho pozornosti. Zabýval se vlastní myšlenkou.

„Odjedu do Krupiny,“ prohlásil. „Uteču od gardistů. Oni mě honit nebudou.“

Florin Okolčanský zlomyslně pokyvoval hlavou.

„Nebudou. Leda pro ten kabát a boty, co máš na sobě, poněvadž by to byla zlodějna. Hlupče!“ vyjel. „Nerozuměls mi, že se tam oddíl přemístí? Pojedeš s ním! Třebas tam tvoje matka ještě bude pracovat, a uvidíš ji. Jenže, abych ti upřímně řekl… moc se mi to nelíbí. Proč tam posílají dvacet posluhů a posluhovaček, když tam asi mají zajištěných lidí stejně dost?“

„To jste nezjistil?“ zeptal se Karol Jacek znepokojeně.

„Ne. Zatím ne.“

„A čím myslíte, že bych matce pomohl?“

„Ničím!“ odtušil Florin.

„Nemůžete se někde přimluvit?“

Florin Okolčanský zdvihl oči ke stropu.

„Pro Boha živého, nerozčiluj! Ještě s ní není zle. Možnosti jsou, ale nad naše síly. Do Krupiny spojení nemám. Dělal jsem, co jsem mohl. Přece si nemyslíš, že běháš s falešnou legitimací po božím světě sám. Ale kdyby se mi s tím všichni pořád vraceli jako ty, pěkně bych se poděkoval! Tolik synovců, bratranců a bůhví čeho ještě přece mít nemůžu.“

Když se Karol Jacek sklesle loučil, snažil se mu Florin Okolčanský dodat mysli.

„Přece jsme o něco dál, ne? Vidíš! Tak běž!“

Zpátky do ubikací přišel Karol Jacek ve chvíli, kdy byl hlavní velitel pohotovostních oddílů Hlinkovy gardy Kubala v nejlepším.

„Nejostřejší bdělost a přísnost bez milosrdenství!“ řičel z rádia, bůhvíkde gardisty zabaveného. „Vaší svátou povinností i svatým právem je vyhladit zrádce, kteří vás chtějí připravit o samostatnost!“ Cestou si Karol Jacek myslel: Vždyť maminku musejí pustit, nic neudělala. A teď slyšel:

„Rodina každého pučisty, i když jeho samotného zneškodníte, byla jeho pomahačem, zůstává vředem na těle národa a nese v sobě zárodky nízké pomstychtivosti. Nešetřte nikoho, chcete-li být sami zkázy ušetřeni. Z cesty, jednou nastoupené, nesmíte se odchýlit. Tvrdě, bratří! Za Boha a národ! Na stráž!“

Gardisti se rozeřvali, rotmistr Lučarik mohutně tleskal. Byl tu i zbrojník Laco, jenž po chvíli dokázal svým zvláštním, vše pronikajícím hlasem usměrnit řev v hulákavou píseň. „My chceme svobodně žít, budeme se za to bít…“ A Karol Jacek bledl, poněvadž už věděl, jak statečně se u jeskyně bili. To bylo něco jiného než nadšení, to byla choromyslnost, a nebezpečná. Píseň skončila, nespoutaný řev se zdvojnásobil. Avšak tichá slova matky Jackové zněla v uších jejího syna mnohem silněji: Proč jen tohle všecko…! Ano, to řekla. Rvát se zoufale za něco, nač dal Pánbůh svaté právo…

Nová píseň. Láhve a sklenice, divoké přípitky, když řev sám o sobě nestačil udělat dobré svědomí. Kouř z cigaret.

„Janko, zavdej si!“

„Já…“

„Kuš, mrkvičko! Jsi náš nebo ne?“

Karol Jacek připil na zkázu všech nepřátel, z nichž své rodiče nemohl vyjmout, otřásl se a sklidil smích.

„To bude trvat, než z tebe bude pořádný gardista, Janko!“

Byla velká pitka. Lučarik stál na stole, zmateně řečnil, ale nikdo ho neposlouchal. Laco někam zmizel. Na tohle byl příliš jemný. Gardisti hrdinsky řvali, až přesvědčivě zmohli i sami sebe. Chraptěli, potáceli se, padali a vrhli. Hlavního velitele Kubalu mohla působivost jeho vzletného projevu těšit, zejména bylo-li to tak všude.

K ránu vydrželo při strašlivé pitce už jenom několik nejotrlejších. Dvoumetrový Lacův asistent se rozvaloval v rohu jako bezmocný hliněný obr.

Teď jim tak zapálit ty boudy nad hlavou – pomyslil si Karol Jacek. Upálit je jako sršně!

Kdosi mu položil ruku na rameno. Ohlédl se. Byl to zbrojník Laco, vyzývavě klidný, s neodolatelnou schopností poroučet.

„Jdi na kutě!“

Příštího dne nestál nikdo za nic. Laco nakázal vařit polévku z česneku, aby spravila zkažené žaludky a odstranila bolesti hlavy, na které mnohý gardista klel jako pohan. Karol Jacek měl práce nad hlavu.

Po poledni přivedla německá stráž pět zajištěných žen, čímž se projevilo kamarádské porozumění pro situaci. Ženy se daly do úklidu. Karol Jacek se jim do toho horlivě pletl. Vedl jejich práci tak dobře, že ho Lučarik zemdleně pochválil.

Příležitost zůstat s pěti uklízečkami o samotě Karol Jacek poměrně lehko našel. Byly tak sešlé, že se ani nemohlo hádat, jak žily před zajištěním. Jedna z nich měla nezahojenou ránu na tváři. Té se lekal.

„Která z vás se jmenuje Jacková?“ odvážil se přísné otázky.

Samozřejmě se tak nejmenovala žádná. A když se zeptal, zdali Jackovou znají, vrtěly hlavami. Snad ji opravdu neznaly, anebo mu nedůvěřovaly. Povědět jim svou těžko uvěřitelnou pravdu si ovšem netroufal, a tak se nikam nedostal. Nebylo ani možné svěřit některé z nich moták pro matku. Udělal dobře, že se k tomu nerozhodl. Před odchodem vojáci ženy bezohledně prohledali, jestli snad nic v ubikacích neukradly.

K večeru přišel rozkaz: Přichystat se, v pět hodin ráno pochod na nádraží. Do Krupiny! Padesát kilometrů k jihu. Už to nebylo tajemství.

A bylo to dobře uváženo. Krupina, původně německé báňské město v kotlince Krupinské vrchoviny, se záhy poslovenštila a po vyčerpání dolů se změnila v rolnickou osadu, žijící z výnosu úrodných polí a zahrad, udržovaných na místě zrušených vinic. Na severu ohraničovalo tyto pozemky pásmo Štiavnického pohoří, jemuž Krupinští říkali Skalky. Krupina sama měla jen něco málo přes pět tisíc obyvatel. Avšak nevelké okolní výšky, úrodné tufy a pokrovy hlin na hřbetech umožnily zemědělské a pastvinářské osídlení, roztříštěné na mnoho malých vesniček, ve vyšších polohách i lazů.

Tam lidé ukrývali partyzány a povstalce, protože je k Tisovu režimu nic nevábilo, a jistě to tedy bylo pro gardisty bohaté loviště.

Z krupinského nádraží pochodovala pátá rota se sebevědomým zpěvem k nedokončené stavbě školy, kde měli být ubytováni. Karol Jacek šel a zpíval statečně s nimi.

Žádní vězňové už ve škole nepracovali.

Velitel Nemsila vykonal na dvoře přehlídku. Všiml si polouniformovaného Karola Jacka.

Výkonný rotmistr Lučarik ho hlásil jako svého pomocníka.

Při tom zůstalo. Karol Jacek se sice docela nezbavil práce vojenského sluhy, většinu času však teď vysedával v rotmistrově kanceláři nad výkazy proviantu a materiálu, sčítal položky a bystře chápal i psaní na stroji.

Rota vyrazila na první akci už následujícího dne. Lučarik s nimi nebyl, stěžoval si na žaludeční obtíže.

„To mě poslední dobou zlobí,“ řekl Karolu Jackovi, když sháněl na ošetřovně vizmutové prášky. „Při delším pochodu dostávám někdy i křeče. Zas to přejde. Sedět v kanceláři nad lejstry je otrava. Ještě že mám tebe, Janko.“

Karol Jacek nemohl zjistit nic z toho, co ho tak palčivě zajímalo. Ale Lučarikovy důvěry očividně nabýval. Lučarik mu brzy začal svěřovat práci, od níž ho až dosud držel dál, totiž vyhotovování seznamu zajištěných osob, řazení protokolů a podobně.

O tělesném týrání nebylo nikde ani zmínky, ale na zuboženost pěti uklízeček v Banské Bystrici Karol Jacek nezapomínal, ani na to, že jedna z nich měla ránu na tváři. Vnikal do tajemství akcí. Ovšem to, že byli bráni v ochrannou vazbu děti, ženy a starci nebo ti, kdo simulovali nějakou nemoc, ho nepřekvapovalo. To už viděl na vlastní oči.

Zachovat za těchto okolností klid a trpělivost vyžadovalo krajní sebezapření. Ale byla tu neurčitá naděje, že se to nakonec přece jen vyplatí. Tajné uličky, vedoucí skrze systematickou činnost POHG, už se ukazovaly. Někam snad povedou.

Lučarikova kancelář sousedila s kanceláří Nemsilovou. Byla od ní oddělena jen půlcihlovou přepážkou. Jestliže Karol Jacek přitiskl na zeď ucho nebo ještě lépe kost za uchem, záchvěvy se přenesly a slyšel všecko, co se tam hovoří.

Tak se dověděl, že zbrojník Laco má vyhledat vhodné místo, ale k čemu, to nevyrozuměl. Laco mluvil o jakémsi výkopu.

O několik dní později vešli k Nemsilovi tři páni. Karol Jacek je zahlédl na chodbě. Dva vypadali jako vážení měšťané, třetí byl kněz v černé sutaně, s bílým kolárkem a s velkým černým límcem, spadajícím mu přes ramena. Sutana měla vpředu dlouhou řadu černě pošitých knoflíků, shora až dolů, a všitý černý pás. Konala se porada. Nemsila k ní zavolal Lučarika. Laco byl někde pryč.

Karol Jacek, hlavu u zdi, naslouchal.

Hosté předložili Nemsilovi nový seznam osob, určených k zajištění.

„To ještě ani zdaleka nejsou všichni,“ řekl někdo, podle velebně znějícího hlasu asi kněz.

Později se Karol Jacek od Lučarika dověděl, že je důstojný pan farář a že se jmenuje Sliačan.

Organizovali to nově a účelně.

„Janko,“ řekl potom Lučarik, „tahle jména opiš na stroji. Každé i s adresou na jeden řádek. Potom to rozstříháš na proužky. Na jednom proužku bude jen jedno jméno s adresou. Rozumíš?“

Karol Jacek rozuměl, ale zeptal se, má-li proužky číslovat.

„Nemusíš. Seznam také není číslován. Pořadí nemá smysl. Chápeš přece, co je důležité! Proužky rozdělíme podle adres, aby každá četa mohla zajišťovat přibližně na témže místě. To je úspora času a všeho.“

„A mám to podle adres rozdělit?“

„To si uděláme sami s někým, kdo zná dobře okolí.“

Jmen bylo v seznamu třiašedesát. Karol Jacek z nich vybral pět, kteří se mu zdáli nejvíc zajištěním ohrožení, a proužky s jejich jmény a adresami spustil do skuliny mezi Lučarikovým stolem a zdí. Ostatní proužky, jichž byla vysoká a neskladná hromádka, zatížil na Lučarikově stole těžítkem.

Mohl tedy už přece jen něco dělat, třebaže si výsledkem nebyl jist. Ale dělo se, co předpokládal. Lučarik přišel s gardistou, který se v místních poměrech vyznal, a pustili se do třídění. Rozkládali proužky po stole, položili si tam i mapu, a některé jim opravdu mohly za stůl zapadnout.

Karol Jacek se po nich kradmo ohlížel. Lučarik byl bez čapky a pohled na jeho antracitově černé a lesklé vlasy, přilípnuté ke kulaté lebce, byl mu z duše protivný. Ale když ti dva ztrátu pěti proužků nezpozorovali, po prvé za dlouhou dobu se potěšil. A řekl si: příště zase tak. Proužky za stolem nechá – dejme tomu – tři dny. Nebo do skončení této akce. Kdyby je hledali, poměrně snadno je najdou. Bylo by to mrzuté, vyčinit by však mohli jen sami sobě. A s dalším by byl konec.

Nestalo se nic. Pět lidí bylo prozatím zachráněno. Farář Sliačan a jeho společníci se o noční přepadávání příbytků nestarali. Předali seznam a oprášili si neposkvrněné ruce. Až budou později schvalovat nebo určovat pro každého zajištěnce jednu ze tří kategorií – o tomto systému Karol Jacek už také věděl a znepokojovalo ho to ve dne v noci – budou to dělat podle protokolů a nikoli podle seznamů, které jim denně narůstaly, takže si na každého jedince nevzpomenou.

Bohužel protokoly lidí z jeskyně byly asi již dávno uzavřeny. Karol Jacek se po nich mohl jako mimochodem zeptat, podezření už nehrozilo, jenže Lučarik o tom nevěděl nic.

„To máš jako když procházejí branou zapomenutí,“ řekl Jankovi Melnárovi. „My jdeme stále dopředu a neohlížíme se.“

Někde ty protokoly uloženy být musely. V Krupině ne, a když, tedy jinde než v sídle páté roty. Pro Karola Jacka zůstávaly nedosažitelné.

V neděli pochodoval Karol Jacek s gardisty do kostela. Pan farář Sliačan sloužil pro ně mši a dva gardisté mu ministrovali. Někdy to byli právě ti, co vyháněli lidi z jeskyně, nebo i ten silácký obr, o jehož práci při výsleších neměl Karol Jacek tušení. Gardisté v kostele zpívali, poklekávali, bili se v prsa a mumlali „Já bídný hříšník“. Farář Sliačan byl nádherný. Zářil zlatem a svatostí; brával gardisty ke zpovědi. Šeptali mu, líbali mu štólu a on je vlídně posílal k oltáři, aby se ze svých hříchů vymodlili. Odcházeli očištěni, na druhý den přistupovali k svatému přijímání a někdy se stalo, že ani ne za hodinu poté vzali zbraně a táhli na akci. Prodavač pokání Sliačan musel přece za své odpouštění hříchů taky něco dostat, modlení u oltáře náleželo Bohu a z toho on neměl nic.

A opět byla příležitost, aby Karol Jacek zachránil několik lidí. Tentokrát vsunul za Lučarikův stůl sedm proužků. Za tři dny je vybral a spálil.

Potom přišlo zas něco nového. Zbrojník Laco vybíral elitní družstvo, tvrdé a odhodlané muže, kteří měli být pověřeni zvláštním úkolem. Poddůstojník Lučarik byl do této elity zařazen.

„To je velká čest, Janko,“ pravil, ale víc o tom neřekl.

Elitní mužstvo za vedení zbrojníka Laca odpochodovalo jednoho pozdního odpoledne.

Vrátili se příštího dne večer v černém autobuse. Všichni podnapilí. Karol Jacek, puzen touhou něco vyzvědět, vyběhl jim naproti.

První gardista, který se z autobusu vypotácel, málem Karola porazil. S tupým a zarytým pohledem vrávoral do dvora. Za ním vystupovali ostatní. Dva nebo tři hulákali opilou píseň a nechtělo se jim z autobusu ven. Uposlechli teprve na neodolatelný rozkaz zbrojníka Laca. Ten jediný nebyl opilý. Vypadal klidněji a netečněji než jindy.

Vystoupil i Lučarik. Točil se na stupačce vozu a dvakrát hmátl nohou, než se mu podařilo spolehlivě stanout na zemi.

„Janko!“ uhodil Karola Jacka plochou dlaní hrubě po plecích, „tys měl být s námi! Ty jsi taky elita. Ty jsi nadaný dorostenec. Podruhé půjdeš! Zasadím se o to.“

„Kam?“ otázal se Karol Jacek.

„Kam! Střílet zrádce! Hej, Laco to vybral dobře. Hroby už tam vlastně jsou a něco se do nich ještě vejde.“

Karol Jacek ztratil dech.

„Co že jste dělali?“

„Popravovali jsme. Eine Likvidation für… von… Zkrátka z těch už nešlo udělat užitečné lidi. Pojď.“

Dole ve velké místnosti, která měla být tělocvičnou, shromáždilo se u porůznu rozestavených stolů a jiných kusů nábytku mnoho gardistů, téměř celá rota. Tomu, který vystoupil z autobusu jako první, bylo nějak zle. Seděl zničeně v koutě. Jeden z podnapilé elity se hlučně chvástal. Ostatní do něho strkali, překřikovali ho. Jmenoval se Lichtneker. Ale oni měli také své zásluhy. Zbrojník Laco stál stranou. Sňal čapku. Bylo vidět, že nazlátlé vlasy má nad čelem slepené a stlačené potem.

„Na Kremničku útočili za povstání kamarádi Němci!“ křičel Lichtneker. „Povstalci se tam bránili. Je to tam samý zákop. Ne.

Protitankové příkopy jsou tam, tak je to. Klekni si, povídám. A prásk do týlu! Potom tam spadne po hlavě. To je patent.“

„Co se chlubíš! Začal Němec! Ten to ukázal! Pak podal samopal zbrojníkovi. Ty ses dostal na řadu až při druhé várce!“

„Tady jsme s tím stejně pozadu!“ řval Lichtneker. „Já jsem byl zato první, co vzal tu ženskou s tím fakanem!“

„Vždyť ti ho nedala!“

„Nemusela! Stejně skapali.“

Ľudovít Laco neměl proti jejich křiku nic. Karol Jacek poslouchal s vytřeštěnýma očima. Černý autobus se zastřenými okny, plný zajištěnců, jezdil prý sem tam. U Kremničky čekalo pár esesáků. Ukázali, jak se to dělá, a gardisti byli chápaví žáci. Esesáci jim dali popíjet z lahví jakési husté lihoviny, aby se jim nezvedaly ošklivostí žaludky. Potom se to snášelo lépe. Než si člověk zvykne. Podívaná na oběti s rozstřílenými obličeji, protože se parchanti nechtěli otočit čelem vzad, na pobíjené lidi, na hrůzu v jejich očích, když je z černého autobusu vyhnali a když se ukázalo, že nejeli na práci, nýbrž na smrt. Nářek, prosby, proklínání.

Dělo se to u hřbitova za vsí Kremničkou.

Zmatené výklady a křik přerušilo hrubé zvolání.

„Pozor! Co děláš, Janko?“

Karol Jacek zavrávoral, museli ho zachytit. Byl to jejich oblíbený učeň, nejmladší ze všech, pořád ještě tak trochu jelimánek. Vůbec se nemohl měřit s gardistou Márasykem, který ještě neměl celých osmnáct let věku, a přece už si ho zbrojník Laco vybral do elitního družstva. Věděl proč, znal jeho výchovu. Márasyk se v akci osvědčil. Zastřelil osmileté děvčátko, ale ještě před tím mu vzal s krčku zlatý křížek, pro který žalostně plakalo. Děvčátko se dostalo k protitankovému příkopu bůhví proč bez rodičů a bez příbuzných. Trochu to popletli, když lidi cpali do černého autobusu. Nevadilo, rodiče přijeli s následujícím transportem a s dcerkou se shledali. Pak byla menší nepříjemnost. Zdálo se, že matka umřela dřív, než do ní střelili.

S Karolem Jackem točila závrať. Mnoho gardistů se kolem něho seskupilo. Ze samého soucitu začali spílat Lučarikovi.

„Pořád sedí jenom v kanceláři! Musí mít zkušenosti, nebo z něho nikdy nic nebude!“

Lichtneker se těžce opřel o ty, kteří Karola obklopovali, a dral se mezi ně.

„Do elity s ním! Na akci! Musí se ostřílet!“

Lučarik byl teď malátný, těžce podroušený, ale vzchopil se, vzal chvástala za rukáv a strhl ho zpět.

„Nechat! Pryč! Janko, ke mně!“

Uznávali, že má na něho největší právo a rozestoupili se.

„Jdeme spát, Janko, pojď!“

Laco se přiblížil.

„Už je toho dost,“ pravil svým nehlučným, a přece všecko ovládajícím hlasem. „Vezměte si z autobusu všecko, co tam kdo má, ať se může řidič vrátit. A žádné spory! Kdo si nebude pamatovat, k čemu přišel sám a k čemu ne, bude potrestán.“

Vyvalili se tedy pro kořist: boty, pláště, kožené kabáty, šátkové uzly s obsahem kapes.

Lučarik vedl Karola Jacka nahoru do jizby, kterou spolu obývali. Oba se motali.

„Taky jste střílel?“ zeptal se Karol Jacek mdle.

„Dej s tím teď pokoj,“ zabručel Lučarik.

Nahoře ve světnici si dřepl na lůžko. Začal se pomalu hrabat v kapsách. Karol Jacek zůstal stát, opřen o rám dveří, jako by už neměl sílu k jedinému kroku. A snad opravdu neměl. Byl ohromen, jako kdyby dostal palicí do hlavy.

„Ten německý špiritus je ale svinstvo,“ zakroutil pomalu hlavou Lučarik. „Zatracená mazlavina. Už to nechci vidět.“

Vytáhl z kapsy dvoje hodinky. Jedny stříbrné kapesní s řetízkem, druhé náramkové, dámské, patrně zlaté. Položil je vedle sebe na lůžko a hledal po kapsách dál.

Karol Jacek už se ho nezeptal, zdali také střílel.

Lučarik vytáhl ještě drobné dětské náušničky a zběžně si je prohlížel. Měly modré kamínky.

„Vypadá to na safírky?“ zeptal se sám sebe.

Choval se otupěle. Odložil náušničky a s viditelnou námahou hledal v kapsách dál. Našel něco, položil si to na dlaň a civěl na to bez myšlenek.

Byly to dva zlaté prsteny. Jeden byl podle všeho snubní. V druhém, tenčím, byl zasazen žlutohnědý topas, o nic větší než hrachové zrnko.

Karol Jacek s mrazivým pocitem v celém těle se odstrčil od dveří. Postupoval pomalu, jako by měl nohy z olova. Prsten s kamenem poznával, ano, je si tím jist. Topas byl maminčin měsíční kámen. Takový prstýnek dostala jednou od tatínka o vánocích, aby – bože, proč se tomu tenkrát tatínek smál! – aby měla štěstí. Nosila jej na levé ruce za snubním prstýnkem, jinak by jí byl padal, byl trochu volnější. Oni to tatínkové nikdy neumějí dobře koupit, oni to kupují jenom s láskou.

„Ukažte mi to, prosím vás…“

Sebral Lučarikovi s dlaně snubní prsten. Lučarik jenom mlčky vzhlédl.

Na vnitřní straně prstenu byly vyryty iniciály a datum. Známé datum, známá písmena. Maminčin prstýnek.

Karolu Jackovi podklesla kolena.

„Kde jste k tomu přišel?“ zeptal se skomíravě, s poslední, už už hasnoucí jiskérkou naděje.

„Co…?“ hnul se Lučarik zemdleně. „Stáhl jsem to jedné ženské. Vlastně… Naběhly jí prsty, měla vykloubené zápěstí. Tak jsem to nechal, až bylo po ní.“

Karol Jacek ohluchl, jak se mu rozšuměla krev v uších, oslepl, když se mu různobarevná, vzájemně se protínající kola roztočila před očima, a padl v mdlobách těžce na podlahu.

6

Přivedli ho k sobě. Ležel na lůžku a cítil, že má mokrý obličej. Pootevřel oči, ale neviděl nic než neurčité množství zmlžených postav. Zase oči zavřel. Slyšel nejasný šum hlasů. Pak porozuměl, jak někdo říká:

„Lékař tu bude hned.“

Lékaře Karol Jacek nepotřeboval, fyzicky se cítil každou vteřinu lépe. Vědomí se mu vracelo, a jestliže mu zároveň nalévalo do žil olověně těžký klid, nemělo to se zdravotním stavem co dělat. Byla to ponurá jistota a vzala mu do poslední špetky zájem o všecko, co se kolem něho dělo. V duchu viděl před sebou matku živou, zdravou a usmívající se. Přemítal, čím to je. Asi má radost z těch čtrnácti lidí, jejichž pásky s adresami vyřadil. To jsem dobře udělal, pomyslil si.

Lučarik něco žvanil. Hbitě, neopile.

„Ono ho to vzrušilo. Už dole mu nebylo dobře. Je to smrděnka. O těch lidech, co jsme ho s nimi přivedli, taky se mu první noc zdálo. Tady se mne na něco ptal. Nebylo mi zrovna nejlíp, sedla na mne malátnost. Ale zatraceně jsem vyskočil, když se skácel. Buchl hlavou o podlahu, až zadunělo.“

Karol Jacek rozeznával Lučarikův hlas, ale slovům nerozuměl. Maminčiným vrahem mohl být stejně dobře někdo jiný. Že to udělal zrovna Lučarik – to je divná náhoda, která si přála, aby se to syn dověděl. A kdo jí vykloubil zápěstí? Lučarik asi ne. Ta žena, co v Bystrici uklízela, měla ránu na tváři…

Někdo mu rozhaloval košili na prsou a přikládal mu k srdci cosi chladného. Bral ho za ruku. Tvář mu ovanul cizí dech.

„Nu tak, otevři oči, mládenče!“

Karol Jacek to mohl udělat, ale neudělal. Myslel na to, jak vzít kuchaři dlouhý nůž a vbodnout jej celý Lučarikovi do boku. Nevzrušeně na to myslel, ne jako na vraždu. Udělá to? Ještě nevěděl. Musel by mít tisíc rukou a tisíc nožů.

„Ten hoch je trochu hysterický,“ řekl neznámý hlas. „Nechte ho v klidu.“

Karol Jacek se nepohnul. Hluk kolem něho se utišil, jen občas bylo slyšet opatrně otvírané a přivírané dveře a šepot. Ach, to byly ohledy! Dlouho trvalo, než se Lučarik začal svlékat. Někomu řekl polohlasem: „Dám na něho pozor.“ Potom chodil po špičkách. Ale malátnost z husté německé lihoviny ho asi zase otupovala, poněvadž co chvíli do něčeho vrazil. Když konečně ulehl a usnul, chrápal a hlučně se převracel.

Karol Jacek tu noc probděl; a bylo podivné, že mohl ležet až do rána bez pohybu.

Musím to vydržet, byla jeho stálá myšlenka, a vracela se a narážela jako to dlouhé kyvadlo Florinových hodin. Jsem Ján Melnár. Jsem Ján Melnár a musím to vydržet. Jinak bych šel za maminkou. A bude lepší, když půjdu za tatínkem. Zničíme vlkodlaky spolu.

Za svítání vřískla dole na dvoře trubka.

Lučarik spustil nohy na zem a bezbožně zaklel.

„Janko, spíš?“

Karol neodpověděl. Ani oči neotevřel. Lučarik se k němu sklonil.

„Umřel jsi nebo co?“

Neumřel, dýchal. Lučarik se spěšně obul a oblekl a pak vyšel ven. Karol Jacek se na lůžku posadil.

Z chodby bylo slyšet kroky gardistů. Na dvoře se ozval povel.

Karol Jacek vstal a přistoupil k věšáku. Visel tam Lučarikův plášť. Ale v kapsách nic nebylo. Na stolku pod oknem ležela dřevěná doutníková krabice. Karol Jacek zvedl víčko a tam našel oba maminčiny prstýnky.

Karol sevřel prstýnky vroucným stiskem v dlani. Ty musí odevzdat tatínkovi. Zastrčil si je do kapsy.

Začal se rychle oblékat a pak sešel dolů.

„Kdo se ještě hlásí do elitního družstva, vystoupí z řady!“ slyšel hlas zbrojníka Laca.

Vstával jasný, ostře chladný den.

Vedle Karola Jacka stanul velitel Nemsila.

„Jak se cítíš, chlapče?“

„Točí se mi hlava,“ zalhal Karol Jacek.

„Běž do kuchyně, ať ti dají silnou kávu!“

Jako by ho posílal pro ten dlouhý nůž. Ale Karol Jacek nůž nevzal. Vypil kávu, zastrkal do kapes blůzy něco pečiva a zašel do kanceláře. Když rozdělával oheň v kamnech, přišel Lučarik.

„Nu tak,“ řekl spokojeně, usedaje ke svému stolu. „To se mladíkům v tvém věku stává. Nic to není. Tadyhle máme výkazy. Musíme si pospíšit, abychom byli do poledne hotovi.“

Bylo nesnadné, téměř už nemožné snášet jeho přítomnost, dobrou náladu vraha, jemuž stačilo ze zločinu prostě se vyspat. A v sobotu se vyzpovídat. Karol Jacek skoro zatoužil po doušku německé lihoviny. Zvedal se mu žaludek. Olověný smutek nebyl dosti těžký, aby všechno zadusil.

Takhle tedy vypadá vrah a hanobitel mrtvých: Pětatřicetiletý, s odulými rty, s černými vlasy, rozčísnutými bílou pěšinkou.

Dříví v kamnech zapraskalo. Karol Jacek naložil uhlí.

„Tuhle kolonu mi sečti, Janko!“

Karol se dal do počítání. Když byl hotov, Lučarik cifry porovnal a začal se mrzutě škrábat na čele.

„Vždyť to máš špatně, Janko!“

V té chvíli se Karolu Jackovi tmělo před očima.

„Nevidím na to dobře,“ odpověděl; ne omluvně, ale mrzutě.

Lučarik si ho měřil od hlavy k patě.

„Přece jen nejsi ve své kůži, co?“

„Nejsem. Vzadu v hlavě mě tlačí.“

„Hm. Povídal doktor, že někdy roste malý mozek rychleji než lebeční kost. Potom je z toho ten tlak. To tě přejde.“

Otočil se k práci. Karol Jacek z kanceláře odešel. Lučarik ho nezdržoval. Ani se po něm neohlédl.

Četa gardistů se právě dávala na pochod. Karol Jacek chvíli počkal, pak vyšel ze dvora rovněž. Stávalo se častěji, že ho někam poslali. Ale tentokrát už se k nim nemínil vrátit.

Nespěchal. Kráčel napříč městem. Nevysoké, táhlé pásmo Skalek viděl a zamířil k němu směrem co možná nejpřímějším. Až je překročí, odchýlí se stranou od Banské Bystrice, do Rudohor, do Nízkých Tater. Dostane se k partyzánům, poptá se po otci. Bůhví kde je. Ale najde ho.

Nahoře na travnaté pláni se zastavil. Bylo mu zima. Oranžové slunce leželo vlevo pod ním a vrhalo jeho stín na skálu, kterou sem nějaký čert postavil jako vzdor proti nebi.

Vzadu byla Krupina. Nevelká, v nízké rovince vypadala jako hromádka bělavých kostek, z níž trčely tři kostelní věžičky. Nořila se už do stínů. Karol měl za sebou pořádný kus cesty, ale původně počítal, že se dostane dál.

Ušel ještě asi tři sta kroků po nerovné stráni. Svažovala se na severní straně mírným spádem do dlouhého mělkého údolí. Naproti viděl primitivně sroubenou ohradu z tenkých, sotva otesaných lesních kmenů, byla to spíše dvojitá linka než oplocení. Stála šikmo na svahu, takže se Karolovi zdálo, že obdélník ohrady je skoro svislý.

V ohradě se tísnilo stádo ovcí; vypadalo jako drsný bělavý koberec.

Dole mezi travnatými, už nažloutlými břehy se klikatil potůček.

V jeho zátočině zahlédl Karol boudu, sestavenou z podobného materiálu jako ohrada, ale starou a začernalou. Neměla komín. Z otvoru i spár ve střeše se valil dým, takže se zdálo, jako by chýše hořela. Před ní stál nahrbený člověk v bílých vlněných gatích, na nohou měl kožené topánky s řemínky, křížem sešněrovanými až pod lýtka. Tělo kryl krátký ovčí kožíšek, volně rozevřený, bylo pod ním vidět vyšívanou košili. Na hlavě měl špičatý klobouk, zpod něhož vyčnívaly dlouhé šedivé vlasy. Stařec se opíral o sukovitou hůl, vyšší než byl on sám.

Tady nebylo ani stopy po gardistech, německých vojácích, tady byl mír.

Karol sestoupil po stráni přímo k boudě. Došel až ke starci a pozdravil.

„Dej Bůh!“ odpověděl člověk s pastýřskou holí klidně. „Kam tě nohy nesou, chlapče?“

„Daleko!“ řekl Karol Jacek a ukázal palcem přes rameno. „Pryč tam odtud. Ale je už večer.“

„Jsi na útěku?“

„Na útěku? Ano. Jsem.“

„Pojď a ohřej se,“ pravil stařec. „Najíš se a vyspíš. Ráno můžeš dál. Neříkej mi, jak se jmenuješ. Nebudu to vědět a nepovím, kdyby se ptali.“

Karol Jacek šel za ním ke vchodu do koliby. Soumrak houstl. Zvenčí bylo skulinami ve stěnách vidět občas žlutočervené záblesky, jako by uvnitř skutečně hořelo. Kolem chaty padaly závoje šedého dýmu.

Uprostřed jediné místnosti s udusanou hliněnou podlahou bylo ohniště, sestavené z cihel a kamenů; v jeho prohlubni hořelo dříví. Plameny olizovaly začouzený železný hrnec, postavený přímo v ohništi, kouř unikal děrou ve střeše, ovšem ne všechen. Čpělo tu spáleninou se silně nakyslou příchutí. Ve velkém otevřeném sudu u dveří kvasilo ovčí mléko. Tam byla také přistavena krosna, plná ovčích sýrů a zčásti pokrytá pestrým šátkem.

„Zítra už bys mě tu nenašel,“ pravil stařec a zamíchal cosi v očazeném hrnci dlouhou dřevěnou lžicí. „Poženu ovce dolů. Jeseň už je chladná. Do tří dnů začne sněžit. Dnes hnal soused. Kdyby sis potřeboval odpočinout, najdeš ještě dál letní salaše. Nikde se nezamyká, i když zahnali dolů do vsi. Něco k jídlu tam vždycky zbývá, tvrdý sýr můžeš najít; chleba ne, toho je málo.“

V rohu chýše byla blízko sebe dvě malá okénka beze skel. Šero za nimi houstlo, těžko se dalo dohlédnout k ovčí ohrádce.

Vnitřní osvětlení obstarával pouze oheň krbu. Před unavenýma očima skákaly neklidné stíny a plameny. Od rozehřátého kamení však se šířilo příjemné teplo.

Karol Jacek usedl na hrubou lavici pod okénky. Její podpěry byly vbity do země, stejně jako nohy stolu před ní. Naproti za krbem krčilo se u stěny lůžko, vystlané ovčinami. Na dřevěném věšáku viselo něco starého šatstva a dlouhý beránčí kožich.

Ovčák provlékl skrze ucha litinového hrnce dvě dřeva a donesl jej na stůl. V hrnci bublala kaše.

„Pomodlíme se,“ pravil stařec.

Sepjal vyschlé ruce a co chvíli natáhl vrásčitý krk, aby do hrnce nahlédl. Teprve když byla jistota, že už žádná bublina na kaši nepraskne, modlitba skončila.

„Bůh sám si určí, jak dlouho jej máme za jeho dary vzývat,“ řekl ovčák. „Jez, ale dej pozor, aby to nebylo jen pokušení. Ještě by ses mohl popálit.“

Lavice nebyla tvrdší než ovčákovo lůžko. Stařec se s Karolem podělil o svou ovčí vystýlku a na přikrytí mu půjčil kožich s věšáku.

Karol Jacek byl po cestě unaven a měl za sebou bezesnou noc. Povzdechl si, když uléhal, ale myšlenky ho brzy opustily a propadl se do bezedných hlubin spánku.

Ve dvě hodiny třicet minut po půlnoci – jak udávalo pozdější hlášení – probudila ho hlučná rána. Než se vzpamatoval, projel vnitřkem koliby bílý paprsek svítilny. Silný hlas něco bezohledně zavolal.

Vyrazili pažbou pušky chabé dvéře, ačkoli je mohli klidně otevřít.

„Janko, vstávej! Půjdeš s námi, lotře!“

V první chvíli myslel, že je v jeskyni pod Pánským dielom. Avšak světlo sklouzlo přes pohaslé ohniště a ozářilo bílou hlavu ovčáka, jenž seděl na lůžku. Vetřelci byli tři. Jeden z nich postoupil kupředu. Jeho postava zaclonila světlo, které držel muž za ním, a na Karola padl široký stín.

Na stole před lavicí stál železný hrnec, z něhož jedli s ovčákem kaši. Karol Jacek odhrnul kožich. Neuvažuje popadl hrnec a vztekle jím hodil po blížícím se muži. Ozval se plechový třesk: Hrnec zasáhl gardistovu helmu, a gardista se hned nevzpamatoval, protože útok na sebe ještě nezažil, a vůbec už ne hrncem.

Karol sklouzl jako užovka s lavice pod stůl. Prosmýkl se gardistovi pod nohama, vrazil mu ramenem prudce do holeně, takže gardista ztratil rovnováhu a padl na stůl. Sehnutý Karol byl několika skoky u východu z koliby. Překvapil tím i druhého muže, který držel světlo, a teď po chlapci bezmyšlenkovitě kopl. Nezasáhl, pootočil se a kužel světla přeběhl po stropě a vystřelil dírou ve střeše k černému nebi.

Třetí muž, stojící u dveří, však se vzchopil. Když se Karol snažil proběhnout, pustil pušku a skočil mu na záda. Karol zaslechl jeho zaklení a klesl pod jeho tíhou jako podťatý. Ležel obličejem k zemi. Pak začal zápas. Karol se zuřivě snažil vyprostit a málem se mu to podařilo. Ale to už zasáhli druzí dva gardisté. Silou, kterou nemohl překonat, zkroutili mu ruce za záda a zvedli ho.

Pak ho svírali jen dva, ale oba s ním měli co dělat. První, ten hrncem napadený, držel teď svítilnu. Zařval na ovčáka:

„Vstaň, dobytku, udělej světlo!“

Sršel z něho vztek a pomstychtivost. Kopnutím rozházel hraničku dříví.

Ovčák vstal pomalu s lůžka, jako by se ho to všechno ani netýkalo. Přistoupil k ohništi a foukal do uhlíků, které ještě žhavěly.

„Světlo jsem povídal!“

„Jiné světlo nemám,“ odvětil stařec.

Přihodil na uhlíky tenké třísky a ty ochotně vzplály. Než se řádně rozhořely, sebral něco rozházeného dříví. Pak zdvihl se země svůj veliký hrnec, přistoupil s ním k ohni a prohlížel si ho. Naložil do ohniště dříví a zahleděl se na gardistovu helmu, která byla vpředu znatelně promáčknutá.

„Tohle byste měli nosit na hlavách,“ řekl mírně, poklepávaje na hrnec kotníkem. „Vaše německé zboží nestojí za nic.“

„Dej mu do nosu,“ radil jeden z těch, kteří drželi Karola Jacka. „Máš štěstí, dědku, že tohle není politický provinilec. Jinak bychom tě hnali před sebou. Co tady chtěl? Mluv!“

„Poprosil o nocleh,“ odpověděl ovčák pokojně. „Nekřič a nenadávej. Jsem starý člověk a znám Boha i lidi.“

„Mne budeš poslouchat víc než Boha, vlasáči!“

„Nerouhej se. Bůh nehrozí zbraněmi jako ty, nýbrž věčným zatracením.“

„Dej mu jednu do nosu,“ radil opět muž, který svíral Karolu Jackovi zezadu hrdlo loktem. „Tak ho nejlíp přemustruješ.“ Vyslýchající gardista ani tentokrát jeho rady neuposlechl.

„Věřící jsme všichni!“ osopil se na starce, „nejenom ty! Co tady ten kluk říkal?“

„Toulal se. Říkal, že se vrátí domů.“

„Domů! K Bánovcům, ne?“ Gardista se pootočil k chlapci. „Potulku má v krvi, jak to vypadá. A od potulky k jiným pěkným kouskům je jen krok. Prohledejte ho, uličníka!“

Karol Jacek, až dosud do posledního nervu napjatý myšlenkou, jak uniknout, cítil, že se jeho síla drtí o sílu dvou dospělých mužů, že by bylo dobře jejich náporu povolit. Uvolnil náhle všechny své svaly. Přestal tisknout bradu ke gardistově paži, zavěsil se plnou tíhou a začal ze sevření vyklouzávat.

„Stojíš, kluku zatracená?“

Klesal k zemi jako hadrový panák; podporován váhou těla, ohnul hřbet, podlomil se a gardista, očekávaje odpor, padal na něj jako prázdný měch. Karol Jacek se rychle odvalil stranou a vyskočil, ale byl dostižen druhým mužem a začal se s ním rvát. Dostal ránu, až ztratil dech, a odletěl ke stěně vedle dveří.

„Svažte mu ruce!“ řval gardista, jehož helma prohrála souboj s hrncem. „Dědku plesnivý, dej sem něco, čím poutáš berany!“

„Nedávám nic ani neprodávám,“ odpověděl ovčák nevyzývavě. „Najdete-li u mne, co potřebujete, vezměte to. Nemohu nic bránit.“

„Dej mu do nosu!“ řekl gardista po třetí, a hodně vztekle. S Karolem Jackem měli potíž. U stěny koliby už se zase poroučel k zemi. Dávali však pozor, aby jim nevyklouzl.

„Kroťte se, vy tam!“ zavolal první z nich, když viděl, že oba jeho druhové válejí Karola Jacka nešetrně nohama dál od dveří. Nečekaný a v daném poměru sil úspěšný odpor je pohněval. Bezpochyby však výsadní postavení sirotka z politicky spolehlivé bánovecké rodiny stále ještě působilo. Karol Jacek se s nimi mohl rvát bez obav, že by ho „zastřelili na útěku“. A také se do nich znovu pustil, když se třetí gardista přiblížil s provazy, které stáhl s kolíku za ovčákovým lůžkem.

Na vyváznutí už neměl naději. Ovčák mlčky, s vědomím nemohoucnosti přihlížel, jak mu svazují ruce za zády a jak mu na hrdlo navlékají smyčku, přemáhajíce jeho zuřivý odpor. Měli pak Karola Jacka na obojku, takže ho každé nedovolené hnutí dusilo.

„Doktor měl pravdu,“ řekl udýchaně velitel trojice. „Je to hysterka, ten kluk. Hysterka –“ zahrozil Karolu Jackovi zblízka do upoceného, odřeného obličeje, „hysterka je něco jako blázen, ty pitomče, rozumíš?“

Karol Jacek mlčel. Nebránil se už, když mu prohledávali kapsy. Prstýnky však našli v blůze, kterou si stočil před spaním pod hlavu.

První gardista se k němu obrátil s výrazem plným pohoršení. Prstýnky natřásal v dlani.

„Janko! Nestydíš se okrást kamaráda ve zbrani?“

Karol Jacek měl v očích slepou zuřivost, ale zastínil ji úžas. Slídit uměli. Ale nad stavěcího psa inteligencí nevynikali. Mohl je klamat dál. Kdo by ztrácel naději, jsou-li tak nesmírně hloupí – i když už je tolik ztraceno?

„Lučarik je taky ukradl!“ řekl ochraptěle, vysílen zápasem.

„Co? To je tvá morálka? Víš, jak se takový zločin v říši trestá?“

Ach – na to by byla odpověď! Ale Karol Jacek se jí zdržel.

„Nejsme v říši,“ řekl vzdorovitě.

Gardista, držící konec provazu, zatáhl. Karolu Jackovi se stáhlo hrdlo. Bolestivě zakašlal.

„Povol!“ nakázal velící gardista. „Janko, kradl jsi ty! Tohle je propadlý a zabavený majetek nepřátel státu. Máme tě, poberto! Takový chytrák si na nás nepřijde! Nám se toho ztratilo víc. Myslel jsi, že se to nepozná? Každému nějakou maličkost, co, aby si toho hned nevšiml, a potom vzít se vším nohy na ramena, viď? Kde máš to ostatní?“

Oni tedy nejen olupovali zabíjené lidi, ale kradli si krvavou kořist navzájem.

„Mluv!“

„Nemám nic,“ řekl Karol Jacek tvrdě.

„Peníze! Bral jsi?“

„Nebral!“

„Přiznání ti může ulehčit!“

„Já vím.“

„Plesnivče!“ otočil se gardista po ovčákovi. „Měl něco s sebou? Schoval jsi mu tady nějaké věci? Co ti dal za nocleh?“

„Dostal také večeři,“ odvětil ovčák pokojně.

„A kolik to dohromady v tom tvém hotelu dělá?“

„Jednou zaplať pánbů. Zpátky dávám přání boží pomoci.“

„Zaplať pánbů,“ řekl Karol Jacek ovčákovi.

„Bůh ti pomoz, chlapče,“ odpověděl ovčák. „Jsme vyrovnáni.“

Gardista se dopálil.

„Neslyšel jsi, dědku, že je to zloděj? Nevidíš ty prsteny? Však to z něho vytáhnem a přijde si na své. Ty možná taky! Dej si pozor.“

Strčil prstýnky do kapsy. Hněv se ke Karolu Jackovi vrátil mocnou vlnou. Připravili ho o poslední, v čem ještě viděl živoucí pojítko s mrtvou matkou. Utlumil výkřik, který se mu dral z hrdla.

„To sis mohl ušetřit,“ utrhl se na něho gardista.

Stanovili, že odejdou až za svítání. Plahočení potmě měli dost už cestou sem. Jiné malé čety se po Karolu Jackovi ještě sháněly. Tahle už měla pohodlí. V Krupině si postavili hlavu, že mladého kancelářského pomocníka musejí dostat. Třeba by někde povídal, hysterka, na čem u gardistů pracoval.

Vzali z krosny sýr, jedli a ošklíbali se nad tím. Zaháněli chuť ostré brynzy doušky ze svých čutor. Ovčák musel přikládat na oheň, aby bylo co nejvíc vidět.

„Tak Janko – už ses uklidnil? Půjdeš dobrovolně nebo tě máme nechat v provazech?“

Karol mlčel, a tak ho nechali v provazech. Myslel si: Jána Melnára nezastřelí. To by jim taky strýc Okolčanský zahrál. Má známosti. Zakročil by pan děkan. Ó, tohle je blázinec!

S ovčákem se vedoucí gardista rozloučil výhružným připomenutím:

„Dávej si pozor, chlape, koho bereš na byt a stravu! Uděláš nejlíp, když nevezmeš už žádného. Jak se něco dovíme, půjdeš sám na byt a stravu k nám!“

Karolu Jackovi hodili na ramena ovčákův dlouhý kožich a vpředu jej zapjali, kam až to šlo. Rukávy se volně klátily.

„Kožich potřebuju,“ řekl ovčák. „Je můj.“

„Na tom neproděláš,“ odbyl ho gardista. „Zůstane ti tady jeho blůza. Neměl jsi dávat na jeho zaplať pánbů tak marnotratně zpátky. Přijď si do Krupiny. Kožich si zase vezmeš a dostaneš poukazy na nové provazy. Není-li ti to vhod, jsi špinavý starý holomek.“

Odtáhli.

Venku bylo čiro, průzračno. Pálil slabý mrazík. Ovce, natlačené v ohrádce těsně k sobě, stály tak trpělivě, že se podobaly neživým hračkám.

Nebylo par ani jinovatky. Nad mělkým údolím ostře vystupoval tmavozelený okraj lesa. Do skupin listnatých stromů na protější stráni nasel podzim žloutnoucí hnědou a červenavou nádheru uvadání.

Ale celý ten svět se zdál Karolu Jackovi cizí a neskutečný, protože se v něm dály věci nikdy před tím nepředstavitelné.

V kožichu jako v krunýři, s potem na zádech a jako ledem ochlazován kolem žaludku, ruce bolestivě svázány na zádech a s provazem kolem krku, klopýtal před svým poháněčem a myšlenky už se mu zas tupě zastavovaly.

Dole, pod Skalkami, bylo lehce zamlženo. Krupina ležela pod závojem dosud neodvátých par. Bylo vidět pouze hroty jejích tří věžiček.

„Tak co, Janko? To by byla v městě pěkná ostuda! Půjdeš sám?“

„Půjdu,“ řekl Karol Jacek. „Takhle bych stejně nedošel.“

Pocítil pak velkou úlevu. Opravdu, co by ještě bylo platné vzdorovat? Na útěku by ho konec konců mohli odstřelit. A dolů už by ho jenom nesli.

Provazy odhodil gardista stranou. Druhý pomohl obléci kožich. Karol Jacek nemohl v první chvíli dobře vládnout rukama.

V sídle pohotovostního oddílu musel postát na dvoře. Hlídal ho gardista s puškou. Přispěchal Lučarik a s ním jiní, kteří právě nebyli venku na akci.

„Tys mě zklamal, Janko!“ řekl Lučarik vyčítavě, zatrpkle. Ostatní pokyvovali hlavami. Škoda! Takový hodný chlapec to býval, upřímně mu důvěřovali.

Karol se jim nepodíval do očí, ale z jiných příčin, než mysleli.

Zavřeli ho do prázdného sklepa a hodili za ním otep slámy. Na té slámě prolil Karol Jacek první slzy lítosti od chvíle, kdy se dověděl o matčině smrti.

*

Příštího dne se konala v Nemsilově kanceláři mimořádná porada. Kromě nadzbrojníka Nemsily se jí zúčastnili dva vážení měšťané, farář Sliačan, okresní soudce, zbrojník Laco a výkonný rotmistr Lučarik.

„Bratři…“ pravil farář Sliačan laskavě, „jde o nezletilého chlapce Neradím, abychom záležitost jeho krádeže rozviřovali podrobným vyšetřováním. Ušetřme ho toho. Naši ochránci z říše by to také asi neradi viděli. Pan soudce jistě chápe…“

„Ovšem,“ přikývl ctihodný soudce. „Děkuji vám za přizvání k poradě, důstojnosti. Ale ujišťuji vás, že bych byl i bez účasti na ní souhlasil s vašimi návrhy.“

„Zůstaňme tedy pouze při faktu,“ pokračoval farář Sliačan, „že hoch je mravně narušen a že v něm osudné okolnosti posílily vrozené sklony k tuláctví a k nepoctivému životu. Je to taková černá ovečka rodiny. A tu může napravit jen pečlivá, cílevědomá výchova, jaké se mu ve zdejším prostředí nemůže dostat. Vede se zde život vojáčky tvrdý, a pro ten nemá ani povahu ani řádnou průpravu.“

„S vaším dovolením, důstojnosti,“ poznamenal Nemsila. „Byly mi hlášeny ještě jiné ztráty cenných předmětů.“

„U hocha se nic jiného nenalezlo,“ odpověděl farář vlídně. „Jestliže je uzmul, po čase se k tomu kajícně přizná. Musí být k tomu ovšem vychováván. Zde by ho podle mého mínění ustavičně lákala nějaká příležitost. Dohled je nedostatečný, poměr k němu se jeho činem zkalil. Račte mi rozumět. Byly vám hlášeny ztráty takových cenných předmětů, že by mohla vyvstat otázka po jejich původu, a ta by politicky nebyla příliš vhodná. Likvidujme tuto záležitost lidsky, s úmyslem hocha napravit a nechat ho vyrůst v řádného občana, v němž by převažovaly dobré vlastnosti jeho zvěčnělých rodičů. Pošleme ho tam, kam jedině patří.“

„A kam, důstojnosti?“ zeptal se okresní soudce.

„Do polepšovny v Ilavě,“ odpověděl farář s jemným úsměvem. „To je místo, které mi bylo vřele doporučeno.“

7

Banskobystrický děkan se ráčil obětavě brodit sněhovou plískanicí, aby osobně navštívil Florina Okolčanského v jeho bydlišti. Dostal totiž od krupinského faráře obšírný přípis se žádostí, aby se laskavě vynasnažil uhladit záležitost Jána Melnára, která se po pečlivé úvaze zdála trochu choulostivá.

Florin Okolčanský pana děkana přeuctivě uvítal, ruku mu políbil, starou lenošku přitáhl, Vaše Eminence sem, Vaše Eminence tam, a myslil si přitom: „Proč pak jsi neposlal kostelníka, filuto, abych tě navštívil sám? To asi budeš něco chtít!“ A dával pozor jako krahujec. Pan děkan se dopustil taktické chyby, že se sem plahočil, uvědomil si to pozdě a nenapravil to pak ani poznámkou, že se potřeboval trochu projít. Kdekdo ho znal, že si na procházky ani v nejlepším počasí nepotrpí. Byl to slušně vypasený, pohodlný sluha boží.

„Jste jediný příbuzný toho chlapce, že?“ tázal se přátelsky. „Nebo má ještě jiné? Najmě bližší?“

„Kromě mne vůbec žádné, Vaše Eminence,“ odvětil Florin Okolčanský zdvořile. „Alespoň se mi o žádných nezmínil.“

„Mohli by být nějací ze strany jeho otce,“ upozornil pan děkan, „ale o těch nevíme. Jak to vypadá, musíte být úředně navržen jako jeho poručník. Narušením administrativního pořádku se to poněkud zanedbalo.“

Aha – řekl si Florin Okolčanský. Poručník. Z toho by mě asi rádi vysadili, aby mohli poručníkovat sami. Beze všeho, spánembohem, čím dál od těla budu kluka mít, tím líp. Ale měl bych toho vědět víc a dávat pozor, zdali by mi z toho nekápla nějaká výhodička.

A řekl s tváří starého poctivce:

„Jeho poručníkem se stanu rád, Vaše Eminence. Ubohý hoch asi opravdu nikoho jiného na světě nemá. Já jsem taky opuštěn. Bude nám spolu veseleji. Už jsem ho k sobě zval, zamiloval jsem si ho, ale odešel mi ke gardistům.“

„Tam bohužel naklonil sluch ďábelskému našeptávání“ pravil děkan nadmíru vážně. „Zpronevěřil se svým ochráncům, dopustil se krádeže – a vůbec je to vyšinutá povaha, hysterická a snad i kleptomanická.“

Florin Okolčanský dal najevo přiměřené pohnutí.

„Spáchal zločin, duše nešťastná?“

„Pobloudil,“ řekl děkan apoštolsky. „Z mladické nerozvážnosti. Jeho důstojnost pan farář Sliačan s opravdovou vroucností přesvědčil povolané činitele, že hoch nemá být za svůj hřích trestán.“

„Nebesa jeho důstojnosti panu faráři za to požehnají,“ šidil Florin Okolčanský, zdravě usoudiv, že sám je rovněž šizen. Prokouknout kněze-politiky uměl stejně dobře jako na příklad otec Jacek, ale důsledky z toho vyvozoval jiné, lstivější. „Cítím se dvojnásob zavázán vzít na sebe poručnické břemeno.“

A s úctou nikdy nefilosofujícího příslušníka církve čekal, až pan děkan, jehož nezištně povýšil na biskupskou eminenci; něco kloudného pronese.

„Sám říkáte,“ pravil děkan, „že vám utekl ke gardistům. Živou krev mládí nelze stavět rukama, jimž Prozřetelnost už nepropůjčuje tolik síly.“

„Chybí mu domov, Vaše Eminence,“ řekl Florin Okolčanský, a měl ovšem tragickou pravdu. „Najde-li u mne domov, bude zase živ pořádně. Síla domova je nejpřitažlivější. A může-li počítat s tím, že můj domek jednou zdědí, stane se to pro něho poutem nerozbitným.“

Pan děkan sice přikyvoval, ale jeho odpověď podle toho nedopadla.

„Ne tak, příteli. Domek podědit může, vždyť ani nevíte, komu jinému byste jej odkázal. Sice se pamatuji, že jste se několikrát zmínil o kněžském semináři, ovšem rodina je rodina. Stejně doufám, že vám Bůh popřeje zde na zemi ještě dlouhá léta a že budete mít dostatek času k úvahám o této věci. Pan farář prosadil hodně. Avšak přípustné meze nemohl překročit.“

A sdělil Florinu Okolčanskému, že Ján Melnár bude ve vlastním zájmu eskortován do výchovného ústavu v Ilavě. Pravil, že o souhlasu strýce Okolčanského nepochybuje a vytáhl z kapsy strojem vyplněnou listinu. Předložil ji způsobem, jakým se vykuřuje kadidlo, a stejně pomalu a velebně, jak mu k tomu přitikávaly nástěnné hodiny, naklonil se v křesle opět vzad.

Florin Okolčanský listinu pročítal.

„Je to důsledek rozhodnutí soudu pro mladistvé, Vaše Eminence?“ zeptal se uctivě, přesto, že text listiny byl jen prostým potvrzením, že s přemístěním Jána Melnára do výchovného ústavu souhlasí. O souhlas by se ho byl soud pro mladistvé neprosil, dal by mu to prostě na vědomí a použil k tomu listonoše, a ne pana děkana.

„Přímo to nelze tvrdit,“ odpověděl pan děkan milostivě. „Jsem zde proto, abych vás přátelsky a jako důvěryhodného člověka seznámil s některými podrobnostmi, které soudní řízení vylučují, jelikož by se muselo konat za nezbytné přítomnosti obhájce a soudního aparátu. A to ze státně důležitých příčin nelze připustit. Rozhodnutí soudu by ovšem stejně nemohlo vyznít jinak. Mělo by funkci pouhé formality.“

Florin Okolčanský rozpačitě a starostlivě mlčel. Bylo to totéž, jako by řekl, že tomu nějak nemůže rozumět.

„Vizte, příteli“ mluvil děkan laskavě dál. „Snad byste to neřekl, ale ten hoch by byl s to uškodit praktickému uplatňování státní politiky v jistém sektoru. Jistě je vám známo, proč musely vzniknout pohotovostní oddíly Hlinkovy gardy. Je to naše policie, že ano. Jsou to strážci naší bezpečnosti, bojovníci proti vnitřnímu nepříteli, který nás banskobystrickým povstáním smrtelně ohrozil. Cožpak se to nebezpečí netýkalo i vás? Díky Bohu, je zažehnáno, neboť v hodině tísně náš vůdce a president povolal na pomoc zbraně našich německých ochránců. Něco hmyzu však vždycky unikne. A proto věrné a v dějinách už nyní slavné POHG nezahálejí. Zatím co německá branná moc hrdinsky hájí naši samostatnost na pomezí, opírají se pohotovostní oddíly o velké zkušenosti sicherheitsdienstu. Od jeho velitelství přijímají pokyny, hlásí mu svou činnost a učí se od něho. A my ostatní pomáháme ze všech sil. Vychováváme mládež, vysíláme ke gardistům duchovní vůdce a svědomitě, na odvrácení naší zkázy, která by nám jinak hrozila, podporujeme gestapo, SD, pancéřové divise SS a tak dále. S Třetí říší a s jejím velkým vůdcem stojíme nebo padáme.“

Florin Okolčanský zdvihal bílou bradku, dávaje se viditelně strhávat vroucností děkanových slov. A v duchu si říkal: Trochu jsem to přetáh. On si myslí, že mě k tomu podpisu musí moc přemlouvat. To, co tady vykládá, vím taky. A vím i to, co nevykládá. Němci nebrání Slovensko, brání sebe. Luďáci jim třeba budou lízat paty, jen aby nepřišli o pozice. Slovensko s Třetí říší nepadne, vážená Eminence, ani s ní nepadne Německo. Padnou jen režimy. A když ne, dáme se k Němcům a budeme dělat nordickou rasu. Německy umíme. Slovany odsoudil Hitler k vyhlazení. Co bych se dal vyhladit, já mám dobré zprávy. Tady je pánem fašismus, ale fronty se krátí a partyzáni včera drze obsadili Matašovce. Tak si žvaň dál, Eminence.

Děkan, ruce na břiše, začal točit palci mlýnek. Chvíli jako by přemýšlel.

„Vizte, příteli –“ začal opět mluvit, a tomu už Florin Okolčanský naslouchal pozorněji, „v poslední době se na doporučení našich německých přátel přikročilo k intenzivnější likvidaci zrádných živlů. A nemilým shlukem okolností hned jedna z prvních těchto průraznějších akcí rozrušila mladicky sentimentální duši vašeho synovce Jána Melnára. Ano, ano… Ján Melnár zřejmě nesouhlasil. Nutnost se mu zdála příliš tvrdá. Neřekl to přímo… totiž až dosud ne. Ovšem dalo se snadno vytušit, co si myslí. Nejprve z toho omdlel, pak se dal na útěk, zciziv nějaké věci, aby mu nechyběly prostředky k živobytí – byl dopaden, vzdoroval a rval se jako bez rozumu. Prostě má chorobně citlivou představivost. V jeho věku by se taková výjimečnost konečně dala pochopit, mohlo by v něm však propuknout jakési pathopsychické vzrušení, které by ho obrátilo proti nám – třeba jen dočasně. Nemůžeme ovšem připustit výkřiky protestu, měly by ozvěnu ve veřejnosti. A proto bude nejlepší, nalezne-li Ján Melnár asyl ve výchovném ústavu. Jeho duše nabude pokoje a vzpamatuje se i z neblahého konce svých rodičů. To na něj stále ještě působí… Také mi bylo řečeno, že se stal svědkem úmrtí jisté šílené stařeny, která odešla ze světa s hříšnou kletbou na rtech. Jde o dobro národa, příteli, a chorobný úděs vašeho synovce by třeba způsobil, že by to mnozí nechápali správně. Proto –“ pan děkan vyložil s velebným klidem největší trumf nakonec. „Proto šéf sicherheitsdienstu přemístění Jána Melnára bez rozpaků schválil, ba doporučil, aby se s tím neváhalo.“

Předklonil se a položil Florinu Okolčanskému ruku na hubené koleno.

„Podpište tu listinu, příteli,“ vybídl umírněně, „aby mohli Jána Melnára v Ilavě řádně převzít. To víte, trochu toho úředního byrokratismu nám vždycky bude zbývat.“

Florin Okolčanský vstal, sáhl nahoru na malovanou almaru a vzal odtamtud potřísněnou lahvičku s inkoustem a zrezivělé pero ve staré násadce. Z tohoto okázale zašlého náčiní ovšem nikdo nemohl hádat, že se výborně vyzná v padělání občanských průkazů.

Podepsal. Krupinské bezpečnostní orgány přistihly Jána Melnára při potulce a krádeži a vzhledem k tvrdošíjnému zapírání i ostatním okolnostem doporučovaly umístění ve výchovném ústavu. Florin Okolčanský jako poručník in spe měl svým podpisem projevit s tímto návrhem souhlas a zároveň se připojit přímou žádostí o nucenou výchovu svého synovce, jenž se nedal přimět k poslušnosti a z touhy po dobrodružnějším životě odmítl nabízený pobyt u svého poručníka in spe.

„Vlastně je to pravda,“ řekl Florin Okolčanský. „Chlapec ukradl i mně trochu potravin.“

„Vidíte!“ potřásl pan děkan hlavou. Foukal na podpis, mával papírem, aby Florinovy klikyháky oschly, potom listinu přeložil, vsunul ji do kapsy a zdvihl se s křesťanským pozdravem k odchodu.

Jelikož plískanice trvala, půjčil mu Florin Okolčanský svůj mohutný deštník a vlastnoručně mu vyhrnul dole kalhoty, aby se pan děkan tolik neucoural. Pak mu políbil ruku a s mnoha úklonami ho vyprovodil.

Líné a hlučné tikání hodin znělo v tomto nečase ve Florinově světnici útulněji. Kulatá pilinová kamna, která si vždycky na podzim sám přistavil, příjemně hřála. Vytápění úspěšně vyhánělo z jizby kořenný pach, který však se s příchodem jara tvrdošíjně vracíval.

Florin Okolčanský vytáhl odněkud umazaný dopisní papír a obálku. A začal opět psát svým rozskřípaným perem a blátivým, těžko schnoucím inkoustem, ačkoli by byl mohl použít mnohem lepších psacích potřeb.

„Milý synovče Janko! Tvůj starý, milující strýc je hluboce zarmoucen, že jsi od něho vzdálen. Snad se Ti v ústavu zatím stýská, ale buď vzmužilý, poslušný a hlavně dbej na své i mé poctivé jméno! Nezapomínám na Tebe. Dokaž, že jsi dobrý hoch z dobré rodiny, těš se vzpomínkou na své drahé rodné Bánovce nad Ondavou a dbej, abys moje naděje nezklamal. Bez ukázněnosti bys byl v životě ztracen a zdrtil bys i svého milujícího strýčka. City v sobě potlačuj a dívej se klidně budoucnosti vstříc. Pamatuj na mé rady. Víš, že to s Tebou myslím dobře. Nezraď důvěru, kterou v Tebe neochvějně chová Tvůj věrný strýc Florin Okolčanský.“

Vložil dopis do obálky, olízal chlopeň a několika údery pěsti zalepil. Tak! Byl by v tom čert, aby synovec Janko smysl dopisu nepochopil. Ať si to ti chytráci čtou a kontrolují třeba desetkrát.

Zvolenská cesta byla liduprázdná. Šikmými proudy padaly sněhové vločky tak rychle, jako by byly příliš těžké. Stlaly na zemi vyšší a vyšší koberec studeně šedivého bláta.

Florin Okolčanský přistoupil k hodinám a zastavil jejich dlouhé kyvadlo. Z vesty pod pruhovaným županem vysoukal staromódní kapesní hodinky, které šly vždy tak přesně, že jim mohlo každé nádraží závidět.

Zvenčí se lepil na nevelká okna mokvavý sníh, zevnitř se na nich mlhovitě srážela pára. Ale i kdyby byla skla úplně čistá, Florin Okolčanský by je nebyl zakrýval. Seřizovat nástěnné hodiny není nic zlého.

Povytáhl osu ručiček o více než centimetr. Hmátl dozadu a zmáčkl tam nějaký kolíček. Chvíli počkal, pak nařídil hodiny na čas, který jeho přesným kapesním hodinkám vůbec neodpovídal. Jemně pootáčel velkou ručičkou. Ve stroji, který přestal měřit čas, začalo slabě pískat. Potom vysoký myší tón poklesl do hloubky, ztratil se a hodiny houkly:

„Volá Londýn!“

„Kuš!“ lekl se Florin Okolčanský a hnul s malou ručičkou.

Chvíli poslouchal jejich ztišený hlas, potom ručičky přemístil. Trpělivě ladil, až se mu slaboučce, ale čistě ozvala stanice, pravděpodobně nedaleká. Jestliže o ní banskobystrické gestapo vědělo, třáslo se asi bezmocným vztekem. Vysílala odněkud z hor a málokdy byla rušena.

„Máme zprávy,“ šeplaly znamenité hodiny s mrtvě visícím kyvadlem, „že Němci a gardisté vraždí poblíž obce Kremničky u Banské Bystrice lidi ve velkém. Obyvatelé obce slyšeli již několikrát německý i slovenský hovor, výstřely z pušek, z pistolí i z automatů a zoufalý nářek. Minulé pondělí trvala tato hrůza nepřetržitě čtyři hodiny. Student, jemuž se podařilo utéci k nám do hor, viděl zohavené mrtvolky dětí. Přiblížil se tajně až k opuštěné, dohořívající hranici, na níž vrahové spalovali šatstvo vysvlečených obětí, dětské peřinky, modlitební knížky, toaletní potřeby a jiné předměty. Masový hrob byl plný a nikomu již nebylo pomoci. Banskobystrický velitel gestapa obersturmführer Deffner vyslal do Kremničky oddíl esesáků, aby místní obyvatelstvo střežili a zabránili šíření strašlivých zvěstí. Lidé jsou stříleni zezadu do týlu…“

Florin Okolčanský naslouchal s pokojnou myslí. Přijde slibovaná odplata? Snad. Vydrží-li Karol Jacek slyšet na jméno Melnár až do chvíle, kdy je bude moci zavrhnout, narostou ilegální zásluhy Florina Okolčanského až do nebe. O jeden případ totiž Florin Okolčanský nestál: aby ho fašisti popravili a socialisti mu pak zasadili na domek pamětní desku.

Sledoval údaj kapesních hodinek. Přestávka. Pak ladil povídavé pendlovky dál.

Napjal sluch, aby rozuměl hlasu, zaznívajícímu jako z veliké dálky a ještě k tomu rušenému. Rozuměl. Smysly měl velmi bystré. Ale připadalo mu to jako nějaké vychloubání. Československé jednotky! Ty to vytrhnou! Florin Okolčanský se pamatoval, že na Dukle měly ztráty. To už jim prorokoval konec. Ale teď prý jich nově přišlo pod prapory československých brigád přes osm tisíc. Asi proto, aby se Němci dopálili. Nenáviděli je jako čerty. Sami u nich ovšem nebyli ve větší oblibě. Florin Okolčanský se nedivil těm ani oněm. Byl vzácně, ojediněle neutrální.

Vyposlechl si tu chloubu s úšklebným zájmem. Výcviková střediska každé brigády prý fungují naprosto přesně. Nu, proč ne. Tam už na to měli klid jako na fotbalovém hřišti. Prováděl prý se intenzívní polní výcvik. To by znamenalo, myslel si Florin, že toho ještě moc neumějí. Nadšení? Hej! To není všecko, to se jen tak mluví. Prý se spěšně chystá nová ofenzíva. Dobře. To není žádná novinka ani pro wehrmacht. Ale proč tedy už do toho nejdou?

Slavný Sbor stále ještě trčí na řece Ondavě.

Florinu Okolčanskému to bylo jedno, hnou se nebo nehnou, jen když věděl, co se děje. Měl vsazeno na tu i na onu kartu. A byl celkem spokojen. I ty nepříjemnosti, které mu způsobil Karol Jacek, byly ty tam. Kluka usadili v ilavské polepšovně, a to bylo totéž, jako by zmizel ze světa. Byl od něho pokoj. Jeho příběh skončil.

Ve skutečnosti však pokračoval téměř nepřetržitě, třebaže zatím bez jeho přímé účasti, a to tam, kde se toho Florin Okolčanský ani nikdo jiný nenadál: právě na řece Ondavě, daleko od Ilavy.

A to bylo tak:

Československý sbor udržoval na levém břehu Ondavy obranu v úseku asi šestatřicet kilometrů dlouhém a stál již pětačtyřicet dní. Západní břeh drželi Němci. Sbor, zajištěný výzbrojí i přísunem pro postup, nemohl přesně znát rozložení nepřátelských sil. Průzkumné výpady nic neobjasnily, nikam se vlastně nedostaly. V nejdůležitějším úseku byla Ondava široká, do dna zamrzlá a vysoko zasněžená. Její řečiště splývalo s plochými břehy v bělostnou mělkou prohlubeň, dokonale přehlednou z obou stran.

Němci se kryli hustým porostem, který začínal ve vzdálenosti asi čtyř set kroků od odhadovaného říčního břehu a táhl se až bůhví kam. Sbor měl obsazených několik řetězově seřazených kopců, a ty byly k mělké pánvi ondavského údolí asi o polovinu blíž než porost na druhé straně.

V koordinaci s celkovou strategií a s jejími předpokládanými výsledky dostal Sbor rozkaz přejít dne osmnáctého ledna za svítání do útoku. K posledním přípravám zbývaly čtyři dny.

Nápor přes řeku však nemohl být proveden naslepo. Nebylo známo, kdy nepřítel střídá stráže, jak je má rozestaveny, nevědělo se nic o rozložení kulometných hnízd ani o dělostřeleckých bateriích; stejnou záhadou zůstával počet, umístění a stav německých jednotek. Útok tedy nesl riziko velkých ztrát a výsledek byl nejistý. Ale záleželo na něm víc než kdy jindy, a proto i za krajně nepříznivých podmínek musel být průzkum před útokem proveden.

Němci na druhém břehu dobře věděli, co by to pro ně znamenalo. Střežili terén bez ustání. Noc co noc, od soumraku do svítání jej osvětlovali bílými raketami. Nikdo se nemohl proplížit napříč mělkým údolím Ondavy, jen nepatrně zvlněným tam, kde sníh byl svát větrem.

Jinak byly bílé rakety potěšujícím důkazem, že Němci na svůj vlastní průzkum nepomýšlejí, poněvadž na ten by přece nesvítili. Dopředu už nemohli. Dislokace Sboru za řekou je ovšem zajímala, jenže jejich možnost vypátrat to byla snad ještě menší.

Štábní kapitán Věch, zpravodajský důstojník Sboru, byl až nápadně klidný a pomalý. Ačkoli byl velmi prozíravý, netušil, když zvedal sluchátko polního telefonu, že zasahuje do osudu Karola Jacka.

„Řekněte mi,“ požádal, „jestli je u vás ještě naživu svobodník Jindra. V případě, že ano, vyřiďte mu, že by mohl přijít o život tady, a za tím účelem mi ho laskavě půjčte. Prosil bych k tomu také tu jeho dobrodružnou partu. Máte-li menší obtíže s průzkumem než my tady, jistě mi vyhovíte.“

Svobodník Jindra a jeho pětka si připjali lyže a oblékli maschaláty, bílé maskovací pláště do sněhu.

Dojeli. Sklepli lyže a svobodník Jindra se postavil před štábním kapitánem Věchem do pozoru.

„Pane štábní kapitáne, svobodník Jindra a pět členů jeho oddílu hlásí příchod.“

Když nějaká záležitost příliš nepospíchala, měl štábní kapitán Věch ve zvyku obětovat alespoň několik vteřin úvahám, třeba to někdy vypadalo zbytečně. Tentokrát myslel na to, že tohohle urostlého, ještě ne třicetiletého chlapíka bystrých očí by bylo škoda. Jako průzkumník byl svobodník Jindra skoro už slavný. Měl k tomu talent i odvahu a nesporně také trochu štěstí. Vždycky věděl, kudy na to.

„Svobodníku,“ řekl štábní Věch, „prostudujte si situaci. Je zapotřebí, abyste měl co největší úspěch. K útoku nemůžeme nastoupit oklikou, nýbrž jen přímo. Přinejmenším musíme znát místo, kde je obrana nepřítele nejslabší a kam zamířit dělostřeleckou přípravu.“

„Rozkaz, pane štábní kapitáne!“

Na tváři kučeravého svobodníka stále hrál úsměv nebo alespoň náznak úsměvu.

„Se zprávami se musí vrátit aspoň jeden z vás,“ řekl štábní Věch.

„Vrátí se, pane štábní kapitáne.“

„Chcete si počkat na mlhu? Počasí je jasné, ale možná, že mlha padne v noci. Nepadne-li, necháte průzkum na zítřek. Bude mlhavo třeba až zítra. Nebude-li, odložíte průzkum na pozítří. Nebude-li mlha ani pozítří…“

Kučeravý svobodník mlčel jako zařezaný.

„Pak půjdete přece,“ pravil důstojník rozvážně.

„Rozkaz, pane štábní kapitáne. Jeden z nás se vrátí.“

„To už jsem nařídil.“

„Mám to na paměti, pane štábní kapitáne.“

Štábní Věch mu položil ruku na rameno.

„Když se vás vrátí víc než jeden, bude to lepší.“

„Rozkaz, pane štábní kapitáne. Kolik navrácených mužů je libo?“

„Odstoupit!“ pravil štábní Věch přísně.

Jeden ani druhý ovšem netušili, že v ilavské polepšovně drží nějakého Jána Melnára, pocházejícího údajně z Bánovců, které ležely dál k jihu, na území již obsazeném. Dověděli se to teprve později, a stálo je to dost starostí.

8

Jindra vylezl na kopec na pozorovatelnu, chvíli se díval triedrem a zase slezl.

„Pane štábní kapitáne,“ hlásil potom, „musí-li to být, podíváme se do toho lesního křídla tamhle. Mám podezření, že se tam něco děje. Není tam sice nic vidět, ale místo je náramně vhodné k všelijakým rejdům.“

Z neprůhledného porostu na protějším břehu neviditelné řeky vybíhala do bílé pláně dlouhá, mírně zahnutá kosa jedlového lesa. Její špice byla vzdálena asi kilometr od paty svahu, který držel Sbor.

„Vidíte,“ ukazoval kučeravý svobodník. „Jsem si jist, že na hrotu stojí německá hlídka, pěkně schovaná pod stromy, a dívá se sem.“

„A má asi k dispozici telefon,“ řekl štábní Věch trochu posměšně. „Jakmile někoho uvidí, brnkne dozadu a už to odněkud lítá. V téhle řece bude na jaře olova až hanba.“

„Možná, že i ten telefon má, pane štábní kapitáne. Ale potom bych měl dotaz. Proč nebyla doposud kosa rozstřílena a zapálena?“

„Proč? Protože tam nikdo není. Náš průzkum se jednou dostal až do poloviny vzdálenosti, a nikoho tam nezjistil. Leda že je hlídka zakopána.“

„Nebo dochází občas. To spíš. Bez dohledu přece tenhle nejpřednější okraj nemohou nechat. Tak se té hlídky zmocnit, panebože, to by byla trefa!“

„Hm,“ rozvažoval štábní kapitán, „odtamtud by každý musel vidět na úpatí našeho svahu i bílou myšku. Samozřejmě při zahájení útoku kosu rozmetáme do hloubky co největší. Přípravná palba půjde za ni. Dá se počítat s tím, že pak do kosy vyšlou krycí kulomety, a těm to dáme, jak se patří. Proto ji necháváme stát, rozumíte.“

Svobodník Jindra se zamyslil.

„To bude asi to, pane štábní, proč ji nemají obsazenou trvale,“ odpověděl po chvíli. „Nevědí, kdy do ní začnete pražit. Dělostřelecká příprava někam dozadu by je mohla zmýlit, ale měli bychom vědět, co s tou kosou doopravdy je. Vyjdeme na průzkum tamhle odtud a vezmeme to maličkou oklikou. Tam je dost výhodná závěj. Dnes už je pozdě. Zítra ráno.“

„Copak blázníte? Proč ráno?“

„Samozřejmě, pane štábní,“ usmíval se Jindra, „za prvního světla. Proč čekat na mlhu? Slunce nám poslouží líp. Jakmile vyleze nad náš vršek, jsou ti naproti slepí jako koťata. Ani nejčernější brýle jim nepomohou.“

„To je ovšem jen předpoklad, svobodníku.“

„Já doufám, že je správný, pane štábní. Můžeme také počítat s odrazem slunce od sněhu. Myslím, že budeme mít čas zahrabat se v dolíku. Potom nikoho na druhé straně ani ve snu nenapadne, že jsme jen tři sta metrů od nich. Počkáme do soumraku. Bude-li tam někdo, bude civět od špičky kosy sem ke svahu a my se k němu proplazíme šikmo. Denního světla bude málo, a ta vlna tam nás pomůže schovat. Rakety lítat ještě nebudou. Prosím, abyste mi tenhle nápad posoudil, pane štábní.“

„Posuďte si ho sám,“ odpověděl štábní Věch. „Podle mého mínění byste museli mít k té světelné hře notnou dávku štěstí.“

„Štěstí? Ne mnoho. Jen tak co je třeba. Zpátky to bude možná horší. Že tam někoho načapáme, o to se chci vsadit. Nebude-li tam hned, však přijde, počkáme si. A potom s ním honem zpátky. Nepozorovaně to může projít jen v první chvíli. Vezmu s sebou červenou raketu.“

„Hm?“

„Jakmile ji vypálíme, pane štábní kapitáne, ať spustí děla přehradnou palbu. Nezlobte se, není to kvůli nám, my už bychom nějak proskákali, ale kvůli jazyku, víte, budeme-li ho mít s sebou. Ať míří těsně za tu kosu. My poběžíme přímo, snad tam nebude žádné zrádné propadliště. Tak trochu toho střeliva bychom prosili obětovat. Stejně už je tady řadu dní ticho jako v hrobě, že?“

Štábní kapitán Věch přivolal k poradě poručíka Šimka, který to s tou přehradnou palbou, kdyby k ní došlo, měl obstarat. Věc byla celkem jasná, svobodník Jindra mohl za chvíli odejít, aby informoval svou pětku, a bylo ho slyšet, jak si cestou kamenitým lesem pohvizduje.

Poručík Šimek však se mračil.

„Kdyby se těch šest lidí zastřelilo samo na místě, měli by to kratší,“ pravil. „Ani letadla do toho zatraceného houští nevidí, nikdo po nich nestřílí, aby si pozice neprozradili, a čert ví, co tam vlastně nastražili. Jsou tam vůbec?“

„Uvidíme,“ řekl štábní Věch. „Odsun pozorován nebyl. Ale až na nějakou tu krycí jednotku se vytratit mohli, a nechali tam pro nás třeba na památku desetkrát tolik min. To by byl hezký útok. Proto by ten svobodník měl přece jen něco kloudného přinést.“

Svobodník Jindra však neměl příštího dne štěstí. Obloha byla ráno zatažena, slunce se vůbec neukázalo. Při zemi bylo průzračné jasno.

Svobodník Jindra se objevil před štábním kapitánem Věchem jako duch, celý bílý, ozbrojen, s bílým opaskem, s bílou polní láhví po boku.

„Nejhorší, co nás mohlo potkat,“ řekl mrzutě. „Potvora sluníčko drží palec Němcům. Ale ještě to se sebe nestáhnu. Mohlo by začít hustě sněžit, a to je ještě lepší.“

Nezačlo sněžit. Naopak se k polednímu vyjasnilo. Kučeravý svobodník shodil bílý plášť a nepromluviv na nikoho, šel si lehnout.

Celý den bylo ticho.

Od třetí hodiny ranní příštího dne měl průzkum opět pohotovost. Tentokrát byla naděje. Připravovali se a čekali. Syčící bílé rakety z nepřátelské strany přestaly při rozednění šlehat.

Východ slunce nastával. Kromě tenkého proužku mrazivě nažloutlých červánků nebyl na východě ani mráček.

„To bude ziminka,“ zabručel rozložitý a silný Doubrava, člen Jindrovy pětky.

Svobodník Jindra už nevypadal vesele, nýbrž na výsost pozorně.

„Stínu kopce využijeme především,“ pravil.

Svítalo tak klidně, jako by ani válka nebyla. Na širokém pruhu země nikoho se ve sněhu zaleskly stříbrné jiskry a oslňovaly chvílemi i průzkumníky.

„Dobré je to,“ pochválil si svobodník.

Žárlivě střežil každý metr odvalujícího se stínu. Konečně se slunce dotklo špičky vybíhajícího lesa. Pak čekali už jen pár minut.

Najednou svobodník Jindra vyrazil. Sotva se chytil stromu, zapadl až po pás do závěje. Jak se dral silnými pohyby vpřed a rozhazoval rukama, vířil oblaky bílého prachu. Pětka mužů se brala v jeho stopě, mohutný Doubrava těsně za ním.

Pro spěch nebyl čas na únavu. Svobodník pevně upíral oči na hranici světla. Zabočil trochu vlevo. Závodil se sluncem, nesměl je předstihnout ani zůstat pozadu. Od svahu, který je chránil, už se značně vzdálili. Proti palbě z nepřátelských pozic byli nyní bezmocní. Ale předpoklad se ukázal správný. Nízko ležící slunce jim pomáhalo. Průzkumníci se mohli spolehnout na to, že z nepřátelské strany o jejich pohybu nikdo neví.

Jindra zpomalil tempo. Vycházelo to zatím znamenitě. Nízký val, za nímž se mohli vleže ukrýt, byl již blízko. Stěží přes něj viděli ke špičce ostrohu. Zalehli za něj s náskokem deseti minut. Druhou polovinu cesty k tomuto zatímnímu cíli nešli už zpříma, dbali opatrnosti. Ke konci lezli po čtyřech a bořili se do sněhu až po prsa.

Stín, ustupující k východnímu hřebeni, byl tmavý jako noc, ale začínal už promodrávat. Jindra se snažil určit si polohu a vzdálenost míst, odkud před rozedněním vylétávaly bílé rakety.

Věděli, že horko, které každý z nich cítí, se za chvíli změní v mrazivý chlad. Potom, zůstane-li slunce čisté, bude to zase lepší. Měli mnoho zkušeností. Jakmile je pod silným oděvem začínal studit pot, polkli doušek vodky.

S chladným úkrytem v nebezpečném pruhu země nikoho byli docela spokojeni. Těm, kdo je mohli pozorovat z přátelského svahu, poskytovali nudný pohled; a přece je pozorovalo mnoho párů očí s napětím.

Maskování bylo dokonalé. Štábní kapitán Věch je sotva rozeznával, třebaže měl dobrý rozhled. Oddíl se zbytečně nehýbal. Ačkoli se vypravili na čekanou co nejlépe proti zimě opatřeni a ačkoli slunce svítilo, pomalu, ale jistě je studilo od sněhu. Tu opět musela pomoci v pravidelných dávkách vodka. Pět průzkumníků se řídilo v požívání prospěšné tekutiny podle svého velitele, svobodníka Jindry, jenž si i v tomhle svůj oddíl sám vycvičil.

V jasném dni mráz zesílil, poněvadž se občas zdvíhal vítr. Po planině se začínalo bíle prášit. I to bylo k něčemu dobré. Pomohlo to zahlazovat rýhu, která přece jen po nich zůstala, i když poslední muž oddílu ji zahrnoval.

Teď se všichni začali volnými, téměř neznatelnými pohyby zahrabávat hlouběji do sněhu, využívajíce poznatku polárních psů, že ve sněhové jamce je tělu tepleji.

Přešlo poledne. Slunce se liknavě stěhovalo na druhou stranu, vítr uléhal.

Šest párů očí nad zachumlanými bílými šálami po něm důvěřivě mrkalo. Dýchalo se do sněhu, aby sražená pára z dechu místo zalehnutí neprozradila, a oční řasy byly zbělené jinovatkou. Nehybnost přispívala k důkladnému promrznutí.

Trpělivě vyčkávali, dokud slunce neprodlouží stín kosy až k nim. Německé hlídky pak budou přes ten stín pohlížet na zbývající část osvětlené planiny a na ozářený zarostlý svah naproti, a pole plížení spíše ujde pozornosti. Na to Jindra spoléhal, a také na obratnost oddílu i na malou pozornost nepřátelských hlídek. Vždyť bylo zřejmě zbytečné pátrat ostražitě po středu planiny. A koho by napadlo, že se někdo vynoří z pelechu za válem?

Denního světla ubylo. Svobodník se začal plazit podél valu, aby od jeho konce prozkoumal mezeru, která je dělila od kosy. Pak se odstrčil o půl metru zpátky a kynul dozadu rukou.

Pět bílých duchů sklouzlo k němu bez šelestu.

Napil se zdlouha vodky; ostatní po něm. Mělo se už tedy konečně s něčím začít. Uplynulo však čtvrt hodiny, nebo snad ještě víc, než dostali další znamení. Vyplížili se. Stín teprve nyní dostatečně postoupil. Svobodník je vedl obloukem pod špičku kosy. Každým metrem rostlo nebezpečí, ale každou vteřinou se více tmělo. A co chvíli mohla vyletět syčící raketa. Co potom, nebylo možno rozhodnout předem. Předem platilo pouze několik nepřekročitelných zákonů: kázeň nejvyššího kamarádství; individuální rozhodování; nenechat v žádném případě v nepřátelské moci mrtvého, raněného či dokonce živého člena průzkumu. Dokumenty samozřejmě s sebou neměli, ani distinkce nebo jiné označení příslušnosti. Dokumenty a označení padlého někdy prozradily tolik, že dopomohly k vítězství ve významných bitvách.

Svobodník v čele však napjatě pozoroval okolí. Černý pták, vrána, z temné lesní kosy ještě ani nevyletěl, jen se ozvalo slabounké zapraskání a šest mužů již leželo tvářemi ve sněhu. Vrána odletěla a svobodník zaváhal. Proč tam seděla, jestliže se lekala lidí zdaleka? Je v té zatracené kose vůbec někdo? Nakonec má štábní Věch pravdu a bude blamáž.

Jindra, spoléhaje na to, že tam opravdu nikdo není, alespoň ne v této chvíli, zrychlil tempo postupu. Tma už černala, od břehu jako by se roztékal inkoust. Byl nejvyšší čas dostat se do ostrohu dřív, než zaplanou rakety.

Přikrčivše se na okraji, odhadli, že k hrotu kosy, kterou tvořil jeden jediný strom, mají asi padesát kroků. Ke špičce již skoro ani neviděli. Leželi a očima pátrali v houstnoucím šeru. Zdálo se, že kosa je opravdu zcela opuštěna. Nic se nehnulo.

Najednou cosi prsklo a syklo. Z porostu na břehu vyletěl bílý, rozzařující se bod, a vysokým obloukem plul přes kosu nad mělké údolí. Svobodníkův průzkum ležel bez hnutí, šest párů očí však vidělo na všecky strany. Mnoho stínů se točilo společným směrem na zabělené půdě pod stromy. Světlo bylo nepřirozeně bílé a ostré, raketa však nehořela dlouho. Zhasla do rudé tečky a její popel, již neviditelný, padal do tmy.

Posloužila dobře. Kam až oko dohlédlo, sem i tam, nikdo nikde nebyl. Hrot kosy nikdo nestřežil.

Jsou to šizuňkové, pomyslil si Jindra. V kose nejsou, ale třeba ji mají pod křížovou palbou šikmo z obou stran. Stačily na to dva těžké kulomety, skryté za okrajem vzdálenějších houštin. Když tam vlezeme, uvažoval Jindra, bude to hezký mlýnek na maso.

Bylo třeba zjistit co nejvíc podrobností, mrazivá tma však trvala dosti dlouho. Němci věděli, v jakých přestávkách mají prostor osvětlit. Raketami účelné šetřili. Jedině z kosy se mohli spolehlivě přesvědčit, že se v údolí nic neděje. Protože tam však nebyli, s celým tím ohňostrojem podváděli. Pozornost jen předstírali, zatím co se připravovali bůhví k čemu.

Svobodník Jindra trpělivě čekal na další a další rakety. Už při druhé si čehosi všiml, a dalšími si to potvrdil. Temnější pruh sněhu, krytý před pohledem z posic Sboru ohbím kosy, byl vlastně prošlapanou stezkou.

Někdo sem tedy přece chodil, a to častěji. Jen tak, aby se přesvědčil, že klam přece funguje. Ale kdy sem chodí? Dvakrát za čtyřiadvacet hodin by to stačilo. Nebo možná jen jednou.

To slibovalo úspěch. Ten, kdo přijde, se tentokrát už nevrátí.

Jindra se rychle proplížil pásem lesa na druhou stranu. Pak byl orientován docela uspokojivě. Při vzplanutí další rakety viděl celou stezku, která se ztrácela vzadu v porostu. Porost sám vypadal nevinně jako zanedbaný park.

Kolik toho tam asi bylo uchystáno Sboru na přivítanou? To by mohl povědět „jazyk“, až si sem udělá zdravotní procházku. Tak ho doopravdy dostat – lidi, to by bylo ono!

Jindra se vrátil. S dvěma muži provedl krátký průzkum kosy do hloubky a po obou stranách. Přesvědčili se, že jsou tu sami.

Rakety vyskakovaly v pravidelných přestávkách a z různých míst. Kdosi tam ten ohňostroj přesně řídil.

Bylo pravděpodobné, že někdo se přijde podívat až za dne a že nepůjde jinudy než po vyšlapané stezce. Ale nějakou lehkomyslností si to Jindra prohrát nechtěl.

Určil rozmístění.

„Připravíme zásadu,“ pravil, používaje ruského výrazu pro léčku. „Otevřete si konzervy. Můžeme si k tomu popřát čtvrthodinku, víc by nebylo zdravé. Všichni dávat pozor. A najezte se pořádně. Kdo ví, jak dlouho tu budeme trčet nebo jestli potom nepůjdeme ještě kousek dál.“

Studené konzervy by nikomu nebyly chutnaly přesto, že hlad se už hlásil, kdyby nebyla vodka pomohla žaludek rozehřát.

Záleželo na tom, kam až očekávaná hlídka dojde. V samé špičce kosy ji mohou přepadnout nepozorovaně. Jak Jindra německé řadové vojáky znal, byli stateční a všeho schopní jen v organizovaných útvarech. Málokdy se mezi nimi našel hrdina, spoléhající sám na sebe. Osamocený Němec se raději vzdával. Jakmile ho nehnal kupředu velitel nebo alespoň úcta k němu, která bývala větší než strach před nepřítelem, měl po chuti. Bylo to pochopitelné. Mobilizovaný vojáček šel do války nerad, cítil její nadutou a nespravedlivou dobyvačnost; jen se bál strašlivého systému, nakazujícího slepou poslušnost.

Nějakého zuřivého esesáka Jindra na stezce nečekal. I s tím by si věděli rady, jenže esesáci při takových jalových hlídkách nefungovali.

Jindra tedy myslel, že stačí očekávané stráži pohrozit hezky od země a nařídit, aby popoběhla k východu z kosy. A pak ji hnát na druhou stranu, co nohy stačí.

Teď už bylo jisté, že po nudném dnu čeká průzkumný oddíl ještě nudnější a mrazivější noc. Za tmy sem sotva kdo přijde. Němci spoléhali na svoje světelné efekty.

Šestka počítala rakety. Kousala tvrdý chléb, aby zabránila kašli.

Ráno ležel oddíl v ledu, jak sníh pod jejich těly roztál a opět zamrzal. Obloha na východě zezelenala. Z přátelské strany marně pátraly triedry. Možná, že si štábní kapitán o průzkumném oddílu myslil už všelicos. Ale jen když neslyšel střelbu. Bez jediného výstřelu by se byli hoši nedali.

Zkoušeli dost. Obličeje, zejména nosy, měli promodralé. Dokud trvala tma, třeli je sněhem. Jakmile zasyčela raketa, leželi jako docela zmrzlí. A s příchodem dne si teprve museli počínat opatrně.

Slunce již dávno stálo nad vrškem, svítilo i na ně, a stezka zůstávala pustá.

„Zatracení lenoši,“ pomyslil si Jindra.

Slunce putovalo výš a výš. Zdálo se, že v lese poskakuje jakýsi plamínek, ale patrně to byl jen světelný lom.

Jestliže se za dne nikdo neukáže, rozhodoval se Jindra, pustíme se v noci dál. Čert vezmi stezku a rakety, nějak se to provede.

Záleželo ovšem na tom, zda budou mít ještě dost sil. Ta zima!

Ke čtvrté hodině odpoledne již den skomíral. Na příští svítání měl Sbor rozkaz k útoku. Jindra se vrtěl netrpělivostí. Chystal se využít soumraku, nač čekat až do úplné tmy. Přestávky mezi raketami měl přesně odpočítány. Až k porostu byl dokonale orientován. Dál se musí, i kdyby se dostali na kraj pekla.

Chtěl již celý oddíl informovat o dalším postupu, když spíše vycítil než viděl či slyšel, jak jeho předsunutý muž k němu leze pozpátku.

„Je to tu,“ zašeptal.

Svobodník ožil. Vztáhl ruku dozadu k ostatním. Daleko na stezce se skutečně objevil muž v bílém kabátci, s bílou kuklou na hlavě a s puškou pod ramenem. Podobal se nemotornému balíku.

Kontrolovali tedy přece jenom od kosy planinu – aspoň občas.

V Jindrovi poskočilo srdce, a hned mu bylo docela teplo.

Za několik vteřin však zaťal zuby zlostí. Sotva že se německý balík vzdálil od pobřežního lesa na třicet kroků, vylezl za ním druhý, navlas stejný, jen o něco menší, a šel stezkou za ním.

Jindra, přitisknut břichem na sníh, sjel rukou po zemi. Ten za ním se přitáhl jako na gumě.

„Bude jich víc,“ šeptal svobodník, „neobejde se to bez rámusu. Sklouzněte až za les. Popadnete prvního a budete s ním hrozně pospíchat. Uvidíme, co s ostatními. Vyskočit na něj, rozumíte? Se mnou!“

Muž se beze slova odplížil.

Svobodník za ním ustupoval jen pomalu. Spatřil ještě třetího chlapíka s puškou, opět v odstupu asi třiceti kroků. Další už se neukázal. Tři Němci zachovávali odstup přesně krok za krokem.

Šli líně. Zcela jistě neměli tušení, že na ně někdo čeká. První byl pořádný hromotluk. Snad se bude bránit. Posilu má za sebou. Nu dobře.

U kořenů stromů se Jindrova skupina tiše a co nejhlouběji zahrabala do sněhu, aby mohla rychle vyrazit, a od té chvíle se spoléhala spíše na sluch. Předčasně vztyčovat hlavu nebylo radno. Slyšeli už, jak námrazky po stezce skřípějí pod těžkými botami. Zvuk se blížil. Zaznělo i bezstarostné odkašlání.

Průzkumníci vyčkávali nehybní jako z kamene. Maličko vyvýšený břeh kosy je kryl.

Pak nadešel vhodný okamžik. Nad Jindrou se vynořila hlava vojáka s ojíněným strniskem vousů a s bílou kápí, přehrnutou přes ocelovou přilbu. Němec se nedíval na zem, to se dalo předpokládat; upíral pohled do dálky.

Najednou se Jindra prudce vymrštil.

„Ruce vzhůru!“ křikl na něj německy. „Vzdej se, chlape!“

Ještě nedopověděl, a už měl Němec hlaveň automatu druhého průzkumníka přitisknutu k žaludku. Jindrovi hoši prokázali skvělou pohotovost. Třetí vytrhl Němci pušku. Teď ho popadnout a pryč s ním. Němec odletěl tam, kam musel, takže Jindra, který skočil za něho, ohnal se loktem už jen do vzduchu.

Pak teprve zajatec zaskuhral. Nikdo nevěděl, zda vzteky či strachem, a také na tom nezáleželo. Téměř současně se ozval výkřik toho, co šel za ním ve vzdálenosti třiceti kroků. Chlap zdvihl pušku.

V té chvíli nebylo ovšem na žerty ani pomyšlení. Jindrův automat vyštěkl krátkou dávku a Němcova puška zůstala němá. Muž klopýtl a padl na tvář.

Třetí se již dával na útěk. První vykřikoval jakési kletby.

Pět průzkumníků hnalo zajatce zasněženou plání, přemáhajíce bezohledně jeho protesty. Ruce musel mít vztyčeny. To tedy bylo zatím v pořádku; Jindra však cítil slaboučké bodnutí za kolenem. Nějak špatně došlápl a padal. Zaslechl řehtání těžkého kulometu.

Zdvíhal se. Němci z porostu stříleli. Měli kosu zacílenou, to hádal dobře. Sníh prášil, úlomky větví létaly Jindrovi přes hlavu.

Vrhl se opět na zem a lezl rychle po břiše.

Levou nohu táhl obtížně za sebou, nechtěla se ohýbat. Namohl si možná nešťastným skokem šlachu. Při dalším pohybu však bezpečně rozeznal, že byl zasažen střelou dolů do stehna. Zaklel a ještě víc se přikrčil, protože mu střely hvízdaly nad hlavou. Když se ohlédl, zjistil, že za ním zůstává uzoučká, trhaná čárka krve. A jeho pětka se zajatcem ještě nebyla daleko. Snad ji Němci mohli z porostu skrze kosu i vidět. Nízké slunce tam svítilo jako bez rozumu.

Vidět nevidět, povzteklý kulomet točil hlaveň sem tam na dobrých třicet stupňů. Z druhé strany kosy se nestřílelo, tohle však stačilo. Prchajícím chybělo sto metrů k hranici prozatímního bezpečí. Spěchali, jak mohli. Silák Doubrava táhl Němce a druhý muž píchal zajatce do zad finským nožem.

Jindra se napolo vztyčil. Kulomet rachotil. Pořád střílel příliš vysoko, prorážeje les v kose. Jindra se spokojeně zašklebil. Jenomže si všiml bez pocitu bolesti, že levou nohou už vůbec nevládne. Dopadla na sníh jako cizí těleso, tak divně, že se instinktivně opřel o druhou, aby si ji nezlomil, a opět přilehl více k zemi.

Plazil se od kosy. Kulomet se odmlčel. Ozval se však jiný zvuk, po němž se Jindra musel ohlédnout. A pak se začal vážně strachovat o dobrý výsledek podniku.

Z porostu vyjely dva lehké tanky. Zajatý Němec už neřval, nenechal se táhnout, snažil se jít sám, jenže vyhráno to s ním ještě neměli.

„Naši to přece musí vidět,“ řekl si udýchaný Jindra.

Viděli všecko, třebaže se dívali proti slunci. Ale čekali. Postup byl stanoven přesně. Zatím byl odpovědným velitelem jenom Jindra. Jeho úkol postarat se o bezpečnou dopravu zajatce měl obrovskou důležitost. Prozřetelně vedená palba ho mohla před tanky zachránit. Byla přesně zacílena, ale Jindra se nedostal ještě tak daleko, aby mu prška granátových střepin z vlastní strany neublížila.

Připustil tedy, aby se jeden z jeho mužů, poslušen zákona průzkumu, pro něho vrátil a pomohl mu. Několik metrů, které urazili, muselo stačit; tanky se valily kupředu. Jindra, ohlédnuv se po nich ještě jednou, odepjal raketovou pistoli.

Na tohle na svahu úzkostlivě čekali, poněvadž je to zbavilo tíhy vlastního rozhodování, které mohlo dopadnout všelijak. Poručík Šimek tiskl k uchu telefonní sluchátko. Červená raketa a krvavé slunce přímo naproti, dosud vysílající zbytek paprsků k zenitu, to byla kombinace, s níž se nepočítalo. Poručík Šimek byl snad jediný člověk na svahu, který spatřil raketu hned u země, kde se již protahoval polostín Ani na povzdechnutí nezbyl čas. Raketa se hnala do výše z místa, které bylo ještě příliš blízko bombardované oblasti.

Telefon roznesl po svahu rozkaz k zahájení palby.

Dva lehké tanky objížděly kosu. Svobodník Jindra se za pomoci svého druha zuřivě plazil k přátelskému svahu.

Ze stráně vyskočily obláčky dýmu. Ještě odtamtud ani nezahřmělo, když kosa zapraskala v ohni. Granáty horského dělostřelectva se tříštily tak blízko, že Jindra a jeho průvodce na chvíli ztratili sluch. Střepiny je přeletěly a oba pospíchali dál. Bezvládná noha Jindrovi proklatě vadila.

Poručík Šimek střílel za kosu. Jeden z tanků zůstal i se svou zuřivou palbou, zahájenou v posledním okamžiku, za kosou. Druhý projel, ale bláznivě se točil, jako by ztratil cíl nebo řízení.

Na několik hrozných vteřin byla opozdilá dvojice průzkumníků vlastně ve dvojím ohni, a poručík Šimek to ještě o něco zlepšil.

„Padesát metrů zkrátit!“ křičel, v levici telefon a v pravici triedr. Granáty tank doslova rozstřílely. Ale také svobodníkův bílý naschalát se roztrhl shora dolů i se spodním oděvem a na holých zádech se ukázala krev.

Jindra o tom ani nevěděl, kdyby mu byl jeho průvodce rozhořčeně nenadával smolařů. Jindra padl na obličej, ale ani pak nezapomínal plavat po sněhu mocnými rozmachy paží, přičemž raněnou nohu vlekl za sebou. Pohyby rukou však přivodily bolest v páteři a náhlou ochablost sil; bylo to k vzteku. Druhý průzkumník hbitě stáhl rukavice, vzal Jindru za obě zápěstí a táhl ho jako pytel.

Vybíhali jim naproti. Dva zachránci postupovali přískoky v střelbě německých kanónů, zasahujících svah. Jindru zdvihli, opřeli pod rameny a vlekli.

Šklebil se na ně, učerněný, potrhaný a zválený sněhem. Krev mu stydla na zádech.

Na svahu zastavili palbu, z německé strany však stále ještě podrážděně dunělo a praskalo. Kosa hořela. Sněhová plocha byla rozryta čerstvými trychtýři. Malý plamínek dohořívajícího tanku plál sto metrů dále k severu, opodál ležela nehybná tmavá postava. Po druhém tanku nebylo stopy.

Posléze utichli i Němci. Ale měli na to jistě zlost. Zato kluci od Sboru se plácali a řehtali se a zajatý Němec nechápal, jak se mohou vojáci ve válce tak nevázaně veselit.

9

Průzkum na Ondavě zůstal nejslavnějším kouskem Jindrova oddílu. A protože odvážným a vytrvalým štěstí přeje, byl zajatý Němec tak povolný, tak byl přesvědčen o tom, že Němci válku nevyhrají, a tolik toužil žít se všemi lidmi na světě v míru, že si lepšího ani nemohli přát.

Prý ho velitel stráží docela pravidelně posílal do lesní kosy napřed, že prý ho škoda nebude, kdyby tam náhodou s protějších kopců bouchli.

„Nic za to nedám,“ pravil štábní kapitán Věch, jenž této noci nemohl mluvit pomalu, neboť každá vteřina byla drahá, „že tam ti lidé vyhlásili veřejnou soutěž na nejlepšího jazyka a tenhle to vyhrál.“

Jindrovi prozatím ošetřili poraněnou šlachu na noze a roztržené svalstvo na zádech. Plukovní lékař ho ujistil, že i po vyhojení bude nějaký čas kulhat, a aby byl rád, že to takhle dopadlo.

Časně zrána následujícího dne strhla se nová, silnější bouře. Sbor zahájil svůj útok.

To už byl Jindra na cestě do lazaretu v Bánovcích. Ležel na nosítkách ambulančního vozu na břiše a srdečně nadával. Z ostatních byl nejhůř postižen Doubrava, jemuž měli v Bánovcích ošetřit omrzlé prsty na noze. Seděl u svobodníka Jindry a taky nadával.

V Bánovcích, odkud podle nepravého průkazu pocházel Ján Melnár, byla nevelká škola, přeměněná na vojenskou nemocnici. Sousedila těsně s farní budovou, do jejíchž místností rovněž nastěhovali raněné a nemocné. Dlouho už tam noví marodi nepřišli, a proto postižení průzkumníci vzbudili zájem. Otázky jen pršely.

„Už to začalo?“

„Už!“ bručel Doubrava dunivě. „Ale moc se tady neradujte. Za chvíli bude ten váš špitál od fronty moc daleko a musí se hledat něco bližšího. Tož by snad bylo nejlepší, kdybyste si ten krám dali na kolečka.“

„Ženeme je?“

„No jak by ne!“

Jindru a Doubravu uložili na faře v pokojíku farářovy hospodyně, která i se svým pánem utekla dál na západ. Z kazatelny dlouho a soustavně hlásával farářův kaplan, že bolševici přibíjejí katolíky na kříže, ale pak toho najednou nechal a někam zmizel. Za čásek se odstěhoval i starý pan farář s hospodyní, neboť se mu zdálo povážlivé, že odtáhl i místní POHG, zanechav očišťovacích akcí, ačkoli ještě ani zdaleka nebyl kolem Bánovců se vším hotov.

„Tahle fara se bude muset znova vysvětit,“ vrčel nespokojeně Jindra, jenž se cítil stále nepohodlně a jehož dvojí zranění citelně bolelo. „Ne po nás, ale po těch klerofašistech.“

„Fara se nemusí vysvěcovat,“ duněl Doubrava, poněvadž tomu líp rozuměl. „Tady se to jen vydezinfikuje a vyvětrá po tom zatraceným jódu.“

Dostal obrovskou bačkoru, s níž se sotva vešel do dveří, potuloval se po lazaretu a sháněl novinky.

„Víte, svobodníku,“ zahučel jednoho dne rozhořčeně, „že tady civíme zbytečně? Tož aby do toho bacil hrom! Mohli jsme si to ušetřit. Takový krásný průzkum, taková čistá práce – a nebylo to k ničemu.“

„Co to plácáte?“ zeptal se Jindra mrzutě.

„No! Naši se obořili celkem do prázdna. Němci jim tiše foukli dál na západ. Prý to udělali pod tlakem všeobecné situace na celé frontě.“

*

To bylo pravda. Fašistická skála se povážlivě rozechvěla řadou těžkých ran.

Vojska Prvního ukrajinského frontu zahájila dne 12. ledna 1945 po přestávce, trvající téměř půl roku, důkladně připravený útok. Současně vyrazila vojska Druhého ukrajinského frontu. Třetí běloruský front započal velkorysou akci ve Východním Prusku a čtvrtý ukrajinský front západně od Sanoku. Dne 18. ledna začaly ofenzivní boje i na východním Slovensku.

Od 12. do 31. ledna 1945 rozdrtila sovětská vojska německé armády v Polsku, obklíčila nepřítele ve Východním Prusku a vnikla hluboko do Německa. Ostatek německých sil na severu byl zatlačen od Visly až k Odře, a Rudá armáda se probojovala na pouhých 65 km od Štětína, na 85 km od Berlína a na 45 km od moravskoslezských hranic. Celé východní a část středního Slovenska nehostily tou dobou kromě malomyslných zajatců už ani jediného německého vojáka.

Němci, vypuzení od Ondavy, zanechali slabé krycí jednotky před frontou Sboru a začali ustupovat na západ.

Tyto krycí jednotky byly rozprášeny a hlavní voj byl nucen k dalšímu ústupu. V perných hodinách rozhořčených úderů a namáhavých obchvatných manévrů se krutě bojovalo s kolonami nacistických automatčíků, snažících se postup zadržet. Odpor početných nepřátelských skupin vzrůstal, byl silný a zoufalý. Ale i Sbor vypjal síly a tvrdým, neočekávaným úderem dobyl důležitých opěrných bodů Bardejova a Zborova.

Jednotky Sboru vyrazily za nepřítelem od Zborova, a po usilovném šedesátikilometrovém pochodu jej dostihly poblíž Prešova. V třídenních bojích vyvrátily jeho obranu na Branisku, těžko přístupném, zalesněném horském hřbetu. Němci, chránící se opět zadními voji automatčíků, zaminovali cesty, strhli mosty, položili v soutěskách mocné nálože a s hlavními silami ustupovali na Levoču.

Sbor jim byl přes všecky překážky v patách. Levoču obsadil v poledne 27. ledna. Kežmarok padl do jeho moci později večer. Katastrofa Němců se zdála neodvratná. Ústup, nic než ústup, a sotva udržovaný pořádek. Účelným rozdělením sil a vhodnou spoluprací s jednotkami Rudé armády bylo Sboru umožněno pronásledovat zmateného nepřítele i nadále po několika komunikačních osách. Dne 30. ledna odpoledne dosáhl jihozápadního okraje lesa u Liptovského Hrádku. Jednotky Rudé armády a partyzáni pomohli ochotně z jihu. A Liptovský Hrádok padl po úporných bojích do rukou První československé brigády.

Ve dnech 1. až 3. února zatlačil Sbor nepřítele až na řeku Smrečanku a k Okoličnému. Němci se tam postavili na tvrdý odpor v dobře vybudovaném opevnění.

V dalším postupu Sbor zatím nepokračoval.

Nacisté stáli před trapnou a těžkou otázkou: jak dlouho bude klid; pronásledovatelé zřejmě nepotřebovali nic jiného než trochu odpočinku.

Po sedmnáctidenním rychlém postupu byly jednotky Sboru značně vyčerpány. Týly nestačily tempu pěchoty. Dělostřelectvu se nedostávalo munice, potřebné k účinné podpoře útoků. Němec naopak zakotvil v dobře připraveném a zásobovaném postavení, a ačkoli se sám nemohl odvážit protivýpadu, byl v situaci výhodnější.

Pozoroval, že před jeho obrannou čarou je nařízen klid. Pozoroval však také, že jde pouze o nutné zabezpečení dalších útočných akcí.

A tak nastalo opět ticho, napjaté očekáváním. Florin Okolčanský ze svých mluvících hodin už zase nic kloudného nedostal. Ale tentokrát i jemu bylo jasné, že jde pouze o přestávku k nabrání dechu.

Vypravil se do kostela a pak obcházel známé, aby si svůj obraz o situaci dokreslil. Všímal si nálady, sháněl pravdu i klepy.

Zbrojník Laco, který se v Banské Bystrici často objevoval a rozhodně měl co dělat s černým autobusem, převážejícím při zastřených oknech zajištěné lidi, jakož i s nákladními auty, zahalenými plachtou, prý řekl:

„Jsme politicky myslící lidé. Věříme, že zvítězíme, ale je naší povinností zachovat se pro národ i v případě, že bychom byli dočasně poraženi. Pak si počkáme na novou válku – na válku Američanů proti Rusům. Až k ní dojde, bude velmi záležet na tom, abychom na Slovensku už neměli židobolševické zrádce a živly, které by mohly roznítit nové banskobystrické povstání. Proto musejí být tyto živly likvidovány do poslední duše.“

Florin Okolčanský si řekl: To je věc přesvědčení. Tak zvané přesvědčení v lidské povaze rozhodně překáží, a já mohu být rád, že žádné nemám.

Dověděl se dále, že němečtí velitelé se velmi pochvalně vyslovují o činnosti POHG. Pršela vyznamenání a povyšování. Prsa se dmula hrdostí.

Dále slyšel, že zbytky povstaleckých a partyzánských skupin hynou bez naděje. Jenže hodiny Florina Okolčanského už předtím nediskretně prozradily, že k dobytí Liptovského Hrádku účinně přispěli partyzáni. Těžko si Florin Okolčanský mohl představit, že jich tam bylo jen deset a že se do toho vložili s pomocí klacků a sklenic od piva.

Nedaleko kostela potkal civilistu, který mu byl cihlově červenými odulými pysky a nápadně černými lesklými vlasy silně povědomý.

Dotkl se ho přátelsky svou holí.

„Od kdy chodí příslušníci pohotovostních oddílů bez uniformy?“ zeptal se. „Je to snad nové zřízení podle vzoru geheimnische staatspolizei?“

„Ach, to ne,“ odpověděl Lučarik skromně. „Musel jsem se služby v oddílu vzdát. Pro nemoc, víte.“

Lučarika už dlouho trápil občasnými záchvaty žaludek. V poslední době mu to zcela znemožnilo pochodování, cvičení i účast na akcích. Dokonce ho mimořádně namáhalo i vysedávání nad administrativní prací. Ze samé služební horlivosti svou chorobu zanedbal a teď to má.

„Inu –“ pokyvoval Florin Okolčanský účastně, „člověk je křehká nádoba, jak stojí v bibli.“

V tom měl pravdu, neboť jako křehká nádoba se osvědčil i úřední lékař, který od Lučarika dostal slušný honorář ve formě peněz i věcí, zanechaných na tomto světě likvidovanými živly. Úřední osvědčení, že na Lučarikově dvanácterníku zjistil nezahojený vřed velikosti hrachu, vystavil jako protislužbu.

Florin Okolčanský ovšem podrobnosti rentgenového nálezu nemusel znát, aby si pomyslil, že některé myši už opouštějí potápějící se koráb.

V Lučarikově charakteru se spojovala lišácky zchytralá opatrnost s bezohledným prospěchářstvím. Spíše jako vedlejší produkt se v něm usazovala katanská krutost. Někdy mu to bylo k užitku, někdy ne.

Možnosti velké války si proměřoval podobným způsobem jako Florin Okolčanský, ovšem z vlastního hlediska. Vstoupil do pohotovostního oddílu HG, raději však jenom jako kancelářská síla, neboť tak si lépe mohl uchovat „čisté ruce“. Ideově odporovat bolševismu bylo přece věcí svobodného přesvědčení. Někdy v budoucnu si po případě může nechat vyložit, že se mýlil. Neukáže-li se toho potřeba, zůstane klidně tím ideovým odpůrcem a vrátí se k praxi.

Mělo to nedostatky, jelikož funkce účetního rotmistra nic nevynášela. Zajišťovací akce byly odměňovány a za likvidování se dostávaly prémie, čtyři sta až šest set korun, podle zásluh. Kromě toho se leccos vyzískalo navíc.

Prozíravé preventivní simulování občasných žaludečních obtíží bylo Lučarikovými zadními vrátky, která si nechával pootevřená. A teď byl čas, aby jimi vyklouzl.

Na Slovensku byla zelená uniforma s výložkami POHG a po případě se stříbrnou lebkou na čapce již neblaze proslulá. Přece jen zbývalo dosti těch, kteří si její nositele pamatovali. Měl-li Florin Okolčanský dobré zprávy, měl svůj přehled i Lučarik. Až se začnou vyvlékat z uniforem jako larvy z kukel i jiní a až se tím promění v něžné motýlky, budou nápadnější než dřív. Jen ať to klidně pokračuje, ale prozatím bez něho, bez Lučarika. Uzdravit se ze žaludečního vředu může vždycky, a vždycky ho rádi přijmou zpátky. Ale moc se na tom už netrhne, zboží je přebrané, nejlepší kousky jsou pryč, leží asi ve sto padesáti masových hrobech s více než třemi tisíci mrtvých, včetně takových pěti set žen a dvou set dětí, i docela maličkých. V tajnosti to nezůstalo a každá další likvidace za těchto nebezpečných již dob pověst POHG jen nepříznivě zhoršuje. Člověk musí mít rozum. Ne litovat, rozum musí mít. Hrdá gardistická stráž doprovodila už celé zástupy lidí, odvlékaných do Německa s předpokladem, že tam přijdou o život. Byl-li cílem jejich výletu koncentrák v jiné zemi, nezměnil se jejich osud ani v nejmenším. Také tu máme – nebo měli jsme – značné množství osob, spalovaných ve vápenkách. Popel se metal do řeky, ani na umělé hnojivo se nezužitkoval. Ale tím se památka likvidovaných nezlikvidovala. Lučarik odhadoval, že než tomu někdo udělá přítrž, dojde se k úctyhodnému počtu asi tří set tisíc zlikvidovaných, a koho při horkém popadnou, toho budou považovat za třikrát stotisícinásobného vraha. Sakra. To jsou dvě Bratislavy i s okolím – co do počtu lidí.

Lučarik sám toho rozhodně tolik na svědomí neměl. Dokázat by mu mohli jen tu jámu u Kremničky, dva metry hlubokou, šest širokou a sedm dlouhou, určenou původně pro povstalecký bunkr. Ale celou ji samozřejmě nenaplnil mrtvolami jen on, a místo našel zbrojník Laco. Podobně se to mělo i s těmi sto devíti lidmi, popravenými poblíž za jediný den a už ani nezahrabanými, pohřbenými jen pod navršeným sněhem. Mohlo jich být ještě víc, autobus však tenkrát uvízl v závějích a muselo se to odložit. Na nějaké další maličkosti by se snad také přišlo, jenže ty už neměly význam, pár nebožtíků sem, pár tam.

Ať se pohotovostní gardista ohlédne na kteroukoli stranu, všude na něco nemile narazí. Dopadení ruští partyzáni byli bez rozmýšlení popravováni. Členové anglo-americké vojenské mise, kteří přistáli na letišti Tri Duby, skončili v plamenech vápenky. Bylo jich deset. Ani s bojovníky z Francie se nedělaly žádné okolky. Čeho se tedy může nadít jedinec, který do poslední chvíle bude vězet v uniformě POHG jako ve vlastní kůži? Řekne se o něm, že se potřísnil krví bezbranných a odzbrojených. Marně by se odvolával na rozkaz č. 42 generála Turance.

Zde se Deffnerův gestapácký pořádek ještě nerozlomil. Nedá se dělat nic než si zatím tajně drhnout ruce hezky do čista. Nenápadně. Neprovokati vně.

Lučarik navštívil faráře Sliačana. Řekl mu, že i při své trýznivé chorobě chce plnit povinnosti k Bohu a k národu. K tomu že potřebuje jen klidnější prostředí, v němž by se jeho nemoc nezhoršovala. Řekl, že si vzpomněl na polepšovnu v Ilavě. Snad se důstojný pan farář laskavě upamatuje na svůj návrh, aby tam byl umístěn sirotek Ján Melnár. Ilavská polepšovna při svém prospěšném a ušlechtilém poslání trpí viditelným nedostatkem. Není tam brán patřičný zřetel k politické výchově mladých lidí, ačkoli je to dnes velmi potřebné. On, Lučarik, má dostatečnou kvalifikaci, aby se toho ujal. Má také dobrý poměr k dospívající mládeži, osvědčilo se to přece právě na případu Jána Melnára. Na platu nezáleží, jen když bude z něčeho živ a bude si moci popřát trochu té diety. Okřál by nervově, netrápila by ho zahálka, cítil by se opět užitečným člověkem.

Neřekl, že Ilava leží nedaleko moravských hranic, že je možné se tam přikrčit, nechat na sebe pozapomenout a vyhlížet příhodnou chvíli k vyvěšení jiné vlajky nebo k úniku dál na západ, ovšem s čistýma rukama. Rovněž neřekl, že doufá, že si tam udělá pozici, jakou sám bude chtít. Dojde-li ke krizi, vrána vráně sice oči nevyklove, ale citlivka Melnár by to mohl udělat. O tom se Lučarik faráři Sliačanovi opatrně zmínil.

„Přihlédl bych také k povahové proměně toho chlapce, důstojnosti,“ pravil. „Stále na něho nemohu zapomenout.“

Nemohl, poněvadž měl dojem, že u Jána Melnára reprezentuje všecku záslužnou činnost POHG.

„Uvidíme,“ odpověděl farář Sliačan laskavě. „Váš úmysl je krásný. Rád vám svou přímluvou pomohu, ale sám nerozhoduji, to víte.“

Mizera. Co chtěl, to prosadil. Přesto se Lučarik tvářil vděčně. Odporoučel se s mnohými díky a s prosbou, aby mu bylo odpuštěno, že obtěžoval.

Potom si myslil, že z toho nic nebude, a lámal si hlavu jinými plány. Neočekávaně však ho k sobě pozval banskobystrický děkan.

U děkana seděl jakýsi cizí duchovní, starší, nejméně pětašedesátiletý.

„To je pan farář z Bánovců nad Ondavou,“ pravil děkan. „Náhodou jsme se domluvili. Úřední dotaz po rodičích toho hocha – Jána Melnára – do Bánovců nedošel, alespoň ne v době, kdy tam pan farář ještě byl. Nebo se na to nepamatuje.“

„Důstojnosti,“ pousmál se Lučarik, „Bánovce už jsou dávno obsazeny nepřítelem. Když jsme dotaz odesílali, předpokládali jsme, že již asi nebude doručen, nebo snad až mnohem později.“

„Bohužel je tomu tak,“ pokývl bánovecký farář. Hlas měl nejistý, třaslavý, více stařecký než jak odpovídalo jeho zjevu. „Mohu mít za jisté, že dotaz nedošel, ale jsem téměř přesvědčen, že ve farní matrice se jméno Melnár vůbec nevyskytuje. Bánovce nejsou velké. O takové spořádané rodině, jako měli být ti Melnárovi, musel bych něco vědět. Působil jsem tam dlouho, nábožensky i politicky. Nemyslím, že jsem někdy nějakého Jána Melnára křtil.“

„To už by muselo být skoro sedmnáct let, důstojnosti,“ podotkl Lučarik.

Velmi zdvořile odmítl nabízenou sklenku vína. Jeho nemocný žaludek by to nesnesl, račte prominout.

„O tom, co pan farář říká,“ pravil děkan, vraceje se opět k záležitosti Jána Melnára, „mohou být pochyby. Avšak v jedné věci mu nemůže paměť selhat: Bánovce nad Ondavou se nikdy nestaly cílem nějakého náletu, a určitě ne v době, kdy odtamtud Ján Melnár podle svých údajů odešel a kdy tam pan farář ještě prodléval. Žádný třípatrový dům se tam nezřítil a nikoho ve svých troskách nepohřbil. Dnes víme, že německé jednotky opustily Bánovce jako nevýhodný opěrný bod bez bojů.“

Lučarik chvíli zaraženě mlčel.

„V rámci daných možností jsme tu věc co nejsvědomitěji přešetřili, důstojnosti,“ řekl posléze. „Přesnějších zpráv nebylo… německé letecké síly se konec konců nad Bánovce vrátit mohly…“

Děkan milostivě přisvědčoval. Nic nevytýkal.

„Vyjádřil jste se prý, pane Lučariku, že nehodláte složit ruce v klín, ani když vám zdraví nedovoluje setrvat na dosavadním poli působnosti.“

Lučarik se trochu vypjal.

„Důstojnosti, myslel jsem, že bych mohl…“

„Vím o tom, vím,“ pousmál se pan děkan. „Úřední místa již o tom jednala. Budete jmenován politickým vedoucím a zároveň tajemníkem výchovného ústavu v Ilavě. Počítejte s tím určitě.“

Podal mu na rozloučenou bílou ruku, kterou Lučarik v návalu dojímavé vděčnosti políbil. Vlídně pokynul i třaslavý farář z Bánovců, ale nepovstal, ani ruku nenabídl.

Lučarik se okamžitě orientoval. Pochopil, co se na něm žádá. Nikdy by nebyl řekl, že mu tohle pomůže. Děkan nedopověděl. Domysli si to, pane Lučariku, a jednej tak, abys nás uspokojil. Naprav chybu, které jste se dopustili, je-li to ovšem chyba. To si zjisti sám, my ti podle možnosti pomůžeme.

A tak tady najednou bylo několik podezřelých okolností. Slepě se uvěřilo, pouze podle osobního průkazu, že Ján Melnár se ocitl ve společnosti uprchlíků z jeskyně náhodou. Zdálo se teď protismyslné, že by tam byl jen zabloudil. Jeho účast s osudem zajištěných lidí byla špatně vykládána. Může za to hlavně on, Lučarik, to je pravda. Ján Melnár omdlel, když slyšel o likvidaci lidí z jeskyně, a potom uzmul dva prstýnky, které nosívala žena, jejíž syn téhož věku prý utekl do hor. S dvěma hloupými prstýnky vzal nohy na ramena, jako by to bylo celé jmění. A rval se a nechtěl zpátky. Zdá se, že s tou ženskou to byla velepitomá náhoda. Jak se vlastně jmenovala? To už se nedalo zjistit. V poslední době se mnoho seznamů zašantročilo. Ostatně podrobný zápis o likvidování vůbec nikdy neexistoval.

Ale ty mezery se potřebnými znalostmi doplní. Uvnitř silných zdí ilavské polepšovny, jimiž nepronikne nic, co proniknout nemá, se to z Jána Melnára už nějak vytáhne.

10

Správcem ilavské polepšovny byl Ferdinand Barat, zarytý tisovec a germanofil, dlouholetý člen Hlinkovy strany a legitimní příslušník Hlinkovy gardy. Pocházel ze Sena u Košic, kde se v roce 1923 vyskytlo několik případů černých neštovic. Ferdinand Barat byl jimi postižen a jeho beztak nehezká, zarudlá tvář se zohyzdila nesčetnými jamkami. Primitivní mysl Ferdinanda Barata z toho tehdy obvinila stát. Zloba, zakládající jeho pozdější politickou orientaci, nesměřovala vlastně nikam; jen pryč, do něčeho jiného.

Ferdinand Barat se neoženil. Z nedostatku rafinovanosti a inteligence býval podle potřeby nedůstojně podlízavý nebo zvířecky týravý. Sporý a silný, hlavu dohola ostříhanou, pod nosem maďarský knír. K vedení výchovného ústavu se výborně hodil, neboť jeho metoda dobře odpovídala fašistickému systému, jímž se toho času znetvořovala celá Evropa.

Polepšovna v Ilavě zaujímala část trestnice a měla vlastní vchod, bránu uzavřenou těžkými vraty. Ve vratech byla proražena malá dvířka. Jinak se polepšovna vnitřním zařízením od trestnice poněkud lišila. Jejích sto šest chovanců bylo ubytováno po patnácti až dvaceti v několika společných místnostech.

Baratův personál tvořilo šest silných dozorců. Každý z nich byl vyzbrojen pistolí a karabáčem. Výprask byl na denním pořádku, Ferdinand Barat dbal na to, aby se udržovala přísná kázeň. Zamezily se tím stížnosti chovanců, že mají hlad nebo že trpí zimou a že by měli být lépe oblečeni. Ferdinand Barat je občas poučil, že je válka, která nadobro osvobodí Slováky z poroby, do níž je dostala válka před dvaceti lety, ale že se musejí dočasně uskrovňovat. A okrádal je, jak se dalo. Bylo tudíž především v jeho vlastním zájmu, aby ani necekli.

Na dvoře byly dílny. Chovanci se v nich učívali řemeslům. Před časem se to pozměnilo. Pod dohledem tří mistrů vyráběly se drobnější věci, potřebné pro vedení války. Nejméně nadaní chovanci štěpili plátky isolační slídy na tenoučké lístky. Denní úkol byl stanoven trochu nad normál, což znamenalo, že i množství nerozpustného stříbrného prachu, který se usazoval na chlapeckých plících, poněkud vzrostlo.

Dole u brány měl světničku vrátný Hančo. Byl to lhostejný stařec. Měl povinnost zvonit do ložnic a do dílen, aby chovanci začali nebo skončili to či ono. Za časného rána Hančo mnohdy přestávky mezi trojím zvoněním o své újmě zkracoval, aby se mohl co nejdřív opět zavrtat do pelechu. Tím vyvolal v ložnicích, v umývárnách i při jídle šílený spěch. Kdo nestačil, ucítil na hřbetě karabáč.

Nevlídná, špinavě zahnědlá budova trestnice s připojenou polepšovnou stála nad ilavským údolím jako ztrnulá hrozba. Teď v zimě dokonce černala. Z dálky vítala každého tak, jako by mu upřímně radila, aby se k ní nepřibližoval.

Tajemníka Ferdinand Barat nepotřeboval. Na kořistění stačil sám. Ale dříve, než mohlo někoho napadnout, že by měl v polepšovně působit nějaký Lučarik, projevili o ni zájem jiní páni. A ti nepovažovali za nutné informovat o tom laskavého děkana v Banské Bystrici.

Proto si Ferdinand Barat jednoho večera přivolal dozorce ve službě a chrchlavě ho vyzval, aby ho doprovodil do dvojky na inspekci.

Navlékl krátký ovčí kožíšek, poněvadž na chodbách ústavu bylo chladno. Kdyby byli Jána Melnára eskortovali do Ilavy v ovčákově kožichu, byl by Barat kožich ihned zabavil. Ale kožich si nechali krupinští gardisté, jim se taky hodil.

Karol Jacek byl ubytován s dvacítkou jiných chovanců právě v ložnici číslo dvě. Za ním však Barat onoho večera nešel, vedlo ho tam něco jiného. Mohl však se přitom rozhlédnout po všech těch čertech, po těch pokřivených duších, a mohl jim nahnat trochu hrůzy. Dvacet čtrnáctiletých až osmnáctiletých chlapců, z nichž někteří se sem dostali pro hrubé násilnosti, bylo by stačilo rozmačkat nenáviděného Ferdinanda Barata i s jeho ozbrojeným dozorcem na kaši, ale byli důkladně ochromeni soustavně vtloukanou disciplinou. Na vzpouru Karol Jacek už pomýšlel. Brzy však zjistil, že ostatní chovanci si svobody opravdu nezaslouží, že by se revoltou mohlo spáchat něco nenapravitelného.

Večer byly přestávky mezi trojím zvoněním delší. Chovanci si čistili šaty, připravovali se k spánku a měli dokonce půl hodiny na psaní dopisů, k hovoru nebo k čemukoli jinému, pokud to ovšem bylo dovoleno. Jestliže si Ferdinand Barat vzpomněl na inspekci, bylo po všem. Po druhém zvonění museli všichni na lůžka. S třetím zvoněním se zhaslo a nikdo už se nesměl na lůžku ani pohnout.

Za války byl režim polepšovny přísnější. Návštěvy chovancům vůbec nebyly dovoleny. Totální nasazení mladistvých pracovních sil bylo zde intenzivnější než jinde, a veřejnost o tom nepotřebovala nic vědět.

Správce Barat s dozorcem vstoupili do dvojky mezi prvním a druhým zvoněním.

V dlouhé světnici stály dvě řady prostých kavalců hlavami ke zdi. Na každém byl slamník, pytlovinový podhlavník a dvě houně, složené tak, aby se do nich spáč jednoduchým způsobem účelně zabalil. Jediné zamřížované a nyní zastřené okno bylo v průčelí. Vedlo do dvora. Dlouhý dřevěný stůl a lavice před ním doplňovaly strohou výbavu. Něco podobného viděl Karol v banskobystrických ubikacích gardistů. Zdědili to tam po německé jednotce.

Zde to ovšem bylo uvěznění. Byl to trest, ať si ten nasládlý krupinský ďábel v kněžském rouchu mluvil cokoli. Když sem Karol Jacek přišel, ztratil naději na útěk, s nímž nepřestával počítat. Všecko se v něm hroutilo, cítil strašlivou prázdnotu, nechtěl ani žít. Musil se podrobit ústavnímu pořádku, nepopřáli mu ani pět minut oddechu. Bez rozpaků mu začali vyhánět z hlavy netečnost karabáčem. Prvních ran nedbal. Ubili maminku, jeho mohou ubít taky. Tatínek jim to jednou všecko splatí, myslel si.

Ale ono to nebylo jen tak, snášet bití karabáčem. Když se tady člověk tvářil trochu vzdorovitě, měl tyhle výprasky navíc.

Ferdinand Barat si ho nechal přivést do kanceláře.

„Tak co, Melnáre? Udělala ti ta masáž po plecích dobře? Že se nestydíš! Hoch z tak dobré rodiny a takhle se spustí.“

Neoprávněnost této výtky v Karolu Jackovi opět všecko vzbouřila. Polodětské lítosti se už nepoddával. Vítězila nad ní zatvrzelá nenávist, kterou ještě neuměl dobře tajit.

„Nemáte právo mě bít,“ řekl a zahleděl se Ferdinandu Baratovi přímo do obličeje, odporného spíše výrazem duševních vlastností než nedostatkem vnějšího půvabu.

„Nemám?“ vycenil se Ferdinand Barat. „Tak tedy pět ran karabáčem navrch, pane dozorce! Hned tady na místě, pod mou kontrolou. A přitlačte trochu.“

Karol Jacek chybil. Neuvážil, že Ferdinand Barat v tomto propadlišti narušených bytostí žádné odmlouvání nepřipustí, aby mu nepřerostlo přes hlavu. Karabáč dopadal zesílenými úhozy na chlapcova rozšlehaná záda a Karol sténal bolestí. Všecko bezpráví bylo zasuto v hloubce zapomenutí, zůstala jen myšlenka, aby další rána nepřišla. Ale přišla, poněvadž Karol Jacek neskučel o milost. Třetí rána jím smýkla kupředu, po čtvrté padl. Při páté měl dojem, že proráží podlahu kanceláře a řítí se někam do tmy.

„Dobře počítáno,“ pravil Ferdinand Barat. „Vstaň!“

Karol Jacek se pozvedl jenom na kolena. To už věděl, že napříště musí jednat chytřeji. Dozorce mu nešetrným hmatem pomohl na nohy. Stát po tomto výprasku mohl jenom s vypětím všech sil. Mozek jako by byl zůstal někde při zemi. Ferdinand Barat opakoval jakousi otázku, jejímuž smyslu Karol Jacek hned neporozuměl. Hlas mu pouze nejasně hučel v uších a Ferdinand Barat i se svým psacím stolem plul v mlze pod stropem.

Konečně Karol Jacek odpověděl, že se za svůj poklesek stydí. Ferdinand Barat to považoval zřejmě za první úspěšný krůček na cestě k jeho nápravě.

„Vidíš,“ řekl usmířeně, „že spolu můžeme dobře vycházet. Musíš si uvědomit, že nejsem kojná. Uznáváš to?“

„Uznávám,“ vydechl Karol Jacek.

Od té chvíle ho Ferdinand Barat měl na mušce.

Chovanci nebyli povinni vzdávat návštěvě ředitele vojenskou čest, a přece se skoro všichni postavili do pozoru, když Ferdinand Barat onoho večera do dvojky zavítal. Ti, co v pozoru nestáli, alespoň uctivě znehybněli.

Karol Jacek seděl na dřevěném kufříku, v pravé ruce kartáč a na levé navlečenou hrubou botu. Rovněž ustal v práci. Nedíval se vzdorovitě. To tady nemělo smysl ani účel, to přinášelo jen utrpení. Ferdinand Barat nikdy neopomenul trochu ho prohnat.

„Tamhle máme jednoho pilného,“ řekl hrubě. „Cožpak ti stát zaopatřil kufřík proto, abys ho rozsedl? Nech toho a pojď sem!“ Karol Jacek odložil botu a kartáč. Něco překročil a přistoupil. Byl jen v košili, v kalhotách a bos. Tady se chovanci otužovali. Do miniaturního tělíska ústředního topení vysílal starý Hančo páru velmi úsporně. Uhlí bylo za války málo a někteří lidé v Ilavě ho z polepšovny hltavě odkupovali.

Na tři kroky před správcem se Karol zastavil. Jeho pohled neříkal nic. Zvykl si tvářit se naprosto neurčitě. Správce Barat proti tomu nemohl nic mít, ale dráždilo ho to.

„Zase je na tebe stížnost, Melnáre. Mistr žaloval.“

Karol Jacek nehnul brvou. Možná, že si mistr stěžoval, možná, že ne. Ferdinand Barat někdy lhal, spoléhaje na to, že nikdo jeho tvrzení nepopře.

„Prý ti není po chuti, Melnáre, že z trestu pracuješ v dílně o hodinu déle než ostatní.“

Karol Jacek mlčel.

„Odpověz!“

„Nic jsem o tom neříkal,“ pravil Karol Jacek. Stanovil si zásadu, že bez přímého vyzvání vůbec na nic neodpoví.

„Uctivěji!“ rozkřikl se Ferdinand Barat. „Nevíš snad, s kým mluvíš? Řekni to! Víš nebo nevíš?“

„Vím, pane řediteli.“

„Jsem snad nějaký zloděj jako ty? Odpověz!“

„Nejste, pane řediteli.“

„Proč se při práci v dílně mračíš, co? Mluv!“

„Soustřeďuji se na práci.“

Ferdinand Barat se rozesmál. To bylo zlověstnější než když rejdil přísně očima, a dvě desítky chovanců zatajovaly dech. Karol Jacek stál klidně a neurážlivě. Ale stejně už riskoval ránu karabáčem.

„Melnáre, nezapomněl jsi, proč jsi byl potrestán prodloužením pracovní doby? Máš dovoleno odpovídat. Mluv!“

Odpověď Karola Jacka však předešel ostrý, dlouho znějící hlas zvonku nade dveřmi.

„Ani se nehněte!“ zařval ochraptěle Ferdinand Barat. „Oč vás Melnár nyní zdrží, o to budete všichni ráno dřív vstávat! Jak dlouho to mám z tebe tahat, Melnáre?“

Karol Jacek raději sklopil hlavu.

„Pracuji v dílně o hodinu déle proto,“ odpověděl, „že jsem vlastní neopatrností pokazil při montáži sérii pistolových zámků.“

„Povídáš neopatrností? Ale nejdřív ses vymlouval, že ti montáž špatně vysvětlili!“

„Ano. A byl jsem potrestán, že jsem tím obvinil mistra ze sabotáže.“

„Sabotážník jsi sám,“ řekl Ferdinand Barat temně, „a měl bys viset. Chápeš, kolik jsme ti odpustili? Poděkuj!“

„Děkuji pane řediteli.“

„Mně totiž nemůžeš namluvit, žes to s těmi zámky nedělal schválně.“

Ferdinand Barat si pohladil knír a rozhlédl se po ostatních chovancích. Viděl jen samé bojácně napjaté tváře.

„Fero Bičak!“ křikl. „Pojď sem!“

Fero Bičak, sedmnáctiletý hubený čahoun, převyšující i největšího z ostatních o půl hlavy, stál přikrčen až vzadu u okna. Polekal se hned dvakrát. Jednak správcova hlasu, jednak třetího zazvonění, jímž vybízel starý Hančo z vrátnice ke spánku.

„Nu pojď, Bičaku!“

Všem zazněl správcův hlas neobvykle vlídně, a přece se asi Fero Bičak bál. Karola Jacka obešel obloukem.

„Chci tě dát všem za příklad,“ pravil Ferdinand Barat, natahuje po něm pravici, aby ho uchopil za loket. „Pročpak se stydíš? Mistr tě dnes pochválil, Fero Bičaku.“

Bylo to zrovna tak pravda jako to, že na Karola Jacka došla stížnost.

„Prosím – pane řediteli…“ zasípal čahoun nesměle, „já se… já se přičiňuju.“

Měl průhlednou, trudovitou pleť. Dlouho už štěpil slídu a v noci pokašlával. Pracovní normu však měl mnohem menší než ostatní. Ve dvojce zastával úlohu donašeče. Ferdinand Barat brzy jeho prospěšné znalosti rozeznal. Fero Bičak žaloval v kanceláři, udával ze zlosti i proto, aby se zavděčil, a za to se mu dostávalo některých menších výhod. Nyní o něho měl Ferdinand Barat přijít. Mrzelo ho to, ale nedalo se nic dělat.

Úřední připis totiž oznámil, že sedlák, u něhož Fero Bičak sloužil a jemuž z pomsty zapálil stavení, byl jako protistátní živel s celou rodinou zajištěn a že tedy Bičakovo tak zvané paličství nelze již kvalifikovat jako zločin, ačkoli nemělo důvody politické. Přesto však výsledek jeho činu vyzněl politicky správně. Fero Bičak se stává beztrestným a může být z ústavu propuštěn.

V tomhle tušil Ferdinand Barat čertovo kopýtko, a nemýlil se. Ke zprávě bylo přiloženo německy psané sdělení, přísně důvěrné:

Podejte o Bičakovi neprodleně podrobnou zprávu na velitelství sicherheitsdienstu v Trenčíně. O stavu věcí ho prozatím neinformujte. Ve zprávě přihlédněte hlavně k jeho povaze, která se ze soudních spisů jeví jako vhodná k jistým účelům.

Ferdinand Barat podal zprávu a dostal druhý přípis. Přísně důvěrné:

Fero Bičak se nemá dovědět, že je propuštěn. To zůstane pro pořádek zaneseno jen v ústavních spisech. Naprostá volnost chovance Bičaka by nebyla veřejnosti prospěšná. Chovanec Bičak zůstane pod dojmem, že jeho vnucená výchova dosud nepominula. Další dozor nad ním však převezme podepsané velitelství.

„Bičaku,“ pravil Ferdinand Barat, poplácávaje ho vlídně po sehnutých zádech, „zasloužíš si, abychom ti polepšili. Loupání slídy ti škodí na zdraví. Vidíš, že jsme uznalí ke každému, kdo se řádně chová. Nikdy nebuď takový jako Melnár.“

„Prosím, pane řediteli, nebudu.“

„Tak se mi to líbí. Ráno nenastupuj do práce. Sbal si věci a přijď s nimi ke mně do kanceláře. To, co se s tebou bude dít, je vyznamenání. Tak. A teď spát! Do pěti minut ať je tady úplné ticho.“

Příštího dne se Fero Bičak dostavil do kanceláře. Nesl si dřevěný kufřík, jehož tvar a velikost byly pro chovance ilavské polepšovny předepsány.

„Jak ses rozloučil?“ zeptal se Ferdinand Barat.

„Všichni myslí, že jsem propuštěn,“ odpověděl Fero Bičak. „To je závisti!“

„Záleží na tom, jak si budeš počínat,“ utrhl se Ferdinand Barat. „Osvědčíš-li se, nevrátíš se do ústavu už nikdy. K tomu budeš mít peněz jako boháč a povede se ti dobře.“

Fero Bičak vůbec nic nechápal, jen vyvaloval oči.

„Zatím se na nic neptej,“ řekl mu Ferdinand Barat.

Půldruhé hodiny nato vsedli do vlaku. Fero Bičak, pamětliv příkazu, se nezeptal, kam jedou. Když posléze vystoupili na nevelkém nádraží, přehlédl i jméno stanice.

Ferdinand Barat ho vedl městem, až došli k zatáčce široké dlážděné cesty, vedoucí mezi dvěma řadami nízkých domů. Fero Bičak zvedl hlavu a viděl skalnatý masiv, na němž se vypínala majestátní stavba rozlehlého starého hradu.

„Co civíš?“ osopil se Ferdinand Barat, „nevíš, že v Trenčíně je hrad?“ Ohlédl se, jestli za nimi nikdo nejde. „Rozum do hrsti! Budeš to teď potřebovat. Pitomě koukat můžeš, dokonce musíš! Když jsi mohl dělat zpravodaje v ústavu, můžeš ho dělat i jinde. Já jsem se za tebe zaručil, neudělej mi tedy ostudu.“

Vytáhlý Fero Bičak v Trenčíně nikdy před tím nebyl. Mlčel. Nechal se zavést do jakéhosi domu a posléze vyjeveně usedl na židli v kanceláři, kde trůnil za psacím stolem štíhlý muž chladného výrazu, oblečený v černé uniformě. Na paži měl červenou pásku s hákovým křížem.

„Vypadá dost nevinně,“ pravil neznámý německy, „měl jste pravdu.“

Fero Bičak jejich rozmluvě nerozuměl. Chápal jen, že jde o něho a že ho správce nějak chválí, jako by prodával koně. Fero Bičak pochopil jen slůvko „kapitán“, které Barat často pronášel. Snad tedy byl ten černý muž za stolem kapitánem.

Posléze Ferdinand Barat začal mluvit Bičakovou rodnou řečí. Zdálo se, že i tomu černý kapitán rozumí, ale sám zatím mlčel…

„Važ si toho, Bičaku,“ pravil Ferdinand Barat nabádavě, „máš sloužit dobré věci. Víš, co je to zpravodajská služba?“

„Ne,“ řekl Fero Bičak stísněně.

Ferdinand Barat mu to vysvětlil.

„Je tady v městě holič, který tě k sobě vezme do učení. Budeš stále v jeho oficině a budeš poslouchat, co zákazníci hovoří. Všecko si musíš pamatovat, raději si něco přidáš, než abys něco zapomněl. Jde o zrádce, rozumíš. Musíš vypozorovat, kdo je zrádcem, kdo je podezřelý, kdo je povstalcem, kdo pracuje proti německé armádě. Pan kapitán tě ještě podrobně poučí a také tě dovede k jiným pánům, kteří ti přesně poradí.“

„Řekněte mu přímo, že má pracovat pro gestapo,“ podotkl černý kapitán slovenský.

„Ano, Bičaku, prokazuje se ti čest, abys spolupracoval s německou policií. V Trenčíně je spousta zrádců a všichni musí být zneškodněni. K holiči tě dovedu sám. Spát budeš u něho v komůrce, která má okno do dvora, to ti říkám napřed. Večer co večer napíšeš na lístek, co jsi slyšel nebo vypozoroval a koho se to týká, pak opatrně a potmě otevřeš okno a lístek zastrčíš nenápadně pod plech na římse.“ Ferdinand Barat se pootočil ke kapitánovi. „On píše s hroznými chybami, pane kapitáne,“ dodal německy.

„To nic nedělá,“ odvětil blahosklonně černý muž.

„Rozumíš, Bičaku? Budeš mít vycházky, řekneš třeba, že jdeš do kina, ale půjdeš na radu tady k panu kapitánovi, nebo jinam, jak ti bude určeno. Dávej pozor, pod plechem na římse najdeš také sám nějaký papír, tam bude psáno, co máš dělat. Zapamatuj si to, jednej podle toho a lístek hned spal na popel. Peníze za to pak dostaneš najednou. Nesmíš být podezřelý. Varuj se chyb. Jinak povandruješ zpátky do ústavu. Holič sám je zrádce a měl by být usvědčen z činů, na které je ve válce šibenice. Dej si před ním zvlášť dobrý pozor, bude tě mít stále na očích. Byl bys dost obratný, aby ti začal důvěřovat a nebál se před tebou otevřeně mluvit?“

Fero Bičak odkašlal.

„Myslíte asi nenápadný, pane řediteli,“ pravil nejistě.

„Vidíte ho?“ rozzářil se Ferdinand Barat, mluvě opět německy, „říkám, že v něm něco vězí. V ústavu špehoval ostatní jedna radost.“

„Uvidíme,“ řekl kapitán slovensky.

Vstal a podal Ferovi Bičakovi ruku. Fero Bičak se zachvěl slastí otrocké oddanosti.

11

Černý kapitán se jmenoval Heinrich Klepp. Zejména dobře mu slušely vysoké, zrcadlově vyleštěné boty. Černý háknkrajc v bílém kruhu na červené pásce byl výmluvným symbolem strohé moci Třetí říše. Obličej měl zvláštní, morbidně klidný výraz jakéhosi ustrnulého myšlení.

Bylo to myšlení upjaté pouze jedním směrem a jaksi unavené, jako by Henrich Klepp musel myslet jenom na smrt každého, s kým mluvil. Zlobit se na někoho, jehož smrti si přál – to mu nestálo zato.

Jako činitel pověřený zvláštní službou odcestoval třetího dne po rozmluvě s Ferdinandem Baratem a Ferem Bičakem do Žiliny. Tam se sešel v provizorní úřadovně s pěti štábními důstojníky, kteří znali situaci armád do podrobností a byli z toho trochu nervózní.

Černý kapitán skrýval pocity pod maskou povznešeného klidu a skutečně ani tam se neuměl dívat jinak, než jako by počítal se smrtí všech. Jemu nervy ještě sloužily jako ocelová lana.

„Pánové,“ zahájil poradu, „náš průzkum hlásí intenzívní přípravy nepřítele. Jsou téměř ukončeny. S vlastní přípravou jsme pozadu, nebo lépe řečeno nemůžeme dělat víc, ačkoli by toho bylo třeba. Tanec začne co nejdřív. Musíme nasadit všechny páky k rozvinutí účelného odporu.“

Pět důstojníků mlčelo. To všechno sami dobře věděli.

Klepp si zapálil cigaretu a nevzrušeně pokračoval:

„Věřím, že jsme nevyčerpali všechny možnosti. Jde o bytí a nebytí. Je nutno sáhnout ke všem dosažitelným prostředkům. Musíme oslabovat sílu nepřítele totálně bezohledným způsobem. Musíme o něm získat informace lepší, než on má o nás. Je to obtížné. Byl bych rád, kdyby každý z vás něco vhodného doporučil. Rozumíte mi doufám. Prostě – situace nám dává právo ke všemu. Vedli jsme válku rytířsky. To se nám nevyplatilo.“

Černý kapitán udusil cigaretu, sotva rozhořelou. Byl tedy asi přece jen trochu nesvůj.

„V Ilavě je polepšovna. Její správce je náš člověk. Dodal nám za jistou odměnu jednoho z chovanců, který pracuje s policií a s POHG jako holičský učeň. Je to rozený špeh a primitivně vychytralý udavač. Pro jeho mládí a zdánlivou naivnost ho hned tak někdo podezřívat nebude. Zmiňuji se o něm jako o příkladu, pánové. Plyne z toho totiž užitečný poznatek, že nedospělí hoši nám mohou dobře posloužit v mnoha směrech. Nejstaršímu chovanci v ilavské polepšovně není ani osmnáct let. Najděte mi pro špionážní službu někoho vhodnějšího!“

Heinrich Klepp se rozhlédl se svou mdlou a přece zřetelnou vyzývavostí. Setkal se s tichými, trochu bezradnými úsměvy, s neklidnými pohledy, s krčením ramen.

„Chcete něco podotknout, pane nadporučíku?“

„Ano,“ řekl nadporučík, pozoruje nepokojnou hru svých prstů. „Mně by to nevadilo, ale odporuje to mezinárodním úmluvám.“

„Tuším…“ odpověděl kapitán Klepp chladně, „že jsem dosti jasně naznačil, proč musíme přestat s rytířským vedením války. Nejnovější zásady našeho vůdce snad znáte. Můj návrh je s nimi v souladu. Uvědomuji si dobře, pane nadporučíku, že v ilavské polepšovně jsou skoro ještě děti a k tomu deklasované živly. Vím, že poslání, které jim svěříme, může jejich mravnost zničit navždy. Co na tom? Půjdou rádi, jen když se dostanou z polepšovny. Ovšem ne někam k holiči, nýbrž proti vnějšímu nepříteli. Koupíme si je. Za cigarety, za kořalku, za peníze a za ženské. Půjdou za to pro nás třeba do pekel. To potřebujeme. Na ostatní se kašle. Kdyby to v podstatě zločinné povahy nebyly, nehodili by se nám tak dobře. Pro poprvé si jich vyzkouším osm. Ještě se mnou nesouhlasíte, nadporučíku?“

„Neřekl jsem, že nesouhlasím, kapitáne. Ale odpovědnost přeneste raději na velitele.“

„Generál svolí. Ujišťuji vás, že jenom náhodou to nenapadlo jemu samotnému.“

„Já bych si místo svolení vyžádal rozkaz.“

Kapitán zvedl hrdě hlavu.

„To je můj nápad, pane nadporučíku, a promyslel jsem ho dobře. Právě proto, že v polepšovně je lump vedle lumpa a že ředitelem ústavu je prodejné zvíře, které v nich špatné sklony vlastně ještě stupňuje, sázím do úrodné půdy. Takoví kluci snadno proklouznou do nepřátelského týlu a zpět. Nikdo si jich nevšimne. Nikoho nenapadne, že jsou to vyzvědači.“

Heinrich Klepp vstal a sáhl po plášti a po čepici.

„Vytahoval jsem rozumy z toho kluka u holiče. Jmenuje se Bičak. Je to ukázkový exemplář. Slíbím-li mu peníze a ukážu mu na někoho, beze všeho se dopustí záludné vraždy. Mravní zábrany už nemá, pánové, ale já jsem mu je nevzal. To je v něm. Dnes mu stačí, že nebude za zločin potrestán – to je celé jeho svědomí. Označil mi řadu jiných chovanců, kteří jsou podle jeho mínění vhodné elementy.“

Kapitán si oblékl plášť.

„Jdu ke generálovi,“ prohlásil stručně.

Jakmile za ním zapadly dveře, odkašlal si tlustý důstojník od konce stolu a spustil:

„Pánové… podle mého soudu je to naprosto správné, ba geniální. Nemám sice tak originální nápad, ale myslím, že prohloubení některých úkonů v zájmu obrany, jak bych řekl, až na samé dno, má rovněž svůj význam. Budeme asi ustupovat. Nedá se nic dělat. Ale postup nepřítele zdržujme co nejdůkladněji, jinak máme po řemesle dřív, než vůdce nasadí tajné zbraně.“

Jako by očekával, že mu bude někdo odporovat, vyčistil si rozpačitě nos. Nikdo však neřekl nic.

„Naši ženisté,“ pokračoval, „se prozíravě postarali o dostatečnou zásobu min. Tolu máme tolik, že bychom snadno vyhodili do povětří půl světa. Protipěchotní dřevěné miny nemůžeme ani spočítat. Nad množstvím talířových min by nepřítel užasl, a také užasne. Pánové, já v tom vidím zázračnou prozíravost našeho geniálního vůdce. Za takového vedení nemůžeme válku prohrát. Naše neúspěchy jsou jen dočasné.“

„Ústupové cesty jsou minovány stále hustěji,“ řekl nadporučík Wolf.

„Ano, zajisté, ale radím k těm nejostřejším opatřením. Svět můžeme ovládnout jenom politikou síly a krajního nemilosrdenství. Až dosud necháváme na příklad nějaký domek neporušený a klademe minu na záchod nebo do postele, ale to už je směšné. Teď vyvrátíme třeba dveře, položíme je před domek a dáme minu pod ně. Ten dobytek se uklidní, dveře zvedne, aby si baráček zavřel, a prásk, všecko vyletí do povětří. Zkrátka musíme si počínat rafinovaně. Tak, aby vojenský i civilní svět byl nejstrašnějším způsobem ničen a aby litoval, že jsme odešli, že za nás to bylo přece jen lepší.“

Břicháč si opět vyčistil nos a dobrácky se usmíval. „Nebo bych radil zaminovat mrtvoly, padlé vojáky. Oni je nenechají povalovat jen tak, a hned bude pohřbů víc. Naši vojáci tak mohou i po smrti udělat pro vůdce a vlast mnoho dobrého. Přemýšlejte pánové. Možnosti jsou neomezené.“

Porady se účastnil důstojník SS s mefistofelským nosem. Natáhl nohy a pravil suše:

„A co je, pánové, s těmi Vlasovovými zoufalci? Někde ještě musejí zbývat ojedinělé skupiny. Nevědí, čí jsou a co si počnou. Nechávat je vzadu jako destrukční jednotky je velká výhoda. Ti chlapi jsou opravdu zajímavý produkt války. Vědí, že zradili a že je nečeká z té ani z oné strany nic jiného než smrt. Jsou ke všemu ochotní, když se jim dá pořádně nachlastat. Mají spáchat sebevraždu nebo se nechat vyvraždit jinak? Postarejme se o jejich účelné rozmístění.“

„O některých skupinách bych věděl,“ řekl nadporučík Wolf.

„Ehm –“ odkašlal si břicháč a přehraboval se v nějakých papírech. „Máme zde dosti přesné hlášení našich zpravodajských orgánů – výtky proti nim přece jen nejsou docela na místě. Tak na příklad, pánové, brigádní generál Svoboda získal svolení štábu Čtvrtého ukrajinského frontu – to je spolehlivá zpráva, prosím – a mobilizuje pro československý sbor v dobytých krajích Slovenska.“

„Čím je tahle zpráva přesnější, tím je pro nás horší,“ řekl esesák, zvedaje zvonící telefon.

Vyslechl nějaké hlášení.

„Pánové –“ oznámil, odkládaje sluchátko, „všichni ihned ke generálovi. S kapitánovým nápadem souhlasí.“

Generál Erich von Hollstein, na němž v dočasném klidu fronty spočívala těžká odpovědnost za plnění svěřených úkolů, byl ochoten souhlasit se vším, co poskytovalo jen trochu naděje na zlepšení situace.

Sebevědomí, jímž se v dobách úspěchů až nápadně vyznačoval, už dávno neměl. Dnes byl von Hollstein jako nalomen, zestárlý a zešedivělý.

„Chci učinit všechno, co je vůbec možné,“ prohlašoval v poslední době do nekonečna.

Důstojníci jeho štábu však už na něm dávno pozorovali bezradnost. Tentokrát si všimli, že bezradnost Ericha von Hollsteina se vystupňovala ve zmatek. Von Hollstein rudl vztekem, rty měl okoralé a oči mu horečně svítily. Von Hollstein, starý, zkušený voják, ztrácel nervy.

Černý kapitán Heinrich Klepp vypadal klidně. Kousal cigaretovou špičku. Břicháč funěl. Nadporučík Wolf tajil rozpaky. Důstojník SS dával najevo falešnou povýšenost. Zbylí dva zřejmě pociťovali nechuť. A všichni dohromady si myslili, že je nejvyšší čas, aby byl generál von Hollstein vystřídán.

„Všecko, pánové, co je vůbec možné!“

Von Hollstein rozložil trhavými, nervózními pohyby na stole mapu a přejížděl po ní prstem.

„Nic si nesmíme zatajovat. Na této čáře je to nejhorší. Náš průzkum však zjistil, že útok lze očekávat zde přes tuto osadu. Je to téměř jisté; tady budujeme nejdůkladnější obranu. Nepřítel si okrvaví hlavy. Ale to ostatní! Nevíme nic. Náš hloubkový průzkum nestojí za nic. Na předním okraji to ještě jakž takž jde. Ale v týlu? Hanba, pánové!“

Na rozloženou mapu dopadla zaťatá pěst. Kapitán Heinrich Klepp stál rovný jako svíčka.

„Dovolíte-li, generále,“ pravil upjatě, „nepřítel vybudoval ve svém zázemí neočekávaně dokonalou protišpionážní organizaci. Ani jediný agent se nám neozývá.“

„Protože jste tam poslali samé pitomce!“

„Snad. Ale ty největší máme ještě v zásobě.“

Generálův obličej se podrážděně zatvrdil. Jen červeň na skráních byla ještě patrnější.

„To má být zábavná poznámka o těch lotrech z polepšovny?“

„Vážně míněná, generále. Nepřítele mohou oklamat jenom zvědové, kteří vypadají mimořádně hloupě – jemněji řečeno naprosto nevinně.“

„Dobře,“ generál skoro vzdychl, „jsou schopni přinést spolehlivé zprávy?“

„Doufám.“

„Tak je tedy nasaďte, hrome! Ihned! Provedení se vám svěřuje. Neváhejte, u všech čertů!“

Černý kapitán pozdravil. Nadporučík Wolf se zvedl, aby ho následoval.

„Okamžik –“ zafuněl břicháč dobrácky, „s dovolením. Svěřte jim také nějaký destrukční úkol, kapitáne. Nenápadně. Takoví špinaví kluci jsou pro to jak stvoření.“

Generál jen mlčky mávl rukou.

„Dělal jsem, co jsem mohl, generále, a budu dělat ještě víc. Zatím jsme při ústupu v našem sektoru položili miny na každém druhém metru. Nepřítele to řádně zdrželo, ale nyní…“

„Zdrželo?“ zasyčel zlostně generál. „Kdybyste nemluvil! Sotva jsme stačili…“ opět mávl rukou. „Stejný výsledek jako s těmi vlasovci.“

To se týkalo důstojníka SS; ten si pohladil špičku skobovitého nosu.

„Něco přece jen dokázali,“ připomněl vyčítavě. „Semknout je ve větší skupiny…“

„Dokázali! Já vím! Umřít! Už jste zapomněl, jak to dopadlo s těmi pod mostem? Čtyři sta se jich nechalo pobít a most stojí dodnes. Škoda kořalky.“

„Kořalky bylo příliš mnoho,“ zamračil se esesák.

„A kdo to měl správně určit?“ zahřměl generál. Hlas mu přeskočil.

„Myslilo se, že budou čekat na nepřátelský postup mnohem déle,“ pravil esesák chladně. „Anebo pili příliš rychle. Ale bojovali, zbůhdarma nepochcípali.“

„A most stojí dodnes. Nepřátelské síly se přes něj valí. Jejich postup ti vaši vlasovci stejně nezadrželi. Jděte s nimi k čertu, pane! Nechávejte je vzadu, ale nenařizujte jim nic a nenalévejte je kořalkou. Nedávejte jim nic žrát, rozumíte? Jako sprostí loupežníci nám poslouží mnohem lépe.“

Esesák neříkal nic.

„Za sebou musíme nechat zemi nadobro zpustošenou,“ dodal generál Erich von Hollstein zachmuřené, „to je náš nynější zákon boje! Ničit! Všecko! Živé i neživé! Ať nezůstane kámen na kameni! Nic, vůbec nic! Pak teprve budete moci tvrdit, že jste učinili všecko, co bylo ve vašich silách.“

12

O Karola Jacka byl velký zájem.

Především na něho myslel Lučarik, jehož příjezd byl řediteli ilavské polepšovny již oznámen. Ferdinand Barat běhal po kanceláři a se vším třískal.

„Potřebujeme tady nějakou kontrolu?“ bouřil. „Nestačíme snad na to sami? Mají mne za neodpovědného člověka, či co?“

Poslouchal ho ústavní kuchař, nejšpinavější chlap v Ilavě vůbec. Z potravinových přídělů, oklešťovaných Ferdinandem Baratem, ukrádal ještě sám, a proto měl pro správcův hněv porozumění. Byla totiž obava, že nový tajemník je figura poctivá, a není-li, že si bude činit nárok na okrádání chovanců rovněž. Hrozila tedy újma buď jak buď.

„Jděte!“ ukázal Ferdinand Barat kuchaři ke dveřím. „Jsme hotovi. Dnešní oběd sto dvacet gramů kaše z ovesných vloček.“

Dále se o Karola Jacka zajímala zpravodajská služba nacistů.

„Přiveďte sem…“ poroučel Ferdinand Barat jednomu z dozorců nahlížeje přitom do jakési listiny, „Vladimíra Plavnu, Pavla Dobera, Jána Melnára, Ondřeje Michalka, Adolfa Krešnackého, Ladislava Hosáka, Petra Maška a Ivana Čepického. Tady máte seznam.“

Než dozorce vyjmenovaných osm chovanců shromáždil, snažil se Ferdinand Barat nabýt klidu. Docela se mu to nezdařilo.

Chlapci, nastrkaní po chvíli dozorcem do kanceláře, byli různého věku a velikosti, ale všichni ve stejných ústavních šatech, na které jim zaručeně nikdo nevzal předem míru, a v hrubých botách s dřevěnými podešvemi.

Ferdinand Barat před nimi chvíli přecházel sem a tam. Konečně se zastavil, poslal dozorce pryč a řekl téměř urputně, neboť se pořád ještě dobře neovládal:

„Šťastní hoši! Všichni ostatní vám mohou závidět!“

To byla podivná řeč, ale bylo vždycky moudřejší mlčet a ani se nehýbat, dokud Ferdinand Barat přímo nevyzval k odpovědi.

„Dlouho jsem přemýšlel, než jsem vás vybral,“ řekl po malé přestávce. „A hned vám povím, co vás čeká. Volný život, peníze a jiné věci, které činí člověka blaženým. Zpátky do polepšovny už nepřijdete. Jste svobodní občané slovenského státu. Co tomu říkáte?“

Neříkali nic, jen se po sobě vyjeveně dívali. Pouze Karol Jacek pátral ve správcově tváři a vyčetl z ní, že Ferdinand Barat nemluví z cesty. Spíše si přál něco, co z nich nemohl vynutit ranami karabáče, s nímž ostatně dozorce odešel. Proto se Karol odvážil nadmíru smělé otázky:

„Co za to, pane řediteli?“

Ferdinand Barat se usmál. Sedm chovanců to vůbec nemohlo pochopit, a osmý, Karol Jacek, vlastně jen tušil, že se tady karta nějak příznivěji obrací.

„Co za to?“ opakoval Ferdinand Barat. „Nic víc, než trochu posloužit vlasti, která je v nebezpečí. Cizácké hordy z východu už obsadily její část. Německá branná moc se přičiňuje ze všech sil, aby nám zachovala samostatnost. Její zápas je čestný a nezištný. Je přímo vaší povinností jí pomáhat. Nemyslete si, že z vás chceme udělat vojáky, že vás chceme posílat do boje, před hlavně děl a pušek, na smrt. Ani zdání! Vy máte jen pozorovat, rozhlížet se, přinášet zprávy, zkrátka dělat oči armády, tak zvanou zpravodajskou službu. Jste ještě mladí, proto budete nenápadní a před nepřítelem bezpeční, a jak říkám – za malou námahu vás čeká bohatá odměna.“

Osmička mlčela. Nějak se jí to přece jen nezdálo. Karol Jacek však by byl nejraději vykřikl, že souhlasí, že půjde hned. Znamenalo to osvobození, možnost proběhnout do hor za otcem nebo k tomu tak zvanému nepříteli. Ale byl opatrný a zatím mlčel.

Ferdinand Barat, jemuž nový tajemník nešel z hlavy a jenž mnoho nepotřeboval, aby se začal vztekat, se zamračil.

„Nelíbí se vám to? Jak chcete. Do takové služby byste se totiž museli přihlásit dobrovolně. Nikdo není nucen. Vy jste se mi jen zdáli ze všech nejschopnější, namáhal jsem se pro vás, ale můžeme toho nechat a vrátíte se do dílen. To bych ovšem chápal jako nevděk. A také bych v tom spatřoval nedostatek vlasteneckého cítění a byl bych nucen zvýšit péči o vaši výchovu. Karabáčů máme dost, o ty ani ve válce není nouze. Nechcete se dobře nažrat, holomci, když tady v ústavu máme tak malé příděly, že vás sotva nakrmím? Chcete pořád dřít do úpadu v dílně? Melnáre! Líbí se ti pracovat o hodinu déle než ostatní? Mně je to jedno, tady taky celkem pracuješ pro vlast. Co bys říkal, kdybych ti přidal ještě jednu hodinu?“

Karol Jacek raději sklopil oči, aby ho neprozradil jejich lesk.

„Pane řediteli –“ pravil tiše, „přihlašuji se dobrovolně do služeb německé branné moci.“

Ferdinand Barat mu položil ruku na rameno.

„Od tebe jsem to čekal, Melnáre,“ pravil s pohnutím. „Nezapřeš svůj dobrý původ. Byl jsi tady často bit. Ale jistě chápeš, že je to jen dobrá vůle. Kdo něco provede, víckrát se toho nedopustí ze strachu, aby zas nebyl bit. A tím se z něho stane řádný člověk. Posad se, posvačíme spolu.“

Odstoupil a zařval:

„Ostatní do práce! Ztracený čas nahradíte večer!“

„Pane řediteli!“ vyrazil ze sebe Ivan Čepický, štíhlý sedmnáctiletý rváč, s nímž měli z počátku dva dozorci co dělat, aby ho zmohli, „já se také dobrovolně přihlašuji do německé armády!“

„Pane řediteli…!“ jekl patnáctiletý Vladimír Plavna z Račišdorfu.

V několika vteřinách se dobrovolně přihlásilo i ostatních pět.

Ferdinand Barat dobromyslně přikyvoval. Nikdo nepamatoval, že by se byl někdy tak vlídně tvářil.

„Melnáre,“ pravil, „skoč do kuchyně, ať kuchař hbitě připraví těch devět porcí uzeného, co jsem dal ohřát. Přines to sem, půjčí ti podnos. Věděl jsem to napřed, hoši, že si tuhle příležitost nedáte ujít. Od této chvíle jste svobodni, zatím ovšem jen uvnitř ústavu. Ale pozor!“ zdvihl varovně ruku se vztaženým ukazováčkem a zatvářil se co nejvážněji. „Velký pozor. Nikomu ani slovo! Kdo by něco vyžvanil, tomu jde o život. Slyšíš, Melnáre? Na žádný dotaz neodpovídat! To je vojenské tajemství! Mlčet, ať si myslí kdo chce co chce!“

Karol Jacek prošel dveřmi na chodbu. Opravdu, byl svobodný. Šel do kuchyně. Pro uzené maso!

Ferdinand Barat oslovil sedm zbylých jednoho po druhém. Tak laskavě, jak to jen svedl.

„Ty miluješ dobrodružství, Ivane Čepický. Dal jsi dohromady tlupu školáků, vylupovali jste krámy a jednou jste zranili strážníka. Teď zažiješ víc a bude to čestná služba. Co dříve bylo špatné, tomu se může ve výjimečných dobách říkat nadání. – Plavno! Co tys to vyváděl doma v Račišdorfu? Učitele jsi napadl nožem, viď? To se ti za tvé služby vlasti odpustí. Zrádnost a záludnost se mění ve válce ve lstivost, ničivou pro nepřítele, a člověk tím nabude zásluh. – Dobere, tobě už bude sedmnáct, člověče! Kolik jsi toho tenkrát ukradl dědečkovi? Maličkost! Vyděláš si mnohem víc, a poctivě. U tebe musí zpravodajská služba ocenit ten tvůj bázlivý kukuč, dlouhoprsťáčku. Vypadáš, jako bys neuměl do pěti napočítat. Ale já tě znám; máš štěstí, že se ti dědeček po té rance do hlavy vzpamatoval. Ovšem ve válce je lepší, když se napadený už nevzpamatuje, protože je to nepřítel. Kde že máš rodiče?“

„V Maríkové u Žiliny,“ odpověděl Pavel Dober nesměle, ale zdálo se, že je polichocen.

„Možná, že tamtudy pojedete, ale zatím se u nich stavit nemůžeš.“

„Já nechci, pane řediteli. Dědeček je tam taky a moc dobře bych s ním asi nevycházel.“

„To si myslím – Michalku, ty jsi Ukrajinec, co? A ty taky, Krešnacký, viď? Umíte ruský, šibalové?“

„Umíme, pane řediteli.“

„To vám bude k dobru. Michalku, ty jsi taková potvora. Ženské nepřepadávej, budeš mít všeho dost i bez násilí. A ty Krešnacký, zatím žádnou střelnou zbraň nedostaneš. Netvař se zklamaně. Rádi bychom ti ji dali, ve válce se střílet může, dokonce musí, ale kdyby tě s ní chytili, obrátili by ji proti tobě. – Hosák Ladislav…“

„Zde!“

„Já vím. Kdy ti bude patnáct, uličníku?“

„Na jaře, pane řediteli.“

„Měj na paměti, Hosáku, že tě sem sami rodiče poslali, poněvadž už nevěděli co s tebou. Ale já to vím, jak vidíš. Mlátili jsme tě tady ve jménu božím dost?“

„Dost, pane řediteli.“

„Jen aby to stačilo na ten tvůj vzdor a zlomyslnost. Týrat a trápit nepřítele je záslužné, ale se sourozenci a s domácími zvířaty se to dělat nemá. Co jsi z toho měl, že jsi o prázdninách podřezal kachny v celé vsi?“

„Já nevím, pane řediteli. Tekla z nich krev. Oni si je potom všecky upekli.“

„Petře Mašku, tobě už je osmnáct, měl bys mít rozum. Nebo bys byl pořád ještě schopen škrtit báby v trafikách a krást jim tabák?“

„Já jsem už dlouho nekouřil, pane řediteli.“

„Tak tumáš, zapal si,“ řekl Ferdinand Barat nedbale. „Docela ti nevěřím, ale na frontě báby a trafiky na štěstí nejsou. Cigaret budeš mít stejně dost.“

„To už tak netěší, pane řediteli.“

„Vaše výchova není ještě ukončena, hoši, to by se o vás muselo rozbít ještě hodně karabáčů, ale vlast vás potřebuje a před tím musí všecko ostatní ustoupit.“

Karol Jacek se vrátil s velikým podnosem, naloženým vonícím masem a chleby. Až se sliny sbíhaly. Ferdinand Barat otevřel skříň a vyňal dvě baňaté láhve a krabici cigaret.

*

Tajemník Lučarik už byl na cestě. Ale kapitán Heinrich Klepp a nadporučík Wolf přijeli do Ilavy dřív.

Venku ležel sníh. Kola jejich automobilu byla omotána řetězy.

Vrátný Hančo úslužně otevřel bránu a vůz vjel na dvůr. Ferdinand Barat běžel dolů po schodech. S mnohým ukláněním zavedl hosty do své vytopené kanceláře. Osm dobrovolníků německé branné moci se v té chvíli válelo na slamnících ve dvojce, jinak liduprázdné, a sedm z nich mělo plno řečí a dohadů. Karol Jacek se díval mlčky do stropu.

„Podpište nám tuto listinu,“ řekl v kanceláři kapitán Baratovi. „Věc potřebuje souhlas ředitele ústavu.“

Bylo to vysloveně protiprávní, avšak Ferdinand Barat dobře věděl, že by si špatně posloužil, kdyby odmítl.

„Podpisy rodičů jste opatřil?“

„Ovšem,“ přikývl Ferdinand Barat. „Zde, prosím.“

Podpisy rodičů, svolujících ke vstupu svých synů do služeb Wehrmachtu, včetně podpisu Florina Okolčanského, načmáral Ferdinand Barat vesměs sám. Kapitán ani nadporučík však neprojevili nejmenší pochybnost o jejich pravosti. Prohlíželi je proto, aby se přesvědčili, že jsou všecky zfalšovány. Odpovědnost padala na Ferdinanda Barata. Oni pravosti podpisů věřili.

„Milerád vyhovuji,“ řekl Ferdinand Barat uctivě, „poněvadž vím, čím je řádný občan svému státu povinen. Věřím, že touto akcí přispívám k obraně evropské pevnosti.“

Nadporučík vsunul podepsané listiny do aktovky. Důstojníci nepoděkovali ani slovem.

„Věc je přísně důvěrná,“ řekl černý kapitán. „Chlapce si odvezeme ihned, ale nikdo to nesmí vidět. Zařídíte to nějak?“

„Zařídím,“ slíbil Ferdinand Barat. „Račte být bez starosti.“ „Jejich nepřítomnost v ústavu můžete vysvětlit jakkoli, jenom ne po pravdě.“

„Rozumím, pane kapitáne. Návštěvy v ústavu jsou zakázány. Nikdo se po nich ptát nebude.“

„Možná, že přece. Rodiče na příklad, přesto, že podepsali. Ale závazek mlčení platí pro každého, i pro nejvyšší vojenské, politické a správní osoby.“

„Ovšem,“ přikyvoval ochotně Ferdinand Barat. „Zpravodajská služba má práva největší.“

Kapitán pokynul nadporučíkovi. Teprve nyní si Ferdinand Barat zasloužil projevení díků za falšování podpisů a za ostatní námahu. Nadporučík vytáhl z aktovky silný svazek bankovek a Ferdinand Barat je s hlubokou úklonou přijal.

*

Třetí zájemce o osud Karola Jacka se vyskytl v Bánovcích nad Ondavou. Tam totiž konečně došel poštovní pytel, který uvízl v německém týlu, po ústupu Němců byl náhodou nalezen a svědomitá polní pošta ho dopravila dál.

V pytli byl i dopis, adresovaný farnímu úřadu v Bánovcích a odeslaný velitelstvím páté roty POHG v Banské Bystrici. Administrativní pořádek, rozvrácený válkou, obnovoval se podle možností. Proto byl dopis uložen v úřadovně fary pro nástupce nebo zástupce uprchnuvšího osazenstva, jenomže nikdo takový zatím nefungoval. A k tomuto dopisu se dostal svobodník Jindra.

Sešitá rána na zádech se mu dobře hojila. Překáželo mu však prostřelené svalstvo v nadkolení. Ofačovaná noha zůstávala pokrčena, natáhnout ji nesměl a ani nemohl. Dostal dvě berle, belhal se a leckde překážel. Od štábního kapitána Věcha došel rozkaz, aby se s Doubravou vypravili za zpravodajským štábem hned, jakmile to Jindrův zdravotní stav dovolí. Samozřejmě ne do služby v poli, to muselo počkat, až se zcela obnoví fyzická schopnost. Ale Jindra mohl zatím uplatnit své zkušenosti jinak, jako poradce a jako instruktor. Štábní kapitán Věch se všemožně snažil, aby si Jindru trvale podržel, jestliže ho už jednou získal. V tom ho podpořily dvě okolnosti. Jednak Jindra ve své rekonvalescenci nebyl služby schopen, takže ho mohli oželet tam, odkud si ho Věch „vypůjčil“, a za druhé byl Věchův štáb vysunut nyní kupředu, takže potřeboval nejschopnější lidi.

Doubravovy namrzlé prsty byly v pořádku, trochu na to doplatil jen palec. Podle příkazu však se Doubrava nesměl od Jindry odloučit. Čtyři ostatní Jindrovi průzkumníci už dávno odtáhli za Sborem.

Jindra onen dopis po malé úvaze otevřel. Zdejší farář vzal nohy na ramena a už tím se projevil jako nepřítel. A teď si ještě k tomu dopisoval s velitelstvím POHG. Na jeho korespondenci tedy měla právo kontrašpionáž. Jindra si toto právo přisvojil v dobrém úmyslu, ovšem nepřípustně. Řekl si, že v tom může něco vězet: jsem-li v předpolí, hledím vypátrat něco v předpolí. Jsem-li odsouzen k pobytu v zázemí, musím si přece všímat piklů nepřítele v zázemí.

A tak si v dopise přečetl žádost o výpis z matriky, týkající se Jána Melnára a jeho rodičů, uhynulých v troskách domu, který se zřítil při leteckém bombardování.

V lazaretu obětavě vypomáhal lékař, usazený v Bánovcích nad Ondavou už pětadvacet let. Jeho služby byly vítány, poněvadž lékaři už pomalu stěhovali všecko dál k západu, a bánovecký lékař to po nich jaksi dodělával. Byl to člověk hrubšího zrna, ale správný a šikovný chlap. Marodi se mu rozlézali po všech čertech, nikdy nebyli tam, kde měli být, a on jim nectně nadával.

Na Jindrovy dotazy vrtěl hlavou.

„Tady žádný nálet nikdy nebyl, svobodníku, co vám to straší v hlavě. Žádná Malachovská ulice v Bánovcích není. V celém městě nenajdete barák, do kterého bych byl jako felčar za ta léta nevlezl. Třípatrový dům s obchodem nějakého Melnára, rozbořený bombou, je prostě pitomost. Někde tu musí být matrika. Polistujte si v ní, strčte nos do adresářů a uvidíte, že je to nějaké bláznovství.“

Nebylo těžké si domyslet, že se v Banské Bystrici něco semlelo, a to s neexistujícím Jánem Melnárem, synem neexistujících rodičů.

V přípisu velitelství POHG bylo uvedeno číslo legitimace s patřičnými údaji, jméno loyálního občana Florina Okolčanského jako strýce, který svého synovce nikdy předtím neviděl, a ještě něco. Průkaz měl být ověřen. Orgány POHG mu tedy nedůvěřovaly, a ono si to opravdu důvěry nezasloužilo. Legitimace je tudíž falešná. Když se někdo ani ne sedmnáctiletý za těchto dob a okolností vykazuje falešnou legitimací, musí mít k tomu příčinu. O kriminální záležitost neběží, není o něčem takovém v přípise ani zmínky, běží pravděpodobně o věc politickou, vždyť se o to stará POHG. Mládeneček je patrně židovské víry a předstíraným původem se chrání před trestem za to, že žádoucí původ nemá.

„Doubravo,“ řekl Jindra, „mám nápad. Pojedeš za štábním Věchem.“

„To nejde,“ odpověděl bručivě Doubrava. „Podle příkazu se od vás nesmím hnout.“

Jindra ho drtil velitelským pohledem, což bylo dost obtížné. Stál přihnutě, opíraje se o berle, s jednou nohou ve vzduchu, a nahoru k Doubravovi, jako schválně napjatému do pozoru co nejvýš, těžko dohlédl.

„Neblbni, Doubravo. Odpovědnost nesu já. Dej tu palici dolů!“

„Myslíte jako pohov?“

„Pohov!!“

„Tož o co by šlo?“ zeptal se Doubrava mrzutě.

„O život člověka – možná. Štábní to jistě pochopí dřív než ty. Tahle smečka –“ poklepal prstem na dopis, „tam chce někoho zadávit. Fašisti jsou kromě jiných krásných a ušlechtilých vlastností taky idioti. Nikdy nesvedou to, nač se vytahujou. Jestli se jim někdy podaří něco do posledního zbytku zničit, tak to budou jen oni sami. Běž! Ale pomalu, abych ti stačil, chlape hromská!“

Jindra poposadil berle dopředu a rozhoupal za nimi zdravou nohu.

*

Lučarik přibyl do Ilavy a Karol Jacek alias Ján Melnár už tam přičiněním německé zpravodajské služby nebyl. Samozřejmě se Lučarik o jeho nepřítomnosti nedověděl hned. Vykázal se mimo jiné pověřovací listinou ministerstva vnitra, a proto se na něho správce Barat nemohl příliš mračit. Ostatně Lučarik se neuvedl zle.

„Moje povinnosti jsou přesně vymezeny, pane řediteli,“ pravil. „Počet hodin, které chovanci musí věnovat politické výchově, byl mi přesně stanoven. Maximální počet vyučovaných v jedné kondici je třicet žáků. Takto strávený čas se jim přirozeně započte do celkového pracovního výkonu, takže nebudou přetíženi.“

„Lidumilnost vám nedoporučuju,“ podotkl Ferdinand Barat. „Vy to tu neznáte.“

Lučarik jednal sice jako osobnost důležitá, ale tak, aby Ferdinanda Barata proti sobě nepopudil, nýbrž spíše naopak.

„Pořádek, vámi zavedený, nebudu ovšem rušit, pane řediteli. Slyšel jsem, že udržujete znamenitou a cílevědomou disciplínu. Vaše jméno je vyslovováno s uznáním.“

Poďobaný správce se potěšil, hleděl však, aby si nepoškodil důstojnost.

„Jsem člověk mírnější povahy“, pravil Lučarik dále, spouštěje tak svou reklamu čistých rukou. „Doufám, že při vyučovacích hodinách budu mít klid. Jinak bych si dovolil podat vám hlášení, abyste proti případným rušitelům zakročil.“

„Spolehněte se, že vám to srovnám,“ pokývl Ferdinand Barat.

„Děkuji. Co se týče mé funkce tajemníka, budu vám svědomitě pomáhat jen v tom, oč mne požádáte. Do správních věcí ústavu zasahovat nemám a nehodlám.“

To se ovšem Ferdinandu Baratovi zamlouvalo.

„Měl bych však hned jeden návrh, pane řediteli. Upřímně totiž žasnu, že polepšovna nemá vlastní automobil. Kladlo to obtíže již při dopravě mých zavazadel z nádraží. Ústavní páter k vám dochází z Ilavy, že ano. Je to pro něho jistě namáhavé, cesta vede do vršku.“

„Trestnice taky nemá automobil,“ škrábal se Ferdinand Barat na kulaté lebce, jakoby hustě posázené kratičkými černými drátky.

„Můžeme si však podat žádost o přidělení osobního vozidla a pohonných látek. Jsem si jist, že ústavu bude vyhověno.“

„Automobil by byl etwas extra fein,“ pravil Ferdinand Barat. „Ale kdo by s ním jezdil?“

„Já, pane řediteli, podle vašich příkazů.“

S automobilem hodlal Lučarik v příhodnou chvíli frnknout na západ, a to bez příkazu pana ředitele. O tom však se nešířil.

Pohovořili si celkem přátelsky. Lučarik s sebou přivezl rozhlasový přijímač z majetku popraveného zrádce, který nedbal zákazu a odposlouchával na krátkých vlnách cizinu. To teď mínil Lučarik dělat sám. Přijímač umístil ve svém pokojíku. Správce Barat také něco takového měl, ale to byl věžovitý krám, z něhož vylovil leda zprávy říšské branné moci.

„Člověk je tu jako zapadlý,“ postěžoval si. „Vy asi přece jen budete mít lepší informace. Jak to s námi vlastně vypadá, prosím vás?“

Lučarik se tvářil upřímně.

„Poslední dobou nemáme nějaké zvláštní válečné štěstí,“ odpověděl. „Ovšem německá vojska se vzpínají k energickému odporu všemi prostředky. My kancelářští lidé nemůžeme do toho mluvit. Přesto však bych řekl, že kratší fronta je výhodnější.“

Ferdinand Barat si mnul maďarský knír a pokyvoval. Ano, Němci pořád zkracují frontu, aby byla výhodnější.

„Polepšovna ovšem zůstane polepšovnou,“ dodal Lučarik pokojně, „i kdyby se kolem ní převalila vojska desetkrát sem tam.“

„Jen ať se to raději nepřevaluje,“ řekl Ferdinand Barat starostlivě.

Zůstával nedůvěřivý, i když se mu nový tajemník dobře vemluvil. Co když sem byl ten člověk vypraven s nějakým tajným posláním? Polepšovna zůstane polepšovnou, pravda, měl by to být ryzí internát, ale lezou sem němečtí oficíři a teď tenhle Lučarik s nepřirozeně černými vlasy, s takovou divnou oteklou hubou, s očima, které se přece jen zdály trochu potměšilé a nedobré.

Brzy však se to tajné poslání – či co to bylo – částečně prozradilo.

Na Lučarikovo přání svolal Ferdinand Barat chovance do kaple, Lučarik se jim představil a vlídně k nim promluvil. Ale Jána Melnára mezi nimi neviděl. Když je pak v kanceláři třídil na skupiny podle stáří, nenašel v předloženém seznamu ani Melnárovo jméno.

To ho znepokojilo. Považoval za lepší kluka nenápadně a jednou provždy odstranit než mu jeho podvod dokazovat. Stejně by se to nedalo dokázat lehce, kluk je mazaný, tahal dost dlouho a zdařile mnoho dospělých a ne hloupých lidí za nos. Přinejmenším by vyšetřování vrhlo Lučarika zpátky tam, odkud hleděl být co nejdál. Čas letěl a nebezpečí se hrozivě blížilo. Nebylo tady zatím nic než málo určité svědectví starého bánoveckého faráře. I kdyby se z kluka nakrásně dostala pravda, třeba násilím, musela by se přetřásat otázka, odkud falešný průkaz má, a Lučarik by byl předvolán a dotazován a nemohlo by se na něho pozapomenout tak, jak si přál. Banskobystrický děkan mu ponechal volnou ruku, tak co.

„Má u vás být jakýsi Ján Melnár,“ řekl Lučarik Ferdinandu Baratovi. „Byl mi doporučen k obzvláštní pozornosti.“

„Ján Melnár?“ vrtěl hlavou správce, silně překvapen, ale pamětliv příkazu černého kapitána. „Žádný Ján Melnár tu není.“

„Kam se poděl?“

„Kdo?“ zrudl Ferdinand Barat. „Copak tady něco vyšetřujete?“

„Ne,“ řekl Lučarik, „jenom se ptám.“

„A já jsem vám odpověděl,“ odsekl Ferdinand Barat.

Maska přívětivého civilisty se Lučarikovi poněkud svezla.

„Pane řediteli,“ pravil klidně, ale se znatelnou dávkou energie, „musím vás požádat o informace o Jánu Melnárovi. Vím jistě, že sem byl přiveden a že neexistuje žádné rozhodnutí, které by to změnilo. Zemřel vám snad a zatajil jste to?“

„Vaše vyptávání si zakazuju!“ zařval Ferdinand Barat chraptivě, vyrazil z kanceláře a práskl dveřmi.

Lučarik se vyloudal mnohem tišeji. Prošel chodbami, často se ohlížeje, sešel na dvůr a vstoupil do dílen.

Za nedlouho se dověděl, že správce někam odvedl Fera Bičaka a potom že zmizelo z ústavu dalších osm chovanců. Ján Melnár byl mezi nimi.

Ferdinand Barat právě hrozil vrátnému Hančovi prstem. Ani ceknout o tom, že tu byli němečtí důstojníci!

Zatím Lučarik promluvil i s kuchařem, a když od něho odcházel, srazil se s Ferdinandem Baratem.

„Už se s ním o tom domácím uzeném ani nebavte, pane řediteli,“ pravil klidně. „Navrhuji, abychom si promluvili mezi čtyřma očima.“

„Dobrá,“ přivolil Ferdinand Barat.

Zašli opět do kanceláře. Správce ve zjizveném obličeji zrovna hořel. Ale už věděl, kudy se z tísně dostane, a začal zprudka sám.

„Je-li tu nějaké nedorozumění –“ vzal židli, uhodil s ní a posadil se, „já tím vinen nejsem. Když někde nahoře neví levice, co dělá pravice, vznikne z toho tohle. Na to se vykašlu. Zaujímám stanovisko, že jste tajemníkem ústavu a že jste zavázán k mlčení zrovna tak jako já. Poslat mi na krk tajemníka a myslet si, že před ním můžu dělat s něčím tajnosti, to je názor naruby.“

„Ano,“ odpověděl Lučarik, „to je tak zvaný paradox. Tajemník je proto tajemníkem, že je obeznámen se všemi důvěrnostmi. Kdyby tomu tak nebylo, muselo by se mu říkat jinak.“

„Já to uznávám,“ zlobil se Ferdinand Barat.

Pak mu vyjevil všecko. Zapomněl se jen zmínit o penězích, které za své vlastenecké přispění obdržel. Ulehčilo se mu, a Lučarikovi se naopak přitížilo.

První, co ten zatracený kluk udělá, bude, že přeběhne k nepříteli. A potom začne žalovat na gardistu pohotovostního oddílu, který zabil jeho matku – byla to jeho matka, určitě. Senzační příběh, rozhlas jej roztroubí do celého světa. Lučarik! Lučarik! Vypadá tak a tak. Nikde se neschová. Odevšak ho vydají. Ježíšmarjá!

Lučarik vstal. Cihlové rty mu naběhly do žluta.

„Bůh vám pomoz!“ pravil. „Ján Melnár je zrádce. Jeho osobní průkaz je padělek. Nikoho horšího jste do té skupiny nemohl navrhnout, ani kdybyste hledal po celém Slovensku. Ví skoro všecko o pohotovostních oddílech, o jejich systému, organizaci, početním stavu a tak dále. Zná nebo aspoň tuší věci, které jsou chovány v tajnosti. Zná poměry, náladu obyvatelstva, stav zásobování, a mohl si všimnout i přesunů a příprav německých jednotek. Nebyl u vás tak dlouho, aby to pozbylo na důležitosti. Teď se jako špión někde na školení poučí i o práci německé zpravodajské služby a může ji tím co nejvážněji poškodit. Vryje si do paměti všecko, co vypozoruje v německém předpolí, poněvadž ho to sami naučí. Uvrhne svou skupinu do zkázy, všecko zradí nepříteli a samozřejmě zničí i vás. Vy jste tomu dal!“

Ferdinand Barat se díval s hrůzou na Lučarikovy uzenkovité rty a ani nehlesl.

„Musím okamžitě odcestovat,“ řekl Lučarik. „Jeho legitimaci nemáte, co?“

„Ne –“ zakoktal správce, „vzali si ji důstojníci.“

„To jsem si myslel. Bůhví, kam kluky odvezli. Ale ještě snad není pozdě. Vypátrá se to a s vaším Melnárem je konec.“

„Přece jsem nemohl vědět…“

„Kdybych byl tím důstojníkem,“ nedal mu domluvit Lučarik, „tak bych s vámi zatočil…“

Z Ilavy do Banské Bystrice, oddělené několika horskými pásmy, nebylo dobré spojení. Železnicí se muselo cestovat nejdříve k severu na Žilinu. Nepravidelnost jízdního řádu, vojenské transporty, zimní počasí a jiné obtíže, na příklad sabotáže, délku cesty ještě víc prodlužovaly. To Lučarik poznal, když jel sem.

Silný automobil by projel rychleji. Ale civilista Lučarik se nemohl obrátit se žádostí o pomoc na příslušné velitelství, aniž by tam vykládal, oč běží. Rovněž nebylo možné svěřit zprávu dálkovému telefonu. O podniku černého kapitána nesměl nikdo nic vědět.

Lučarik vsedl do vlaku. Když si spočítal dny a uvážil, jak dlouho může trvat instruktáž mladých špiónů, doufal, že dojede včas. O štábu německé zpravodajské služby nevěděl. Řekl si, že bude nejlépe obrátit se na banskobystrického děkana. Ten už najde cestu na pravé místo. Toto částečné, situací vynucené prozrazení vojenského tajemství bude přece vždycky lepší, než kdyby ten zatracený kluk měl příležitost všecko vypovědět nepříteli. Teď už se s ním tady párat nebudou. Dopadnout, odstřelit. A je to.

Nějakou náhodou, kterou považoval za štěstí, cestoval Lučarik dosti dobře. Z banskobystrického nádraží, hladov, žízniv a unaven, ale s černými vlasy stále jako nalakovanými, pustil se rovnou za panem děkanem. I v tom měl štěstí. Děkan byl doma a ihned ho přijal.

„Důstojnosti –“ hekal Lučarik, klesnuv do nabízeného křesla, „musím vám něco sdělit, ale považujte to laskavě za zpovědní tajemství. Myslím jenom z mé strany. Nechtěl bych, aby…“

Děkan ho klidně vyslechl.

„Vraťte se do Ilavy,“ řekl potom. „Všecko se zakládá na omylu. Vyzradil jste mi nesmírně důležité tajemství, které bohudík zůstane ve mně navždy pohřbeno, jelikož jste měl ten dobrý nápad, že jste je formuloval jako zpověď. Jinak bych vám nemohl dát rozhřešení. Jak jste si mohl představovat, že vaší zpovědi zneužiji, třebaže nebyla učiněna podle obřadu? Pomodlíte se za pokání pětkrát Otčenáš a pětkrát Zdrávas.“

Děkan beze spěchu povstal a z vnitřku těžké dubové skříně vyňal velké kožené desky. Rozevřel je a v listinách, které v nich byly uloženy, vyhledal strojem psaný dopis. Podal jej Lučarikovi.

Tento dopis ještě s několika jinými přinesl jednoruký zajatec, příslušník německé branné moci, propuštěný z rozkazu štábu i. československého sboru v SSSR.

Bezbožní nepřátelé slovenského státu a třetí říše zaslali po zajatci několik zpráv o tom, že Rudá armáda polapila německé vyzvědače, zajala celou rotu POHG a zatím se spokojila s jejich odzbrojením a vysvlečením z uniforem, a ujištění, že štáb i. československého sboru je informován o ukrutnostech, páchaných na zajištěných osobách.

Pro pořádek, který bude v dohledné době zaveden, přikládá se také dopis nově dosazeného faráře v Bánovcích nad Ondavou jako ukázka budoucí působnosti duchovních.

V tomto dopise s hlavičkou a s razítkem farního úřadu, adresovaném velitelství roty POHG v Banské Bystrici a předaném panu děkanovi, Lučarik četl:

„Jako nástupce zdejšího duchovního správce, který opustil svěřený mu úřad, prosím, abyste tlumočili nejvyššímu duchovnímu představenstvu rozhořčení osadníků, kteří už nikdy nechtějí spatřovat ve svém faráři politického korteše, nýbrž toho, kdo šíří lásku boží na zemi. Jsem kněz, který svého času rovněž opustil své působiště, avšak jen proto, abych bojoval v družině partyzánů proti násilí a barbarství. Vybízím k pokoře a ke službám lidu, jak nám naše poslání káže.

Při té příležitosti Vám na Vaše přání, opožděně sem došlé, sděluji, že v uhynutí Jána a Márie Melnárových v troskách jejich domu, zříceného při náletu, vidím především trest boží. Matrikální výpis o jejich úmrtí, potvrzený zdejším lékařem, k tomuto dopisu přikládám, rovněž výpis o narození a křtu jejich syna Melnára Jána, který prý krátce po neštěstí zmizel a dosud se v Bánovcích neobjevil. Obávám se, že nebyl svými rodiči vychováván tak, jak vychován býti měl, neboť jsem o nich slyšel mnoho, co by lahodilo jen německým okupantům. Žádám ho ve jménu lásky mezi lidmi, aby nenásledoval příkladu svých rodičů, nýbrž aby jim odpustil a aby jejich provinění vyvážil svými dobrými skutky. Tak jim odpustí i samo nebe a on bude pokojně živ na zemi.

Dostane-li se Vám tento můj dopis do rukou onou zvláštní cestou, která pro něj byla zvolena…“

Lučarik vzhlédl k děkanovi téměř vyděšeně.

„Pobloudilým máme odpouštět,“ řekl pan děkan. „Starý bánovecký farář je už bohužel marastický. Není vinen svou špatnou pamětí. Přiznávám se a činím pokání z toho, že jsem hocha podezříval a že nescházelo mnoho, abych mu ublížil. Nový duchovní správce v Bánovcích ovšem nebyl řádně jmenován. Funguje neprávem a znásilňuje víru podle zlovůle našich nepřátel.“

Pak se vyslovil, že požehnává nynějšímu konání Jána Melnára. Lučarik sklonil zrak opět k dopisu a přečetl si podpis:

ThDr. J. Jindra, kooperátor.

„On je to doktor theologie!“ řekl udiveně.

„Kdo ví!“ pokrčil rameny pan děkan. „Tihle lidé se někdy vydávají za něco, čím nejsou. Až to poměry dovolí, vyžádáme si o něm dobrozdání na diecézi.“

13

Druhého února v deset hodin před půlnocí vstoupila hřmotně stráž do tak zvaného „sálu všiváků“ v patře rozlehlého starého domu ve Velké Bytči.

Válelo se tam na slamnících asi dvacet všelijakých lidí. Všichni spali. Těžký krok stráže ani ostrý kužel elektrické svítilny je nevyrušily.

„Achtung!“ zvolal voják hlučně a jezdil po nich bezohledně světlem.

Někteří se pohnuli, jiní dokonce vstávali. Kdosi se polekal:

„Fliegalarm?“

„Nix!“ řekl voják hrubě a přidržel si pod svítilnou jakýsi papír.

„Plavna Vladimír,“ slabikoval, „Dober Pavel.“

„Hier!“

„Tóbše. Melnár Johan, Michalek Ondrej, Krešnacký Adolf, Hosák Ladislav, Mašek Petr. Achtung! Mašek Petr!“

„Zde!“

„Čepícky Ivan,“ komolil voják. „Všéchny?“

„Ano.“

Voják je spočítal, ukazuje si po nich prstem, jak se postavili vedle slamníků. Spokojeně kývl a nařizoval, aby se ustrojili. „Sofort! Schnell! Schnell!“

Kázeň tu byla. Osm rozespalých chlapců se zčerstva oblékalo. Téměř všichni ostatní spáči se probudili a mlčky na ně civěli. Tvořili prapodivnou společnost. Byli nejrůznějšího stáří, z nejrůznějších společenských tříd, všelijak oblečeni, lépe i hůř, a různých národností. Měli jen jeden společný znak – zřejmě uspokojivý tělesný stav. Německá branná moc si pěstovala frekventanty vyzvědačské školy dosti pečlivě, aniž jim přitom brala jejich přirozený charakter. Naopak se snažila jej zachovat. Avšak pro jejich civilní různorodost, z duše protivnou zuniformované nacistické duši, navykli si říkat jim „všiváci“ a zřejmě jimi opovrhovali.

Neseřazeni, v klubku, odešli ilavští ze sálu. Voják je zezadu pobízel.

„Jdou do toho,“ řekl špinavý muž v posledním záblesku strážcovy svítilny, a položil se opět naznak na slamník. „Začíná se od nejmladších.“

A spalo se lhostejně dál.

Ilavští se rozechvěli na dlaždičkované chodbě zimou. V místnosti, sloužící jako kancelář, bylo však teplo. Když je tam voják vstrčil, zůstali u dveří, blízko roztopených železných kamen. U prasklého stolu se zelenou deskou seděl velitel školy. Na jakési lavici, přivlečené bůhví odkud, hověli si kapitán Heinrich Klepp a nadporučík Wolf.

„Tak jen dál, hoši,“ řekl vlídně kapitán. Ale tu svou smrtící lhostejnost nezakryl ani úsměvem. Povstal a podal jim po řadě ruku. „Slyšel jsem, že jste se dobře učili.“

Melnár a Dober, stojící vpředu, zdáli se mu nejlepší. Melnár vypadal směle, měl asi do věci chuť. Dober se tvářil jako jelimánek. Svého dědečka však přece praštil po hlavě sochorem na drcení máku, aby se mohl zmocnit jeho několika stovek. Měl tedy pro německou zpravodajskou službu dobré vlastnosti, kdo ví, zdali ne lepší než Melnár Johan. Oblečeni byli do starých, pomačkaných hadrů neurčitého původu. Doberovi dosahovaly vyrudlé trubkovité nohavice sotva do poloviny lýtek. Na nohou měl silné vlněné punčochy a hrubé boty s dřevěnou podešví. Ústroj Karola Jacka alias Johana Melnára vypadal téměř turisticky. Jeho pořádný svetr vykazoval jen několik málo děr. Správa kursu se snažila nahradit jejich ústavní oděv, na krásu ovšem nedbala.

„Napijte se pro zahřátí,“ pravil velitel školy a začal nalévat do skleniček z baňaté láhve.

Nikdo z osmičky neodmítl. Likér byl sladký. Příjemně chutnal a hřál v žaludku.

„Víte, kde je teď fronta?“ otázal se černý kapitán.

„Víme,“ řekl Dober.

Věděli to tak dobře, že to byly znalosti pro wehrmacht nebezpečné. Karol Jacek se bránil představě, co by se stalo, kdyby jeho klam prohlédli.

Dober přijal od důstojníka cigaretu, nechal si připálit a lačně zabafal. S cigaretovým pouzdrem v ruce je důstojník obešel všecky. Pouze Karol se omluvil, že není zvyklý, že by mu bylo špatně.

Za chvíli plula žárovka v modrošedém dýmu.

Na patřičné vzdělání osmičky se mohl kapitán spolehnout. V kursu, sice krátkém, ale účelně zhuštěném, do nich natloukli všecko potřebné.

„Vypustíme vás na předním okraji jako zvědy, hoši. Dopravíme vás tam, kde je mezera, chráněná jen dálkovou palbou. Zatím však se nestřílí, nemusíte se ničeho bát. Víte, jak si počínat, kdyby vás někdo zastavil?“

„Víme.“

„Chlapíci!“ pochválil je kapitán. „Na zdraví!“

Napili se. Sladký alkohol nadobro zahnal spánek; pro tu chvíli jim dodal kuráž. Karol Jacek držel v pití krok s ostatními. On jediný vypozoroval, že černý kapitán nemá v úmyslu je opít, že volí dávky s nenápadnou opatrností, aby neškodily jeho záměrům.

Hoši věděli, že fronta není neprostupná hradba vojáků a kanónů nebo hluboká strouha zákopů, nýbrž že je to hranice velice neurčitá.

Byli poučeni teoreticky i prakticky. Znali, čemu se vyhýbat, do jaké situace by se mohli dostat.

„Fronta je dočasně v klidu,“ řekl jim kapitán. „Obejdete, co stačíte za čtyři dny. Nejpozději pátého dne se vrátíte. Šestý den už by bylo možná pozdě. Musíme mít čas vaše zprávy zpracovat. A nejen to. Kdybyste se zdrželi, octnete se v nebezpečí, že byste se zpátky už vůbec nedostali. Všude to už možná bude v ohni. S tím počítejte!“

Pavel Dober a Karol Jacek naslouchali nejpozorněji.

„Splníte-li úkol dobře, dostanete po návratu peněz, že nebudete vědět, co s nimi. Cigarety, kořalku, čokoládu a prostě všecko, oč si řeknete. Výpravu za přední okraj nepřítele ovšem nemůžete podnikat jako milionáři. Dáme vám každému padesát korun, dostatek potravin, kořalku a cigarety. Lihovina je při zimním nasazení v poli nepostradatelná. Ale musí se požívat rozumně, kdy je třeba. Ve škole vám to říkali, nezapomeňte na to, já vám to znovu připomínám. Pít bez rozumu by vám přineslo zkázu. Kdyby vás s těmi věcmi někdo nachytal, řeknete, že jste to vzali padlým.“

„Ano,“ pokývl Karol Jacek ochotně. „Z nouze. Neměli jsme co jíst.“

„Výborně!“ řekl kapitán a poklepal mu na rameno. „Samozřejmě každému napovídáte, že jste utekli před Němci. Zapisovat si po cestě nesmíte nic. Všecko si musíte jen pamatovat.“

„V tom se vyznají,“ podotkl velitel školy.

„Čeho si máte všímat, víte ze školy,“ pokračoval černý kapitán. „Hlavně nám jde o to, abyste zjistili, kolik a kde se na nepřátelské straně zdržuje vojska, kde stojí těžké zbraně a jaké jsou přesuny. Také snad rozeznáte, kde jsou jednotlivá velitelství, co?“

„Rozeznáme,“ kývl Dober.

„Dobře. Musíte si všímat i jiných věcí, na příklad toho, co dostávají nepřátelští vojáci k jídlu – je-li jejich zásobování dobré nebo špatné.“

„A mají-li náladu k boji.“

„Zajisté!“ přisvědčil důstojník. „Dívejte se, zda se rekvírují potraviny u civilního obyvatelstva, jak se obyvatelstvo chová a jakého je smýšlení. To je velice důležité. Dávejte pozor, kde jsou cesty vyhrazeny pro vojsko, kde se staví mosty a tak dále. Prostě plňte všecky úkoly, jak jste se tomu učili.“

„Moc důležité je,“ pravil Ivan Čepický, šilhaje po láhvi s likérem, „zda se nepřítel připravuje na obranu či na útok, kde si vybudoval opěrné pozice a tak.“

„Ovšem. Jsem s vámi spokojen, hoši. Nepřítel se může chystat k útoku a zároveň si připravit vzadu opevnění, kdyby byl protiútokem odražen. Zjistit něco takového má nesmírnou cenu. Ale jak říkám, musí vám na to stačit čtyři dny. Včas se vrátit! Nebude to o mnoho obtížnější, nepůjdete-li přesně týmž směrem, jakým jste šli tam. Potom zas můžete každému namluvit, že bydlíte na německé straně a že jste se chtěli podívat, jak vypadá fronta. Dokud byste byli hlouběji v nepřátelském zázemí, nikdo si vás nevšimne. Ty jsi Ukrajinec, co?“ kapitán ukázal na Michalka. „Poslouchej sovětské vojáky, budeš jim rozumět. Lidé i vojáci ve válce často hovoří o věcech, o kterých by měli mlčet. Myslí, že řeknou něco nevinného, a zatím to může silně uškodit.“

„Samozřejmě,“ přitakal směle Karol Jacek. „Zeptají se vojáka, od kterého je pluku, on jim řekne, a my hned víme, kde je celý pluk.“

„Tak. Mluvte s vojáky. Chlapci jako vy si ještě před nedávnem hráli s dřevěnými flintičkami, a nemohou tedy být podezřelí. Vy máte zájem jenom o válčení, chtěli byste vidět těžké zbraně zblízka, jste prostě takoví dobrodružní mládenečkové a neuvážili jste dobře, co podnikáte. A pojď sem, když jsi tak moudrý.“

Kapitán si přitáhl Karola Jacka ke stolu, vsunul mu ruku do kapsy a vytáhl světlou podšívku. Velitel školy, viditelně spokojen s výsledky své výchovy, beze slova podal inkoustovou tužku. Kapitán přitiskl podšívku kapsy na stůl a namočil hrot tužky do likéru ve sklence. Karol Jacek, přimáčknutý ke stolu a tahaný za opasek, zvědavě se po vytažené kapse ohlížel.

„Sem ti napíšu heslo,“ pravil Heinrich Klepp. „Kdybys je zapomněl, přečteš si je. Jinak je nikdo neobjeví, a když, nebude mu rozumět. Vidíte na to?“

„Vidíme.“

„Tak tedy pozor!“ řekl kapitán a nakreslil hůlkovými literami na podšívku toto:

I/C DIVISION

„Vysloví se to Einzehn division, rozumíte, nikoli Izee division. Je to takový malý podvod v písmě, pomůcka pro vaši paměť. Pojďte sem všichni, ať to vidíte. I kdyby si u vás někdo heslo přečetl a chtěl ho zneužít, nevysloví je správně. Pozná se, že jde o podvodníka.“

Chvíli vyčkal, dokud si všichni písmo neprohlédli.

„Až se budete vracet, řeknete toto heslo stráži na našem předním okraji a hned vás zavedou ke mně. To by bylo zatím všecko. Napijte se ještě a můžeme jít.“

Než sáhli znovu po sklenkách, bylo slyšet hlasité polknutí nasucho. Kapitán se otočil.

„Ty máš strach?“ zeptal se se svým zlověstným klidem.

„Ne,“ řekl patnáctiletý Ladislav Hosák, celý pobledlý. „Je mi jen trochu špatně po tom kouření.“

14

Jako běs letěl veliký automobil temnou silnicí, vysílaje před sebou uzoučké a dlouhé klínky světel zatemněných až na malou štěrbinu.

U volantu seděl nadporučík. Vedle něho se vešel nejen kapitán Klepp, ale i dva chlapci, z nichž jeden držel druhého na klíně. Ostatních šest bylo namačkáno vzadu.

Padal sníh a zalepoval přední okno silnou, mokvající vrstvou, v níž vrzající stírače vykrajovaly dvě neširoké výseče. Automobil se co chvíli smekl, pak se vrátil do správného směru a hučel dál.

Důstojníci nemluvili. Osm zvědů bylo zřejmě stísněno, nevyjímaje ani dva nejodvážnější, Karola a štíhlého rváče Ivana Čepického.

Brzy projížděli městem, které bylo temné jako vyhaslé peklo. Nevěděli, že je to Žilina, zapadající sněhem, jako by se již nikdy nechtěla vynořit na povrch země. Předjeli pak nějakou neosvětlenou kolonu vozů a hnali se dál po rovné silnici. Časem se zdálo, že ve víru vloček nebo spíše ve sněhových, roztrhávaných oblacích letí vůz přímo vzduchem, do studeného prostoru pod neviditelné hvězdy.

V ustavičných nárazech, mezi okny, zamlženými do neprůhledna a od okrajů promrzlými, zaklíněni do sebe a dýchajíce na sebe navzájem, bránili se chlapci marně otupělosti smyslů. Nevěděli, kam se řítí.

V ústech cítili nepříjemný lepkavý pach sladkého likéru a kromě Karola také hořkou chuť tabáku.

Konečně se jízda znatelně zmírnila. Když otřeli dlaněmi skla, viděli, že míjejí černé zdi domků. Vůz poskakoval po námrazách. Úzká světla olízla dvě šikmé, do výše trčící čáry, na nichž viselo jakési divné mřížoví. Přehoupli se přes železniční trať a světla se zvedla, neboť zasněžená silnice stoupala. Ale ostře se stočili doprava. Reflektory narýsovaly bílou linku přes průčelí jakési stavby u cesty. Zastavili před ní souběžně s železniční tratí, po níž právě hučel neviditelný vlak. Světlo automobilu pohaslo, motor se zastavil a ztratili se v neproniknutelné tmě.

„Kde jsme?“ zeptal se Karol Jacek.

„Ružomberok,“ odvětil stručně nadporučík.

Vystoupili. Jak dlouho jeli, nikdo z osmičky nevěděl. Ale do rána bylo asi ještě daleko.

„Za chvíli pojedeme dál,“ pravil nadporučík. „Musíme si vyžádat telefonicky informace. Půjdeme zatím dovnitř.“

Černý kapitán, vyzbrojen kapesní lampičkou, už tloukl na dveře nevelké jednopatrové budovy. Když se ilavští shromáždili kolem něho, chvíli trvalo, než jim otevřel šouravý vrásčitý stařec s lucernou.

Kapitán bez váhání vkročil dovnitř. Stařec se sotva stačil uhnout.

Z krátké chodby zabočili důstojníci, provázeni osmičkou chlapců, bez rozpaků do dveří, za nimiž bylo světlo. Několik slabých žárovek mrkalo u stropu, špatně ozařujíce velkou čtvercovou místnost, rozdělenou při stěnách přepážkami. Tam byly stoly s mramorovými deskami a odřená čalouněná sedadla. Octli se tedy v jakési kavárničce, jak také hlásal nápis nad vchodem, kdyby jej byli mohli v záblesku reflektorů přečíst.

„Dáš nám čaj a rum,“ řekl kapitán chladně velitelským hlasem. „A každému kus slaniny s chlebem.“

Stařec se třásl.

„Vaše blahorodí, kde bych vzal slaninu… taková vzácnost…“

„Maul halten! Jednou taky prodáš na černo nám! Táhni!“

Starý se rychle šoural do protějších dveří, sténaje a hekaje.

„Rozsaďte se, chlapci,“ otočil se kapitán, „a zatím jezte a pijte. Donese-li vám ten chlap malé porce, křikněte na něj, že ho dáte zavřít. Je to největší potvora v celém Ružomberku. My se vrátíme hned.“

Osmička se začala rozpačitě usazovat. Stísnili se po čtyřech na dvou čalouněných sedadlech hned v krajním boxu. Mlčeli a pozorovali narudlé žárovky. Venku zahučel vůz. Důstojníci odjížděli.

„Kluci…!“ začal Ukrajinec Krešnacký.

Ivan Čepický do něho strčil nohou.

„Nic neříkej!“ zasyčel.

Karol Jacek se zabýval vlastními myšlenkami. Přejížděl pomalu prstem po studené desce stolu, potřísněné zaschlými, lepkavými skvrnami. Bylo tu nevlídno, nepřátelsky a chladno.

Když docela ztichli, ozvaly se z chodby kroky, jak někdo sestupoval z patra po dřevěných schodech.

Kdosi vstoupil. Vsunul dovnitř opatrně hlavu, pak se ukázal celý.

V ruce držel láhev dopola naplněnou čirou tekutinou.

„Mátuško!“ lekal se Michalek.

Byl to Fero Bičak. Pootevřel překvapením oči, pak se mu trudovitý obličej rozjasnil tichým smíchem.

„Vy chásko!“ řekl, popotáhnuv si kalhoty v opasku. „Snad jsem nevstal z mrtvých? Parom do vás!“

Postoupil do středu místnosti, na špinavý parket, křížem krážem zrytý.

„Co tady děláš, Fero?“

„A co vy?“

Mlčeli. Fero Bičak se uprostřed parketu pohupoval se špiček na paty.

„Nemusíte ze sebe vysypat ani slovo, oslátka Ježíškova. Já to vím. Sám jsem vás doporučil. Už vás vezou?“

„Vezou,“ přisvědčil Krešnacký.

„Mě taky vezli,“ ošklíbl se Fero Bičak. „Pojďte si sednout tamhle. Což vás nenapadlo, že u téhle zdi je tepleji? Vy jste ale hloupí nováčkové!“

Odplivl jako starý. Jak se změnil, jak je sebevědomý! Postavil láhev na stůl a strčil ruce do kapes, jako by ani nestál o to, aby se s nimi přivítal.

„Jen pojďte, beránkové, pojďte! Nemusíte se mne bát, nekoušu. Sedni si, Petře. Běž tam!“

Váhavě ho uposlechli. Usadil je všecky, zase po čtyřech na každou stranu stolu. Sám popadl od zdi u dveří rozviklanou židli a sedl na ni obkročmo, s opěradlem před sebou, do čela všech.

„Tak vida, ovečky!“ prohlížel si je škodolibě. „Tam, co jdete, to bude co nevidět hřát, dlouho se tam nezdržujte. Rudí a českoslovenští dostanou napráskáno, že to svět neviděl.“

„Nemluv o tom!“ zamračil se Ivan Čepický. „Co chceš v Ružomberku?“

„Já?“ řekl Fero Bičak pohrdavě, dobývaje z kapsy pomačkanou cigaretu. „Já tady teď působím. Jděte se schovat, to pravé je to, co dělám já. Daleko užitečnější…“

Fero Bičak mluvil jako chlapík velkých zkušeností. Jeho trudovitý obličej zářil. Zapálil si elegantně cigaretu.

„Vy to můžete vědět,“ pravil chlubně. „Dělám špionáž. Těžkou špionáž. Tohle zvíře –“ ukázal palcem ke kuchyni, „drží s námi. Proto tu čekám. Ráno si mě vyzvednou a půjdu jako učedníček zas někam…“ Fero Bičak se rozkašlal smíchem a mával rukou.

„A proč tu sedíš a nejdeš spát?“

„Protože flámuju, berane. Nevidíš?“ Ukázal na zpola vypitou láhev. „Zavdejte si taky, kluci! Je ohromná. Chcete holky? Jsou nahoře, za chvíli budou chrnět, ale ten chromajzl nám je sem pošle.“

„Nech si holky!“ utrhl se Karol Jacek. „Za chvíli musíme dál.“

Petr Mašek, nejstarší ze všech, vztáhl ruku po láhvi.

„Nehádejte se, dobytku. A ty si ty nabídky nech, Fero. Není na to vhodná chvíle.“

„A proč by sem ty holky nešly?“ vyjel Ondřej Michalek.

„Slyšel jsi!“ pravil Karol Jacek zamračeně. „Není na to čas. Pro holky ses dostal do polepšovny a mohly by ti to pokazit i tady. Ještě sis žádnou legraci nezasloužil. Mysli nejdřív na povinnost.“

Fero Bičak se nehlučně zasmál. Mávnutím ruky zadržel Ivana Čepického, který na Karola Jacka výhružně vstával.

„Blbost, kluci! Sedni si, Ivane. Bez peněz na vás všecky ty děvky ani jazyk nevypláznou. Máte peníze?“

„Dostanem!“ odsekl Ivan Čepický.

„Tak potom si přijďte,“ uchichtl se Fero Bičak.

Petr Mašek se zdlouha napil z láhve. Díval se při tom na Čepického a na Jacka, kteří na sebe pohlíželi s nenávistí.

„Vy dva si dejte pozor,“ pravil, odkládaje s kuckáním láhev, „ať se co nejdřív nepoperete.“

„Radši pijte,“ pobídl Fero Bičak. „Dáme si novou. O takovouhle vínovici hned tak nezavadíte. To zvíře si to nechá pořádně zaplatit, ale já na to mám. Holky vám platit nebudu, to bych byl blázen, mě dneska už stály dost. A kdo ví, co by tomu vaši páni říkali. Hola! Bačo!“ Šouravý děda vyhlédl z kuchyně.

„Pánko si přeje?“

„Pálenku!“ široce se rozpřáhl Bičak.

„Páni důstojníci nakázali čaj a rum.“

„Co nakážu já, platí taky! A hybaj!“

„Nech sa páčí,“ zabreptal dědek a zmizel.

Fero Bičak se nafukoval.

„Koukáte, co ze mne udělali, he? Tak se s lidmi musí! Pijte, chlapci!“

Podávali si láhev od úst k ústům.

„Páni důstojníci se nebudou zlobit,“ posmíval se Fero Bičak. „Sami nás to naučili a sami chlastají, a ještě jiné věci dělají. Kdybyste věděli, jehňátka…“

„A tys hodně dokázal, Fero?“ zeptal se Ivan Čepický zamračeně. Fero Bičak dorazil zbytek v láhvi.

„Hodně. Motám se u holiče, zametám, mydlím huby jakoby nic, a poslouchám. No, chodili lidi a zase šli pryč, tak co s tím. Dal jsem radu, aby skřípli holiče, on je všecky znal, já ne. Udělalo se to, a svezlo se s ním šestnáct zrádců, partyzánů a tak zvaných ilegálních pracovníků. Za to jsem dostal prémii, kluci, že jsem ty prachy ani nemoh‘ spočítat. A teď povandruju zase jinam.“

Odmlčel se. Děda v kožichu, odstrčiv kolenem dveře, vlezl do lokálu s podnosem, plným otlučených šálků.

„Jezte zatím!“ pravil Fero Bičak blahosklonně.

Staroch přišel třikrát. I novou láhev vínovice donesl. Dvě bohaté porce slaniny a dvakrát čaj položil na sousední stůl pro pány důstojníky. Tam potom čaj chladl. Důstojníci dlouho nemohli dostat spojení s Liptovským Mikulášem.

„Venku je psí počasí,“ pravil Fero Bičak, „mráz a sněží. To já si sedím hezky v teple a poslouchám a beru peníze.“

Napil se a dodal:

„Máte to špatný, kamarádi.“

Jedli a mlaskali. Fero Bičak byl zřejmě trochu opilý. Nečistoty v jeho tváři ostře vynikaly i v tomto chabém světle. Škytl a hmátl po nové cigaretě.

Uvnitř lokálu bylo snad nevlídněji než venku. Odněkud táhlo. Pavel Dober si držel ruce na prostydlých kolenou.

Neříkali nic. Fero Bičak klopil hlavu a přemýšlel, čím ještě by se mohl před kamarády z Ilavy vytáhnout. Ale přesto, že měl tolik zážitků, byl najednou na myšlení strašlivě líný.

Venku občas zafičela větrná metelice. Ve studených kamnech bylo slyšet meluzinu. Žárovky sotva hořely.

Fero Bičak přiložil láhev k ústům. Lokl doušek, ale láhev od úst neodtrhl. Zacpal její hrdlo jazykem a pohlížel ke dveřím na chodbu. Tam však se nic nedělo. Pavel Dober tam ze svého místa viděl.

A přece: bylo slyšet kroky. Fero Bičak zaslechl jejich zvuk ze všech nejdřív, protože neseděl mezi přepážkami jako ostatní.

„Pojedeme,“ ožil Petr Mašek.

Fero Bičak postavil láhev na stůl.

„Nechali za sebou otevřeno,“ poznamenal nespokojeně.

Vtom se dveře z chodby, rozechvívané už předtím nárazy vzduchu, rozletěly. Průvan vnikl dovnitř silněji.

Do místnosti vstoupil muž v tmavém burnuse s ohrnutým límcem, na hlavě podšitou čepici s plandajícími chrániči uší. Na ramenou i na čepici sníh. V obličeji byl zarostlý, sníh na vousech mu ještě neroztál. Přesto nevypadal divoce, jeho pohled byl spíše vážný a smutný.

„Tady jsi!“ řekl hlubokým hlasem.

Fero Bičak, jemuž oslovení zřejmě platilo, vyskočil.

„Co chcete?“

„Tebe chci, chlapče,“ odpověděl muž. „Spáchal jsi zlo. Vinu na něm neneseš. Jednáš podle cizí vůle, která tě ovládá. Půjdeš se mnou. Nic se ti nestane, jenom z tebe uděláme dobrého člověka.“

Fero Bičak pobledl v obličeji. Otočil trhaně hlavu k vyjevené osmičce.

„Partyzán!“ vyrazil Ivan Čepický.

O partyzánech jim v kursu vykládali. Byli to podle nich bezectní zrádci a ukrutníci. Tenhle lhal, když říkal, že se Bičakovi nic nestane.

„Jsem partyzán,“ přisvědčil zarostlý muž vážně, „máte špatného společníka, hoši. Odkud jste?“

„Tady z města,“ odpověděl Pavel Dober.

Jeho nevinný, bázlivý pohled budil důvěru. Cizí muž jeho záludnost neprohlédl. Dvakrát lehce pokývl. Pak řekl Bičakovi:

„Seber se. Půjdeš dobrovolně nebo tě stisknu. Vyber si.“

Karol Jacek pocítil nával krve v hlavě. Zaťal v klíně pěsti. Tohle ještě ani zdaleka nebyla vhodná chvíle. Upjal pohled na Bičaka, jenž stál jako ztrnulý, ale konečně zdvihl chvějící se paže.

„Kluci!“ zaječel. „Braňte mě! Vrhněte se na něj! Vy jste přece taky…“

Přerušil ho silný, nezvonivý třesk skla. Ladislav Hosák, popadnuv láhev za hrdlo, rozrazil ji o hranu mramorové stolní desky.

„Co děláš, ty tam?“ otázal se partyzán přísně.

Patnáctiletý Ladislav Hosák, chorobně zatížený milovník krve, měl v ruce strašlivou zbraň, třetinu láhve, končící ostrými lomy. Jeden z nich vyčníval jako trojúhelník do dýkovitého hrotu.

Fero Bičak, polekaný k smrti, nepochopil účel Hosákova skoku, tak náhlého a rychlého, že mu nikdo nemohl zabránit. Nevnímal nic, zůstal jako ochrnutý, a když se mu výraz znetvořil hrůzou, už jen zachroptěl. Z krční tepny, proťaté sklem, vytryskl jasně červený proud.

„Cos to proved?“ zařval cizí muž a pokročil hrozivě kupředu.

„Nebyl to zrádce?“ odvětil s těžkým dechem Ladislav Hosák.

„Odstup! Zahoď ten střep!“

Partyzán poklekl na jedno koleno k Bičakovi, který sebou na zemi křečovitě škubal v marném zápase se smrtí.

„Ty ho máš trestat, nešťastný chlapče? Vždyť jsi ho zavraždil!“

„Zasloužil si to!“ řekl Hosák zuřivě, uvědomiv si teprve nyní svůj šťastný dvojsmysl. „Je to zrádce! Udavač!“

„Blázne! Co sis to vzal na svědomí?“

Fero Bičak už se nehýbal. Bylo hluché ticho. Sedm ilavských ohromil děs. Partyzán, stále v pokleku, sňal čepici.

Chytnou ho! – zařvalo v Karolu Jackovi. – Neví, že sem přijedou! Bože, ať jde pryč!

Ale vtom se ozvalo zvenčí pronikavé hvízdnutí.

Partyzán vyskočil na nohy s mrštností, podivuhodnou u tak hřmotného muže, a jako kouzlem se mu objevila v ruce těžká pistole. Učinil krok zpět, proskočil dveřmi na chodbu a zmizel.

„Teď se strhne střelba!“ zachvěl se Vladimír Plavna a zacpal si uši.

Michalek odvracel pohled od mrtvého Bičaka tak, že měl hlavu nepřirozeně stočenou k rameni.

„Mně je špatně, kluci…!“ zahekal.

Šouravý kavárník se neukázal.

Bylo slyšet blížící se automobil.

„Teď! Teď!“ jektal Plavna. „To bude mrtvol!“

„Ať se střílí!“ vyjel křiklavě Adolf Krešnacký. „Hrome, kdybych měl nějakou bouchačku…!“

„Buď zticha, pytláku!“ zarazil ho Petr Mašek rozčileně. „Tohle je moc! To je hrozná věc!“

Ale nestalo se nic. Vůz se přiblížil a zastavil. Když oba důstojníci vstoupili, stál Ladislav Hosák nad mrtvým Bičakem a hleděl bez pohybu na tratoliště krve, rozlité po špinavých parketách.

15

A opět se řítil velký automobil silnicí, klouzal a vymršťoval úzké světlo, a stírače protivně a jednotvárně vrzaly.

Karol Jacek nemohl uvěřit, že to nebyl jen tíživý sen. Nemohl uvěřit, že tohle mohl spáchat člověk, jemuž ještě není patnáct let. Nerozuměl tomu, věděl jen, že Ladislav Hosák má rád tekoucí krev. Nebyl to zdravý chlapec, měl v duši nějakou nemoc, nějakou zvrácenost, a v polepšovně se o něho nestaral žádný lékař, nic, jenom ho řezali karabáčem.

Bičaka prostě nechali ležet na parketu kavárničky.

„Pane kapitáne,“ řekl nad ním Ladislav Hosák, „kdybych to byl neudělal, tak nás tomu partyzánovi prozradil.“

Byl to skvělý čin. Ladislav Hosák zabil Fera Bičaka před partyzánovýma očima jako zrádce povstalců a partyzánů. Vyzvědačské poslání osmičky zůstalo utajeno. Jinak, kdyby se byl partyzán něco dověděl, mohli se klidně vrátit do polepšovny.

Důstojníci polykali vztek.

„Vyřešil jsi to dobře,“ pravil Hosákovi kapitán. „Jsi hrdina. Dostaneš zvláštní odměnu.“

Vůz letěl proti sněhu, hnanému silným větrem. Prorážel bílou, nebezpečnou, zrádnou tmu. Karol Jacek si všiml, že černý kapitán má pistoli na klíně. V okolí byli partyzáni. Německá jednotka z Ružomberka už vyrazila, aby je stíhala. Ale na úspěch měla asi málo naděje.

Konečně se vůz zastavil. Brzděním se pootočil na místě.

„Nejvyšší čas!“ řekl kapitán. „Zatracené zdržení!“

Nadporučík Wolf vyrazil dvířka na své straně. Opět vůz ztichl a zhasl jako umdlená, k ničemu nepotřebná věc.

„Lezte ven!“ vybízel nadporučík.

Kolem bylo bílo, ticho. Sníh už nepadal. Stranou matně svítila vysoká závěj. Do sněhu se našláplo měkce, hluboko, jako do nasypané mouky.

Osmička z Ilavy se slepě potácela za oběma důstojníky do neurčita, až spatřili tmavý stín nějaké boudy. Minuli jej. Pak je zastavil přešlapující, zachumlaný voják. Padlo několik úsečných německých slov. Šli dál. S vršku. Za chvíli vlezli do nízkého baráčku, přilepeného k jakési stráni a zpola zapadlého sněhem.

Vnitřek byl bez předsíňky. Za dveřmi visel těžký koberec. Kapitán jej odhrnul a hnal osmičku rychle dovnitř. Na několik vteřin vyběhlo na sníh žluté světlo, které se zdálo oslepující. Vydávala je petrolejová lampička, stojící na polorozbitém stolku.

Do červena rozpálená bubínková kamínka, napojená ke zohýbaným rourám, sálala horkem. Uvnitř seděl na nízké stoličce voják, jenž něco psal do veliké knihy. Vymrštil se k pozdravu jako na pružině.

Přece jen asi vražda v Ružomberku vyvedla i oba důstojníky z nálady. Silně se mračili.

„Není času nazbyt,“ utrhl se kapitán. „Svůj úkol znáte. Svěříme vám ještě něco. Než vám to vysvětlíme, ohřejete se dost, abyste mohli vyrazit.“

Rozepjal plášť, posadil se na okraj otevřené bedny při stěně a posunul čepici dozadu. Podíval se ostře na Pavla Dobera.

„Pojď sem, ty!“ vyzval ho. „Hýbej se, člověče!“

Pavel Dober nejistě přistoupil.

„Vzmuž se!“ zacloumal jím kapitán. „Neleze ti z palice ten mrtvý? Sám německý Bůh ví, kolik mrtvých ještě uvidíš! Nejdeš na maškarní merendu, jdeš do války! Styď se, zbabělče!“

„Já se nebojím!“ sevřel pěsti Pavel Dober. Vladimír Plavna nebo Michalek se přece báli víc, ale neřekl to na ně. Důstojník prostě vyčinil tomu, na koho se náhodou nejdřív podíval.

„S žádným z vás to nemůže skončit tak jako s Bičakem,“ řekl kapitán rázně. „Nikdo z vás doufám nezavdá příčinu ostatním, aby ho museli ubít. Vaše práce je jiná, ne tak nebezpečná. Vy dostanete peníze skoro zadarmo. Jste vojáci zpravodajské služby, žádní konfidenti. Bičak nebyl dost opatrný. Neosvědčil se. Brzy se stal podezřelým. Schovali jsme ho, ale on pořád chlubně vystrkoval tu svou hloupou hlavu. Svůj osud si sám přivolal. Nemyslete na něj. Podívej se na tuhle věc, Dobere.“

Kapitán sáhl do bedny a vytáhl odtamtud obyčejný školní kalamář, pěkné žlutý, úplně nový.

„Prohlédni si to. Jak se ti to líbí? Neboj se, není tam inkoust.“

Pavel Dober obracel dřevěný kalamář rozpačitě v ruce.

„Co s tím?“ otázal se.

„Tohle,“ pravil kapitán a ukázal mu chromované víčko, které bezpochyby ke kalamáři patřilo. „Dovedl bys to tam přidělat?“

„Snadno.“

„To věřím. Ale teď to nezkoušej. Jakmile víčko přišroubuješ, máš pohromadě minu i s kapslí. Kdo potom kalamář otevře, vyletí do povětří, než se naděje.“

„A….“ vyhrkl Pavel Dober.

„Dokud tam nemáš víčko, můžeš to i upustit leknutím na zem, osle,“ rozhněval se kapitán. „Cožpak vás ve škole vychovali ke zbabělosti?“

„My jsme…“

„Co jste?“

„Nám neříkali, že dostaneme miny.“

Černý kapitán skousl rty. Nesnadno zachovával svůj klid smrtonoše.

„Měli vám to říci. No nic, není to žádný zázrak. Kalamář položíš někde na vhodném místě, rozumíš, kde bude naděje, že jej nějaký zvědavec najde a otevře. Samozřejmě nejdříve přišroubuješ víčko. Nejmoudřeji ovšem uděláš, nachytáš-li na to nepřátelského vojáka. Ale každá smrt a škoda na druhé straně je nám dobrá.“

„Ano,“ řekl Pavel Dober. „Co nejvíce zmatku.“

„Vidíš, že to správně chápeš. Splň dobře svůj úkol a budeš dobře odměněn. Usmrtíš-li někoho na nepřátelské straně, není to zločin, je to záslužný skutek. Vezmi si příklad z Hosáka. Je o dva roky mladší než ty, ale uměl se rychle rozhodnout, neváhal přikročit k užitečnému činu a proto něco dokázal.“

„Ano.“

„Tak na to pamatuj. Melnáre! Tobě svěřím tuto konzervu.“

„To je mina,“ řekl Karol Jacek.

„Ovšem. Nic se ti nemůže stát, nezačneš-li se v ní rýpat. Vidíš, že má ruskou značku. Je to přesná napodobenina opravdových konzerv pro sovětské vojáky. Kdyby se ti podařilo nalíčit ji někde poblíž vojenské kuchyně, provedeš velmi záslužný skutek. Celá kuchyně vyletí do vzduchu a vojáci zůstanou bez jídla.“

„Dejte to sem,“ vztáhl ruku Karol Jacek.

„Tenhle kousek uhlí si vezmi třeba ty. Pojď sem. Jak se jmenuješ?“

„Michalek.“

„S tímhle kusem uhlí také můžeš dělat co chceš a nic se nestane, Michalku, jen na oheň je nesmíš přiložit, pak by nastal výbuch. Půjdete třeba někde kolem nádraží a uvidíte hromadu uhlí pro lokomotivy. Tam to položíš. Celý vlak sjede z kolejí, až to topič přiloží, rozumíš?“

„Rozumím.“

„Tvůj kamarád si vezme rovněž jeden kousek toho výborného paliva. Slyšíš, ty tam!“

„Petr Mašek.“

„Strč to do kapsy, Mašku. Kdo ještě nic nemá? Přistup, mládenče. Vezmi si tohle zlaté plnicí pero. Chraň tě všichni svatí, aby sis chtěl něco napsat. Jak to vyšroubuješ, máš ruku pryč. S tímhle balíčkem čokolády je to zrovna tak. Ulom si kousek, a mezi zuby už nic nedostaneš kromě pořádné rány, po které už se sotva vzpamatuješ.“

Černý kapitán se hrabal v bedně. Nadporučík Wolf s vojákem zatím přerovnávali něco na dřevěné polici, mluvíce spolu polohlasem.

„Tohle krásné cigaretové pouzdro si vezmeš ty,“ pravil Heinrich Klepp dále, „ale nedívej se do něho, je tam smrt. A co dáme tobě, hochu? Chtěl bys trochu prášku do vody?“

„Jakého prášku?“ zeptal se Čepický.

„Náramně osvěžujícího. Budeš-li chytrý, natropíš s tím habaděj škody. Patří to do studní. Kdo se napije, víckrát už na žízeň nepomyslí. Prášek se rozpustí a utvoří ve vodě sta tisíce úžasně tenoučkých žilek, propletených všemi směry, takže ani doušek není čistý. Vidíš, že je v bezpečném obalu, sám se nemusíš bát, že by ses otrávil. Postačí, hodíš-li do prostředně veliké studny jeden sáček, obal se rozpustí vodou sám. Udržuj to v suchu. Podle nápisu je to vanilkový cukr, nehrozí ti tedy nebezpečí z prozrazení.“

Černý kapitán vstal a odstrčil chlapce rukou.

„Kolik je hodin?“ zeptal se nadporučíka německy.

„Za čtvrt hodiny svítá,“ odpověděl nadporučík. „Časově to vychází. Jen je podělím a mohou jít.“

Chlapci dostali brašny, chlebníky a torny. Každý nesl něco, Ivan Čepický dokonce nákupní brašnu, s jakou hospodyně docházejí na trh.

„Všecko, co máte s sebou, jste našli,“ poučoval je nadporučík, „nebo jste to sebrali padlým německým vojákům. Umíte přece lhát, ne?“

Uměli.

„V žádném případě se nepřiznávejte, že jsme vás poslali my. Tím byste si jen uškodili. Zopakujte si raději cestou všecko, co máte odpovídat, kdyby vás někdo vyslýchal.“

Nadporučík jim rozdal chléb, konzervy, čokoládu, cigarety a každému lahvičku lihoviny. Nakonec dostali po padesátikoruně, někteří v drobnějších penězích. V případě výslechu to měl být nález, o který se rozdělili.

„Ani na chvíli nesmíte vypadnout ze své úlohy,“ napomenul je ještě nadporučík, „ani když jste sami mezi sebou. – Kapitáne?“

„Kupředu!“ řekl černý kapitán a odhrnul koberec u východu.

Teď teprve šlo do tuhého. Důstojníci vyvedli zamlklou osmičku před barák. Když vystoupili po zasněženém svahu, viděli, jak na východě nebe bledne šerým svítáním.

Nesněžilo, ale přituhlo. Mráz začal brzy štípat. Černý kapitán si ohrnul límec pláště. Osm chlapců přešlapovalo rozčilením a zimou.

„Rozdělte se do dvojic,“ řekl nadporučík, „abyste nebyli v celé skupině na dálku nápadní. Jděte stále po silnici k Okoličnému. Hleďte, abyste se dostali až do Popradu. Tam se obraťte.“

Karol Jacek a Ivan Čepický vykročili již bez váhání jako první. Ostatní dvojice se utvořily tak, jak náhodou kdo stál. Důstojníci jim nedali už žádnou další radu. Také za nimi dlouho nepohlíželi. Otočili se k návratu. Sníh na krajině matně probělával. Doliny ležely ještě v hluboké tmě, zledovatělá silnice však se již začínala lesknout. První dvojice chlapců se ztrácela ve stínech. Důstojníci byli pryč ještě dříve, než se poslední dva vyzvědači hnuli.

Těm dvěma – byli to Ukrajinci Krešnacký a Michalek – se nechtělo z místa, ohlíželi se. Východ šedl, vrhaje slaboučký svit na město v mělkém dole. Liptovský Mikuláš ostýchavě vystrkoval z tmy několik vychladlých továrních komínů. V koželužnách už se dávno nepracovalo. Městečko se bojácně krčilo pod sněhem. Jen bílá věžička gymnasia zvědavě vyhlížela spolu s černými komíny blížící se den. Na ztemnělých diluviálních terasách Váhu jistě stála německá děla. Vlevo, za nízkými hřbety kotliny, zachytávaly tvrdě úsvit mohutné vlny Nízkých Tater.

Nebylo možno postávat. Poslední dvojice se dala rovněž na pochod. Ostatní již dávno zmizeli v kalné atmosféře „země nikoho“.

Postupující ráno brzy zahnalo tmu. Kraj kolem silnice se podobal zvlněnému, ztuhlému bílému moři. Nečetné stromy a křoviny spaly pod navátým sněhem. Nekonečná běl však byla daleko široko potřísněna tmavými skvrnami granátových děr. Zvrácené, poloutopené dělo hrozilo dlouhou hlavní šedivému nebi. Ochromlý vůz trčel uprostřed silnice, z příkopu se vynořoval zadek mrtvého koně. Trosky zbraní se bezmocně válely po obou stranách cesty.

„Tudy se ustupovalo,“ řekl Michalek.

I mrtvé vojáky spatřili. Noční sníh je napolo pohřbil. Zima jim vzala příšernost ostrých mrtvolných kontur, zhlazovala je do nevinných, na kost zmrzlých kopečků.

Ztichlá válka! Jako by tady ulehla a rozprostřela na sebe ohromný bílý plášť. Jako by říkala: Nechte mě chvíli odpočinout, potom se zase zdvihnu.

Dědina Okoličné vypadala jako po vymření. Už z dálky bylo vidět několik prohořelých krovů jako polámanou síť, propouštějící světlo šedého nebe.

Karol Jacek a Ivan Čepický se zastavili sto kroků před vsí, aby počkali na ostatní. Usedli vedle sebe na vyvrácený patník a posilnili se hltem kořalky.

Rozdělili se na dvě skupiny po čtyřech. K Jackovi a Čepickému se přidali Plavna a Krešnacký, kdežto Dober, Michalek, Hosák a Mašek zůstali pozadu.

Prošli dědinou. Byla zcela opuštěna, vyhořelá, liduprázdná.

Každý z osmičky v chůzi něco pojedl ze zásob. Zimu necítili. Bylo čerstvo, čisto. Šlo se jim dobře. Stále naráželi cestou na trosky německého ústupu, ale stále toho bylo méně. Náhle, zcela náhle uviděli za polozbořeným stavením u silnice hromadu mrtvol německých vojáků.

Stáli a zaraženě se dívali na ztuhlá těla, pokroucená smrtí a polozapadlá sněhem, jako by očekávali, že ty smutné postavy se přece jen začnou pohybovat. Sešlo se jich u té podívané zase všech osm.

Toto byl zatím nejhorší pohled z celé dosavadní pouti.

„Němci tuhle válku prohrajou,“ řekl zasmušile Pavel Dober.

Čepický se vztekle otočil.

„Myslíš, že Rusové nemají žádné mrtvé?“

Vykročili dál, všech osm pohromadě. Ve skupině se cítili jistější. Na obzoru, zahalena do prošedlé mlhy, opět seděla jakási ves. Zdálo se, že tam silnice končí. Nikdo z osmičky nevěděl, jak se ta osada jmenuje. Doufali však, že se tam dovědí, jak daleko je ještě do Liptovského Hrádku.

„Říkali, že v Hrádku můžeme být na noc,“ pravil Vladimír Plavna.

Dali se do hovoru, někteří si zapálili cigarety. Nikde kolem neviděli živého člověka. Samota je uklidňovala. Představovali si to původně nebezpečnější. Další dávka alkoholu je rozehřála a dodala jim náladu.

„Povídali taky, že všecky cesty jsou zaminovány,“ připomněl Hosák. „Abychom tak na nějakou minu šlápli!“

Karol Jacek, na něhož se Hosák se svou poznámkou obrátil, neodpověděl. Zadíval se jinam. Musel se hodně přemáhat, aby Hosákovu přítomnost snášel. Hosákovi odsekl trochu rozčileně Čepický.

„Kdyby byly na silnici miny, tak nás tudy neposlali.“

„A taky je mráz,“ dodal Pavel Dober. „Neslyšels ve škole, že v zimě půda nad minou zmrzne a že to potom nevybuchne?“

„Starejte se o miny!“ napomenul Michalek. „Malujete čerta na zeď. Máme vlastní miny v kapsách, na to myslete.“

„Však se jich brzy zbavíme. Tady je položit nemůžeme, to by byla hloupost.“

Zastavili se. Karol Jacek řekl:

„Nakonec nám to vybuchne v ruce. Pro nic takového tady nejsme. To nám přidali. Kdyby u nás ty věci Rusové našli, zastřelí nás na místě.“

„Nebuď zbabělec!“ zavrčel Čepický.

Michalek se přidal k mínění Karola Jacka.

„To není zbabělost. Podívej se, kouřím cigaretu a mám sirky v kapse. Jak daleko je od toho můj zatracený kousek uhlí?“

„Ticho!“ zakřikl ho Čepický. „O svém úkolu nemáme mluvit ani když jsme sami!“

„Kašlu na to! Já jsem pro to, ty pekelné věd ihned zahodit. Vždyť potom můžete Němcům namluvit, že jste je položili tam, kam oni chtěli. A nedostaneš na penězích ani o korunu míň.“

„Něco na tom je,“ připustil Ivan Čepický. „Zalhat by se mohlo. Docela bezpečné to není, tahat tu zkázu s sebou. Budeš utíkat, upadneš, čokoláda se ti v kapse rozlomí. A už tady ležíš jako tamti.“

„Vidíš! To nám neměli dávat!“

„Dobře, ale nebuďte ztřeštění. Miny odložíme ve vesnici.“

Návrh byl přijat, ačkoli Karol Jacek měl námitky. Rychleji vykročili dál.

Vcházeli do dědiny poznamenané požáry a střelbou. Nalomená tabulka na okraji hlásala jméno Podtureň.

Sotva však minula osmička první pokřivený baráček, zastavil ji silný, rozléhající se hlas.

„Ej! Stoj!“

Chlapci přimrzli na místě. Podtureň byla obsazena vojskem Rudé armády. Karolu Jackovi prudce zabušilo srdce. Konečně byl z dosahu Němců, z dosahu gardistů, z dosahu Ferdinanda Barata.

U pobořeného plotu zahrádky se zjevili jako kouzlem tři muži v ruských zimních čepicích „ušankách“ a v těžkých pláštích, s automaty v rukou.

„Kam jdeš?“ zeptal se největší z nich ruský.

„Tam!“ odpověděl Krešnacký za všechny jeho jazykem. „Na vaši stranu.“

„A odkud, he?“

„Od Němců. Utekli jsme. Nechceme s Němci žít.“

„Charašó. A s námi chcete?“

„Da,“ přisvědčil Adolf Krešnacký.

Z tří ozbrojených mužů šel strach. Byli zarostlí a silní.

„Ty Rus?“

„Ukrajinec, továryši.“

„Ukrajinec. A co neseš?“

„Potravu. Proviant. Cestou jsme našli.“

„A kam jdete? Pověz! Kam?“

„Já domů. Na Ukrajinu.“

„Bumážku – doklady – máš?“

„Nemám. Utekli jsme ze služby.“

„Ej, nu éto plocho, moloděc!“

Veliký voják popadl brašnu, která visela chlapci u boku, otevřel ji a nahlédl dovnitř. Zatím se k nim přidružilo ještě pět jiných vojáků. Někteří se hlučně smáli.

„Pěkné věci máš, molodče. Kdo tě obdaroval?“

V první chvíli se Adolf Krešnacký domníval, že mu Rus sebere všecko i se strašlivou čokoládou, která ležela až na dně brašny. Ale nestalo se tak. Muž vytáhl pouze láhev a znalecky ji prohlížel proti světlu.

„Našli jsme u padlých Němců všelijaké věci,“ řekl Michalek chvějícím se hlasem.

„I vodku?“ zasmál se Rus.

„Da.“

„A bratrovi zavdat necháš, Ukrajinče?“

„Nechám.“

Veliký Rus vytáhl silnými zuby zátku. Vojáci se smáli ještě hlučněji. Někdo i ruku natáhl, ale Rus mnoho neupil. Vrátil chlapci láhev.

„Na. Pij sám. Máš dalekou cestu, potřebuješ se zahřát. Tvá vodka je špatná. Germánci ani vodku zrobit neumějí, potvorci.“

Krešnacký vytáhl z kapsy balíček cigaret.

Ty si vojáci rozebrali v mžiku.

„A snad nemyslíš, že jsme už nekouřili německý tabák, co?“

Hřmotný Rus zmačkl strašlivý automat pod paží a tahal z kapsy zimního pláště zápalky. Ale nepoužil jich ještě. Zpod huňatého obočí vyšlehl blesk, Rus strčil cigarety i zápalky zpět do kapsy a přistoupil k Vladimíru Plavnovi.

„Co to tu máš?“ otázal se přísně.

Vladimír Plavna rozuměl jen částečně jeho slovům, ale směr pohledu pochopil a strachem mu podklesla kolena. Mina v podobě plnicího pera mu vyčnívala z kapsy, našité na kabátu pod ramenem.

Rus mu pero rázným pohybem vytáhl. Vladimír Plavna pronikavě zakřičel.

„Je to moje! Dej sem!“

Rus zamrkal. Ale chlapecké ruce se vztáhly do prázdna. Voják byl dosti obratný, aby uhnul včas.

„Kuš, holoubku, polekals mě. Co říkáš?“

Krešnacký opět zakročil. Hlas se mu silně chvěl.

„Říká, že je to jeho pero, továryši, nemáš mu je brát.“

„Á, to on říká?“

Už se viděla ilavská osmička v hrobě. Rus držel pero tak, jako by je chtěl rozšroubovat. Krešnacký otvíral zděšeně ústa. Vladimír Plavna se shrbil a zavřel oči. Rozutéci se nemohli, to by po nich byli stříleli. Karol Jacek neuměl rusky. Nevzpomněl si, že by bylo stačilo zavolat jediné slůvko: mina! Bůhví, jak by to bylo pak dopadlo, nepředstavoval si nic. Skoro nechtěně uchopil vojáka za rukáv.

Rus ho odstrčil a obořil se hněvivě na Plavnu.

„Durak jsi! Hlupák! Němci vzals? Dobřes udělal! Tvoje kořist, ne má, k čemu mi pero, hlupáku? Tady píšu písmo!“

Zaklepal na buben automatu a rozesmál se. Ostatní se řehtali s ním.

Odhozené pero letělo k zemi. Vladimír Plavna se po něm lačně vrhl.

Vtom však jim nad hlavami silně hvízdlo a vzápětí se ozvala ohlušující rána. Vysoko nad vsí se rozsvítila žlutá hvězda a vyrazila ze středu růžici dýmu.

Zařinčelo nějaké sklo.

„Ej bystro!“ houkl veliký Rus a postrčil nejbližšího z chlapců. „Germán střílí!“

Pavel Dober se dal na útěk první. Prchal dále do vsi. Vladimír Plavna, strašlivé plnicí pero v ruce, uklouzl, padl, opět vstal a znovu vyběhl. Zůstal poslední.

Nový třesk, nová ohnivá hvězdice. Ves byla dlouhá, cesta volná. Ale nad hlavami se trhalo nebe, hvizd překrýval hvizd. Němci ostřelovali Podtureň. Osmička chlapců si pozdě uvědomila, že běží přímo do pekla. Kus zdi odletělo, na cestě se zaprášilo sněhem, cosi se řítilo. U silnice šlehal oheň, chytila tam nějaká hořlavina. Třaskavé rány trhaly uši, ale vzduch se nevinil, to bylo zvláštní, jako by se to dělo ve vzduchoprázdnu.

Pavel Dober běžel jako šílený.

Uprostřed silnice, nedaleko před ním, nízko při zemi se rozsvítilo, vyletěl černý trychtýř, zafičela vše prorážející ocel, střepiny se sypaly jako déšť. Pavel Dober se potácel, nemohl z místa, mával rukama. Karol Jacek ho dohnal.

„Je ti něco?“ křikl.

Pavel nevěděl. Možná, že nic. Sebral se a utíkal dál.

Probíhali palbou. Nad hlavami jim prásklo, jako když hrom na blízku uhodí, ale cíl, nahmataný německými děly, byl přece jen více vzadu. Běželi pořád, bez dechu, s vypětím sil, až Pavel Dober znovu upadl. Honem se chtěl zdvíhat, ale nesvedl to. V údech cítil strašlivou slabost. Zůstal tedy ležet, jen obličej tiskl do ztvrdlého sněhu a namáhavě, plnými ústy dýchal.

Ondřej Michalek se u něho zastavil.

„Vstávej!“ sotva lapal dech, „už se nestřílí.“

Skutečně bylo ticho. Michalek pomohl Pavlovi na nohy.

„Nejsem poraněn, Ondřeji?“

„Nevidím. Cítíš něco? Bolest?“

„N… ne.“

Přiklusali ostatní. Bylo jich šest. Karol Jacek a Ladislav Hosák chyběli. Ale bylo slyšet volání. Ozývalo se za rohem pobořené chalupy, z mračna prachu, převalujícího se nad cestou.

„To je Melnár!“ řekl Čepický.

Běželi tam, uštvaní a propocení.

Ladislav Hosák ležel na sněhu. Karol Jacek, přikrčen u něho v dřepu, nadzdvihoval mu hlavu.

„Střepina ho roztrhla!“ zasípal úzkostlivě.

Kus železa z rozletěvšího se granátu otevřel Ladislavu Hosákovi širokou ranou břicho.

„Mátuško!“ vykřikl Michalek s hrůzou.

Pavel Dober se pokřižoval. Ladislav Hosák s podivným klidem v bledém obličeji se díval rozšířenýma očima do neurčita.

„Krev –“ řekl sotva slyšitelně. „A moje.“

Oči mu znehybněly, ztrácely hloubku, až byly docela mělké a na jejich povrchu se usadil chabý skelný lesk.

Karol Jacek se pomalu vztyčil. Petr Mašek se s ošklivostí odvrátil. Setřel si dlaní studený pot s čela.

„Poslali ho sem jako schválně, aby ho mohli usmrtit,“ zahučel. „Tak můžeme skončit všichni.“

„Nesmysl!“ odbyl ho nevrle Ivan Čepický. „To mu jen peklo splatilo za Bičaka. Pojďme dál.“

„A co s ním?“ zeptal se Karol Jacek. Pohybem hlavy ukázal k zemi.

„Co by s ním? Necháme ho jak je. Snad bys nechtěl holýma rukama kopat hrob? Tamhle jich leží víc. To není první ani poslední nebožtík v téhle válce.“

Karol Jacek neprotestoval. Museli jít dál, až k pozicím československého sboru. Tam sklapne past, k níž bez podezření postupovali.

V těchto místech se ještě nedalo nic dělat, leda je odzbrojit, znemožnit škodu, kterou by mohli způsobit. A Karol Jacek připomněl:

„Zahodíme ty miny.“

„Zahodíme!“ souhlasil rozčileně Pavel Dober. „Hned. Nikdo se sem nedívá.“

„Hned ne,“ řekl Karol Jacek, „je to ještě příliš blízko, dostali bychom se do podezření. Třeba by nás chytili a hned postříleli. Ve válce se to se záškodníky jinak nedělá.“

„Tak tedy až tamhle za tou zátočinou.“

„A někdo nás zase zastaví!“ obával se Petr Mašek.

„Nikdo. Jsme už za předním okrajem.“

Opustili roztrhané tělo Ladislava Hosáka. Ohlédl se po něm jen Vladimír Plavna, bál se, že příšera smrti se plíží za ním. Tenkrát, když bodl svého učitele nožem do ruky, byla to úplná maličkost. A co z toho bylo řečí! Jak se ten pitomý soudce vážně tvářil! Jako by to bylo bůhví co! Měl by se podívat na tohle.

Silnice klesala k údolí říčky. Po levici se svažovala stráň.

„Tady by to bylo nejlepší,“ řekl Karol Jacek. „Do řeky. Je sice zamrzlá, ale nikdo tam na to nepřijde. Chodí a jezdí se přes most. Vidíte ho? Má nové dřevo, opravili ho. Jistě tam stojí voják, a budeme-li chtít přejít, pořádně nás prohledá.“

Opatrně se rozhlížejíce, přistoupili k okraji stráně.

„Hoďte to každý co nejdál,“ radil Čepický. „Což kdyby to přece jenom…“

Pouze Vladimír Plavna stál a nehýbal se.

„Co ty s tím svým zatraceným perem, nešiko?“

„Já?“ lekl se Vladimír. „Nic. Dávno je nemám. Ztratil jsem je, jak jsme utíkali.“

Pavel Dober se křečovitě rozesmál.

„On snad ten hloupý hromotluk svému osudu přece jen neujde,“ ušklíbl se záludně.

16

Před půlnocí, k smrti unaveni, došli k Liptovskému Hrádku. Sotva se vlekli.

Nikdo si jich nevšiml. Na okraji města u silnice stálo pět těžkých ruských děl s hlavněmi hrozivě namířenými k západu. Ivan Čepický projevil úmysl sejít se silnice, ale Karol Jacek mu to rozmluvil.

„Podíváš se zítra. Jistě je jich tady ještě víc. Co potmě uvidíš? Ještě tě chytnou a bude s námi se všemi zle. V noci je to nebezpečné, budou mít podezření.“

„Tak běž!“ houkl mrzutě Čepický.

Liptovský Hrádok byl oživen množstvím vojska i teď v noci. Civilistů bylo málo. Od jihovýchodu přijížděla auta. Chlapci zřetelně rozeznávali ruch pilných příprav.

„Tahle fronta dlouho na místě nezůstane,“ mínil Pavel Dober.

Poučeni ze školy, odhadovali množství mužů a rozeznávali příslušníky Rudé armády od příslušníků Svobodova sboru. Československých vojáků zde bylo hodně. Ale zastavit některého z nich si Karol Jacek zatím netroufal. Příležitost byla blízko, blizoučko, až z toho znervózněl. Ivan Čepický do něho strčil hrubě loktem. Neměl ho rád, dával to najevo co chvíli.

„Zachovej klid, blbečku!“ napomenul ho. „Tváříš se podezřele.“

„Dej mi pokoj!“ obořil se Karol Jacek mrzutě.

„Tak co je s tebou? Nehraj si!“

„Bolí mě zub.“

„Ty toho naděláš!“

Petr Mašek se Karola Jacka zastal.

„Starej se o sebe, Ivane! Sám vypadáš slídivě jako liška. Dober se tváří správně. Je jako vyjevený.“

„To je taky jeden…“

Vladimír Plavna si naříkal, že se mu chce spát. Ztrácel o všecko zájem.

„Nechte toho. Hledejte nocleh, nebo si lehnu kde jsem a usnu.“

Ivan Čepický mu zasyčel zblízka do ucha:

„Už jsi zapomněl na karabáč? Já to místo něho obstarám, jestli chceš!“

Málem se začala sedmička hádat. Petr Mašek je zkrotil připomínkou, že si jich vojáci všimnou. Ale byli všichni rozladění a Michalek řekl, že to bylo lepší v polepšovně.

Tu a tam hořely ruské ohně, kolem nichž tiše seděli vojáci. Opodál měli koně. Náměstí se změnilo v tábor. Ohně praskaly, živeny zásobami ze skladišť dřevařského průmyslu hrádeckého, sníh byl odmeten a mnoho mužů si hovělo na nastlaném seně a pod pokrývkami. Strážní automatčíci stáli nebo seděli na židlích, vynesených z pobořených domů.

„Půjdem k ohni,“ rozhodl Čepický.

Zastavil je strážný. Dlouho se nedotazoval, jen je prohlédl, nemají-li zbraně. Opět mu namluvili, že utekli z německého pásma a že se ubírají domů. Pak je poslal k ohni. Jednal s nimi jako s dětmi.

Bručaví, hrubí vojáci poskytli chlapcům místo blízko ohně a hodili jim i přikrývky. Pavel Dober se zkroušeně vydával za sirotka, jemuž nacisté odvlekli a popravili otce. Dostal z celé sedmičky nejdříve plechový šálek čaje. Velmi slušně poděkoval. Řekli mu: „Ničevó.“

Spali až do rána, přes hrozný rámus, který ještě před jitrem ztropily projíždějící povozy. Neprobudili se něžně. Vojáci je převalovali sem tam nohama.

„Ej, molodci, vstávejte! Čas skočit na nohy! Ej!“

Oheň již dávno vyhasl. Údy ztuhly téměř do nehybnosti. Nedaleko stál poddůstojník a hladil si bradu.

„Kde jste se tu vzali, co? Kam jdete a odkud?“

Pověděli svou lež. Krešnacký a Michalek tlumočili.

„Protokol s vámi nutno sepsat!“

Šli za ním jako beránkové, se strachem, jak to dopadne. Ani Čepický nevypadal sebevědomě. Karol Jacek si držel tvář. Už ho zase zub pobolíval. Pavel Dober zaháněl strach tím, že mával rukama, jako by si chtěl rozproudit krev.

Šli dlouho. Napočítali patnáct děl, rozestavených v čáře pod několika hezkými, nyní značně poškozenými vilkami. Prošli téměř celým městem a mohli odhadnout, že v Liptovském Hrádku je několik tisíc vojáků.

Poddůstojník je zavedl do jedné z uchovaných vilek.

„Tady jděte!“ pobízel je.

Vyrozuměli, že jsou na ruském velitelství. Dlouho nečekali. Byli pozváni do dobře vytopené haly.

Pracovalo se tam plnou parou, dveře se netrhly. Důstojníci nezvyklého zjevu s rovně nasazenými čepicemi a se zlatými distinkcemi se skláněli nad mapami. Zněly úsečné rozkazy, muži běhali, vyhýbali se, třískali dveřmi.

„Sem pojďte!“ vyzval je muž s dvěma hvězdami na ramenou.

Obklopili stůl v rohu. Bumážky neměli. Museli tedy říci, jak se jmenují, kde se narodili a kde mají domovy. Jména uvedli po pravdě, až na Karola Jacka, který se zatím nepřiznal ani ke svým fingovaným bánoveckým rodičům. V ostatním lhali prostřednictvím tlumočníků Michalka a Krešnackého podle návodu z kursu.

Důstojník byl spokojen.

„Pošlete chlapce na československé velitelství,“ pravil tomu, který je přivedl, „ať je expedují dál. Ušli úrazu, měli štěstí.“

Dal poddůstojníkovi jakousi podepsanou listinu.

Čepický a Dober se spokojeně usmívali. Jak snadné bylo oklamat tuto mohutnou sílu nepřátel! Věru, německá škola dala dobrý základ pro vyzvědačskou činnost. Jen ty miny jim dávat neměli. Všichni, i Karol Jacek, byli rádi, že se jich zbavili.

Opět je poddůstojník vedl přes celý Hrádok, jako by je naschvál prováděl, aby všecko viděli.

Československé velitelství bylo až na druhém konci města. Než tam došli, mohli pozorovat nekonečný proud nákladních automobilů s vojáky, přiváženými od Popradu. Prázdné automobily se vracely pro nový náklad. Přepravovalo se tolik vojska, že Ivan Čepický byl s počítáním v koncích. Viděli kolony, pochodující do Hrádku, pěšáci byli svěží, dobře oblečeni i vyzbrojeni. Jela děla, traktory, tanky, naložené povozy. Všecko se stěhovalo k frontě, nepřetržitě a v pořádku; to ústup Němců vypadal docela jinak. Ženy ve vojenských uniformách stály klidně ve všem tom ruchu a žlutými a červenými praporky řídily dopravu.

To byly cenné poznatky, z nichž by však zpravodajská služba říšské branné moci nejspíš zmalomyslněla. Zde se mohlo chápat, že ostřelování Podturně nemělo význam, že to byla jen vzteklá, kousavá bezmocnost.

Na československém velitelství byli ještě vlídnější. Především se ilavské sedmičky zeptali, nemá-li hlad. Měla, a pořádný. Nakrmili je. Chlapci jedli chutí, jen Karol Jacek převaloval sousta v ústech. Dostali radu, aby si své ztenčené zásoby ponechali na další cestu. Důstojník jim řekl, že asi za hodinu se tu zastaví prázdný náklaďák, jímž se mohou do Popradu svézt.

„V Popradu si pomozte sami,“ dodal. „Vůz dál nejede, jen ke shromaždišti vojska. To už budete v zázemí. Tam je spolehlivě klid.“

Pavel Dober s bezelstným pohledem poprosil o informaci, kam by se pak mohli obrátit s žádostí o další přispění.

„Kam?“ řekl důstojník. „Poptejte se v Popradu na Městský dům. Velitelství je v přízemí. Nějaké potraviny vám dají. Dostanete s sebou bumážku.“

„Mohli bychom vstoupit jako dobrovolníci do československé armády?“ zeptal se Ivan Čepický.

Důstojník se po nich rozhlédl. Delším pohledem spočinul na Vladimíru Plavnovi.

„Kolik je ti let, mládenče?“

„Patnáct,“ odpověděl Plavna.

Důstojník se usmál.

„Na vojáky se mi zdáte všichni trochu mladí, hoši. Ostatně tady se o tom nerozhoduje. Hlavní velitelství je dosud v Humenném a sem přijede až za týden.“

Důstojník byl hodně neopatrný, že tohle všecko povídal. Pavel Dober se těšil nejméně nápadně ze všech. To budou zprávy pro černého kapitána! To bude peněz! Jen se dostat šťastně zpátky! Dobrá nálada ostatních byla zřejmější. Ale vypadala tak trochu jako poctivé nadšení. Jenom Karol Jacek se chmuřil. To zas ten nešťastný zub.

„Jděte vedle na strážnici a odpočiňte si,“ pravil důstojník. „Nikdo tam teď není. Až přijede vůz, pošlu pro vás. A co ty, kamaráde? Proč se tak nešťastně tváříš?“

„Rozbolel mě zub,“ odpověděl Karol Jacek.

V místnosti byli s ilavskými jenom dobrácký důstojník a voják s pohodlně rozepjatou blůzou, který se zabýval nějakou kancelářskou prací. Přede dveřmi na chodbě stála stráž. To nestačilo k okamžitému zvládnutí šesti výrostků, ani kdyby Karol Jacek pomohl. Všichni byli neustále ve střehu, Ivan Čepický měl pověst obratného rváče a Petr Mašek se uměl rychle a chladně rozhodovat. Ostatní by se spíše zalekli; poučit důstojníka dostatečně rychle o pravém stavu věcí však nebylo možno. Překvapení muselo ochromit vyzvědače a nikoli ty, kteří je měli zadržet. Karol Jacek to dobře uvážil. Zmatek by mohl přinést nenapravitelnou škodu. I střílet by se mohlo.

„Hodně bolí?“ zeptal se důstojník.

Karol Jacek si držel tvář a kýval hlavou sem tam.

„To mě to chytlo,“ vzdychl, „ale snad to zas přejde.“

„Vidíš. Pokažený zub se má ošetřit včas. Máme tu lékaře. Chtěl bys k němu?“

Karol Jacek se neukvapil.

„Děkuji, to by bylo zbytečné. Kaz tam není. Cítím to už dlouho, jenže mi to tak nevadilo… Asi mi nafoukalo do uší. Kdyby tady bylo trochu vaty…“

„Jdi, ty nerozumo! Vata ti nepomůže. Nemáš zánět okostice?“

„Okostice? Nevím.“

Důstojník svraštil starostlivě obočí. Karol Jacek si pomyslil, že trošce té tvrdosti by se tady měli od esesáků přiučit. Důstojník je hodný a lidský člověk, až příliš lidský…

„Chlapče, musíš k lékaři. Máme tady jednoho moc šikovného. To víš, na dlouhé plombování není u vojáka čas. A tobě se něco takového asi dobře hodí.“ Obešel chlapce, pootevřel dveře a mocně zavolal: „Služba!“

Ozvaly se rychlé kroky a cvalík s červenými šňůrkami na prsou se vřítil do místnosti.

„Sežeň někoho, Tondo, ať doprovodí tohohle mladíka. Sám by netrefil.“

Ivan Čepický střelil po Karolu Jackovi ostrým pohledem.

„Nezlob se na něj,“ řekl důstojník. „On přijde za vámi.“

*

Ve strážnici opravdu nikdo nebyl. Ivan Čepický zavřel dveře a na jeho pokyn se kolem něho shluklo ostatních pět.

„Úkol je dostat se do Popradu,“ šeptal. „Dál ne. Popradem jen projdeme a hned se zas pustíme zpátky.“

„Kudy?“

„Po silnici. Pěšky. Nikdo se po nás ani nepodívá. S nějakým svezením nemůžeme počítat. K večeru musíme dorazit do Lučivné. Tam se někde vyspíme.“

„A jak se dostaneme dál?“

„Obejdeme Hrádok. Nebudeme se tu znova ukazovat. Před Hrádkem sejdeme se silnice. Podle železniční trati trefíme taky. Pamatovat! Budeme se muset rozdělit do dvojic. Všichni dohromady jsme moc nápadní.“

„Já jdu s tebou,“ sykl Pavel Dober.

„Jak chceš. Udělejte si to nějak. Jacka můžeme nechat plavat. Ten je na tom s tím zubem nějak divně. Kdo ví, jestli se tady nezdrží.“

*

Zatím Karola Jacka přestal zub za nejbližším rohem bolet jako když utne.

„Pane desátníku,“ zastavil se, „mně nic není. Už mě to nebolí.“

Desátník, který ho vedl, se zasmál.

„Ty hrdino! Bojíš se zubaře, co? Jen pojď! Budeš mít pokoj. To nebolí. Dá ti injekci.“

„Počkejte. To je záminka. My jsme vyzvědači. Poslali nás Němci.“

„Co to blekotáš, prosím tě?“

Už tady chvíli trvalo, než se dorozuměli. A ani potom neměli mezi sebou úplně jasno.

„Pro pět ran do javoru!“ zhrozil se desátník. „Mluvíš pravdu, lotříku? To tě musím vést proti rozkazu jinam! Hni se! A jestli uděláš jen krůček stranou, máš devět kulí v zádech.“

„To ne, prosím vás,“ řekl Karol Jacek a po dlouhé době se mu ukázal na rtech slaboučký úsměv, „to bychom to pokazili.“

Šli rychle, avšak cíl byl dosti daleko. Posléze se zastavili před patrovým domem, kde stála stráž, a s tou desátník vyjednával. Karol Jacek mu pomáhal, vytahoval z kapsy podšívku s nápisem I/C DIVISION, ale trvalo to dlouho. Mluvilo se o odsunu na velitelství roty a na velitelství praporu, až konečně strážný někoho zavolal a vedli je dovnitř.

V prostorné kanceláři sedělo několik důstojníků a poddůstojníků nad mapami a nad všelijakými papíry, a ti se opět chtěli mnoho dovědět, než vpustili návštěvníky do zadní, menší místnosti.

Tam trůnil za rozviklaným psacím stolem štábní kapitán, který opravdu neměl být z práce vyrušován. Když odložil červenou tužku, byl stále ještě nad něčím zamyšlený, a proto se zadíval na Karola Jacka pomalým pohledem. Vedle stolu si hověl na židli mladý kučeravý četař.

Desátník začal hlásit důvod návštěvy. Ale pořád to ještě pletl, neboť historie Karola Jacka byla dlouhá a složitá, a on to chtěl vyjádřit co možná stručně. To hlavní mu vyznělo poměrně jasně. Že se zde totiž vyskytlo sedm vyzvědačů, chovanců polepšovny, z nichž jeden tu stojí a žádá, aby byli okamžitě zatčeni, jelikož ho zub už nebolí.

„Pane štábní kapitáne,“ vmísil se Karol Jacek, „prosím vás, pospěšte si. Všecko vám dopodrobna vysvětlím, ale nejdřív…“

„Jak se jmenuješ?“ otázal se štábní.

„Karol Jacek. Ale s nimi jsem byl pod jménem Ján Melnár z Bánovců nad Ondavou, protože jsem měl padělanou legitimaci a…“

Dál se pro tu chvíli nedostal, neboť židle, na níž seděl kapitánův pobočník či kdo to byl, se s hlukem překotila; převrhla se i hůl, které si Karol Jacek teprve nyní všiml, a kučeravý četař dvakrát poskočil na jedné noze.

„Melnár? Ty jsi Melnár?“

„Nejsem,“ zakoktal Karol Jacek „já jsem…“

„Pane štábní!“ křičel ten poblázněný četař, „to je přece…“

„Vypadá to tak,“ řekl důstojník pomalu, klidně. „Četaři, mírněte se.“

Svobodník Jindra, povýšený na četaře, rychle všecko pochopil. Z vyšší šarže si v této chvíli nějak nic nedělal. Sehnul se pro hůl a opřel se o ni. Bylo znát, že nohu má v koleně mírně ohnutou a o dva centimetry kratší. Šlacha se ještě zúplna nenatáhla.

„Pozor! Povídat budeš potom. Šel jsi s nimi až sem, abys je dal zadržet, ano? A oni netuší nic, pravda?“

„Oni myslí…“

„Já vím. Zub. Pane štábní kapitáne, prosím o okamžitý zásah. Chlapče, jmenuj nám je a popiš. Stručně. Jsou ozbrojeni?“

Štábní Věch zvedl telefon.

„Nejsou ozbrojeni,“ řekl Karol Jacek. „Nemají s sebou ani průkazy. Dostali jsme maskované miny, ale přemluvil jsem je, aby je hodili do řeky.“

Štábní Věch mluvil do telefonu, vyslechl také nějakou zprávu a pak sluchátko zvolna odložil.

„Ještě to nebude,“ pravil klidně. „Jsou už pryč. Vůz se pro ně zastavil o něco dřív. Nevadí.“

Vzal červenou tužku, poznamenal si něco na kus papíru a zvedl polní telefon znovu.

*

Nákladní vůz byl zadržen na okraji Popradu. Notně zaleknuté chlapce energicky vytáhli, ale ať počítali jak počítali, byli jen čtyři. A ti čtyři řekli, že Ivan Čepický a Pavel Dober seskočili vzadu z vozu dřív, poněvadž prý zahlédli dole pod silnicí nějaké, snad muniční skladiště.

17

Tak to také bylo, až na to, že Ivan Čepický a Pavel Dober své společníky s tím skladištěm trochu ošidili.

Z Liptovského Hrádku se vezli pod vysokou plachtou, zezadu otevřenou. Ivan Čepický, nedbaje na ostrý vítr, který neustále fičel dovnitř, dřepěl až na konci karosérie, aby viděl ven. Pavel Dober se držel u něho. Sám zrádný a zbabělý, cítil v Ivanu Čepickém sílu a rozhodnost a v těchto chvílích, které považoval za nejisté, hledal u něho záštitu.

Frekvence na silnici byla stále živá. Ivan Čepický uvážil, že vědí už dost, že je úplně zbytečné potloukat se v Popradu a vystavovat se možnosti zdržení nebo dokonce přímého nebezpečí. Nástup proti německým pozicím se připravoval spěšně a měl být mohutný, zdrcující. I jeho směr se dal odhadnout. Čím dříve tedy Němci dostanou informace, tím lépe. Kdo je včas donese, dočká se větší odměny. Nakonec by se mohla fronta prohnout k západu nebo by došlo k bitvě a neprošlo by se už vůbec.

Ivan Čepický popolezl dopředu a řekl ostatním něco o tom skladišti.

Vůz často zmírnil rychlost a uhýbal až k okraji silnice, aby nepřekážel hlavnímu dopravnímu proudu. Jel se zvláštním příkazem mimo pořadí, osamoceně. Ivan Čepický vyčkal vhodné příležitosti a seskočil s vysoké ložní plochy obratně, čelem ve směru jízdy. Pavel Dober hned po něm, skočil však bokem, uklouzl po dřevěných podrážkách a natáhl se jak široký tak dlouhý.

Ivan Čepický už skákal do příkopu, plného sněhu. Zuřil, když viděl, jak se Dober válí po zledovatělé silnici. Nescházelo mnoho, aby se protijedoucí kolona zastavila a aby ho běželi zvedat. Avšak Dober po marném pokusu postavit se na nohy doplazil se až k okraji vozovky a skulil se do příkopu. Ivan Čepický jím zlostně zacloumal a povytáhl ho.

„Co děláš, nemehlo?“ zasyčel.

Nákladní auto jelo dál, řidič nic nezpozoroval. V protisměru se míhal vůz za vozem. Slyšeli, jak na cestě pravidelně šumí výfuky.

„Už chceš zpátky, Ivane?“ zeptal se Pavel. Hrabal se ze sněhu, aby se mohl vztyčit.

„To si myslím!“

„Po silnici to nepůjde! Něco by nás přejelo! Koukej na ty smyky! Jedou jako blázni! A někdo by nás chytil!“

„Uvidíme! Pojď dál do polí!“

Brodili se namáhavě závějemi, potom se opět vrátili na silnici, ale po několika desítkách kroků zase museli uhnout. Vstoupili na stezku, široce prošlapanou napříč proudem pěšáků, zvířat a povozů. K Lučivné se dostali celkem šťastně. Odbočili a stanuli na okraji osady, unaveni a s chvějícíma se nohama. Padal už večer.

„Dobře jsme udělali,“ řekl Ivan Čepický. „Jestli Melnára nenapadlo, aby se pustil zpátky už z Hrádku, zůstane vůbec poslední. A Mašek a ostatní už se dnes k Lučivné taky nedostanou.“

Ivan Čepický, fyzicky silnější, byl vyčerpán jen o málo méně než Pavel Dober. A toho držel při Ivanovi vlastně už jen strach, aby nezůstal sám. Ivan prorážel cestu. Okraj jeho kožešinové čepice vlhnul potem. Stoupal na špičky, aby měl lepší rozhled.

Lučivná vypadala jinak, než když jí projížděli opačným směrem. Všecko, co sem přicházelo a přijíždělo, se rozlévalo jako řeka, která náhle vteče na širokou mělčinu. Konce proudu dvojice vyzvědačů nedohlédla.

„Musíme si najít nějaký kout, abychom přespali,“ navrhl Ivan. „Celou noc bychom už jít nevydrželi. A neviděli bychom, kam jdeme.“

„To je perný výdělek,“ povzdechl si Pavel Dober. „Nestůjme tady dlouho, Ivane, mohl by si nás někdo všimnout.“

Měli mokro v botách, záblo je.

Úmysl dostat se k železniční trati, kterou mínili sledovat na zpáteční cestě, zůstal pro rychle sedající tmu i pro velkou únavu zatím neproveditelný. Věděli, že by k ní došli, kdyby se dali vpravo, a že vede úzkým údolím. Neměli však tušení, jak příkrou strání by se k ní museli spouštět, hlubokým, zrádně navátým sněhem, který se nachytal na křovinách, kamení a zlomech. Tyto nesnáze Ivan Čepický tušil jen částečně. Věřil, že za denního světla si budou moci vybrat k sestupu nejlepší místo.

Vykročili směrem, kde předpokládali nejmenší tlačenici. Trochu se uklidnili. V houstnoucím šeru rozeznali několik civilních osob, patrně místních obyvatel, kteří nebudili žádnou pozornost vojáků, proudících všemi směry, jako by každý z nich měl cíl v jiném bodě vesnice. Hořely i ohně a bylo vidět i příslušníky Rudé armády. Valnou většinu však tvořili vojáci Sboru. Nad hlavou vrčela vracející se letadla.

Oba chlapci zahlédli zástup ženistů, čekajících na rozkaz a vyzbrojených svou charakteristickou výstrojí. Ženisté ani nikdo jiný jim nevěnoval pozornost.

Muži spojovací služby lezli po střechách, hlučně na sebe volajíce, a zavěšovali telefonické vedení. Všechno nasvědčovalo tomu, že na ústup z Lučivné nikdo nepomýšlí. Na patrový dům, asi nějaké skladiště, přibíjeli vojáci prkna, která měla nahradit pobořenou střechu.

Vonělo tu vařené maso, zněl smích. Nálada byla výborná.

Stranou, jako z osady vystrčen, stál chatrný přízemní baráček, z jehož okénka, z poloviny zabedněného prknem, se linulo světélko. Ivan Čepický nahlédl dovnitř a spatřil v bídně zařízené jizbě cikánskou rodinu, natlačenou kolem stolu. Muže, ženu a tři pozoruhodně mrňavé, okaté a špinavé děti. Lovili holýma rukama v otevřených konzervách, navlas podobných oné strašné plechovce, kterou dostal Ján Melnár od černého kapitána.

„Pojď!“ pobídl Ivan Čepický kamaráda a strčil do dveří, visících snad jenom na jednom hřebíku.

Pět párů hnědých očí se vykulilo.

„Chceš si vydělat padesát korun?“ houkl Ivan Čepický velkopansky.

Cikán se polekal. Natáhl ruku s konzervou.

„Pánko – moskali dali…“

„To si můžeš nechat. Ale vyspat se u tebe chceme. Za padesát! Rozuměl jsi?“

„Pánko – rozuměl. Nikde není nocleh. Nouze o nocleh. Tady taky není, pánko.“ Cikán ukázal na pelech, kde se patrně v noci válela celá rodina.

„Vyspíme se na podlaze. Trochu slámy máš?“

Pavel jen malátně přihlížel, jak Ivan vyjednává. Cikán se ještě nezbavil strachu před persekucí, které tady bůhví jakým zázrakem ušel, a byl povolný jako ovečka. Dostal padesát korun a hluboce se klaněl.

Jinak na něm nechtěli nic. Trochu pojedli z vlastních zásob. Únava jim i hlad zaháněla. Cikán nastlal na podlahu ne slámu, ale staré hadry. Možná, že v nich byl hmyz, ale usnuli tvrdě, sotva ulehli. Zato, že jim pak cikánka za svítání navařila trochu černé bryndy, která se zbytkem lihoviny zahřála žaludek, dali jí pár cigaret. Ihned je nacpala do ukoptěné dýmky a s výrazem blaha si zapálila.

Důkladně zahřátí necítili hoši zimu a pustili se svým směrem. Zpět k Lučivné se ani neohlédli. Ostatně nebylo ještě vidět daleko, šero bylo dosud husté, i mlha při zemi ležela. Sníh vrzal pod nohama. Lučivná byla nápadně klidná, zřejmě se ještě naplno neprobudila.

Přešli rozlehlým polem, kde ležel hlubší sníh, takže za nimi zůstávala hluboká stopa. Museli se stočit obloukem a přeběhnout silnici. To bylo asi sto padesát kroků za posledním stavením Lučivné. Vyčkali, dokud nepřejel vůz beze světel. Pak se od Lučivné blížil jiný, ten vrhal před sebou světlo, oslnivě se odrážející od hladce ujeté vozovky, a zuřivě z dálky vrčel. Skrčili se v příkopu, a když přejel, vstali, celí bílí, a přeběhli silnici.

Za nevelkou rovinkou u silnice počala půda klesat, zprvu mírně, pak stále prudčeji. Chlapci vytahovali nohy z hlubokých děr a našlapávali často do prázdna. Na klonícím se svahu zapadali často až po pás.

Bylo už světlo. Pod sebou měli jemnou spleť ojíněného křoví, které vyrůstalo na strmém svahu. Na trať ještě neviděli, ale neměli daleko, naproti se zdvíhala černá stěna lesa. Rozeznávali již i zaváté větve a pod lesem holou skálu.

Pak už se museli chytat křoví. Ani jeden krok nebyl jistý. Ivan sestupoval stále napřed. Pavel se snažil, aby se držel v jeho stopách. Ivan se najednou zřítil, když strhl sníh nahrnutý pod zrádným stupněm, a valil se dolů jak lavina. Konečně se zachytil tenoučkého stromku. Jen zafrkal, pohlédl studenýma očima na svého následovníka a sestupoval dál.

Pavel Dober se odvážil skoku jen ze strachu, aby nezůstal sám. Pořádně se vyválel, narazil tam, kde se chtěl jen zachytit, a v páteři ho zabolelo. Dostihl pak svého druha, který stál a civěl napjatě dolů na trať. Pavel sklouzl, zaryl se patami do sněhu, udržel se. Ivan se zlostně ohlédl.

Dole na trati totiž byli tři muži, od hlavy k patě bílí. Zdálo se, že nemají zbraně. A jestliže Pavel s Ivanem Čepickým sestupovali z jedné strany trati, sestoupili tři muži asi z druhé, od lesa. Dva stáli těsně pod kolmým útesem, nad nímž ve výši tří metrů rostl již první strom lesa. Jeden z mužů se opatrně rozhlížel na obě strany, druhý natahoval ruce, aby vzal od třetího, stojícího na výstupku skály, jakýsi balík či tlumok.

„Padákoví myslivci,“ zašeptal Ivan Čepický. „Němci. V noci je shodili. Ó je!“

„Co?“ dechl Pavel.

„Podminují trať…“

„Musíme zpátky, Ivane!“

„Jsi slepý? Dívej se! Támhle! Ještě kousek a padli jsme jim do rukou. Tady už by to byla hloupá otázka – co tu chceme…“

Pavel se díval s otevřenými ústy. Koleje se pod oběma chlapci stáčely obloukem, obíhajíce zalesněný protější svah. Tři bílí muži dole volili k sestupu špatné místo, neboť jim chyběl přehled směrem k Hrádku, ale nemohli si třeba příliš vybírat. Po trati k Hrádku se také první muž častěji ohlížel, zatím co druzí dva pracovali s balíkem.

A nebezpečí jim opravdu hrozilo zcela zblízka. Pavel Dober, sleduje Ivanův pohled, viděl mezerou v ojíněných větvích ještě jiné dva muže, automatčíky v dlouhých pláštích, s kožešinovými čepicemi na hlavách. Zbraně připraveny k výstřelu, kráčeli ti dva chlapíci zvolna po trati, tak opatrně, že byli úplně nehluční. Snad tedy o třech mužích v bílém věděli a chtěli je překvapit. Nebo snad nevěděli nic, a informováni o možnosti přistání padákových myslivců, kontrolovali trať. Buď jak buď, situace se vyvíjela pro tři Němce nepříznivě. Co chvíli se již měli automatčíci vynořit ze záhybu za skalou, a pak měli Němce sotva padesát kroků před sebou.

Automatčíci přijeli od Hrádku drezinou. Malý vozík stál na kolejích za zátočinou ve vzdálenosti asi tří set metrů.

„To není divadlo,“ šeptal Ivan. „Co je nám do toho, jak se to dostalo dohromady. Lez! Kdyby se nám tak podařilo…“

Nedopustil, aby se ho Pavel na něco ptal. Začal se opatrně drápat křovinami, nikoli však dolů, nýbrž proti směru postupujících automatčíků. Po zrádném svahu se šlo mizerně. Bez opory, kterou poskytovaly křoviny, by to bylo zcela nemožné. A křoví se v bezvětrném ránu proradně pohybovalo. Ivan Čepický však soudil, že to zdola není vidět.

Možná, že nebylo, ale brzy se ukázalo, že tu jsou ještě jiné oči, které se začaly dívat – na štěstí pro párek vyzvědačů až nyní.

Nevelký balík byl již dopraven mezi koleje a jeden z mužů z něho vybíral jakési černé předměty. Druhý vykročil k zatáčce, aby se přesvědčil, že na tu stranu je bezpečno. Kráčel tak přímo do náruče dvou automatčíků. Vtom však další společník Němců, hlídající výš v lese, spustil střelbu po pohybujícím se křoví na stráni.

Lehký kulomet dlouze zarachotil. Projektily přesekaly větve nad hlavami chlapců, zasypaly je úlomky dřeva a prškou sněhu.

„Dolů! K zemi!“ volal Ivan zděšeně, a už ležel ve sněhu.

Pavel dopadl s hlasitým zasténáním na zadek a sklouzl za Ivanem. Palba se odchýlila, na okamžik ustala. Pak začala znovu, ale střelec marně hledal cíl.

Těžké následky to mělo dole na kolejích. Dva automatčíci doběhli zbytek vzdálenosti těsně pod srázem, kde je střelba nemohla zasáhnout, a náhle měli před sebou bezradného muže v bílém, jenž se ohlížel po křovinách na protějším svahu.

První automatčík něco křikl hlubokým silným hlasem. Druzí dva Němci nechali balík balíkem a dali se na útěk směrem k Popradu.

To už Ivan s Pavlem nesledovali. Skákali rychle po svahu dolů. Bystrý Ivan odhadl, kdy se dostanou z dosahu kulometu, jehož střelec nemohl pálit obloukem kolem výspy, kterou trať obcházela. Ostatně z protějších křovin mu nikdo neodpověděl a kromě toho se dole na kolejích děly věci pro tu chvíli mnohem důležitější.

Opuštěný Němec vytáhl odněkud těžkou pistoli. Byl to zoufalý čin: neměl naději, že se mu podaří vystřelit. A skutečně, sotva zazněla krátká dávka, zatočil se a padl. Automatčíci ho přeskočili jeden po druhém.

Střelec shora na ně ještě nemohl, ačkoli střelbu jistě slyšel. Snad se předtím unáhlil a nyní to hleděl napravit. Stočil zbraň, pustil se zřetele protější svah, a zasypal dlouhou palbou trať.

Automatčíci přiskočili ke skále. Palebná přehrada je znamenitě oddělila od dvou prchajících Němců. Poslali za nimi pár střel, a ty se křižovaly se střelami toho nahoře. Němci utíkali jako zajíci, aniž se pokusili o obranu, a víc a víc se vzdalovali.

Do střelby zněly kletby. Samopalníci stáli pod skalou, hotovi vyrazit. Žádný kulomet na světě nemůže střílet bez přestávky, a tam nahoře byl zřejmě jen jeden.

Palba na chvíli ustala a automatčíci bleskem přeběhli. Za chviličku začala střelba znovu. Ale jak to dopadlo, to se Ivan a Pavel nedověděli. Běželi po kolejích směrem k Hrádku k opuštěné drezině, a kolem nich byl vzduch čistý. A tak jim Němci nevědomky přece jen pomohli.

Ivan Čepický doběhl k drezině.

„Zatlač!“ zařval na Pavla.

Nedbali teď opatrnosti, sázeli vše na jednu kartu. Drezina se pohnula. Byl to dělnický vozík s kyvadlem a s klikovým převodem.

Naskočili. Ivan se chytil široké rukojeti jako klíště, vytahoval se nahoru, nohama házel ve vzduchu. Celou vahou uváděl drezinu v pohyb. Pavel nalehl na plošinu vozíku nejdřív břichem.

Už jela. Začali ji pohánět, rudli námahou.

„Pumpuj!“ křičel Ivan, „pumpuj!“

Pod nimi začínalo hučet. Tváře jim ovál proudící vzduch.

18

V takovéhle svezení nedoufali ani ve snu. Jeli opravdu slušně, nemyslili na únavu, a Ivan se začal spokojeně zubit, což uklidnilo i Pavla, jenž byl od chvíle, kdy se dostali do opravdového nebezpečí, víc bázlivý než potutelný. Dlouho však se Ivan neveselil. Stáhl obočí a bystře pozoroval trať.

„Kde asi jsme?“ ptal se udýchaný Pavel.

Ivan nevěděl. Nebylo žádných známek, podle kterých by se mohli orientovat. Snažil se číst na každém kilometrovníku, který míjeli. Ale mohl z toho jen soudit, že ujeli sto metrů, dvě stě, tři sta. Jinak čísla nic neříkala.

„Železnicí je to vždycky delší než po silnici,“ pravil, „ale zase se pohybujeme rychle. Nebude dlouho trvat a jsme na našem okraji.“

„I C Division,“ opakoval si Pavel toužebně. „I C Division…!“

Dlouho neviděli nic podezřelého. Polekal je jenom strážní domek, ale nikdo tam nebyl. Další strážní domek minuli tempem tak zběsilým, že se Pavlu Doberovi nadměrnou námahou roztočila barevná kola před očima. Pustil páku a myslil, že spadne.

„Drž se!“ křičel Ivan, „drž se, nebo se zabiješ!“

Pavel se vzpamatoval, ale srdce mu skákalo, jako by mu chtělo z hrdla vyrazit.

A pak byl cesty konec.

„Zastavuj! Zastavuj! Honem!“ křičel Ivan.

Na rovné trati, která již dávno vyběhla z příkrých strání, v krajině téměř úplně ploché, měli přehled do daleka. Pavel, který stál na drezině zády ke směru jízdy, se ohlédl.

„Zpátky, Pavle, tlač zpátky!“

„Je tam něco, viď?“

Ivan hledal brzdu.

„Spravují trať! Tlač zpátky, člověče!“

V dálce na kolejích stál větší vůz, kolem se pohybovalo několik černých postav. Když drezina ztichla, s koly utaženými brzdou, bylo slyšet zvonivé rány kladiv.

„Opravují,“ přisvědčil si Ivan, „samozřejmě. Už jsem se divil. Myslím, že nejsme daleko od Okoličného.“

„A co ti tam? Nechytnou nás?“

„Jsi čím dál tím hloupější. Drezina odjela, drezina se vrací. Kdo je na ní, nebudou z dálky zkoumat. Slezeme a necháme to stát. Nebo pojeďme kousek dozadu, k tomu lesíku, je tam stín. Půjdeme doprava, viděl jsem polní cestu. Okoličné už nějak najdem.“

Odbrzdili a hnuli se zpátečním směrem. Pod ochranou lesíka zastavili.

Opustili drezinu. V ramenou a v zádech je bolelo, v obličejích byli promrzlí. K tomu cítili pod oděvem vlhko, pot. Nebylo jim příjemně.

Pustili se napříč lesíkem, prošli jím a dostali se na cestu, ztrácející se v širé bílé krajině. Drželi se směru tak dlouho, až spatřili před sebou jakousi ves. Brzy přišli na křižovatku s dřevěným ukazatelem, hlásajícím „Do Stošic“. Ivan Čepický kroutil hlavou.

„Pojďme tudy!“ pobídl.

Pavel Dober ho oddaně následoval. Cesta se ztratila v pláni, pak šli nazdařbůh směrem, který se zdál Ivanovi nejlepší. Po půlhodině narazili na dobře znatelnou širší cestu. Ta v nich vzbudila dobré naděje. Náhle však spatřili tabulku s ruským a slovenským nápisem POZOR! MINOVÉ POLE!

„Zpátky!“ řekl Ivan zlostně.

„Ježíšmarjá, kde jsme?“ lekl se Pavel.

Nevěděli, jak je minové pole velké. Obcházeli velikým obloukem. A tak zbloudili. Všude to vypadalo stejně. Měli hlad; únavu už zase těžko přemáhali.

„Proč jsme neobešli ty lidi, co opravovali trať, a nevrátili se ke kolejím?“ naříkal Pavel.

Ivan Čepický si strkal do úst sníh, aby se osvěžil.

„Blázne!“ nadával, „vždyť nic jiného neděláme! Koleje hledám, ty tupče! Ty lidi už jsme dávno obešli!“

„Obešli, a teď ani nevíme, na kterou stranu to bylo.“

„Nebuč! Jen co se dostaneme za Okoličné, máme vyhráno.“

Okoličné však se neukazovalo. Podle Ivanova mínění mělo být za hlavní silnicí, kterou tedy museli překročit; nejdříve by ale museli narazit na koleje.

Kraj byl pustý. Jen tu a tam bylo vidět dvě tři postavy. Chlapci se jim vyhýbali z dálky. Nevstoupili ani do malých vsí a osamělých domků. Ivan Čepický tvrdil, že jsou to samé opěrné body, že jsou tam vojáci a že si to před samým cílem nějakou hloupostí nepokazí.

„Okoličné jsme asi nějak obešli,“ mínil. „Jinak to není možné.“

Těžce zvedali nohy ze sněhu, každý krok je namáhal. V jakémsi dolíku uviděli oheň a vyhnuli se mu. Jako nějakým zlomyslným kouzlem nenacházeli žádnou cestu. Zklamala je i řada košťatům podobných topolů, zklamal je hluboký úvoz, z něhož zase vyšli ven. Tady napadlo mnoho sněhu, víc než kdekoli jinde. Ivan Čepický, rozhazuje rukama a prodíraje se sněhem, který mu sahal vysoko nad kolena, zavadil o něco nohou.

„To je asi mrtvý voják,“ řekl. „Počkej. Snad má zbraň.“

Hrabal, až se dostal k jakési kůži. Bylo to mrtvé dobytče. Pustě zaklel.

Potáceli se dál, až narazili na pásmo mělčího a slehlejšího sněhu.

Bílá, téměř rovná pustina se rozkládala na všecky strany. Jen vlevo a vpravo, ale pořádně daleko vystupovaly z ní jakési vršky.

„Jsme už možná v mezeře,“ hádal Ivan Čepický oživle. „Pořád kupředu. Projdeme a narazíme na německé hlídky.“

„A kde jsou ruské hlídky?“ otázal se Pavel s obličejem tak promrzlým, že sotva otvíral ústa.

„Možná ještě před námi,“ odvětil Ivan.

Sám se už vůbec nedovedl orientovat a Pavel to na něm dobře pozoroval.

Konečně našli znenadání železniční trať; v té rovině je to až zarazilo. Koleje byly zasypány starým sněhem a těžko rozeznatelné i zblízka. Vyvrácené telegrafní sloupy ležely vedle trati, některý i na trati, a sníh všecko maskoval. Tu a tam byly koleje vytrženy z pražců a pokrouceny.

„Inu proto!“ rozradoval se Ivan. „Teď se tu přece nejezdí. Čert ví kolikrát už jsme to pitomé železo měli před sebou a neviděli jsme je. Dobré je to, Pavle. Už se vyznám. Vzchop se!“

Skleslý Pavel skutečně ožil. Vykročili rychleji a drželi se kolejí.

Po půl hodině Ivan vítězně ukázal před sebe: „Okoličné! Vidíš?“

„Obejdeme je?“ otázal se Pavel.

„Bude to lepší. Ale kus ještě můžeme jít přímo. Tamhle ten kopec je určitě obsazen, a celý kus země mezi kopcem a osadou mohou ovládat palbou. Vezmeme to druhou stranou. Tudy projdeme jako nic.“

„Jen aby!“ zatoužil Pavel.

„Žádné strachy! Jen pořád podle kolejí. Tamhle vybočíme.“

Okoličné bylo ještě daleko, až na obzoru, toho dne nezamlženém. Ve škole ve Velké Bytči říkali: Vidíte-li něco na obzoru a stojíte-li na rovině, máte k tomu daleko asi čtyři kilometry. Dál už nedohlédnete, protože je země kulatá. Ale k Okoličnému půda z této strany stoupala, i když ne mnoho. Přece však se tím vzdálenost zvětšila asi na šest kilometrů. S obchůzkou to dávalo osm.

Pavel Dober šlapal po vrzajícím sněhu statečně. Odpustil Ivanu Čepickému všechny omyly. Ani teď ještě nebyli v zemi nikoho. Věděli však konečně, kde jsou.

„Jistě je to Okoličné?“ zeptal se Pavel.

„Jistě.“

Až budou mít Okoličné za sebou, nemusí se bát už téměř ničeho.

„Měli jsme štěstí,“ řekl Ivan Čepický.

Ve skutečnosti bylo toto štěstí větší, než si mysleli. Drezina, jíž použili, přijela jim vlastně přívětivě naproti. Dva automatčíci byli součástí sítě nastražené štábním kapitánem Věchem a četařem Jindrou. Uvízla však v ní jiná zvěř – němečtí padákoví myslivci s balíkem výbušnin. Mašek, Krešnacký, Michalek a Plavna ani nemuseli štábního Věcha a četaře Jindru přesvědčovat, že Ivan Čepický to myslel se zpáteční cestou podle železniční trati doopravdy. Skutečně to bylo to nejvýhodnější.

Jestliže tedy Ivan a Pavel železniční trať zase našli, bylo jim souzeno radovat se z toho jen krátce: V oblasti Okoličného je hlídky zpravodajského štábu Sboru čekaly najisto.

Po malé chvíli Čepický a Dober spatřili před sebou muže, který kráčel po mrtvé trati přímo proti nim.

„Vyhneme se,“ řekl Pavel.

„To se rozumí. Můžeme se dát vlevo hned. Nepospíchej. Je to voják a má pušku. Jdi klidně, jako by ti do něho nic nebylo. Víš ještě, co máš povídat?“

„Vím.“

Překročili koleje a vzdalovali se od nich do polí.

„Neohlížej se,“ radil Ivan. „Každý jdeme svou cestou. Co je nám do něho a jemu do nás.“

Neohlíželi se tedy. Proto nevěděli, že voják rovněž opustil koleje, a to tak, aby se jim přiblížil.

„Je za námi,“ šeptl Pavel, „cítím ho v zádech.“

„Jdi pořád!“ zasykl Ivan.

Možná, že právě tohle je rozhodující chvíle. Podaří-li se projít hlídkami na předním okraji, bude vyhráno. Pokračovali v chůzi, ale pak se přece jen museli zastavit. Před nimi se z bílé pláně vynořil jiný voják; podobal se lednímu medvědu. Až do té chvíle ho pro jeho bílý maskovací oděv nezpozorovali. Teď však bylo vidět i to, že má na prsou samopal.

A ten, co šel za nimi, houkl:

„Stát, mládenci! Haló!“

Chlapci sebou trhli, chtělo se jim utíkat. To by tomu dali! Zase to bude asi jen několik dotazů a hlídky je pustí dál.

Otočili se. Voják stál za nimi asi na padesát kroků. Pušku měl na rameni, ale teď ji snímal. Svou výzvu tedy myslel asi vážně.

„Co je?“ křikl Ivan drze.

Voják se blížil. „Kam jdete?“

„Tam!“ mávl rukou Ivan. Pavel mlčel, strach mu svíral hrdlo.

Vojáci je sevřeli z obou stran. Zbraněmi nehrozili.

„Kam je to – tam!“ vykřikl ten velký hrozným hlasem. „Tož s pravdou ven, dětičky!“

„Co chcete?“ řekl Ivan Čepický urputně. „My jdeme domů!“

„Však se vás maminka dočká.“

„Bydlíme na německé straně,“ vyrazil Pavel Dober. Myslil, že tím Ivanovi pomůže.

„Nu dobře,“ pravil menší voják, a stanul rovněž docela blízko u nich. „A proč nejste doma? Proč couráte v zakázaném pásmu?“

„Chtěli jsme se podívat, jak vypadá fronta,“ odpověděl Ivan.

„A jak se ti zdá naše fronta, chlapečku, co?“

„Není to nic,“ řekl Ivan Čepický opovržlivě. „Představovali jsme si to jinak.“

„A vy kluci zvědaví!“ zasmál se ohromný voják, jako by padaly prázdné sudy. „Ty jsi asi ten Čepický, viď?“

V Ivanu Čepickém by se byl krve nedořezal.

„Já? Já jsem… my jsme byli…“

Veliký voják ho vzal za rukáv. Do Ivana Čepického vjel čert. Vší silou se mu chtěl vyškubnout, ale vojákova pracka byla jako svěrák.

„Stůj, nebo ti jednu vrazím,“ zamračil se voják.

Místo odpovědi ho Ivan Čepický neočekávaně kopl do holeně; zároveň vymrštil volnou ruku po vojákově samopalu. Veliký voják však jenom zakroutil Ivanovou druhou paží a ohnul tím chlapce vpůli těla, div ho nesložil na zem.

„Tož ty se chceš utkat v rukopašném boju?“ zabasoval. Povolil sevření, a když se Ivan hbitě a rváčsky napřímil, slíbený pohlavek dopadl, jako by lopata plácla. Ivan Čepický se skácel do sněhu a zůstal ležet.

Pavel Dober se v zoufalství dal do řvavého pláče.

19

Štábní kapitán Věch, četař Jindra a mnoho jiných znali osudy Karola Jacka už do nejmenších podrobností. Výslech ostatních šesti, úplně na duchu zlomených, nedal velkou práci. Trochu vzdoroval jen Ivan Čepický, jenž poměrně snadno pochopil, že byli zrazeni Jánem Melnárem, a slíbil, že ho za to jednou zabije. Ale štábní Věch ho ujistil, že žádného Jána Melnára už nenajde, kdyby na celém světě hledal, a že se mu k tomu ani příležitosti nedostane; ostatně se svého ukvapeného úmyslu po čase zcela určitě vzdá sám.

Ostatní hoši vycítili dříve než paličák Čepický, že jim nehrozí nic zlého, že se nedostanou do polepšovny, jako je ilavská, a že blahobyt, který jim přisliboval německý kapitán, je cosi chorobného, protože může končit jen tak, jak to viděli u Bičaka nebo Hosáka.

„Odsuneme vás do zázemí,“ řekl jim štábní kapitán. „Zůstanete pod dozorem. Zatím se nedá nic jiného dělat. Nezavřeme vás ani nebudete bíti. Můžete si spolu povídat, bavit se, číst a trochu také budete pracovat, aby vám nezměkly svaly. Prohlédne vás lékař, jestli jste zdraví. Hleďte, abyste měli dobrou náladu, nikdo vám ji kazit nebude. Nejvíc člověku i lidem kolem něho škodí, když není spokojen sám se sebou, slyšíš, Čepický, když je takový rozervanec jako ty. Umí někdo z vás hrát šachy nebo hudlat na nějaký hudební nástroj?“

Nikdo nic neuměl. Pouze Petr Mašek pověděl, že umíval hrát ferbla a očko.

„Zeptejte se, jestli něco umí Melnár,“ řekl Ivan Čepický se zbytkem své urputnosti. Po Doubravové políčku měl pořád ještě levou tvář o něco větší a na lícní kosti modřinu, a to bylo ovšem k vzteku, i když chápal, že si to zavinil sám.

„Já myslím,“ odpověděl štábní Věch, „že Melnár taky nic neumí. Což nevíte, hoši, že Hitler chtěl Slovany vyhladit nebo z nich nadělat tupé otroky a že jim všecku vzdělanost odpírá?“

Když se ilavské šestky zbavil, řekl Jindrovi:

„Mezi Baratem a Makarenkem bude asi rozdíl. Správci Baratovi se bude muset sáhnout na zoubek.“

Potom opět mluvili s Karolem Jackem.

„Nějaký ten článeček do celého řetězu nám ještě schází,“ pravil štábní kapitán. „Rádi bychom si například pohovořili s Florinem Okolčanským, ale zatím to nejde. Také by nás těšilo, kdybychom měli nějaký doklad, že si své jméno dobře pamatuješ.“

„Ano, pane štábní kapitáne,“ řekl Karol Jacek klidně, „dobře se pamatuji, a panu četaři nikdy nebudu moci za ten dopis dost poděkovat.“

„To je taky jeden článeček, který nám chybí.“

„A s tím děkováním počkej, kulíšku,“ vmísil se Jindra, „až zjistíme, byl-li ten dopis co platný nebo ne.“

„Pan doktor theologie má pravdu,“ pokývl štábní kapitán pomalu a vážně. „A abys věděl, oč vlastně běží, Jacku. To, co německá zpravodajská služba provedla s chovanci ústavu, je zločin mezinárodního dosahu. Měl by se o něm kdekdo dovědět. Stačí několik relací na krátkých vlnách a tvou historii zná celý svět. Do rozhlasu bys promluvil i sám. Co tomu říkáš?“

Karol Jacek se zamyslil.

„Pane štábní kapitáne,“ odpověděl po chvilce, „snad mi ještě docela nevěříte. Třeba si myslíte, že mě napadlo až tady mezi vámi ostatní prozradit, když jsem viděl, že Němci stejně válku nevyhrajou, že my zpátky neproklouzneme nebo tak, že se chci zachránit, abych měl zásluhy a abych nebyl potrestán, ale prosím vás, nemyslete si to.“

„A proč bych si to měl myslet?“ zeptal se důstojník.

„Protože,“ zrozpačitěl Karol Jacek, „protože jednak o mně opravdu nic nevíte, nemáte žádné důkazy, a potom… nepřál bych si, aby se to hned vysílalo v rádiu. Naopak by se o tom mělo zatím mlčet.“

„A proč?“

„Ono by to prozradilo Florina Okolčanského a zastřelili by ho.

Otec o něm nemluvil zrovna nejlíp, ale nakonec mě ta jeho falešná legitimace přece jen zachránila, a kdyby byl mohl, byl by nějakou vyrobil i pro mou matku. Udělal jich asi hodně i pro jiné lidi, po kterých hlinkovci pásli už před povstáním. Bral za to peníze, není to snad hodný člověk, je obojetný a hamižný, jenže smrt by si nezasloužil, skutek je skutek, pane štábní kapitáne, život je víc než peníze, a on těch životů nevinných lidí zachránil já nevím kolik, ale dejme tomu stovku.“

Jindra pozorně naslouchal. Štábní Věch, jenž se takto dostával až na dno Jackovy duše, neříkal nic, jen ho pozoroval.

„Jak dlouho může trvat, pane štábní kapitáne,“ pokračoval Karol Jacek, „než Banskou Bystrici osvobodíme?“

„Proč se ptáš?“

Karol Jacek zpevnil hlas:

„Protože já do toho chci jít taky, pane štábní kapitáne. Přece nestrčím ruce do kapes. Já se do nich taky musím dát! Vy nevíte, jak mi bylo, když…“

„Ale vím, hochu, vím. Prostě myslíš, že Florina Okolčanského se můžeme zeptat až potom, až mu nebude hrozit nebezpečí, co?“

„Ano, právě to si myslím. Ale nesmíme ani varovat Lučarika, zbrojníka Laca, ředitele Barata, pátera Sliačana, velitele Nemsilu, měšťany z Krupiny a ostatní. Proto bych jim nerad něco vyčítal rozhlasem na takovou dálku. Polekali by se, protože o nich vím víc, než kdo jiný, a zařídili by se podle toho. Snad by bylo lepší uchovat všecko v tajnosti, dopadnout je a potom to teprve na ně vysypat všecko najednou.“

Četař Jindra, zapomínaje na přítomnost představeného, uhodil holí do podlahy:

„To je má řeč!“

Štábní kapitán se pousmál.

„Pane kooperátore,“ začal vesele, „nelekejte mě, prosím vás. A ty Jacku, jsi přece jen vyšpiónoval, že se chystáme k postupu. Také víš, že zpravodajská služba se musí vyznat v terénu a v nepřátelských pozicích a vlastně zahajovat boj. Hodně jsi nám posloužil svými zprávami. Tady četař tvrdí, že by tě vzal do učení. Má zdravotní dovolenou, ale je nám k užitku a potřebujeme ho. Pro dnešek ti ho však uvolním. Hádej k čemu.“

To byla na štábního kapitána trochu dlouhá přednáška.

„Nevím, pane štábní kapitáne,“ řekl Karol Jacek.

„Tak ti povím. Při dobývání Liptovského Hrádku nám pomohli partyzáni. Je jich několik set a četař ví, kde teď jsou. Zavede tě k nim. Někteří pocházejí přímo z Banské Bystrice. Poptáte se po tvém otci. Možná, že budou něco vědět.“

Karol Jacek zčervenal v celém obličeji.

„Opravdu, pane štábní?“

Důstojník povstal a podal mu ruku.

„Říkal jsem poptat se. Neraduj se předčasně. Mohl bys také slyšet smutnou zprávu. Nebo nic.“

Karol svěsil hlavu.

„Já sám nic veselého tatínkovi nenesu,“ řekl tiše.

*

Četař Jindra se sice belhal, ale tvrdil, že chůze je pro jeho zkrácenou šlachu dobrým cvičením a že se tím, potvora, zase natáhne.

„Moje máma umřela u necek v prádelně, byla po operaci a musela moc brzy zase do práce,“ vykládal Karolu Jackovi cestou. „Doma jsme byli tři kluci, tátu jsme už neměli, taky jsme i s mámou brečeli, když měl pohřeb, a pak bylo shánění a bídy. Jenže věčně se člověk trápit nemůže. A válka, to je teprve svinstvo. Tahle se vede proto, aby od ní byl už jednou provždy pokoj. Leckdo to sice odskáče, ale to už jinak nejde. Tvoje matka byla zdravá, viď?“

„Byla.“

„Když padnu, tak padnu,“ řekl Jindra, „a vím, proč jsem to udělal. Nebo proč mi to udělali, tak. Ale když někdo zabíjí ženské a děti, které má každý pořádný chlap ochraňovat, i když jenom prší, roztrhal bych ho na kusy. Proto máš pravdu, že na příklad toho tvého Lučarika nesmíme poplašit, abychom ho mohli chytit za límec.“

Četař Jindra celou cestu Karola Jacka utěšoval tak zdařile, jako by už dávno věděl, že otec Jacek padl, a jako by to nechtěl otevřeně povědět.

V partyzánských pozicích Karol viděl, že muži jsou dobře oblečeni i vyzbrojeni. Když se u Liptovského Hrádku obořili na Němce z jihu, celkem bez dorozumění se svými spojenci, nebylo to takové. Čeho měli dostatek, dokonce přebytek, to byla odvaha. V ostatním je hory nešetřily, draly obuv i šat. Zbraně měli, ale nyní jich měli víc a lepší.

V horách byly i pečlivě skrývané bunkry s raněnými z dřívějších srážek. Když esesáci některý bunkr objevili, pobili bez milosrdenství všecko živé. Ale za to také dostali někdy od partyzánů krvavě zaplaceno, a jestliže obergruppenführer Höffle podával hlášení, že z povstalců zůstávají už jen odporu neschopné zbytky, prostě lhal.

Právě na partyzánech u Liptovského Hrádku bylo spolehlivě znát, že banskobystrické povstání Höffle ani při své nejupřímnější snaze vlastně nepotlačil.

Četař Jindra a Karol Jacek se poptávali na banskobystrické příslušníky.

„A koho že mezi nimi hledáte?“ zeptal se partyzán, kterého zastavili.

„Mého otce Karola Jacka,“ řekl Karol Jacek syn.

„Hej, toho bych znal, je-li to on. Poručík Jacek, co?“

„Nevím, je-li poručíkem.“

„Tenhle je,“ škrábal se za uchem partyzán, „tak jen aby to nebyl omyl.“

„Je naživu?“ vyhrkl Karol Jacek rozčileně.

„Snad je, kdo ví. Už jsem ho dlouho neviděl.“

„Jak dlouho, prosím vás?“

Partyzán byl nějaký šibal.

„Chlapče,“ odpověděl, „to už bude dobrá hodina. Byl na poradě. Teď píše tamhle v té dřevěné boudě hlášení. Ale neraduj se. Jestli už dopsal, tak tam není.“

Poslední slova Karol Jacek už neslyšel. Rozběhl se dlouhými skoky k označenému místu.

„Jen aby ho poznal,“ ohlédl se partyzán.

„On za tu dobu tak nevyrost,“ mínil Jindra.

„Já myslím poručíka. Má teď fousy jako lodivod. Tam vážně nebyl čas skočit si k holiči.“

„Do Trenčína, ne?“ ušklíbl se Jindra, vzpomínaje si mimoděk na vyprávění o Bičakovi.

„Proč zrovna do Trenčína?“ divil se partyzán. „Ty bys nám hezky poradil, vždyť to bylo daleko.“

Jindra měl chuť nějak se partyzánovi pomstít za to šibalství, a také to bez rozpaků hned udělal.

„Kamaráde,“ pravil, „my si vůbec nějak těžko rozumíme. Cigaretu máš?“

„Mám. Chceš?“

„Nechci,“ nachytal ho Jindra, „nekouřím.“

„Já kouřím. Ovšem pro kněze, který je dokonce doktorem theologie, se to nehodí.“

Jindra užasl.

„Copak ty o tom víš?“ zeptal se.

„O čem?“

„O tom mém doktorátu.“

„Lidi!“ užasl partyzán rovněž, „tak ty taky?“

„Co já taky! Podepsal ses někdy jako doktor theologie?“

„Mockrát!“ přikývl partyzán a plácl Jindru radostně po rameni. „Zas je nás o jednoho víc!“

„Podvodníků?“

„Jak to, podvodníků! Já jsem kněz, ty jsi kněz, a že nenosíme kolárek a bijeme se za lidi, to přece není podvod! Člověče, vítám tě.

Všichni duchovní nejsou takoví zlosynové. Znal jsi pátera Veselého? To byl krásný člověk! Vzor katolického kněze! Chytili ho ve Zvoleni, když nás zatlačili, v kněžském semináři, vytáhli ho a střelili. Bratře, jen za toho abychom rozmetali fašisty na hadry hadroucí!“

„Tak počkej, doktore,“ řekl Jindra, opravdu v rozpacích. „Tohle si musíme pořádně vysvětlit, vždyť z toho děláš zmatek, že to dál nejde.“

A to už si ovšem táta Jacek a syn Jacek hezkou chvíli leželi v náručí.

20

Generál Erich von Hollstein předvolal narychlo do své kanceláře kapitána Heinricha Kleppa.

„Pane kapitáne,“ oslovil ho přísně, „vaši nezletilí vyzvědači se nevracejí, což? Čekáme na zprávy! Čas letí!“

Černý kapitán pokrčil rameny.

„Mám stále ještě naději, pane generále. Čekáme je co chvíli.“

„Pošlete svou naději k čertu! Chci slyšet konkrétní zprávy!“

„Všecko, co jsme zjistili, bylo předloženo.“

„Ale toho je tak pod mikroskop, pane! Jak silný je nepřítel? Znáte podrobnosti o jeho dislokaci? Nevíte nic, aspoň ne přesně. Jakoby vám měkl mozek. Ano, pane, jako by vám měkly mozky, vám i celému štábu!“

„Připomínám, pane generále,“ řekl Heinrich Klepp, znatelně pobledlý, „že celková situace pro náš průzkum je krajně nepříznivá. Nepřítel naproti tomu získal všecky předpoklady k zlepšení svého průzkumu. Provádět průzkum výpady a bojem je z naší strany velmi ztíženo, nepříteli naopak celkovou situací značně ulehčeno. Nepřítel prostě situace využil a využívá, a naše akce drtí čím dál tím víc.“

„To je hezké, pane! Proč neřeknete rovnou, že to vedeme od deseti k pěti?“

„Nastal už dávno obrat, generále,“ řekl kapitán prostě. „Před námi je jen cesta zpátky.“

Erich von Hollstein si ulehčil zaklením.

„Ale vy se přitom dopouštíte přehmatů a hloupostí!“ rozkřikl se, „a to je za daných poměrů dvojnásob trestuhodné! Kde máte zprávy od svých padákových myslivců?“

„Ani jedna z jejich vysílaček se neozvala,“ odvětil kapitán přímo.

„Já ty nezdary nechápu, pane! Vám se nepodaří ani tak jednoduchá věc jako je sesypání skály na trať! Vlaky jezdí nerušeně od Popradu až skoro do Okoličného!“

„Ano, generále, od včerejška.“

„Krásné! Ta skupina, to přece byli zvlášť pečlivě vybraní muži, ne?“

„Patrně neměli štěstí.“

Generál přecházel, kousaje se do rtů, s rukama založenýma na zádech.

„Na tu trať se podnikne nálet, kapitáne, dokud je čas. Silnice se vezme sebou.“

„Pane generále,“ odpověděl kapitán suše, „dovoluji si upozornit, že nepřítel má ve vzduchu převahu. Kolik pilotů a bombometčíků tam pošlete, tolik jich tam zůstane. Ostatně letectvo, které máme, je vázáno jinými úkoly.“

„Tak jsme na tom pěkně! Úspěch, pane! Potřebuji úspěch!“

„Úspěchy máme, generále. Od patnáctého ledna jsme zaminovali přes sto dvacet kilometrů silnic. Bylo použito na dvacet tisíc min. Rozrušili jsme více než třicet mostů, ale co dělat, jsou-li již skoro všecky záviděníhodnou rychlostí opraveny? A jde o kousky únosnosti deseti až třiceti tun, generále. Myslím, že jsme z počátku neuvážlivě podceňovali československý sbor. Mám zato, že mnoho komunikačních spojů je již úspěšně odminováno.“ Černý kapitán se zadíval na špičky svých vyleštěných bot. Pokrčil znovu rameny. „Moje rada zněla, generále: zajistit se co nejlépe v nynějších postaveních a co nejlépe vybudovat zadní opevnění pro případ dalšího ústupu. Dopředu to nepůjde, už nikdy ne.“

„Tiše kapitáne! Zakazuji vám…“

Černý mlčel.

Generál si ho chvíli prohlížel od hlavy k patě. Heinrich Klepp se napřímil do pozoru.

„Ano,“ řekl konečně von Hollstein, „černý se bojí, že dostane mat.“ Zkřivil posměšně ústa. „To, co tady říkáte, se udělalo i bez vás.“ Přistoupil k zamrzlému oknu a bubnoval prsty na skle. „Úžasné!

O týlu nepřítele nemůže říci nikdo nic, ani ten jednoruký zajatec, kterého poslali s těmi pitomými dopisy.“

„Dobře si ho vybrali,“ odvětil Heinrich Klepp. „Samozřejmě ho provezli k přednímu okraji až bůhví odkud tak, aby nic neviděl. Kdybyste ho byl osobně vyslechl, pohněval by vás svou indolencí. Byl zajat už před rokem. Dál jeho znalosti nesahají. Pamatujete se, generále, kde jsme byli před rokem?“

Erich von Hollstein se prudce otočil od okna.

„Chcete poslat ještě nějaké další kluky z polepšovny?“ křikl útočně.

„Už ne,“ řekl kapitán a zavrtěl lehce hlavou. „Zdá se, že se neosvědčili.“

21

Přípravná palba začala dunět časně ráno 12. února. V německých pozicích se nikdo nepohnul, leda že výbuch třeskl příliš blízko. Jediná záchrana Němců spočívala v neochvějné obraně. Velitelé o tom své jednotky neustále přesvědčovali. Den za dnem jim dokazovali, že obranná postavení jsou nedobytná, skvěle zásobena střelivem a mimořádně výhodná. Avšak ti z druhé strany je otloukali, jako se sádra otlouká kladivem, a země i pevnůstky se otřásaly téměř nepřetržitě.

Dopadlo sem jedenáct tisíc dělostřeleckých nábojů a min a začínaly se ukazovat výsledky této palby: strhané vedení, rozbité pevnůstky a ochranné valy, desítky padlých. A muselo se mlčet a čekat. V zákopech začal probíhat nepokoj.

V devět hodin dvacet pět minut po ránu začal útok.

Generál von Hollstein a kapitán Klepp stáli až dosud nedaleko zákopů, kryti betonovou zdí. Nyní vystoupili na pozorovatelnu, sroubenou z kmenů.

„Povídám,“ řekl generál, „nespustí-li Winterbach včas přehradnou palbu, jsme hotovi.“

Černý kapitán mlčel.

Vojáci konečně dostali rozkaz, začali střílet. Ale bylo to ubohé. Von Hollstein dupal.

Pěchota Sboru již dosahovala hranice přehradně palby.

„Winterbach!“ křičel von Hollstein, jako by ho mohl velitel pevnůstek slyšet. „Winterbach!“

Černý kapitán se díval s opovržlivým politováním. Plukovník Winterbach přece sám nejlépe věděl, co má dělat. Začal přesně v pravý okamžik. Jeho dělostřelci položili smrtící přehradu a dovedli ji udržet. Z hnízd, umístěných výhodně na dvou šikmo proti sobě položených svazích, zahájily do předpolí palbu těžké kulomety. Útočící pěchota se zastavila, zakolísala. Mnoho z těch, kteří po přískoku zalehli, už nevstalo. Couvli.

„Výborně! Winterbach!“

Černý kapitán slyšel i šílený jásot ze zákopů před pozorovatelnou. Vypadal stále klidně, mnohem klidněji než von Hollstein, ale byl to bledý, nezdravý klid. Černý kapitán si otřel pot s čela.

„Možná, že na to stačíme,“ prohodil bez nadšení.

„Přesvědčili se,“ řekl rozčilený generál, „že tady nemají naději.“

Kulomety ztichly. Děla však pálila dál. Muž na pozorovatelně křičel do telefonu, pomáhaje jim hledat cíl. Baterie z druhé strany posílaly totiž nad kulometné pevnůstky novou spoustu granátů. Sta ran tam vysypalo dělostřelectvo Sboru, a Němci se snažili v dělostřeleckém souboji je umlčet.

Neumlčeli. Pevnůstky však byly neviditelné, zarostlé, nizoučké a viděly dolů jako do amfiteátru. Děla jim zatím valně neublížila.

Do tváří Heinricha Kleppa se vrátilo trochu barvy. Útok pěchoty Sboru byl odražen podruhé, se stejně dobrým výsledkem.

„Situace je trvalá,“ vyjádřil se generál a sestupoval z pozorovatelny.

Heinrich Klepp zůstal až do tmy. Jeho příslovečný klid však byl ten tam; mimoděk zatínal pěsti. Což toho ti blázni nebudou mít nikdy dost? Útok za útokem. Kulomety však držely přehradu a nikdo nemohl projít. Bylo mnoho padlých, příšerně mnoho. Ale jako by jejich vyřazení jen ještě vybízelo k větší energii a k nekonečnému nástupu nových a nových. Střední opevněné pozice obránců se pomalu, ale jistě rozpadávaly. To bylo zatraceně mrzuté, ale jen když se udrží kulometná hnízda na svazích. Lesy už tam vzplanuly. Sníh rudě svítil do tmy.

A zase nový útok!

A po něm další.

„Dobrá,“ řekl Heinrich Klepp, když konečně opustil pozorovatelnu, třikrát povážlivě zasaženou. „Ať to trvá třeba věčně.“

Potkával začerněné, k smrti znavené obránce, které v ostřelovaných pozicích vystřídali jiní. Viděl nosit roztrhané mrtvoly. Viděl raněné, sténající, proklínající nebo mlčelivé muže, umírající se zavřenýma očima nebo naopak s očima široce rozevřenýma a divně, pomateně lesklýma.

Heinrich Klepp prohlédl svůj automobil. Nadporučík Wolf ho ujistil, že je všecko v pořádku.

„Jdu si odpočinout,“ řekl Heinrich Klepp. „Buďte připraven. Nedejte si zatarasit cestu.“

O něco dále zastavil důstojníka, jehož levá paže byla omotána obvazem, prosakujícím krví.

„Myslíte,“ oslovil ho, „že v pevnůstkách mají dost střeliva?“

„Jsem si tím jist,“ odpověděl důstojník.

„Kolik pevnůstek nám ta banda vyřadila?“

„Neslyšel jsem o žádné. Všecky v činnosti. Můžete to pozorovat.“

„Jsem už pozorování přesycen,“ řekl kapitán zamračeně.

Šel dál. Připomněl si, nevěděl proč, svoje vyzvědače z polepšovny. Už neprojdou, parchanti. Třeba už je po nich. Žádná škoda, ale jejich neúspěch je hodně mrzutý. Heinrich Klepp zatínal v kapsách pláště pěsti. My od zpravodajské – myslel si – jsme tady docela zbyteční. Na odjezd však není pomyšlení, generál sám se nehýbá, šílenec. Copak myslí, blázen, že nás tu může ještě někdo potřebovat? K čemu?

Třináctého února ráno se útoky ještě opakovaly. Winterbach vystřílel v předpolí širokou brázdu. Nevyspalý Heinrich Klepp se opět sešel na pozorovatelně s generálem.

„Kdyby to tady prorazili,“ řekl generál, „natrhnem frontu a bude se to valit jako velká voda. Ti holomci dobře vědí, co dělají. Ale Winterbach to udrží, Winterbach to udrží!“

„Jen si myslete,“ odtušil kapitán nezdvořile. „Mám dojem, že do nás buší stále čerstvými silami.“

Pod pozorovatelnou se valil hnědý dým.

„Kapitáne, v první řadě bychom měli vědět my dva, kolik je toho tam.“

„Ano,“ řekl kapitán a pokrčil rameny. „Ti parchanti z Ilavy nám to měli povědět.“

„Spíš asi tam povídali něco o nás,“ odpověděl von Hollstein nenávistně. „Máte krásné výsledky, pane! Myslím, že se z toho budete muset odpovídat.“

Útoky trvaly až do večera. A až do večera byl Heinrich Klepp rozhořčen generálovým nepochopením.

Vyhledal nadporučíka Wolfa.

„Kdyby nevěděli, že nás nakonec přece jen unaví,“ řekl mu, „nechali by toho. Vůz v pořádku?“

„Ano. Víte, co je nového?“

„Hm?“

„Dnes odpoledne zastřelili muže z třetího praporu. Řekl, že to nevydrží. Utekl od minometu.“

„Nervy!“ řekl kapitán lhostejně.

Bylo slyšet zesílenou střelbu.

„Další útok,“ poznamenal Wolf. „To je úžasné.“

Winterbach útok zastavil i tentokrát.

„To si člověk vždycky oddechne,“ řekl nadporučík.

Přestávka však netrvala dlouho. Nový útok. Kulomety na svazích zběsile řehtaly. Tam už opravdu šlo o nervy. Mužstvo v čelných pozicích odmítalo potravu. Volalo po vodě, po odpočinku.

Ze svahů s kulometnými pevnůstkami lítalo kamení. Téměř třetina pevnůstek byla již vyřazena z boje. Prášila se betonová drť.

„Tak vida!“ pravil černý kapitán podrážděně. „Jenom s dělostřelbou to Winterbach neudrží.“

Na druhé straně si vedli s bezpříkladnou tvrdohlavostí. Jako by se lidé i zbraně vymkli velení a všecko se dralo na Němce pouze o své vůli, semknuto společným úsilím bít je po hlavách.

„Tady je s tím konec,“ řekl Heinrich Klepp.

Ale čtrnáctého února dopoledne byl doručen operační rozkaz jednotkám Sboru přejít do obrany a vykonat pečlivé přípravy k novému náporu.

Německé kulomety na rozbitých svazích se odmlčely. Střelci s obavou očekávali rozkaz k další palbě. U těžkých kulometů se nepodařilo celé dva dny mužstvo vystřídat. O to se postaralo dělostřelectvo Sboru.

Němci se ubránili. Dvoudenní těžké útoky, jež byly vlastně zahájením bojů o město Liptovský Mikuláš a o komunikace na Ružomberok, zůstaly zatím bez žádoucího výsledku.

V protisměru po nástupových cestách, vyhýbajíce se doplňkovým jednotkám 108. gardového samohybného pluku, plazily se vozy s raněnými. V jednom z nich, sklíčen novým hlubokým hořem, podpíral Karol Jacek svého těžce postřeleného otce, aby ho pružností vlastních paží uchránil nárazů.

Táta Jacek nevěděl o ničem. Zdálo se, že cestou skoná.

Štáb kapitána Věcha včetně četaře Jindry byl bojům co nejblíž. Karola Jacka nechali u aktivních průzkumníků, připravených okamžitě vyrazit za svými úkoly, jakmile bude obrana Němců rozdrcena.

Poněvadž se však nápor na prostor u Mikuláše nezdařil, vpadl k průzkumníkům rozmrzelý Jindra, zamával svou holí a hartusil schválně trochu hrubě:

„Není vám to ticho podezřelé, sakramenti? Pan štábní vám nic nechce, jděte se někam rozvalit, legrace se odkládá. Žádné bručení, Doubravo! Však vás to nemine, nekoukejte tak otráveně, chlapi, ke všem čertům, nebo se dopálím. Kde máte toho mládenečka, krucinál dudy?“

Vyhledal pohledem Karola Jacka.

„Karlíku, jářku, běž tam. Saniťáci sebrali tvého tátu. Dvakrát do toho šel jak tygr, ale po třetí se nějak moc dopálil a trošku se mu to nevyplatilo.“

Až do poslední chvíle se Karol Jacek od svého otce nehnul, když zrovna nemusel. Shledání v dřevěné boudě ho zavalilo štěstím, líbal tátu do lodivodských vousů, tekly mu slzy a také otec Jacek si musel nenápadně vymnout oční koutky palcem. Teprve potom padla otázka, na niž byla odpověď tak těžká. Otázka po matce.

V boudě se radost ze shledání přikrčila někam do kouta a zavládlo truchlivé ticho. Otec Jacek se zahleděl na malá, vesele hučící kamínka t rohu, dlouho ml čel, pak sotva znatelně několikrát pokývl hlavou.

„Tak tohle…!“

Položil synovi ruce na ramena.

„K životu už ji nepřivedeme, synku… Ale oni trestu neujdou. Je to málo – pomstít ji… křivda se tím nenapraví. Na světě je ještě mnoho tak hodných maminek, takových zlatých bytostí. Budeme myslet na ně. Ty už takový osud potkat nesmí. Tak budeme jednat, synku. Opravdu nevím, jak bych ti měl poděkovat, že jsi pár těch papírků zničil a zachránil tak několik rodin před zkázou. To byl od tebe velký čin…!“

Četař Jindra zatím naléhal na štábního kapitána Věcha:

„Co s tím klukem, pane štábní? Přece nemůže běhat s tatíkem při útoku jako pejsek. Těch pár kilometrů dopředu bychom ho snad mohli vzít s sebou my. Je to kamarád.“

„Zatracená práce,“ povzdechl si štábní kapitán. „Nu dobře. Tam se mu nic nestane. Jen dávejte pozor, aby nesebral nějakou flintu a nehrnul se do toho taky. Držte ho dál. Nemá žádný výcvik.“

A teď to bylo.

Karol Jacek do hřmění valících se tanků tiše, v mysli sevřené úzkostí, dětsky prosil. Pánbíčku, nedopouštěj, aby mi tatínek umřel. Už toho přece bylo dost, co jsme zkusili. Ať je z něho třeba mrzák, já už se o něho postarám, jen ať mi zůstane živ, já mu budu dělat jen samou radost…

Do lazaretu nechtěli Karola Jacka vpustit. Začal dělat rámus. Že má dlouhou praxi v ošetřovnách gardistů, že ho k tomu přinutili a že jim utekl. Lhal usilovně: Stovky raněných měl v rukou, v léčivech se vyzná, injekce umí dávat, obvazy zručně přikládá.

Jeho zoufalství je zdolalo.

„Tak už se přestaň chlubit a pojď,“ pravil šéflékař, k němuž ho nakonec dovedli. „Ale budeš opravdu pomáhat. Každá síla je nám dobrá. Germáni nám toho zporáželi víc, než jsme čekali.“

Karol Jacek nezklamal. Byly chvíle, kdy se mu tmělo před očima, kdy málem omdléval a skoro padal vyčerpáním. Chtěl být užitečný, aby ho z nemocnice nevykázali, aby zůstal otci nablízku. Nejdříve posluhoval při kuchyni a roznášel jídlo. Krmil jemné a trpělivě ty, kteří se sami krmit nemohli, povzbuzoval raněné v jejich utrpení a malomyslnosti. Obě nohy pryč. Slepota obou očí. Ruka tak rozdrcená, že musela být amputována až u ramene. Karol Jacek vynášel špínu, omýval krev, neštítil se odřezaných údů ani zápachu. Zapřel v sobě hrůzu nad chroptěním a sténáním, nad umíráním, proti němuž nebylo pomoci. Viděl příšerně zvláštní operace lékařů do krajnosti unavených, neboť provizorní operační sál se až nápadně podobal průchodní nádražní čekárně. Tady se ukazovalo, co je to válka, jak umí podtínat silné a zdravé muže.

Otce Jacka zachránila transfuze. Karol Jacek se k ní nabízel, ale krevní skupina se nehodila.

„Poslouchej,“ řekl mu šéflékař, „dej krev jinému. Zrovna se nám pro jednoho nedostává.“

„Beze všeho,“ přivolil Karol Jacek, „panebože, vždyť tátovi taky dal krev někdo, koho vůbec nezná.“

„Tak jdeme!“ vzal ho lékař za ruku. „Vždycky je lepší, mladíku, když si lidé navzájem krev dávají než když si ji navzájem cedí, aby ji pila jenom hlína.“

V lazaretu zavládl pomalu klid. Kdo odešel, byl jednou provždy pryč; ostatní se uzdravovali, někteří bohužel do značně ochuzeného života. Poručík Jacek neměl zůstat zmrzačen. Vyhrál boj se smrtí, s bojováním v poli však byl asi nadobro konec.

„Vyřídí se to dřív, než bych do toho zase mohl jít,“ vypravoval ze sebe s námahou. „Zatracený… kulomet. Pár centimetrů vedle a nebylo mi nic.“

Karolu Jackovi zářily oči. Díval se, jak tatíkovi stříhají a holí lodivodské vousy, takže potom vypadal jako dřív, až na to, že byl notně přepadlý a slabý jako moucha.

V přípravách na opakovaný nápor neměl štáb kapitána Věcha tak dalece nic na práci, neboť platilo stále totéž. Po prolomení německé obrany kupředu, a pak se teprve uvidí. Nevelké změny se týkaly jen útočné strategie, takže ani směry předpokládaného průzkumu nebyly nově stanoveny.

„Němci nejsou špatní vojáci,“ mínil štábní kapitán Věch. „Naopak. A to je to, co je vždycky svádělo k dobývání.“

Četař Jindra projevil přání podívat se za Karolem Jackem.

„Jak pak ne,“ povzdechl si štábní kapitán zdlouhavě. „Jen běžte.“

Běhat se Jindrovi ještě příliš nedařilo. Ale hůl už odložil a na nohu napadal méně znatelné.

V lazaretu se Jindra potěšil.

„Vidíš, ty kobliho!“ posmíval se Karolu Jackovi. „Neříkal jsem ti, že to s tvým tatíkem není tak zlé?“

Jindra se pozdržel z osobních, čistě sobeckých důvodů, o nichž štábnímu kapitánovi nic neřekl. Vymohl si lékařskou prohlídku. Na to bylo nyní v nemocnici více času. Nedal pokoj tak dlouho, dokud si nevynutil vysvědčení, že je zdráv a služby schopen.

Potom se vracel ke štábu. Ale to bylo až 9. března, dřív to nedokázal. K večeru toho dne dorazil do Okoličného. O nějakých novinkách slyšel už předtím. Nezněly zle. Německá obrana, na níž se nemohlo změnit nic kromě snad nasazení čerstvějších sil a která nemohla zmnožit, ba ani řádně opravit své pevnůstky, plně obsazené střeleckou silou už za prvních útoků, musela se prohnout. Její situace byla prostě neměnná, kdežto Sbor měl plnou volnost a podporu a sílu německé obrany znal skoro přesně.

V Okoličném Jindrovi řekli, že štábní kapitán Věch je na stanovišti velitele v Liptovském Mikuláši, hned na kraji města u silnice, tam a tam.

„Mikuláš je obsazen,“ informovali ho.

„Tak tedy přece!“ zaradoval se Jindra.

„Ano, ale trvalo to dlouho a je to hotovo jen zpola. Poslouchejte.“

Od Mikuláše hřmělo. Do Okoličného už se zase sjížděly vozy s raněnými.

„Dobrá,“ řekl Jindra.

Skočil do sanitního vozu, který se právě rozjížděl zpět k frontě. Posádka vozu mu ukázala, kde štáb sídlí. Jindru složila a jela dál.

Již od rána toho dne se oblaka chystala zasypat zemi novým sněhem. Teď za šera začala vánice a zvedl se silný vítr. Když se Jindra shledal se štábním kapitánem Věchem, vířila venku již hustá metelice.

„Pane štábní kapitáne, hlásím se do služby!“ řekl Jindra řízně a předložil lékařský nález z nemocnice.

Důstojník si zběžně prohlédl papír.

„Tak sem pojďte,“ pokynul, jako by Jindru viděl naposled před pěti minutami.

Byli u něho ještě dva další důstojníci. Všichni se sklonili nad podrobnou mapou města a okolí. Svítili si baterkami. Voják s navlhlými rameny pláště rozžíhal svíčku v lucerně.

„Moc pěkně na tom nejsme,“ poznamenal jeden z důstojníků, narovnávaje se nad mapou.

„To tedy ne,“ přisvědčil štábní kapitán a obrátil se k Jindrovi. „Znáte situaci?“

„Neznám, pane štábní kapitáne.“

„Celý úsek fronty je po počátečním úspěchu v obraně. Tempo postupu se zpomalilo i jinde. Nepřítel zesílil odpor. Vystřídáváme právě ruskou divizi v mikulášském prostoru. Obrana města je svěřena naší první brigádě. Jsou nám přiděleny dělostřelecké prostředky. Do čtyřiadvaceti hodin má dorazit náš prapor automatčíků z třetí brigády. S tím to musíme stačit. Jiné informace zatím nejsou. Jděte spát. Pravděpodobně vás budeme potřebovat.“

Mluvil-li štábní Věch takto klidně, jednotvárně a úsečně, znamenalo to, že každá vteřina má svou důležitost. Důstojníci štábu se opět sklonili nad mapou. Jindra mlčky pozdravil a odešel. Za dveřmi si tiše hvízdl.

„Ulož mě někam, kamaráde,“ chytil nejbližšího vojáka.

Voják ho poslal nahoru do patra, na rozházené vojenské pláště, k nepotřebě potrhané. Jindra vzal s sebou otevřenou konzervu a trochu vodky v láhvi.

Metelice houstla, bylo slyšet jak venku skučí vítr. Sníh se dral skulinami popraskané střechy. V rohu podkroví zela díra. Pod ní se roztékala louže.

Jindra, posvítiv si zápalkou, kterou pak opatrně uhasil, aby panu štábnímu nezapálil strop nad hlavou, zabořil se do hadrů a zavřel oči. Nepotřeboval ticho, věděl, že musí spát, aby nabral sil, a za dvě minuty skutečně spal.

Hluk občasné střelby, který sem zaléhal, mu nevadil. Slyšel to, ale i při tom se voják musí naučit spát. Znepokojovalo to jen proto, že to byl důkaz nepevného obsazení města. Střelba zněla podrážděně, zlověstně. Do rána třeba Němci Sbor zase vytlačí. To by pak ovšem bylo živější, a jestliže Jindru nikdo neprobudí, aby mu dal výstrahu, bude se muset probudit sám. Ale dalo se předpokládat, že štábní Věch na něho nezapomene. Jen aby věděl, kde Jindru má. Ten voják mu to snad řekne. A když ne, taky dobře.

Daleko protivnější než střelba byl zvonek telefonu, který dole řinčel co chvíli. Nebezpečná hra byla v plném proudu. Nejbližší hodiny měly přinést rozhodnutí: vpřed, anebo ustoupit. Valná část odpovědnosti za správnost toho či onoho povelu ležela na bedrech zpravodajských orgánů.

Kulomety asi střílely nazdařbůh. Vánice houstla. Tma a vodopády velikých vloček omezily viditelnost na nejmenší míru.

Unavená sovětská pěší divize opustila město. Táhly mlčenlivé zástupy sněhuláků. Jednotky Sboru – zástup jiných sněhuláků – zaujaly jejich místo. Prapor samopalníků z třetí brigády ještě nedorazil. To byla chyba, avšak protiútoky Němců pro rostoucí množství sněhových spoust ustaly. Metelice byla vážnou překážkou. Nikdo neviděl ani na krok.

Přesto německá zpravodajská služba spolu s hlavním velením zaznamenala v noci významný úspěch.

Za výhodnějších podmínek, kdy Němci měli dosud v moci mnoho vybudovaných spojů a mohli využívat pevně skloubené organizace, zpozorovaly jejich průzkumné oddíly známky střídání na nepřátelské straně. Nebyl to výsledek nějaké zvláštní bystrosti a obratnosti. Pohyb takového množství lidí nemohl ani za tohoto počasí projít nepozorovaně. Zazvučely telefony.

„Teď je čas,“ řekl Erich von Hollstein.

Černý kapitán sděloval telefonicky úsečné příkazy. Na třech stranách se zdvíhaly ze sněhu zapadlé, trpělivě čekající masy mužů.

Jednotky Sboru neměly ani tušení, že byl právě zahájen třemi různými směry koordinovaný úder proti nim. Protože však střelba nápadně oživla a ozývala se ze stran, odkud nebyla očekávána, zastavili velící důstojníci vystřídávání.

V překvapivě krátké chvíli se německé jednotky zmocnily nádraží, pronikly až do západního města a obsadily střed osady Vrbice.

Průzkumník Jindra se posadil v zahřátých hadrech. Telefony dole nesnesitelně řinčely, tentokrát však byla střelba podezřelejší. Zaznívala nemile blízko.

„Dali se do sebe,“ řekl si Jindra a po čtyřech se plazil k padacím dveřím.

Jednotky Sboru, připravené k obraně jenom napolo nedaleko ve vnitřním městě, byly zblízka napadeny. Bojující se vrhli na sebe muž proti muži, rozeznávajíce se navzájem jenom podle toho, že jedni chtěli tam a druzí sem. Vzplanul zuřivý zápas, bojovalo se s křikem, ve zmateném zástupu.

Na pomoc přišli Rusové. Vrátili se, zapomněli na svou únavu. Nezdolatelní, silní, rozhněvaní rozdělili se na dva proudy a vpadli příčnými ulicemi Němcům do boků. Spoustu jich odřízli a zničili. V plamenech výstřelů se sníh barvil krví. Řež netrvala dlouho. Zbytek Němců se dal na kvapný ústup. Čechoslováci nelelkovali. Klínem Němce rozráželi, hnali je. Němci vyklidili nádraží. Za hodinu bylo postavení obnoveno a Sbor i proti přesile město obsadil.

Vánice nepřetržitě hučela.

„Hrom do nich!“ láteřil von Hollstein.

Černý kapitán nepouštěl telefon. Brigádní důstojník mu stál po boku.

„Paulina!“ zavolal heslem, „je tam Paulina? Ano? V pořádku? Dobrá. Ozvete se každých patnáct minut!“

Von Hollstein cosi nervózně zaškrtával na mapě.

„Generále,“ řekl kapitán Klepp přistoupiv k němu, „sto padesát mužů je pevně zachyceno v prostoru kasáren na severovýchodním okraji.“

„Podařilo se? Aspoň něco! Co o tom ví nepřítel?“

„Zdá se, že nic.“

„Musejí se chovat tiše!“

„Za čtrnáct minut jim to připomenu.“

Průzkumník Jindra se vracel na půdu. Střelba, teď už vzdálenější, nestála za povšimnutí.

„Pořád není jisté,“ pravil dole někdo ze štábu, „že za těchto podmínek město udržíme.“

V devět hodin ráno Jindru probudili. Vyspal se do růžova a měl hlad jako vlk.

„Četaři,“ oslovil ho štábní kapitán Věch, jenž celou noc oka nezamhouřil, „máte příležitost k záslužnému činu.“

„Beru, pane štábní,“ odvětil Jindra nenuceně.

„Vaším úkolem je zjistit, odkud vycházejí slabé skupinky nepřátel, eventuálně jednotlivci, kteří jsou v týlu naší obrany v městě rušivě činní. Hlásí se nápadné množství zničených telefonních linek, střelba po přísunu a dokonce napadání poruchových hlídek a spojek. Tím je značně rozptylováno úsilí našich jednotek. Kolik mužů potřebujete s sebou?“

Jindra se ohlédl k oknu.

„Padá ještě sníh?“ otázal se sám sebe. „Nikoho, pane štábní kapitáne.“

Sníh padal hustě, jako peří z ohromné natržené peřiny.

„Otázku, pane štábní kapitáne. Dělalo se už něco proti těm rušivým akcím?“

„Zajisté. Nenápadný doprovod přísunu – například. Střežení mužů, pracujících na vedení, a podobně. Střílí se však z úkrytů. Útočníci záhadně mizí, patrně v nějakém dobře maskovaném středisku. Nedostali jsme ještě ani jediného živého.“

Štábní kapitán mluvil stále ještě tím ostře odměřeným hlasem jako včera. Znamenalo to, že napětí odpovědného rozhodování trvá. Rysy jeho obličeje byly strhány únavou, ale oči měl živé a pozorné.

Jindra se rychle připravil. Za chvíli byl v městě, na samém okraji pozic. Nechal si leccos vyložit, půl hodiny se opatrně plížil z místa na místo, prozkoumal okolí na všech stranách, pokud to bylo vůbec možné, a třikrát byl přinucen střílet, což nemělo žádný výsledek. Pak se vrátil ke štábu. Promluvil s poručíkem.

„Pane poručíku –“ ukázal do vánice, „tamhle máme mezeru.“

„Ovšem,“ přisvědčil důstojník. „Kryjeme ji palbou. Střelecky je dosažitelná z naší i z jejich strany.“

„Ale prostředkem od nich k nám běží přímo koryto potoka a je dost hluboké, aby se tamtudy mohlo za téhle viditelnosti nepozorovaně projít. Na březích jsou vrby. Pro ty pobořené baráky tam odtud nevidíte, i kdyby přestal padat sníh.“

„Mluvíte jako kniha,“ řekl poručík. „Jenže nad mezerou jsou břehy nízké a holé a dobrým triedrem tam odtud dohlédnete i skrze ten zatracený sníh. Stačí hnout rukou a pálí tam kulomety. To se ostatně děje co chvíli. Slyšíte? Zrovna zase začli. Tamtudy neprojde do koryta nikdo, za to vám ručím.“

„Správně,“ přisvědčil Jindra, „podívám se tedy přímo do koryta. Možná, že už prošli.“

„K potoku?“ vzhlédl kose důstojník. „Dej vám Pánbůh lehké odpočinutí. Vidíte tu velkou budovu přímo proti ústí koryta? To jsou kasárna, obsazená nepřítelem. Jakmile se v korytě octnete, máte tam šikmo shora sprchu a už nevylezete.“

„Myslím, že přece jen zas vylezu,“ odvětil Jindra. „Neponesu přece pochodeň. Ostatně má-li se po mně střílet, nebude to z kasáren. Stříleli už dnes z kasáren do koryta?“

„Ne.“

„Vida. Tuším, proč to vždycky zdvihnou přes ně. Koryto je obsazeno, pane poručíku, a poněvadž se odtamtud mohou snadno proplížit k nám, je to totéž, jako by nám seděli přímo na zádech.“

S těmi slovy poručíka opustil.

Už krátce po jedenácté dopolední se vracel. Nebyl sám. Táhl za sebou po sněhu bezvládného chlapíka za límec jako ulovenou zvěř.

„Je to dřina!“ odfoukl, hodiv kořist poručíkovi pod nohy. „Hlásím zajatce, pane poručíku. Za chvíli se probudí, je jen omráčen.“

„Jak jste to dokázal, hrome?“

„Nelezl jsem zbytečně daleko,“ odpověděl Jindra s širokým úsměvem, „a měl jsem štěstí, že to netrvalo dlouho a že tady ten byl sám. Vypravil se samozřejmě zase tajně přeřezat nějaké dráty, ale už to neudělá.“

„Jsou tam tedy?“

„Jsou. Daleko jsem nebyl, říkám, ale přece zas dost daleko, abych vám mohl hlásit, že je jich tam sto nebo snad dvě stě. Věc je celkem jednoduchá. Tenhle chlapík nám lezl na záda a já jsem lezl na záda jemu.“

„Měl jste opravdu štěstí, že vás nezmerčili,“ řekl poručík ulehčeně.

„Inu to se ví. Člověk se schovává za všecko možné, a hlavně za tu metelici. Hýbáte se, když se větrem hýbá křoví, stojíte nebo ležíte, když se kolem vás nehýbá nic, a vyskočíte v pravý čas. Vlastně to neděláte jinak, než jak to dělají ti zákeřníci. Já to umím trochu líp než oni, protože můj pradědeček byl Indián. Potom je samozřejmé…“

Poručík ho poslal pryč.

Za chvíli dostal štábní kapitán Věch ze zajatce všecko, co potřeboval vědět. Zajatce odvedli a důstojník se chopil ohmataného telefonu.

„Všecka čest,“ mluvil rozšafně do sluchátka, „je to pěkný podnik. Výslechem zajatce a výpovědí četaře průzkumného oddílu bylo zjištěno, že sto čtyřicet mužů sestoupilo již před nočním střídáním do potočního koryta, skrývají se tam, podnikají zákeřné výpady a mají dokonce s kasárnami telefonické spojení. Případný ústup jim může krýt palba z kasáren.“

Průzkumník Jindra se zubil.

„Radím,“ pokračoval štábní kapitán, „aby se přestalo počítat s tím, že nepřítel vyklidí kasárna, a aby se ještě před zahájením nového náporu, který má kasárna obchvátit, podnikla speciální akce. Je to v zájmu nerušené práce v našem týlu.“

Rozkaz, který z toho vyplynul, zněl: přemístit několik děl a kasárny co nejrychleji rozstřílet. Současně zahájit palbu před ústí koryta k zamezení ústupu nepřátelské skupiny a vyslat dostatečné množství mužů k jejímu potření.

Přemístěná děla pak zanedlouho mocně zaduněla. Kulomety si počkaly, dokud se prchající zákeřníci nevyrojili na hladký svah vyvýšeniny. Tři nebo čtyři ihned padli, ostatní se obrátili zpět k potoku. Početný oddíl Sboru běžel schýleně k potoku z druhé strany. Zapraskaly pušky a automaty. Z budovy kasáren odpadávaly veliké kusy zdivá, do metelice se mohutně prášilo. Spustila děla i na druhé straně. Zpočátku vznikl dojem, že byl zahájen nový generální útok.

„Blázni!“ křičel Heinrich Klepp do telefonu, „zastavit palbu! Zastavit palbu! Generále, kde jste? Je přece jasné, oč jde! Řeknu vám směr, ihned! Střílíte do prázdna, hrome!“

Popadl druhý telefon.

„Paulina! Haló! Paulina!“

Heslo Paulina se neozývalo.

Za necelou hodinu bylo jisté, že skupina v korytě je zlikvidována. Posádka kasáren s velkými ztrátami ustoupila.

Hlavní velení však se rozhodlo zvládnout situaci stůj co stůj. Divize volkssturmu a dva speciální prapory dostaly rozkaz nastoupit ihned k protiútoku s úkolem obnovit včerejší postavení.

Jednotky Sboru se opřely ze všech sil. Protiútok zakolísal. Německé velení dalo nastoupit zálohám.

V boji muže proti muži byly odraženy dva další německé útoky. Boje trvaly až do večera se střídavými úspěchy, a celou následující noc. Vzduch nad městem se rozhořel. Sníh už krvavé bitvě nepřekážel; vánice ustala.

I za dne nepřetržitě pokračovaly rozhořčené boje. V devatenáct nula nula hodin 11. března udeřil nepřítel na město současně ze západu, severu a jihu. Sbor, jehož dělům povážlivě ubývalo střeliva, se jen stěží vytáhl ze svěráku a ustoupil z města.

Po informacích, poskytnutých veliteli armády telefonicky, došel rozkaz přejít do obrany v Okoličném a palbou všech praporů zastavit další postup nepřítele.

Stalo se. Německé jednotky vyrazily ještě dvakrát, silou již zřejmě oslabenou, pak se dalšího náporu vzdaly. S dosavadním výsledkem se musely spokojit.

Sboru došel další rozkaz: provést intenzivní průzkum nepřítele a vykonat nejpečlivější přípravy pro další útočnou akci.

„Však ono to zas bude veselejší,“ řekl četař Jindra svým průzkumníkům. „Teď zas musíme dokázat my, co umíme. Doubravo, máš zaručeno, že tentokrát ti palec neomrzne. Bude víc pohybu.“

22

Tajemník Lučarik v ilavské polepšovně zdomácněl. Ale s politickou výchovou mládeže se příliš nenamáhal a za krátký čas toho nechal docela. O administrativní věci ústavu se nestaral vůbec, a jestliže si přece něčeho všímal, nebylo to na něm znát. Ferdinand Barat mu nic nevytýkal. Sám se choval podobně. Bylo-li ještě do nedávna možno mluvit o klidu a pořádku, který v ústavu vládl, zdálo se nyní, že z dálky začíná hučet příboj, který by mohl prorazit i pevná vrata, která Hančo pečlivě uzamykal. Jakési podivné vlnění – domníval se Ferdinand Barat – zasahuje i chovance. A proto každý den připomínal svým dozorcům:

„Karabáče v pořádku? Řezat! Mažte je, holomky, ať si nemyslí, že už o ně nepečujeme. Hrozí nebezpečí, že by se mohla disciplína uvolnit. Dít se musí pravý opak! Na každou ránu nemohu osobně dohlížet. Upřílišněné dávky promíjím předem. Komu z vás by uběhlo půldne bez výprasku, byl by volán k odpovědnosti.“

Tajemník Lučarik měl pro správce Barata značnou cenu; Barat nejenom že se s jeho přítomností smířil, ale byl za ni stále vděčnější.

V Lučarikovi viděl informovaného a soudného člověka, a ačkoli se Lučarik se svou nalakovanou hlavou a s uzenkovitými rty pramálo podobal nějakému andělu, navykl si Ferdinand Barat považovat ho za svého dobrého ducha. Lučarik ovšem sledoval vlastní cíle. Ony vlnky neklidu činil Ferdinandu Baratovi zřetelnými sám. Znepokojoval ho v jeho politické tuposti. Jestliže se po svém příchodu do ústavu vyjádřil, že polepšovna zůstane polepšovnou, i kdyby se vojska desetkrát převalila sem tam, říkal brzy jiné věci. „Jsou vážnější starosti,“ pravil na příklad. „Podívejte se. Ještě před krátkou dobou by nám byli přidělili automobil docela jistě. Dnes už na to není pomyšlení.“ A Ferdinand Barat si z toho snadno vyvodil, že poměry se rapidně zhoršují.

Lučarik všecko rozumně posoudil. Jediné, nad čím krčil rameny, byl osud chovanců, které si odvezli němečtí důstojníci.

„Na ty nemyslete,“ radil Baratovi. „Nikdo vám o nich nic neřekne. S těmi už je asi konec.“

„Myslel jsem, že si přijdou ještě pro další,“ řekl Ferdinand Barat.

„O tom bych pochyboval,“ vrtěl hlavou Lučarik. „Ne že by to neudělali, kdyby to uznali za vhodné. Jednou možná někdo řekne, že jste ty chlapce zašantročil. Ale nebojte se toho. Odpovíte, že jste musel podlehnout nátlaku.“

To byla také jedna dobrá rada, jimiž Lučarik nešetřil. Jeho nenápadným přičiněním došel Ferdinand Barat k novým názorům, k nimž by byl sám nedospěl. Věřil už, že politická výchova by byla protismyslná, ne-li dokonce nebezpečná, a že by se ředitelství ústavu mohlo za své metody dočkat nevděku.

„Proto, abych byl upřímný,“ pravil Lučarik, „se vám do toho nepletu, pane řediteli.“

To se Ferdinandu Baratovi zdálo velmi přesvědčující, a byl tedy nejistý a rozpolcený, neboť chovanci přece museli být biti. Lučarik tak dostával jeho primitivní mysl do područí a věděl, proč to dělá.

Ve svém pokojíku Lučarik často poslouchal zprávy z rádia, na mapě Slovenska kreslil barevnými tužkami všelijaké čáry a podtrhával jména měst. Denně rozprostíral i velkou mapu Evropy a rovněž do ní leccos vkresloval. Ferdinand Barat na to prostě civěl, někdy se i poptal, byl rád, že mu Lučarik důvěřuje, avšak to, že německá branná moc i slovenské oficiální zprávy už jen trapně žvaní, chápal sám, a Lučarik ho na to nemusel zvlášť upozorňovat.

„Je to od nás už zatraceně blízko,“ hladil si maďarské kníry. „Mikuláš se drží, Lučariku?“

„Drží,“ odpovídal nějaký čas Lučarik, ale bez nadšení.

Osud Liptovského Mikuláše ležel na srdci i jemu.

„Českoslovenští byli u Mikuláše odraženi,“ pravil, „ale bezpochyby do toho půjdou znovu.“

„Zrádci!“ vzdychl Ferdinand Barat. „Jednou budou všichni viset.“

Tajemník pokrčil chladně rameny.

„To sotva. Spoléhejte zatím na to, že je sem Němci nepustí. U Mikuláše jsou Němci rozhodně v převaze, hlavně pokud jde o zálohy. Zaujímají obranu ve výhodném terénu a mohou plně využít pěchotních zbraní i dělostřelectva. Čechoslováci tam samozřejmě usilují o průlom, doufejme však, že marně.“

O situaci na ostatních frontách Ferdinand Barat valně nedbal. Slovenská byla pro něho nejdůležitější. Ze samého sobectví se zapomínal ohlížet.

Posledního března vstoupil Lučarik do ředitelova bytu naprosto neočekávaně. Bez vyzvání se posadil.

„Víte, co je nového?“ otázal se.

„Nu?“ pravil správce znepokojeně, ačkoliv Lučarikův výraz nenaznačoval nic nemilého.

„Svatý Mikuláš přece jen padl,“ řekl tajemník. A stále na něm nebylo vidět, že ho to mrzí.

„Nadobro?“ zasmušil se správce.

„Zdá se. Svobodův sbor provedl včera ve čtyři hodiny ráno zteč, zničil německou obranu, a než se ti ospalí hlupáci i se svou převahou probudili, zavalila je spousta československých vojáků na docela úzkém prostoru a smetli je s několika kopců, které mohli bránit sto let.“

„K čertu!“ potil se Ferdinand Barat, „neužívejte pořád toho prokletého výrazu československý! Vždyť to vůbec neexistuje!“

„Naopak, existuje, anebo si to aspoň právo na existenci drze dobývá. Jen poslouchejte. Už včera před polednem obklíčili a pobili nebo zajali ti tak zvaní Čechoslováci valnou většinu příslušníků 46. maďarského pěšího pluku a 16. maďarské pěší divize.“

Ferdinand Barat jel třesoucím se prstem po mapě slovenského státu, která visela v jeho bytě na stěně.

„Němci podnikli opožděné protiútoky, ale nepořídili nic, ani když nasadili všecky zálohy. Měli tak mrzuté ztráty a tak vroucně se chtěli udržet, že povolali síly i z jižního úseku fronty. Několik hodin se skutečně udrželi –“ Lučarik se pokřiveně usmál, „víc ne. Zato oslabili jižní křídlo a prasklo jim to i tam.“

Lučarik se zvedl a odešel, zanechav Ferdinanda Barata jeho neutěšeným úvahám.

Na druhý den chytil Ferdinand Barat tajemníka sám.

„Tak co?“ zeptal se dychtivě. „Řítí se to pořád, proboha?“

„Upokojte se,“ odvětil Lučarik, „stojíme. Němci nám drží vrata.“

Potom neměl zprávy ani on, jen krčil rameny. Teprve pátého dubna pozdě večer dověděl se o novinkách, které už stály zato. Probudil Barata, který chrápal s pootevřenými ústy a byl se svými dolíčky po neštovicích Lučarikovi pořádně protivný.

„Mohu vám sdělit,“ pravil Lučarik téměř obřadně, „že v minulých dnech podnikli Němci na zdejším úseku fronty přes třicet protiútoků.“

„Přes třicet?“ vydechl správce, namáhaje se, aby se probral z polospánku. „A co?“

„Okrvavěli si pouze hlavy. Včera přešel Svobodův sbor znovu do útoku a jedna ruská divize s ním. Severně i jižně od Váhu je průlom.“

„Průlom…!“

„Ano. Snad víte, co to znamená. Němci měli připraveny pozice za řekou Kvačankou a potáceli se tam, ale dostali hroznou ránu a museli pryč. Na řekách Lupčiance a Teplinské to dopadlo ještě hůř. Československý sbor smetl naše ochránce hned prvním náporem. Dnes ráno pokračoval útok severně od Váhu. Němci se postavili k hlavnímu odporu na okraji Ružomberka. Do sedmi hodin večer to vydrželi. Kolik je teď?“

„Půl třetí,“ zakoktal správce, pohlédnuv na hodiny.

„V sedm vnikl Československý sbor do města.“

Ferdinand Barat silně zbledl. Vypadal pak ještě hůř, než když byl zarudlý. Přejížděl si dlaní krátce ostříhanou kulatou lebku.

„Ružomberok padl?“

„Padl. A nejen to. Byl to gigantický zápas, ale teď Němci ustupují ve značném nepořádku na Lubochňu a od osmi hodin jsou pronásledováni po severozápadní silnici.“

Ferdinandovi Baratovi se roztřásla brada. Kníry mu plihly.

„Za chvíli je tady máme…!“ brebtal.

Lučarik zůstával klidný. Jen si olízl uzenkovité rty.

„Měl byste se podívat ven. Ještě to proudí k Žilině, chce se to srazit. Až to začne proudit zpátky, bude zle.“

„A my na to máme čekat, proboha?“

„To by byla hloupost. Proto jsem vás vyrušil. Je nejvýš na čase, abychom se poradili.“

Lučarik si přitáhl židli a zahleděl se pevně do ustrašených očí Ferdinanda Barata.

23

Sníh v Ilavě již před týdnem slezl. Počernalá tráva zachycovala lakomé slunce. Řidoučké paprsky se vpíjely s příslibem tepla do vlhké půdy. V zahradě ústavu pípal pták.

Bylo šestého dubna památného roku 1945.

Starý Hančo, vousatý vrátný, dával pravidelnými údery znamení velikým zvoncem, visícím ve vestibulu. Zvonění se neslo do dvora, k pavilonům, v nichž byly umístěny dílny. Práce ustávala.

Nezvonilo se na poplach. Na poplach zvoníval Hančo nepřetržitě rychlými údery, a kromě toho zapínal všecky elektrické zvonky.

Mistři vyvedli chovance z dílen.

„Do kaple!“ ukazoval Hančo volnou rukou. „Do kaple!“ křičeli dozorci.

Šlo se tedy do kaple. Devadesát sedm chovanců tam vcházelo ve čtyřstupech podle naučeného pořádku. Po stranách se postavili mistři a ústavní dozorci, karabáče v rukou a s revolvery v pouzdrech. Starý Hančo přestal zvonit.

V sousední trestnici bylo ticho. Tam již před několika dny zostřili dohled a nepustili vězně ani na pravidelnou procházku po dvoře.

V polepšovně však si to řešili podle svého.

Špinavý kuchař a vrátný Hančo se do kaple dostavili rovněž. Víc zaměstnanců nebylo. K výpomoci v kuchyni nebo k úklidu byli přikazováni chovanci.

Jako poslední vstoupili Ferdinand Barat a tajemník Lučarik. Prošli podél zdi a Ferdinand Barat zaujal vyvýšené místo na stupních oltáře.

„Hoši!“ pravil silným, drsně nachraptělým hlasem, a jezdil po nich očima.

Marně však se snažil najít obvyklou energii. Zaváhal.

Tajemník Lučarik vystoupil na první oltářní schod. To jaksi Ferdinanda Barata podepřelo.

„Hoši!“ opakoval.

„Pozor dávat!“ zařval tajemník Lučarik, používaje zas poprvé po delší době gestapáckého tónu příslušníka POHG.

Ferdinand Barat nervózně poklepal špičkou nohy na odřený koberec před oltářem.

„Dávat pozor, to se rozumí!“ vyštěkl hlasem nastydlého psa. „Vy přece víte, že je válka a že se slovenský stát těžce brání nepřátelskému náporu. Všecko musí ustoupit před potřebami strategické obrany, ať je to cokoli, a přirozeně – přirozeně se to týká také nás.“

Odmlčel se. Posluchači se ani nepohnuli.

„Byli jste svěřeni tomuto ústavu, aby z vás vychoval na místě rodičů řádné lidi. Bohužel vaše výchova nemůže být prozatím dokončena. Budova ústavu na čas poslouží jinému poslání, a bude navrácena svému původnímu účelu až po odražení sveřepého nepřítele. Mohu vám prozradit, že povolaní činitelé ji posoudili jako velmi vhodnou pro přeměnu na válečný lazaret.“

Ferdinand Barat nad svou lží nejistě odkašlal, protože měl dojem, že mu ani jeden z chovanců nevěří.

„Na vašich lůžkách spočinou ranění hrdinové z válečného pole,“ zahoukal dál, ne hlasitěji, ale s větší drzostí, která si měla víru v jeho slova získat. „Vaše dílny, posvěcené pilnou prací, změní se v operační sály. Zahrada poslouží rekonvalescentům, aby na čerstvém vzduchu… tam si sednou a tak dále. Zkrátka –“ ztrácel nit, zdvihl ruku a pohlédl mimoděk na své špinavé nehty, „zkrátka bude to něco jiného, a vy musíte pryč.“

Ani se nepohnuli.

„Řešila se…“ odkašlával Ferdinand Barat, „řešila se otázka přemístění ústavu. Pohříchu se nenašlo nic vhodného – a tak není jiného východiska, než vás poslat všecky domů, k rodičům. Kdo z vás nemá rodiče, půjde do svého rodiště a přihlásí se na obecním úřadě. Kdo má rodiče za frontou, na území, které ovládá nepřítel, půjde zatím po silnici do Trenčína a přihlásí se na obecním úřadě tam. To není špatný výlet, dokáže se to snadno. Za nynějších poměrů se sami o vaši přepravu nemůžeme postarat, to snad chápete. Podrobnosti vám sdělí každému zvlášť pan tajemník. Je vám to jasné?“

Ještě ani nemukli.

„Doufám, že ano!“ křikl podrážděně Ferdinand Barat. „Na cestu se vydáte ihned. To jest, vezmete každý své věci, pokud je zde máte… ano. Ústav vám rád dovolí, abyste vzali i své… to jest ústavní prádlo, plecháč a lžíci – to jest – vůbec všecko, co potřebujete a čeho zde užíváte – a také pokrývku z lůžka… ale pozor. Kdyby se někdo dopustil krádeže majetku, který…“ Ferdinand Barat se zarazil. Pak najednou vyjel: „Bylo by zle, rozumíte?“

Nyní teprve vznikal v posluchačstvu rozčilený pohyb. Zprostřed stohlavého zástupu zazářily nejedny oči a nejenom radostí.

„Slyšte mě!“ křičel ochraptěle Ferdinand Barat. „Pan tajemník vás potom vyvede. Zachováte pořádek, je to jen ve vašem vlastním zájmu, žádná tlačenice, rozumíte! Ani dozorce s vámi nepošlu. Učte se starat každý sám o sebe. Pan tajemník vám vyplatí úspory, to jest – mzdu za práci, kterou vám ústav ukládal. Peníze jsou připraveny, nikdo nebude ošizen ani o haléř.“

Ve skutečnosti se měla vyplácet necelá polovina. Chovanci stejně nikdy neměli příležitost své příjmy kontrolovat.

„Dále dostane každý třídenní dávku chleba na cestu!“ volal Ferdinand Barat, nucený překřikovat rostoucí šum. „Pak si připravíte každý své věci a shromáždíte se ve vestibulu. Až tam budete všichni – rozumíte – pustíme vás ven a pak půjde každý svou cestou bez jakéhokoliv prodlévání.“

Tajemník Lučarik zatím vykročil k východu z kaple, prodíraje se mezi neuspořádánými čtyřstupy. Ferdinand Barat řval z plných plic:

„To je všecko! Bůh vás provázej!“

Chystal se opustit oltářní stupně. Od východu volal tajemník Lučarik:

„Všichni do svých ubikací!“

Hučelo jako ve vytopené lokomotivě. Ferdinand Barat měl přesný dojem, že jde o přetopenou lokomotivu, nevěděl proč.

A pára jako by skutečně vyrazila pojistným ventilem, přímo do obličeje Ferdinanda Barata.

„Pane řediteli! Musíme se vás na něco zeptat!“

„Co chceš?“

Chovanec se začal prodírat mezi ostatními, odstrkoval je lokty, díval se vzpurné a stanul konečně před Ferdinandem Baratem. Ferdinand Barat se ohlédl po nejbližším dozorci.

„Je to v zájmu nás všech,“ pravil chovanec tak hlasitě, že ho všichni slyšeli. K tajemníku Lučarikovi nebyl již obrácen ani jeden. Lučarik olízl uzenkovité rty, ale byl zticha.

„Co je v zájmu vás všech, ty mudrci?“

„Na něco jste zapomněli!“

„Na nic, myslím. Vrať se do řady!“

„Až mi odpovíte!“

Hoch zasvítil očima. Vycítil snadno, holomek, že už se nemusí bát.

„Mluv k věci! Nezdržuj!“

„Vezmeme rádi, co nám dáváte s sebou,“ odpověděl chlapec, „rádi také odejdeme, ale musíme dostat od vás potvrzení, že jste nás propustili, že jsme neutekli. Když nám dáte razítko a podpis, tak půjdem. Připravili jste to, pane řediteli?“

Ferdinand Barat zrudl. Ten mladý ďábel odhalil slabinu v jejich plánu. Šlo právě o to, aby alespoň dočasně vznikl dojem, že se chovanci rozutekli, uzmuvše část ústavního majetku a peníze. Lučarik to poradil.

„Blázne!“ vyjel Ferdinand Barat zuřivě, „stejně se tě dnes nikdo po nějakých průkazech nezeptá. Nemáš ani tušení, jaký zmatek je venku!“

„Právě proto!“ odpověděl chovanec směle. „Nemáte nás do zmatku posílat! Zůstaneme tady. Žádné přípravy na lazaret se nekonají, nepřekážíme tu, půjdeme, až sem přijdou vojáci.“

„Dost! Dost! Chceš to tedy slyšet rovnou? Dobrá, ty nevděčníku! Co nejdříve, snad již za hodinu nebo za půl, octne se Ilava pod palbou a leteckým bombardováním nepřítele! A nejdříve bude mít na mušce tuto budovu, protože stojí na vršku a ovládá okolí. Chceš tu uhořet? Chceš být zasypán? Jsi-li takový hlupák, počkej si na řádně vyhotovený propouštěcí list! Tvoji vychovatelé, mizero, měli a mají ještě jiné starosti než tě poslat ven, než vás všecky, lumpové zatracení, zachránit! Je vás celá stovka, bando, na jednom místě, stačí na vás jediný šrapnel. Zůstaň tu s námi, chceš-li, ale ostatní jsou jistě chytřejší!“

Tajemník Lučarik ihned Baratovy šťastné výmluvy využil.

„Čelem vzad!“ zařval. „Za mnou!“

Nerozhodní se přidali k polekaným a zastrašeným, a připojili se i ti, kteří by šli i do pekel, jen aby se z polepšovny dostali. Všichni opouštěli kapli s nehlučným šumem, rozpačitě, ale Ferdinand Barat jim pomohl.

„Sypte, čerti!“ sípal, nabývaje opět převahy. „Nebo ještě na poslední chvíli dostanete bití!“

Odešli, a Ferdinand Barat zůstal sám se svými podřízenými. Hněvivě se tahal za kníry.

„Rozumí se,“ řekl hrubě, „že to není tak zlé, jak jsem těm nezvedencům povídal. Přesto není času nazbyt na práci s propouštěcími průkazy. Ten kluk je blázen. Dostanou svoje karty a legitimace a tam mají stejně napsáno, že byli svěřeni našemu ústavu. Pojďte blíž, lidé.“

Váhavě se k němu hnuli.

„Ale musíme se rozejít,“ dodal zarytě. „Jsou k tomu také politické důvody. Vedení ústavu se všemi jeho zaměstnanci by nenalezlo milost před očima těch satanů z východu. Řekněme si to upřímně, není čas na nějaké kličky. Já sám jsem se zaručil za vás všecky jako za politicky spolehlivé osoby, to jest – za osoby naprosto loyální, a to by vám mohlo v případě obsazení Ilavy nepřítelem pořádně uškodit. Půjdete také. Kam, to je vaše věc. Každému z vás vyplatím dvouměsíční gáži a potraviny také dostanete. Uděláte nejlépe, když se nikomu nepřiznáte, že jste zaměstnanci ilavské polepšovny.“

Ferdinand Barat domluvil s obvyklou rázností. Na svých lidech zřetelně rozeznával strach.

„Odtud se brali i dobrovolníci pro německou armádu! To nevíte? Já myslím, že víte. Ředitelství bylo proti tomu bezmocné. Ale poněvadž jde o nezletilou mládež, a vůbec, poněvadž všichni nekompromisně stojíme při naší vládě, která…“

„S dovolením!“ přerušil ho starý Hančo. „Na příklad já, a co bych mluvil – my jsme neměli vůbec nic společného s nějakými dobrovolníky.“

„Tak si to vykládejte Rudé armádě!“ zasmál se Ferdinand Barat vztekle, ale hned zase zvážněl. Dokonce se zachmuřil.

„Už se nepamatujete, Hančo, jak jste vpouštěl automobily do brány a jak jste se těm důstojníkům klaněl? Vy jste neviděl, že si ty dobrovolníky odváželi?“

Starý Hančo se rozpačitě ohlédl po ostatních.

„Proto!“ třásl hlavou Ferdinand Barat. Byl již unaven, ochraptělý a rozčilený, ale domníval se, že se mu podařilo všecky zastrašit. Kluky i zaměstnance. Učinil velitelský posunek.

„Pojďte se mnou! Vypravím vás na cestu tak, že budete spokojeni. Na mne nic nesvádějte. Já touhle zatracenou válkou vinen nejsem.“

Následovali ho už bez protestu.

Ústav opustili dříve než chovanci. Každý odcházel zvlášť, jen s nejnutnějšími věcmi v kufrech a v tlumocích. Ferdinand Barat říkal: „Tak pojďte sem, vy…! Tady máte peníze, tady potraviny, tak, a jděte. Běžte! Další!“ Zařízení jejich příbytků náleželo ústavu. Něco také náleželo jim, ale když se to odnést nedalo, nechalo se to na místě.

„Při evakuaci objektu nemůžete mít každý k dispozici nábytkový vůz,“ hartusil Ferdinand Barat. „Kdo si nepospíší, může snadno přijít i o to, co má s sebou. A nezdržujte, hergot! Já se také chci dostat zavčas ven. Co byste říkali, kdybych se o vás nestaral, vzal nohy na ramena sám a nechal vás osudu?“

Znervózněli jeho vlastním spěchem. Bylo jisté, že budou hledět, aby byli brzy co nejdál na západ.

„Po městě nedělejte paniku!“ varoval je Ferdinand Barat. „Výstrahu dostaly zatím jen veřejné instituce – my, nemocnice, úřady a podobně. Civilní obyvatelstvo je ponecháno v klidu. Vyvolali byste nebezpečný zmatek, kdybyste vedli zbytečné řeči. Ilava zatím nemusí vědět, že je zle.“

Podobná naučení dával chovancům tajemník Lučarik.

„Z města se hleďte dostat co nejméně nápadně,“ radil jim. „Chovejte se klidně, s nikým nemluvte. To, co správa ústavu podniká, je jen pro vaše dobro.“

Ostatně jisté známky zmatku bylo možno pozorovat i v Ilavě. Přijel nákladní automobil. Na ostrý povel z něho vyskákala četa vojáků, jejichž řemení i zbraně svítily novotou, a hrozivě se naježila na chodníku, jako by na poslední chvíli přispěchala něco bránit střelbou.

Za půl hodiny zazněl opět nový povel, četa překotně nastoupila a odjížděla. Křižující se rozkazy vyznívaly už nesmyslně, akce směřovaly do prázdna.

Chovanci se shromažďovali ve vestibulu. Brána byla zamčena.

Před polednem vypustili Barat s Lučarikem prvních deset. Po chvíli dalších deset.

Ve tři čtvrti na dvě byli již v ústavu sami. Zamkli bránu.

„A teď rychle!“ pobídl Lučarik.

Ferdinand Barat vzdychal. Neprožil dosud tak pekelný den.

Zbývalo ještě připravit si zavazadla. Lučarik již včera pomocí úplatku sjednal s vojenským velitelem železniční stanice, že je vezme s sebou první vlak, který po jejich příchodu na nádraží vyjede na jihozápad.

Plnili zavazadla každý ve svém bytě. Po dvou slušně velikých kufrech, víc toho být nemohlo.

Ferdinand Barat měl i zlato. Domníval se, že Lučarik o něm neví. Důvěřoval mu, ale co se týče něčeho takového, nedůvěřoval nikdy nikomu. Když vytáhl těžký balíček z nedobytné pokladny, ohlédl se opatrně k otevřeným dveřím.

V bezokenné klenuté chodbě leželo tísnivé, smutné ticho. Osvětlovala ji nepatrná žárovka, přilepená ke stropu. Ferdinand Barat, vystrčiv hlavu ze dveří, rozhlédl se na obě strany. Ustouplé stíny se mu zdály zrádné a nepříjemné, jako by tu něco číhalo. Nic se nehýbalo. Ferdinand Barat si ten nemilý dojem pokoušel vysvětlit. Ovšem. Vyprázdnil to tady, jako by otevřel velikou hrobku, a proto ho to svíralo tím víc, čím víc se to dutě roztahovalo. Otřásl se a ucouvl zpět do místnosti. V pořádku. Všecko poradil Lučarik, a Lučarik je moudrý chlap.

Rozhodně tu bylo veseleji, když na dvoře šumělo v dílnách a když svištěly karabáče. Nu – co dělat.

Ferdinand Barat rozhrnul předměty v otevřeném zavazadle, aby zabalený poklad nenápadně uložil až dospodu. Ó, to mělo pořádnou cenu! Až zatajil dech a trnul, když si to uvědomil. Zase ho něco nutilo, aby se opatrně ohlédl. Nic za ním nebylo. Mámily ho smysly. Byl by přísahal, že zaslechl cizí zvuk, lehký náraz, slabé zaskřípění či co to bylo.

Po špičkách přistoupil ke dveřím. Zase se díval na obě strany. Příliš slabé světlo nechávalo vzdálené kouty téměř ve tmě. Tam – bože – tam snad někdo opravdu stál. Ale, ne, hlouposti, člověk by se z toho pomalu už pomátl, byl to přece polozapuštěný sloup křížové klenby, kolem něhož prošel tisíckrát. Ty slabé zvuky před chvílí mohly být skutečné. Lučarik měl pokoj až tam vzadu, bylo však možné, že s něčím hnul a že to bylo slyšet až sem. Tohle jsou rozhodující chvíle a snadno se z nich znervózní.

V kufru teď měl Ferdinand Barat všecko stříbro, sáček s drahokamy, šperky… prostě všecko, co se mu podařilo směnit, koupit, vyšmelit. Také svazky bankovek. Ale balíček zlata, pořádně těžký, byl asi přece jen nejcennější. Ferdinand Barat nebyl spokojen s jeho umístěním. Zkoušel strčit jej do kapsy. Nešlo to.

Přistoupil opět k lůžku, na němž ležel jeho otevřený kufr. S úzkostí, kterou nemohl překonat a pro kterou se na sebe zlobil, zahrabal přece jen balíček na dno. Zavřel víko. Malým, směšným klíčkem uzamkl oba zámečky. Kapesním nožem by to každý otevřel. S toho kufru nebude smět spustit oči. Ale kam to pak umístí? To je mizerie! Svou nedobytnou, určenou původně jenom pro uschování dokladů a pro trochu ústavních peněz, nemohl vláčet s sebou. Škoda. Něco bezpečného na cestách, nějaký vynález by měl existovat.

Zbývalo ještě urovnat druhé zavazadlo. Leželo na zemi u lůžka. To už nebylo tak důležité. Ferdinand Barat se napřímil, narovnal se v kříži, až v něm luplo, a poklekl ke kufru na jedno koleno.

Něco ho přimělo, snad opět nějaký lehký zvuk, že otočil hlavu ke dveřím.

Stál tam Lučarik.

„Hotovo?“ otázal se.

„Už,“ odvětil Ferdinand Barat, „jen to urovnám.“

Zůstal v pokleku. Odvrátil se, naklonil se nad obsahem zavazadla a Lučarik si přihladil levicí své černé, jakoby nalakované vlasy. Pravicí sáhl do kapsy a vytáhl pistoli. Pokročil jako kočkovitá šelma neslyšně blíž. Byly to báječné podmínky. Ferdinand Barat měl skoro tutéž pozici, která byla pro popravy nežádoucích živlů nejvýhodnější.

Lučarik natáhl ruku s pistolí a střelil Ferdinanda Barata do týlu pod malý mozek. A tak se tímto vtipným způsobem dostal k obsahu Baratovy pokladny a dokonce už to měl i zabaleno. Mohl to tedy klidně přidat ke své vlastní kořisti, v níž měl i dva prstýnky matky Jackové.

24

Rozbředlým sněhem od Velké Bytče letěl velký vojenský automobil. Dubnové počasí zasypalo zrána kraj bílými spoustami. Nyní svítilo čerstvé slunce mezi plujícími oblaky, místy hrozivě tmavými, místy nazlátlými. Ostrá modř holé oblohy shlížela dolů k zemi studenými skvrnami.

Rychle jedoucí automobil šedl až ke střeše nastříkaným blátem.

„Konečně trochu volnější cesta,“ pravil zimomřivě řidičův spolujezdec.

Nadporučík Wolf stlačil ještě více plynový pedál.

„Za chvíli jsme v Ilavě,“ poznamenal.

„Vezmi ji čert,“ odpověděl Heinrich Klepp hněvivě.

Sáhl po knoflíku rozhlasového přijímače.

„Nechte to na pokoji, kapitáne, prosím vás,“ řekl Wolf netrpělivě.

Před chvílí vyslechli plné znění velikého uznání v rozkaze nejvyššího velitele Rudé armády jednotkám Prvního československého sboru.

Kapitán odtáhl ruku.

„Chtěl jsem vědět, co je s Hollsteinem,“ řekl omluvně. „Právě vysílá FS 124.“

„Co by s ním bylo. Zajde. Vykašlete se na něj, vždyť má obě nohy pryč a rozmačkaný hrudník. Takový malér! Hrom do toho! To byl zásah! Ještě že jsme ve štábu nebyli! Jak nás tam jen vypátrali?

V poslední době mají holomci tak přesné zprávy… Pozor! Nevrčí něco nad námi?“

Kapitán spustil okénko a vyklonil se, aby viděl vzhůru.

„Ne,“ řekl potom. „Vy pořád vidíte nějaké hloubkaře.“

„Ale dobře, že je teď nevidíte vy. Když si vzpomenu na našeho dobráka břicháče, jak tam ležel…“

„Dokud byl živ, dělal, co mohl. Za to otravování studní si zaslouží kříž s meči a s diamanty in memoriam. Nedivil bych se, kdyby ho dostal. Nechme ho být. Nechme vůbec ty mrtvé být. Potřebuji si odpočinout. Vy ne?“

„Ovšem že ano,“ přisvědčil nadporučík. Díval se nepřetržitě na cestu.

„Snad nám u štábu čtyři nějaký den popřejí,“ řekl černý kapitán.

„Pošlou nás hned zase zpět, co myslíte. Ten trojnásobný průlom se musí nějak zahradit. Nedokáže-li se to včas, dejme raději ruce nad hlavu.“

„Nikdy. Těmi proudy čerstvých sil jste se přece prodíral ještě před půlhodinou, což se nepamatujete?“

Nadporučík mlčel.

Za chvíli zdvihl trochu nos.

„Ilava…!“ zabručel.

Sklouzli obloukovitým spádem do města, stříkajíce bezohledně bláto po civilistech i po skupinách vojáků, stojících, jako by si nevěděli rady.

Počernalá budova trestnice vpravo na kopci stoupala nad nimi výš a výš.

„Jeďte!“ pobídl Heinrich Klepp. „Ať to máme za sebou. Tohle fiasko mě bude mrzet do smrti.“

„To možná nepotrvá tak dlouho,“ odpověděl Wolf ironicky.

„Uvidíme. Já už se nikam zahnat nedám, leda do náruče Američanů. Ty doby už jsou pryč, když jsem se do všeho hrnul jako bez rozumu.“

„Zbývá u nás ještě mnoho bláznů bez rozumu, kapitáne. Bojím se, že se nakonec přece jen zase k nim přidáme.“

„Proč?“

„Protože nám otrne, když se z tohohle šťastně dostanem. Čemu my vlastně rozumíme? Jen vojně, a ani to se nám vždycky nedaří.“

Ilava zmizela vzadu v dolíku. Trestnice s polepšovnou přepadla za kopec. V záhybu silnice to černý kapitán viděl potřísněným bočním oknem.

Vůz letěl dále k Trenčínu.

Z Banské Bystrice už dávno předtím odjely nákladní vozy, přeplněné gardisty pohotovostních oddílů. Fanatikové v zelených uniformách zůstávali urputní. Prokázali mnoho krvavého hrdinství, při němž sami nikdy nebyli ohroženi. Odvaha je tudíž neopouštěla.

„Vrátíme se!“ volali na dlouhém náměstí, „a uděláme zase pořádek!“

A dali se na statečný útěk.

Na zvolenské silnici v domku číslo osm byla malá výstavka. Nástěnné hodiny, jejichž kyvadlo stálo, hrály, zpívaly a mluvily při otevřených oknech. Už se nebály, už se s tím vychloubaly. Stůl byl obložen knížečkami občanských legitimací, seřazenými tak, aby byl znát postup výroby. Velice poučné. Návštěvník si mohl prohlédnout razítka, pera, barvy a inkousty, a dokonce i na tvrdo vařené vejce, na něž se za horka sňala razítková kresba, aby mohla být přenesena jinam. Zvětšovací skla, odrazná zrcátka a ukázky napodobených podpisů. Ostré nože a čepelky, odlévaná guma, štočky. Fotografické emulze. Statistiky, čísla. Úlohu cicerona bral na sebe Florin Okolčanský ochotně sám. Ano, občané, ilegální práce velmi napomohla k našemu osvobození.

Průzkumníci štábního kapitána Věcha měli po velikánské dřině jakési prázdniny. Německá branná moc totiž opouštěla v oněch dnech pozice tak spěšně, že na tom kterém terénu mohli hledat leda houby. Přesto ovšem zpravodajská spěchala stále dopředu. Pohovořit si s Florinem Okolčanským bylo nutné a příliš to nemohlo zdržet. Stejně se někdy muselo trochu čekat, než se některý úsek pořádně rozminoval.

Štábní kapitán Věch se tedy dostal na výstavku Florina Okolčanského. Za malou chvíli měl o věci jasno. Radost Florina Okolčanského z úspěchu Karola Jacka se zdála být upřímná.

Lidé, jimž Florin Okolčanský zachránil život svými padělky, vraceli se za jeho svědomitého přispívání ke svým pravým jménům. Popularita Florina Okolčanského rostla. Hrdě se přihlásili i ti, kteří pro něho kradli úřední formuláře a jiné věci a kteří někdy podpisovali i to, co za Tisová klerofašistického režimu podpisovat neměli. Svou nezištnost si dosvědčovali navzájem. Připouštěli však, že nějaké ty hotové výdaje přece jen byly a že je sami nést nemohli. Proti pomluvám se ostře a účinně ohradili. Z braní větších úplatků byly obviněny osoby již nepostižitelné. Florin Okolčanský dal do veřejné, dobročinné dražby housle cikána Adalára, a jeho šlechetný skutek byl chválen. Nezcizil je, když nemohl pomoci.

Karol Jacek a jeho otec v Bystrici ještě nebyli. Těžké zranění a přidružené komplikace poutaly poručíka Jacka na nemocniční lůžko.

Zbytečky živých z koncentráků se rovněž ještě nevracely; ani na mrtvé z masových hrobů se nemohlo čekat, ty bylo nutno hledat, jít za nimi. A popel spálených ve vápenkách už dávno odnesly vody řek.

Florin Okolčanský uznal, že působivé reklamy je dost, a uložil svou výstavku pietně do malované almary. Na stěně vedle almary zůstal světlejší čtverec, neboť obraz Jozefa Tisa, který tam visel, Florin Okolčanský sňal. Čtverec nevadil, neboť vbrzku tam měl viset jiný obraz.

Florin Okolčanský se zapojil do práce na obrození městské správy. Pruhový kaftan a černou čepičku odložil jednou provždy, jakož i svou nepostradatelnou hůl. Shodil bílou bradku, napustil si prořídlé vlasy olejem a netvářil se již ani zbožně, ani vztekle, nýbrž důstojně. Zdál se mladší a se svou pevnou, oholenou bradou i tučnější. Chodil zpříma, a někdejší groteskní figurku na něm málokdo poznal. Svoboda – říkal – udělá člověka o celé desítky let mladším. Byl rozšafný a vlídný.

Zatím co vojáci Sboru stále ještě bojovali, tvořily se za jejich zády poměry, po nichž se nemohli ohlížet. Vychytralí se drali na povrch. Velitelé Rudé armády byli velkomyslní. Vaše země – vy si ji spravujte. Hřmění děl a bubnování kaťuší se vzdalovalo k západu a k severozápadu, až se dostalo z doslechu.

Roční doba se měnila lhostejně, jako vždycky. Bílé Karpaty a Strážovské vrchy ještě udržovaly sníh, doleji však již usedávalo teplo. Zatím však se počasí mračilo a omezovalo viditelnost.

Klid už mělo i nevelké městečko Beluša, nedaleko před Ilavou. Jen spojovací služba, ženisté, hledači min a přísunové oddíly vyvíjeli horečnou činnost.

Na západ od Beluši pořád ještě hřmělo a dunělo, praskaly kulomety a rány z pušek. Obzorem zvolna táhl hustý hnědý dým, promísený s mlhami.

Německá armáda byla v ustavičném pohybu zpět. Couvala již nezadržitelně a obnovovala s obtížemi stále většími zadní voje automatčíků, nepřetržitě a prudce decimované.

Na okraji Beluši stál nevzhledný, krátký automobil, vytrvalec na čtyřech silných kolech. U volantu seděl nepohnutě voják, na zadních sedadlech si dělali co největší pohodlí četař Jindra a jeho druh Doubrava. Oba byli ozbrojeni automaty PPS. Sedadlo vedle řidiče bylo prázdné. Čekali již přes hodinu.

Konečně odněkud bystře vyšel štábní kapitán Věch. Dostal právě telefonickou zprávu, že Ilava je osvobozena. Cesta rozminována. Min nebylo mnoho. Němcům se na jejich kladení už nedostávalo času. Kapitán Klepp a nadporučík Wolf projeli ještě volně, avšak jako jedni z posledních. Za dalšími ustupujícími již miny zůstávaly.

„Kupředu, hoši!“ zavelel Věch. Krátký automobil se rozjel v okamžiku, kdy k němu měl štábní kapitán, mimořádně spěchající, ještě dva kroky. Pružně naskočil.

Zpravodajská služba bývala zpravidla na místě už za bojů, které probíhaly, s určitou nadějí na dobrý výsledek. Ve sprše olova a železa se muži služby jen přikrčili, vyhýbajíce se srážkám a spěchajíce tam, kde měli co dělat. Tentokrát jim tanula na mysli polepšovna v Ilavě, ačkoli se nezdálo pravděpodobné, že by tam Ferdinand Barat ještě prodléval. Ale i tak stála včasná návštěva zato.

Silný vozík se hnal silnicí, obratně řízen mlčenlivým Ukrajincem, jenž byl ochoten projíždět třeba pekelnými branami. Proplétal se přísunovou frekvencí, vyhýbal se odvážnými kličkami hlubokým děrám a zajel i přes příkop do pole s osami kol v nemožných úhlech. Vysype-li přitom své pasažéry nebo ne, to nebyla jeho věc.

„Jsme na místě!“ řekl štábní Věch konečně, nikoli pomalu, jak míval ve zvyku, nýbrž hodně bystře, téměř nedočkavě, a hlavně výstražně.

Byly už zkušenosti, že šílenstvím posedlí esesáci se někam vloudili, bez hnutí a dobře skryti nechali přejít třeba celou armádu, a pak nenávistně spustili zbabělou palbu po všem, co živého spatřili.

Přilehlá trestnice byla uzavřena. Před vchodem stál dozorce s prázdným revolverovým pouzdrem u boku. Pozdravil po vojensku.

„U nás všecko v pořádku,“ hlásil špatnou ruštinou.

Štábní kapitán na něho spustil česky.

„A tady vedle?“

„Nevíme,“ odpověděl muž slovensky. „Čekáme na zástupce vojenského velitelství.“

Ukrajinec za volantem seděl jako socha.

Štábní kapitán, v ruce pistoli a po boku Jindru s automatem, strčil do vrat.

V odlehlé ulici rachotil tank T 34.

Karol Jacek podrobně vylíčil, jak to uvnitř ústavu vypadá. Ale vrata byla teď pootevřena a vrátný Hančo nikde. A všude pusto, liduprázdno, a zřetelné známky toho, že všichni budovu nakvap opustili.

Jindra a Doubrava, zbraně přichystány k okamžitému použití, vyběhli až do podkroví. Všecko, schodiště, chodby, sály i dílny byly naprosto klidné, skoro smutné, pouze okna se chvěla ranami vzdálených děl. Brzy bylo po obavě, že se sem nějací zákeřníci ukryli. V temné chodbě v patře však ještě byly dvoje zavřené dveře.

Jindra vyrazil jedny z nich kopnutím. Pro všecko vsunul napřed dovnitř svůj automat. Nic. Opuštěná kancelář.

Druhé zavřené dveře snadno vyvrátil medvěd Doubrava. Ale jakmile to učinil, skočil zpátky, a místo aby střílel, zdvihl loket k nosu a zahuhňal: „Co je to?“

V rohu místnosti zívala otevřená wertheimka. Mezi ní a lůžkem ležel na zemi kufr se zdviženým víkem a v kufru se topila lidská hlava. Tělo leželo pokrouceno před kufrem. Místnost byla plná nasládlého puchu, který se začal vylévat dveřmi na chodbu.

„Otevřeme okno,“ řekl štábní kapitán.

„To se rozumí,“ přikývl Jindra, „takhle vůbec není možné tam vstoupit.“

A vyrazil okno i s rámem dávkou ze samopalu.

Zažili už leccos. Ale puch v nevětrané, nevelké místnosti nebylo ještě to nejhorší. Když vyprostili hlavu mrtvého z kufru, pohlédli do rozkládajícího se obličeje, příšerně ozdobeného knírem a posetého tmavě fialovými jamkami. A to byla tak odporná podívaná, že se všichni tři odvrátili.

Vyšli na chodbu a zavřeli dveře.

„Je to správce Barat,“ řekl štábní kapitán, jemuž Karol Jacek Barata popsal, „a je střelen do týlu. Je také oloupen o obsah pokladny. To připomíná fašistické návyky.“

Vešli do ředitelské kanceláře, aby prohlédli papíry, které tam předtím zahlédli.

Několikrát na nich mohli zřetelně přečíst jméno Lučarik.

„Pane štábní,“ řekl Jindra, poškrábav se mrzutě na nose, „ten arcilotr Karolu Jackovi fouk.“

25

Všichni gardisté se na západ s ustupující německou armádou nestáhli. Někteří zmeškali příležitost, jiným to znemožnily okolnosti. Několik skupin POHG bylo obchváceno a zajato rudoarmějci. Značný počet jednotlivců svlékl uniformy a zamaskoval se civilním oděvem. A ze záhadných pramenů se šířila pověst, že na masových popravách mužů, žen, starých lidí a dětí a na zavlékání zajištěných do koncentráků nenesou vinu pohotovostní oddíly, nýbrž jen a jen gestapo a sicherheitsdienst. Tomu se věřilo někde víc, někde méně.

Zmizeli esesáci, zmizelo gestapo, zmizeli němečtí vojáci, zmizeli uniformovaní gardisté, zmizely hákové i dvojité kříže. To bylo něco skvělého. Opojilo to. Radost živých měla přednost. Přes tři sta tisíc mrtvých se objímat nemohlo. Ostatně nebyli ještě spočítáni.

Tři čtvrtiny celkového počtu chovanců ilavské polepšovny uvízly v síti pátračů, a chlapci ovšem měli co povídat.

Lučarik byl pryč, v Čechách, nedaleko Prahy. Přihlásil se do kursu a podroboval se výcviku důstojníků SS a šéfů gestapa. Kurs byl brzy přeložen k Plzni. Lučarik vždycky počítal dobře. Kde je a co dělá, o tom doma na Slovensku nikdo nevěděl. Až dosud mu jeho rovnice dobře vycházely, a sestavoval jiné, které mu, jak doufal, rovněž vyjdou. Nebyl si jist, že může ukázat „čisté ruce“. Hádal však, že to nebude vadit. Šlo o kvalifikaci, aby ho mohlo být použito k užitečným službám speciálního rázu.

Florinu Okolčanskému rovněž jeho obezřele sestavené počty vyšly. Stal se přísedícím lidového soudu v Banské Bystrici.

A tak dostal jednoho pozdního večera návštěvu muže, který kolem jeho domku obcházel tak dlouho, až si byl jist, že ho nikdo neuvidí vstupovat.

Byl to hezký člověk s nazlátlými vlasy, klidného vzezření, ale v hluboce zasazených očích přece jen trochu znepokojený. Florin Okolčanský každého k sobě nevpouštěl. Ale tohoto muže ano.

„Posílají mě známí,“ řekl návštěvník.

„Kteří známí?“ zeptal se Florin Okolčanský důstojně.

Návštěvník vytáhl z kapsy sto tisícikorunových bankovek, položil je na stůl a pak teprve odpověděl.

„Ti, kterým už jste slíbil přispět v očekávaných nesnázích.“

Jestliže Florin Okolčanský dříve vydělával na padělaných legitimacích, nevěděl, proč by nyní nevydělával zas na něčem jiném.

„Vy jste Ľudovít Laco,“ pravil.

„Znáte mě?“ otázal se civilista.

„Tak populární osobnost zná bohužel kdekdo,“ odvětil Florin Okolčanský s politováním. „Proč jste nevzal včas nohy na ramena?“

„Nešlo to. Mám vám o tom vykládat?“

„Nemusíte. Přirozeně záleží jenom na dané situaci.“

Bývalý zbrojník usedl ke stolu. Zdálo se, že je unaven.

„Vy jste nás jednou znamenitě nachytal,“ pravil. „S tím mládencem z jeskyně, myslím. Když jsme odtamtud ty lidi vedli, zemřela nám v lese jedna stařena. Byla nemocná, nic jsem jí neudělal. Nemyslel jsem na ni, ale teď ji před sebou neustále vidím, i v noci.

1 když se mi podaří usnout. Prorokovala mi totiž třináct let strachu takové pověrečné cikánské číslo – a potom šibenici. Je to hloupost, samozřejmě. Jenže mně opravdu nějak začíná svírat útroby pocit, který se podobá strachu. Neměl jsem si na tu stařenu vzpomenout. Je z toho sugesce. Teď bych tedy byl na prahu prvního roku – z těch třinácti. Hloupost. Ale je to nepříjemné. Hledám něco proti tomu.“

„A co s tím mám dělat?“ řekl Florin Okolčanský.

„Zbavit mě toho pocitu, ze kterého by se mohl udělat strach,“ odpověděl Ľudovít Laco. „Tohle je sto tisíc.“ Odsunul hromádku bankovek pohybem, jako by je odevzdával.

„Jak si to představujete, prosím vás?“

Laco si přejel hezký obličej dlaní.

„Dostanu se asi před soud. Na šibenici bych měl sice třináct let času –“ stísněně se usmál, „ale kdo ví, jestli by to ta baba odněkud z pekla nezkrátila. Dalších sto tisíc může dostat prokurátor. Vyjednejte to nějak. Soudili už jste jich několik. Vyvázli s menšími tresty, jen aby se neřeklo. Konec konců všecko je jen politika.“

„Vyvázli!“ pokyvoval Florin Okolčanský. „Jenže vy jste velký zločinec, politika nepolitika, lotr asi tak za třikrát sto tisíc.“

„Dám třikrát sto tisíc.“

„Dáte. Divím se, že to říkáte tak klidně. Přece ten mládeneček přijde už brzy vypovídat jako svědek, a vám by nakonec úplně stačilo i těch pár lidí z jeskyně. To by se muselo podchytit, jak bych řekl – rámcově. Ať ten kluk žaluje na kohokoli, vždycky se musí prozradit, že se něco dělo pod vaším velením a na váš rozkaz. Ulehčit vám znamená ulehčit zároveň mnoha jiným, a to nemůže být zadarmo.“ „Řekl jste třikrát sto tisíc.“

„Ovšem, co se týče vás samotného. Vy jste si přece nakořistil mnohem víc. Já mám dobré zprávy. Ostatně můžete si to s těmi ostatními vyjednat na podíly. Utvořit akciovou společnost, víte. Já taky nejsem sám, na to dělení, chápejte. A nemusíte zrovna platit v papírech. Naopak. Nám by se líp hodilo něco trvalejšího. Papíry nemají velkou důvěru. Začne se kolkovat jako po první válce za Rašína a je po všem. Řekněme, že by to dělalo dohromady šestkrát sto tisíc, a polovička z toho ve zlatě. Zaplatit předem nebo složit stoprocentní zálohu, jak chcete. Z naší strany bez záruky, tomu se nedivte. V případě, že se před soud nedostanete, záloha se v plné hodnotě vrátí.“

„Mluvíte hezky přesně,“ povzdechl si Ľudovít Laco.

„Na přesné rozkazy jste si ještě do nedávna potrpěl i vy,“ odvětil Florin Okolčanský. „Jen si vzpomeňte na rozkaz čtyřicet dva. Za chytráka vás nemám, odpusťte. Bude s vámi práce. Před soudem se musíte umět kroutit, nu, poradím vám advokáta, můžete si s ním promluvit hned zítra. Vy jste býval zástupcem velitele a jistý Lučarik byl jen účetní rotmistr, že. Ten chlapík zastřelil_správce ilavské polepšovny, oloupil ho o úspory a je fuč. Tak se to dělá, příteli, když na to má někdo gardistické svědomí.“

Ľudovít Laco řekl, že Florin Okolčanský jedná tvrdě. Florin Okolčanský odpověděl, že Ľudovít Laco nikdy nejednal jinak, a že kdyby byli k sobě před časem tak upřímní, jak jsou dnes, měl by on, Florin Okolčanský, už dávno neslavný pohřeb. A že z toho lze snadno posoudit, kdo z nich dvou je lepší člověk.

Rozešli se však v dobrém a dohodnuti.

Karel Jacek, do jehož životopisu se začlenil nikdy nezapomenutelný příběh, byl pak povolán před soud, aby o něm vydal svědectví. Kdyby mu byl někdo předem řekl, že celou jeho pohnutlivou historii lze vylíčit jedním, jediným slovem, nebyl by takové kouzlo chápal. A přece se ten zázrak přihodil. Jedno, opravdu pouze jedno slovo!

„Svědku Karole Jacku,“ otázal se totiž soudce, „trváte na své výpovědi, kterou jste podal zpravodajským orgánům?“

„Trvám,“ odvětil Karol Jacek pevně.

„Děkuji vám. Můžete jít.“

Karol Jacek stál.

„Můžete jít!“ opakoval soudce, a Karol Jacek šel.

Když před soudem o něco později stanul Ľudovít Laco, Karola Jacka už neobeslali. Nevěděl vůbec, že zbrojníka Laca soudili a odsoudili k trestu komicky nepatrnému. Stejně šťastně dopadlo i několik jiných, a mnozí nebyli postaveni před soud vůbec.

„Vojnu jsme vyhráli, synku,“ pravil otec Jacek, když si budovali nový domov, „ale řekni sám, jestli je to všecko. Jestli není třeba vyhrát víc.“

Florin Okolčanský zemřel mozkovou mrtvicí v roce 1953, když se mimořádně rozčilil nad ztrátou svých opatrně thesaurovaných peněz.

26. dubna 1958, po obnoveném řízení, byl Ľudovít Laco, plně usvědčený ze všech svých zločinů, odsouzen k trestu smrti.

Toho dne byla sobota, takže mu to opravdu pokazilo neděli, i když prostřednictvím svého obhájce požádal o písemné doručení rozsudku a podal odvolání. Od chvíle, kdy pocítil první záchvěvy strachu, uplynulo třináct let. Spíše však je pravděpodobné, že na svůj strach zapomněl. Žil v kruhu své rodiny spokojeně.

Mezitím se Lučarik v západním Německu kvalifikoval pro výzvědnou službu CIC, neboť opět počítal a opět věřil, že mu jeho rovnice správně vyjdou. Proti němu, zatajenému, záludnému a nepotrestanému, vyrůstal Karol Jacek v zásadách, které mu stanovily jeho vlastní osudy. A jednou se o Lučarikovi přece jen něco dověděl.

Ale to už je zas jiná historie.