Vladimír Přibský

Sedm bílých plášťů

I

1

„Toho dědka jednou normálně zabiju,“ řekl si Slávek a zatroubil ještě jednou a pořádně. Za sklem se objevila v plném světle tvář vrátného Kouby.

„Co-co-co?“

Slávek za volantem téměř zaúpěl, zvedl obočí, rozepjal paže a tím dal najevo vše. Závory se líně zvedly. Okénko kukaně se odšouplo. „Návštěvy,“ artikulovala neslyšně za sklem ta strašná tvář na omluvu.

Kdybys nechrápal, dědku, pomyslel si Slávek v sanitce a prolétl podél vrátnice jako střela. Před kioskem ostře zabrzdil. Pokud by vzadu vezl jednoduchou frakturu, rázem by se diagnóza změnila na komplikovanou.

Do okýnka kiosku, jímž lze za jiných okolností obdržet sparty, byl vsazen nápis JSEM NA POSTE.

V neděli a na poště? Slávek zavrtěl hlavou, zamračil se a v okamžiku, kdy už se zase rozjížděl, si polohlasně zamumlal: „Tu babu taky zabít.“

2

Vrchní sestra Jaklová se utvrdila v názoru, že návštěvy by měly nebýt. Lidé jsou totiž nesmírně neukáznění. Máte lidi, že ani v tak blátivém počasí, jako je například tuhle neděli, se vůbec neobtěžují dát si u vchodu na boty návleky, mají jich v bedně na tři sta, takže si může každý vybrat. A jestliže to na příkaz sestry přece jen laskavě učiní, při odchodu pohodí návleky po schodišti a tam, kam si zamanou, ačkoliv na návleky je tu bedna jako hrom.

„Ano, bedna!“ upozorňovala právě srozumitelně vrchní sestra Jaklová jednoho z návštěvníků, který se vstoje zbavoval šedých návleků.

Patřil k těm zpupným. Opáčil: „Sestřičko, když tu jste takoví jó akurátní, tak jste mohli k té vaší bedně strčit aspoň židli, aby si lidi mohli doprčic…“ zavrávoral, taktak se zachytil zábradlí, zaklel, „jak si ten hadr člověk má servat z noh?“

Vrchní sestra Jaklová si nicméně počkala, až návštěva dobalancuje a vloží návlek řádně do bedny, a pak nevšímajíc si ani v nejmenším nějakého hudrování důstojně odkráčela chodbou.

„Paní vrchní,“ jukla na ni Zdenička z ambulance, „tady jste. Hledá vás nějaká paní.“

„Paní, paní… jaká paní zase,“ zahučela vrchní sestra Jaklová nenadšeně, neboť i tohle si dovedla živě představit. Den návštěv – doktorka Šebková pečlivě ukrytá na inspekčním pokoji a vrchní sestra má poskytovat informace příbuzným!

„Jaká paní?“

„Taková paní,“ upřesnila Zdenička. „Poslala jsem ji k vám.“ A Zdenička opět rychle strčila hlavu za dveře ambulance, neboť špičatý výraz v oblé tváři vrchní sestry mnoho napovídal.

3

Osmička je JIP, jednotka intenzívní péče, a na takový pokoj se v době návštěv nesmí. Ani v návlecích, ani bez nich. O to pečlivě dbá sestra Milada Prokešová. Zrovna před malou chvílí energicky vypakovala ze dveří dva starší manžele, kteří se pokoušeli vniknout na osmičku k paní Novotné. Paní Karolínu Novotnou, jak stálo v chorobopise, přivezli na JIP včera v noci – a možná dnes krátce po půlnoci – s otravou svítiplynem. Kdežto druhá paní na osmičce, Marie Jiroušková, byl stav po akutním infarktu myokardu. Obě pacientky byly na přístrojích, paní Novotná na chirologu s endotracheální rourkou, neboť intoxikace byla dosti značná. Dělala prý do noci inventuru v nějaké provozovně a neuvědomila si, že z plynových kamen to uchází. A že ji vedoucí provozovny nebo kdo objevil dříve, než došlo k zadušení, byl téměř zázrak. No co, pomyslela si sestra Milada Prokešová, my už ji tady dáme v klidu dohromady, pokud nebude věčně někdo vyzvánět, jako zrovna teď.

Vyšla přede dveře a pravila s profesionálním nezájmem: „Dobrý den, přejete si?“

Před ní stála blondýna ve fialovém kalhotovém kostýmu, v kalhotách pohříchu dost vypasovaných, a hned spustila: „Dobrý den, sestřičko, prosím vás, já jsem Novotná,“ pozvedla síťovku s nějakou aprovizací, „a přinesla jsem…“

„Vy jste dcera?“ sestra Milada pootočila hlavu.

„Já jsem neteř paní Novotné,“ řekla ta žena a zase nadzvedla síťovku. „Mohla bych jí předat…“

„Tam nemůžete!“

Přísný pohled sestry Milady Prokešové se odrazil od mírně udiveného a snad i mírně ironického pohledu neteře Karolíny Novotné.

„No nemůžete, je na jednotce intenzívní péče.“

„To vím,“ ušklíbla se neteř; její pohled byl zřejmě přece jen především ironický. „Máte to tady na dveřích. Ale vždyť vám říkám, přinesla jsem jí jenom pár…“ pozvedla síťovku, „a vy byste jí to nemohla…?“

„Pro pacienty na osmičce nic nebereme,“ pravila sestra mezi dveřmi a ty dveře by byla jistě ráda rychle zavřela, kdyby jí v tom nebránila špička boty, která vyčuhovala zpod těsných kalhot neteře.

„Moment. A jak se mé tetě daří,“ neteř paní Novotné zúžila oči, „to mi taky nemůžete říct?“

Sestra Milada Prokešová sice mohla odpovědět: daří se jí lépe, noc měla klidnou, teď spí, či tak něco, avšak při pohledu na špičky těch bot, těsné kalhoty a zářivou blond hřívu, bezpochyby paruku, stroze návštěvě oznámila, že veškeré informace o zdravotním stavu pacientů podává pouze službu konající lékař.

„S dovolením, paní.“ Mínila s odhodlaným důrazem zavřít dveře.

„Moment, sestři. Snad byste mi tedy mohla aspoň laskavě sdělit,“ ušklíbla se neteř, „vyskytuje-li se v tomhle špitále nějaký lékař.

„Doktor Šebková.“ A špička nešpička, sestra Milada Prokešová prostě zavřela dveře.

Neteř paní Novotné ještě včas ucukla. Ohlédla se po muži, který to pozoroval a poslouchal u zdi.

Nejapně se na ni šklebil. Dokonce řekl: „Kdepak. Tam vás nepustěj.“

Neteř Karolíny Novotné ho provrtala pohledem. Znovu pohlédla na zvonek, jako by si říkala, má to cenu, nemá to cenu, a ten člověk u zdi to zase vytušil, neboť se opět ozval:

„Ale jestli tu chcete něco nechat pro paní Novotnou, tak mi to klidně dejte. Já jí to tam šoupnu,“ a chraplavě se zasmál. „Teda ne já, samozřejmě,“ řekl a odlepil se ode zdi, „ale Hrušková. To je jedna paní od nás. Má tu syna. Jezdí tu sanitkama. Už za ním šla.“ Spiklenecky přivřel oko. „Jen mi to klidně šoupněte sem,“ a nastavil tašku.

„Poslechněte,“ ten člověk jako by jí někoho připomínal, „nejste vy pan vedoucí…“

„No jasně, Šimera,“ řekl a napřáhl k ní ruku. „A vy jste paní Ema. Neteř naší paní oučetní, že je to tak, hehehe?“ A potom jako by se bál, že by to ta prázdná chodba mohla zaznamenat, ztišeně se jí zeptal: „Už vám to řekli? Víte, co se jí včera stalo?“

4

Patnáct minut čtyřicet dva – čili sestra Jana Číhalová měla ještě pár minut k dobru. Infúze byly připravené, léky jakbysmet. Jen co vypadnou návštěvy, obrazí pokoje. A vida, vzpomněla si, ještě připravit originál pickwick thé pro paní Grubachovou, a postavila konvičku na vařič. Poklička lehce zazvonila a to jemné cinknutí jako by sestru Janu Číhalovou zčistajasna přeneslo ze sesterny úplné jinam, někam na louku posetou kvítím, bílým, žlutým a růžovým, a to, co teď zřetelně slyšela, nebylo drnčení konvičky na rozpálené plošce vařiče, to bylo vzdálené bzučení much, včel a čmeláků; a ta vůně, to nebyl sáčkovaný pickwick, nýbrž…

„Janičko.“

Bože můj, pomyslela si Jana v první chvíli, ten Jirka – copak se mu v té Praze změnil i hlas?

„Nezlobte se, Janičko, že vám sem lezu, ale nezapomněla jste na mě, viďte?“

„Jak bych mohla, paní Grubachová!“ Sestra Jana Číhalová se na ženu ve světle zeleném županu přívětivě usmála. „Přinesu vám to na pokoj.“

„Jste hotový zlatíčko, Janičko,“ usmála se rovněž paní Grubachová.

Když se dveře pokoje zase zavřely, svěsila Jana koutky úst a potom mírně nafoukla tváře; neboť léto nebylo, nebyla louka, nebyli čmeláci a Jirka, kde tomu je asi konec? Od září studuje v Praze a poslední dopis – co dopis? pohled na Karlův most jí poslal k MDŽ. A dneska máme – pohlédla na kalendář – duben, dvacet čtyři, neděle; zřejmě se teď docela dobře baví na nějaké diskárně, kdežto já tady… A Jana slila vroucí vodičku do sklenky se silným sklem.

Zatímco se voda barvila do zlatova, zavadil Janin zrak o šedivý nemocniční dvůr, jemuž dominovala zelená vrata garáží a dílen – auvajs! sykla Jana, popálila si prst – a tehdy zahlédla na nemocničním dvoře šoféra od sanitky Slávka Hrušku. Viděla ho, jak živě gestikuluje při rozhovoru s nějakou starou paní, svírající pugét s asparágusem, a zároveň si představovala, co asi říká té návštěvě, která si zřejmě spletla úplně všechny dveře. Sláveček, náš malej donchuán, ušklíbla se Jana a rychle vytáhla sáček z vody, která mezitím takřka zčernala.

5

„Mámo, nevím,“ opakoval syn své matce, paní Hruškové, nejen tam na dvoře, ale i tady na schodišti, „vážně nevím.“ Protože opravdu nevěděl, jak se tetě Karolíně daří. „Nejsem doktor.“ To byla pravda, ač za ta tři léta tady z doktorské fachy už taky ledacos pochytil. Nicméně chtít na něm, aby podával zevrubné informace o zdravotním stavu kteréhokoliv z pacientů, to snad bylo příliš. V tomto konkrétním případě byla tazatelem jeho vlastní matka a pacientem teta Karolína. Totiž teta…

Paní Karolína Novotná vlastně žádná Slávkova teta nebyla, třebaže jí tak říkal od svých dětských let, kdykoliv přišel za mámou do čalounické dílničky a kdykoliv mu ta hodná teta z kanceláře dala nějaký ten bonbón nebo čokoládu. Za ta léta si na ni zvykl jako na vlastní tetu a byl přesvědčen, že i paní účetní ho bere jako vlastního synovce. Děti neměla, snad ani nikdy nebyla vdaná; přesně to nevěděl. Věděl jen, že ve městě má nějakou příbuznou, neteř, o které nikdy moc nemluvila. Teta Karolína byla sama a všichni ji jako samotnou a opuštěnou brali, protože její spolubydlení se starou Bureškou v Lípovce bylo asi všechno jiné než šťastný domov. Nutno však zdůraznit, že teta Karolína si na svou spolubydlící nikdy ani slůvkem nepostěžovala. Ona je nervóznější, to bylo asi to nejhorší, co kdy o téhle protivné a užvaněné ženské řekla. Teta Karolína neměla a ani nemohla mít nepřátele. Měla jen přátele a ty, kdo se k ní jako přátelé stavěli. To, co se jí v noci na dnešek v tom kamrlíku u dílny přihodilo, vyrazilo všem dech: vždyť se tam málem otrávila!

„Ale jako kdybych to neříkal!“ burácel Květoslav Hruška na nemocničním schodišti. „Ten krám měl Šimera už dávno vyhodit, dobrý den, pane vedoucí.“

To už všichni tři stáli před pokojem číslo osm, kam je vstup přísně zakázán a ještě přísněji hlídán.

„Tak jak, Slávečku?“ zeptal se pan Šimera.

„Ty vaše kamna, pane vedoucí,“ Slávek stáhl tvář, před pokojem číslo osm přece jen ztišil hlas, „právě to povídám tadyhle mámě, že je to neřád zatracenej.“

„Jo, byla tu ta Eminka,“ opáčil zčistajasna pan Šimera. „Teď odešla. Nechala mi tu tohle,“ pozvedl kompotovou sklenici a ramenem ukázal na dveře do zapovězené komnaty. „Pro ni.“

„Eminka?“ Slávek popotáhl. „Aha, Eminka. No tak to sem dejte,“ a obrátil se na matku. „Tu kytku taky, máti.“

„Inventuru ne?“

„Prosím vás, pane vedoucí!“ Slávek jen silou nezměrné vůle potlačil chuť plivnout na velkou dálku. „Ta má teď tak myšlenky na vaše číslíčka. Akorát teď!“ Zazvonil na sestru. Přitom nespouštěl vyčítavý pohled z pana vedoucího, který střídavě zapínal a rozepínal zip své černé aktovečky. „Teď, když i dejchat za ni musej hejblata! Máte rozum, pane vedoucí? Ahoj, Miládko,“ řekl, když se dveře pokoje číslo osm otevřely, a ještě víc ztišil hlas. „No co, asi marmeláda, kompot, kytka.“

„To chroští si zase odnes!“

Tohle zaslechla paní Hrušková zřetelně. Cože? Takové karafiáty!

Ale to už Slávek vplul dovnitř. Ze dveří vystrčila hlavu sestřička.

„Je tam sychravo,“ řekl jí pan Šimera.

Sestra Milada Prokešová na to neřekla nic, jenom se nervózně pousmála a rozhlédla se chodbou.

„A loni touhle dobou ještě padal sníh,“ pokračoval pan Šimera a připojil několik podrobností.

„No a je to,“ ozval se konečně zase Slávek. „Dal jsem jí to na stolek. Co?“

„Nic,“ šeptla sestra Milada, „prima,“ a zacouvala do dveří.

„Už vypadá líp,“ oznámil Slávek všem. „Myslím, že je z nejhoršího venku. To ta její sousedka je na tom o hodně hůř. Co?“ Pohlédl na sestru Miladu, která vypadala, že s jeho názorem souhlasí.

„Příbuzná?“ zeptala se a obdařila Slávka delším pohledem. Byla v tom otázka i odpověď současně.

„No nic, Hrušková, tak my abysme se poroučeli,“ řekl pan Šimera a otočil se ke schodišti. A tehdy Milada Slávkovi v chvatu do ouška sdělila:

„Teď ne, až po návštěvách. Budeš dole?“

Paní Hruškovou, která to pozorovala od schodiště, jako by v té chvíli obestřelo podivné tušení.

6

Vrchní sestra Jaklová vpadla do svého pokoje s pevným předsevzetím, že ohlášenou paní vyprovodí, jak jen to nejrychleji bude možné. Výraz, který nasadila již ve dveřích, věstil leccos, jenom ne blížící se společenskou konverzaci. A přece stačilo jediné slovo

– Boženko! – a posupný výraz v tváři vrchní sestry se načisto proměnil.

„Ale no ne, Aničko?“

Anička – celkem zbytečně, ale budiž – oznámila vrchní sestře, já tady na tebe čekám. Na to vrchní sestra Jaklová prohlásila, no to je ale překvapení. Anička – leč říkejme jí paní Burešová, neboť obě ženy patří zhruba k téže generaci – vyjádřila nejprve potěšení nad tím, jaké to tu má vrchní sestra Jaklová hezké, takové upravené, Boženko, útulné a vůbec; nato vrchní sestra ukázala na květináč a zeptala se, co říkáš mý petúnii? Paní Burešová musela uznat, že kytka je to nádherná. Padlo ještě mnoho slov a vět, které netřeba uvádět, lze vypustit dokonce i vzpomínky na Míšeň a Jenu – obě ženy absolvovaly zájezd do NDR se Svazem žen – a lépe bude vpadnout rovnou in medias res.

„Za kým že jsi to vlastně přišla, Aničko?“

A tak jí to paní Burešová konečně prozradila. Přišla se podívat za Linkou, ano, za tou paní, co ji včera večer přivezli s otravou. „Ale Boženko, jakpak bych ji neznala, to je přece moje spolubydlící, o které jsem ti toho tolik vyprávěla.“

„Jo to je ta osoba, co ti jde tak na nervy?“ Vrchní sestra Jaklová si vzpomněla přesně.

„Ale no tak na nervy.“ Paní Burešová jako by se za tu poznámečku, kterou snad utrousila v autobuse, nyní před vrchní sestrou dodatečně hanbila. Naklonila hlavu a řekla: „Na nervy ne, ale když s někým dvacet let bydlíš, v jednom pokoji…“

„Chápu,“ taktně to uzavřela vrchní sestra. „Jenomže na tu se jít podívat nemůžeš, Aničko.“

„Nemůžu?“

„Ta tvoje spolubydlící se z toho ještě neprobrala.“

„Neprobrala?“ Paní Burešová měla zvyk opakovat poslední slova, aby nevznikal v rozhovoru hluchý prostor. To nesnášela. Patřila k těm ženám, které jsou přesvědčeny, že dvě osoby, dostanou-li se k sobě na vzdálenost kratší jednoho metru, musí bezustání otevírat a zavírat ústa. Také proto nyní podala sestře Jaklové tak zevrubný popis včerejšího večera, že by i spisovateli poskytl materiál na celou kapitolu. V podstatě lze všechno shrnout do pouhého odstavce.

Paní Anna Burešová věděla, že její spolubydlící Karolína Novotná pracuje na nějaké inventuře a že přijde domů až bůhvíkdy večer, jak Linka sama prohlásila. Čekala na ni do osmi, devíti, desíti – a nic. Zavolala tedy od Číhalů na provozovnu. Telefon v kanceláři čalounické provozovny vyzváněl, nikdo to tam však nebral. Počkala ještě čtvrt či půl hodiny. Pak jí to nedalo a zavolala znovu. Když Linka z kanceláře stále nešla a ani telefon tam nebrala, rozhodla se paní Burešová zatelefonovat vedoucímu Šimerovi přímo do bytu. Pan Šimera nebyl doma. (Na tomto místě pronesla paní Burešová cosi hanlivého v souvislosti s panem Šimerou a hospodou U kolejí.) Telefon zkrátka vzala paní Šimerová; přislíbila, že se mrkne dolů – provozovna čalouníků je v témže domě. A to taky ta dobrá duše udělala. No a samozřejmě že objevila bezvládnou již paní Karolínu na podlaze. Všude byl cítit plyn, takže…

„Takže jedině díky tobě, Aničko, pochopila to velmi správně vrchní sestra Jaklová; druhá půlka věty tady byla zbytečná. Ostatně ihned jí do řeči vpadla paní Burešová s litanií na téma „chudák Linka“. Upřímně řečeno, tohle vrchní sestru nejvíc překvapilo; řeči z autobusu totiž ještě měla v živé paměti. Měla však tolik taktu, aby to na sobě nedala znát.

„A mohla bych ji vidět?“ zeptala se nakonec plačtivě paní Burešová. „Aspoň na chviličku…“

Vrchní sestra Jaklová tiše vzdychla. Pak řekla: „Je na jednotce intenzívní péče. Opravdu, Aničko, tam nikoho nepouštíme.“

„Nikoho…“ Paní Burešová to pronesla tak, jako by pouze chtěla stvrdit moudrost toho nařízení.

„Tak tak,“ potvrdila jí to znovu vrchní sestra Jaklová. „Nikoho krom ošetřujícího personálu.“

„Ach Boženko,“ paní Burešová semkla rty, jako by musela přemáhat další nával dojetí. „No vidíš, a já jsem jí přinesla med a hrušky, má tak ráda hrušky. Může hrušky? Může med?“

„Nic nemůže. Jenom ležet.“

„Jenom ležet,“ povzdechla si paní Burešová. „Ale stejně si myslím…“ dodala náhle zcela jiným tónem, zamyslela se a přenesla pohled někam k oknu. „Chudák Linka…“

„Je napojena na chirolog. Dostává kyslík přímo do plic.“

„Do plic. Aha. Ale stejně si myslím, že je to takový nějaký…“ A paní Burešová stále v zamyšlení hleděla k oknu.

„Neboj se, Aničko, dostane se z toho.“ Pojednou jako by i vrchní sestra Jaklová zaváhala. Dodala rychle: „Určitě se z toho dostane.“

Paní Burešová odvrátila pohled od okna. „Tobě se to nezdá ani trochu divný?“ A aniž čekala na odpověď, sama si jich dala na svou otázku hned několik. Tak za prvé se jí zdálo dost divné, že Linka ten plyn vůbec necítila. Za druhé jí bylo také divné, že Lince při selhání kamen nezačala být zima. A za třetí: Proč se vůbec o ta kamna nezajímala? A konečně za čtvrté… Náhle se zarazila.

„Ale o tom bych snad ani neměla mluvit.“

„Když už jsi to nakousla, Aničko…“

Paní Burešová hlasitě popotáhla, a ještě než promluvila, ohlédla se jakoby ve strachu, že to tady snad stěny uslyší:

„Já si totiž myslím, totiž nemyslím, jsem o tom přesvědčena, že… Boženko… to byla sebevražda!“ A střelhbitě vytáhla z taštičky růžový kapesníček a pevně si ho přitiskla k očím. Do toho kapesníčku ještě cosi ne zcela srozumitelného zamumlala.

„A víš, že něco podobného mi už včera v noci naznačila taky doktorka Šebková?“

Paní Burešová zmuchlala kapesníček; v jejích očích se nyní leskly ani ne tolik slzy, jako spíš jiskérky zvědavosti a vzrušeného napětí.

„Co ti naznačila?“

7

Pod tlustým sklem na psacím stole pluje překrásná červená loď na modrých vlnkách, z komínů se jí valí černý dým a na zádi té lodi stojí námořník, který se jmenuje tak, jak je tu psáno černým fixem – MARTIN. Správně, snad až na to, že N má spojovací čárku obráceně, pomyslela si snad potisící při pohledu na výtvor svého pětiletého synátora doktorka Šebková. Položila ruku na telefon, ale pak ji zas stáhla zpět. Jsou čtyři hodiny, uvědomila si, tak to jsou oba kluci s otcem v divadle. Pevně doufala, že Jiří jim dal teplé kabátky, jak předepsala. Poslední dobou není na jejich otce tak docela spoleh, a to nejen co se teplých kabátků týče. I tak si teď smutně pomyslela: jsem špatná máma. Protože správná máma má být v neděli doma, vařit oběd a večeři, zkrátka vytvářet domov, a ne trčet tady – přelétla očima stísněný prostor inspekčního pokoje –, kde je akorát stůl s bílou židlí, bílé lůžko, bílá skříň.

Přišla přesně ta chvíle, kdy se doktorka Šebková ptávala sebe sama: Nejsem vosel? Neměla jsem radši prodávat zeleninu? Copak je tohle povolání pro ženskou?

A přitom byly i chvíle, jako například zrovna včera v noci, když přivezli tu otravu kysličníkem uhelnatým, kdy si s pocitem zcela zvláštního uspokojení opět uvědomovala: Hle, další člověk, kterého vrátím mezi živé; nenávratně by zmizel z tohohle světa, nebýt mne. Ne, někdy se v tom už opravdu nevyznala.

Překrásnou červenou loď s jediným námořníkem zakryly rozevřené desky se jménem K. Novotná – účetní v čalounické provozovně místního hospodářství – svobodná – bezdětná – 59 let. Podle všeho stará osamocená ženská, pomyslela si doktorka Šebková, která raději přesluhuje, než by užívala zaslouženého důchodového odpočinku, který by pro ni znamenal samotu ještě hmatatelnější. Ten člověk, který se představil jako vedoucí střediska, vzpomněla si nyní docela přesně doktorka, řekl, že paní účetní dělala předávací inventuru. Neboli stará účetní připravovala materiály pro novou, mladší účetní, která měla od prvního přijít na její místo.

Doktorka Šebková hrábla do kabátu, kde bezpečně nahmátla krabičku kentek. Už jak se dobývala pro cigarety, umínila si, že tenhle případ si jaksepatří pohlídá, protože – zapálila si a lačně vtáhla kancerogenní zplodiny – co kdyby to byla sebevražda?

Proč mě to vlastně včera napadlo? uvažovala. A úporně se snažila vybavit si každičký detail včerejší noci. Například ten zlatý prsten s perlou. Jak to, že měla v práci na ruce tak drahý prsten?

Doktorka Šebková si na to vstala; přešla pokoj, zastavila se u okna a chvíli pozorovala šedou ulici. Sebevražedné klima. Ztráta perspektivy. Absolutní beznaděj.

Pojednou se jí to zdálo jasné. Ano, musím si to pohlídat. A taky sestry musím upozornit. Víme, co tihle neúspěšní sebevrazi dovedou. A vůbec nejlepší bude – v chvatu zamáčkla půlku cigarety do krabičky od svorek – zaběhnout na JIP ihned.

Když již sahala po klice, zadrnčel telefon.

„Soňo? To jseš ty? Ano, všechno v pořádku, ne, nemám nic důležitého,“ a doktorka Šebková obrátila oči k nízkému stropu inspekčního pokoje. Soňa, velice prima holka, si včera přinesla od švadleny zelený kostýmek, „víš ten, jak jsem ti o něm bájila,“ hlaholila ve sluchátku, takže bylo více než jisté, že minimálně následující čtvrthodinka je beznadějně ztracená.

8

Bylo záhodno přidat do kroku, protože začínalo drobně pršet. Ti prozíraví už otvírali deštníky.

„Bude pěkná čina,“ mínil pan Šimera, sotvaže do toho vkročili. Ani on, ani paní Hrušková si na cestu do nemocnice nevzali deštník. Pokoušel se zvednout si alespoň límec, ale vadila mu v tom černá aktovečka.

„Počkejte,“ snažila se mu být nápomocna paní Hrušková, „já vám podržím tu inventuru.“

Pan vedoucí měl napilno. „Pojďte, Hrušková! Koukejte to nebe, z toho za chvíli bude takovej slejvák, že…“ A ohlédl se za chůze k načervenalé budově nemocnice, jako by právě odtamtud očekával tu největší pohromu.

„Všim jste si tý holky, pane vedoucí?“

Pan Šimera se opět ohlédl.

„Ne, myslím tý sestry.“

„Žádnou sestru nevidím,“ ohlížel se pan Šimera na všechny strany. „Pojďte, Hrušková, nebo…“ Začínal být nesvůj z představy, že by k tomu všemu mohl ještě promoknout na kost. Nemocnice je vzdálena od města více než kilometr, a pokud nechytíte místní dopravu… „Pojďte!“

„Prej koště!“ Paní Hrušková musela poposkočit, aby vedoucímu stačila. „Takový krásný karafiáty, vite?“

„Do rána je mrazejk.“ Pan Šimera zlobně pohlédl k olověnému nebi. „Všechno mi to tam pomrzne. Všechno. No co je? Hrušková!“

Sotvaže proběhli vrátnicí, vzpomněl si pan vedoucí z ničeho nic, že by si možná měl koupit dva vuřty k večeři. „Moje je u švagrový, pámbuví, kdy se jí uráčí přijít,“ postěžoval si a zastavil se.

„Slávek měl recht, pane vedoucí. Ty kamna se měly vyhodit. Dávno.“

„Co říkáte?“ zeptal se roztržitě. „Myslím, že jsem tam viděl kiosk.“

„Už dávno se měly vyhodit.“

„Vy jste tam neviděla kiosk?“

„Vy se tam chcete ještě vrátit?“

Panu vedoucímu se sice moc nechtělo, ale kdyby šel, mohl by si koupit cigarety a k jídlu alespoň obložený chlebíček.

„Kiosk tam je. Hned takhle po straně.“

„Hrušková, víte co?“ Pan Šimera přitiskl taštičku s inventurou k hrudi – snad v obavě, že se mu všechny ty důležité písemnosti v tomhle zmatku ještě nakonec ztratí. „Jděte napřed, já vás chytím. A kdyby vám jel mošovskej autobus, nečekejte na mě, klidně jeďte.“

„Pane vedoucí,“ zavolala ještě na pana Šimeru jeho zaměstnankyně, „pane vedoucí, ale ty kamna vyhodíme hned zejtra, jo?“

„To víte, že jo, Hrušková, vyhodíme, tak na shledanou!“ A pan vedoucí v neblahém tušení pohlédl k zlověstné klenbě nebeské. „Jděte, Hrušková, nečekejte na mě.“

To už byl opět ve vrátnici nemocnice a Hrušková se k němu ještě vrátila s důležitou připomínkou – nekupovat černou tlačenku. „Váš žlučník, pane vedoucí!“

A pan Šimera, celý nervózní z toho, že za chvilku bude lejt jak z konve a u kiosku že bude fůra lidí – a navíc že ho tahle ženská neustále zdržuje hloupými řečmi, vykřikl:

„Ježkovy zraky, jděte!“

„Na shledanou,“ řekla paní Hrušková a chvíli se dívala za vedoucím, pádícím k nemocničnímu kiosku.

Co na mě ten dědek tak divně vejral? přemítala. Snad si opravdu nemyslel, že se mu nabídnu s teplou večeří? Tc! udělala, obrátila se na podpatku a snažila se nyní opravdu co nejrychleji uhánět podél nekonečného plotu, obkružujícího nemocniční areál.

9

Snad už jsou konečně pryč, řekla si sestra Milada Prokešová, sloužící dnes na jednotce intenzívní péče, návštěvy, čert je vem! A jen co si to řekla, silně zatoužila dát si čouda. A středně silné kafíčko. Dnes teprve třetí, tak co. Sáhla na kliku. V téže chvíli brala za kliku, jenomže z opačné strany dveří, jiná ruka.

„Kam kam kam?“

„Já? Nikam. Proč?“ vyhrkla sestra Milada natřikrát, hledíc zblízka do nerudné tváře vrchní sestry, která se současně ohlédla na nějakou paní v chodbě a s neuvěřitelnou vlídností jí řekla: „Ta bližší postel, Aničko.“

„Můj ty bože,“ vyhrkla ta paní, zřejmě opožděná návštěva, neodvažujíc se překročit práh zakázaného pokoje. „Tady se tak octnout!“ a zhluboka si povzdechla.

Vrchní sestra přelétla JIP ostřížím zrakem, ale pak jako by jí to nedalo, momentíček, šeptla a vešla dovnitř. Omrkla přístroje, omrkla obě spící pacientky, omrkla i službu konající sestru Miladu Prokešovou, a protože vše shledala tak, jak má být, krátce pokývala hlavou a vrátila se zase k návštěvě. Ale nebyla by to vrchní sestra Jaklová, aby dříve než zavřela dveře, nevyjádřila údiv nad tím, že v ledničce, sestro, není kostka ledu. Teprve pak povytáhla své výrazné obočí a letmou kontrolu na JIPu považovala za skončenou. Sestru Miladu Prokešovou ponechala na pokoji opět s oběma pacientkami, nejevícími známky života. Nicméně přístroje nad oběma lůžky mluvily o opaku. Obě ty ženy byly naživu.

!

10

Tácek, lžička, cukříček – čili mám všechno; Jana přivoněla k vábné nazlátlé tekutině ve skleničce a vtáhla libou vůni. Potom sebrala ze stolku krabici s teploměry.

Na chodbě uviděla vrchní sestru Jaklovou, vyprovázející ženu asi tak šedesátiletou, zřejmě opožděnou návštěvu. Ani Jana jí neunikla.

„Kam to neseš?“ Vrchní mínila pickwick, ne teploměry.

Jana řekla, jak to je: pickwick pro paní Grubachovou z devítky.

Vrchní sestra se obrátila ke kuchyňkám. „Copak není čaj v hrnci?“

Jana velmi tiše pravila, že v kuchyňce jistě nějaký čaj bude, jenomže paní Grubachová si přála…

„Paní Grubachový holt nejde nic pod nos,“ zaburácela na celou chodbu vrchní, „paní Grubachová musí mít vždycky něco speciálního!“ A ještě než Janu propustila, neodpustila si, aby neinformovala opožděnou návštěvu o zvláštních choutkách některých pacientů, tedy zejména pacientek. „Pletou si zdravotní sestry se služtičkami,“ uzavřela to již nad schodištěm.

Jana se zastavila asi tak někde přede dveřmi pokoje číslo osm, kterému se tady říká jednotka intenzívní péče. Zastavila se, jako by se bála, že vyleje čaj, a pak se opatrně ohlédla. Obě ženy už zabočily na schodiště. Chodba byla teď prázdná a tichá.

11

Rozhodně nelze říci, že by Slávek vpadl na sesternu s rozjásaným úsměvem, spíše naopak. Rozhovor, na který se už dlouho chystal, se měl pravděpodobně uskutečnit teď a tady. Jenomže tady nikdo, dokonce ani Jana. Kde jsou ty holky, pomyslel si a pohodlně se usadil do bílé židle s loketním opěradlem. Nohy si přitom položil na povytažené šuple psacího stolu, který byl rovněž bílý. Téměř všechno tu bylo bílé. Jen můj plášť má s touhle barvou už hodně málo společného, pomyslel si Slávek a v zamyšlení promnul skvrnu záhadného původu na cípu svého služebního pláště.

Tak se podívej, začnu, říkal si při tom, jak mnul svůj polobílý plášť, ty nejsi špatná holka, ošklivá taky nejseš, ale…

Slávek pustil cíp pláště a uvědomil si věcně: Ale je rozvedená. Jenomže na druhé straně je to ženská přičinlivá. Má třípokojový kvartýr. Jenže… Je tady to dítě. Jistě, je to bezvadnej kluk, deset let, ale vezme mě jako tátu? Jseš o tom přesvědčená? Podívej se, já osobně proti tomu dítěti nic nemám, naopak, jenomže… Jsem mladší. Já vím, že jen o necelé dva roky, ale říká se, že ten mužskej by měl bejt přece jenom o něco starší než ta ženská.

„Kruci práce!“ vykřikl nahlas řidič Květoslav Hruška a cukl cípem pláště tak, že si málem utrhl knoflík. Skvrna tam zůstala. Mimoděk se ohlédl ke dveřím, za nimiž jako by se cosi mihlo, cosi bílého, anebo bílomodře pruhovaného. Jak by ne, jsme přece ve špitále, pomyslel si.

Sundal nohu ze šuplete, vstal a šel se mrknout na chodbu. Nikoho tam neviděl; chodba byla jako vymetená.

12

Konečně sami, slastně si povzdechla Miládka nyní již v kuchyňce a nedočkavě zacvakala ronsonem. Labužnicky vtáhla kouř, přičemž udělala fíuuu… A ještě jeden zátah a potom hupky dupky vodičku do džezvy. Ale kde je kafe? Marně prohrabávala tajnou skrýš za šupletem. Zdálo se téměř nepopiratelné, že kávu někdo šlohnul. Ráno jí tu bylo jistě ještě nejmíň pět dekáčů! Á, to jsou mi věci, pomyslela si Miládka velmi mrzutě, tak my tu máme opět zloděje! Nakrabatila čelo; znamenalo to seběhnout o patro níže na sesternu, kde se zaručeně nové kafe najde.

Anebo čaj?

Mrkla do železného hrnce. Už jen při pohledu na tekutinu uvnitř se jí okamžitě vybavila ta odporná kovová chuť. Udělala brrr, rychle dvakrát mocně vtáhla dým, aby alespoň zapudila tu chuť, jež jí jakoby potáhla jazyk. A zatímco džezva na elektrické plotýnce tiše popraskávala, usadila se sestra Milada na tělese ústředního topení, hleděla oknem na šedivou silnici a v duchu si to sumírovala.

Podívej se, už to trvá bezmála rok… Ten kluk si na tebe taky zvykl… Loktem se opřela o okenní parapet a z otevřené dlaně jí trčela slabě čadící cigareta. Já na tebe nijak nenaléhám, ale uznej, je mi skoro třicet a třicetiletá ženská… Copak to, kruci, nedokáže pochopit? Změnila polohu rukou i posaz, obrátila se do kuchyňky a dala si pořádného šluka, pevně rozhodnuta, dneska mu řeknu: buď do tří měsíců svatba, anebo konec, pane řidič.

Někdy tehdy začala voda vřít. Milada skočila k vařiči, rozpálenou džezvu šoupla na studenou plotýnku a vrátila se k pootevřeným dveřím. Jukla do chodby. Zahlédla jenom zřízence Haufnera mezi lítačkami. Kdepak vrchní sestra, bůhví, kde ta už šmejdí! A přitom si pomyslela: No vida, Haufner je na oddělení, a to říkal, že má tuhle neděli fraj. Ale proč tak legračně poskakoval mezi těmi lítačkami? A připadal jí i takový nějaký mrňavý. Což bude nejspíš tím, že jsem už od rána rozčilená, řekla si a típla zbytek cigarety do talířku.

Rozrušení, které se jí zmocnilo, jako by neustávalo, naopak, sílilo. Všechno se musí rozhodnout, a to hned! A sestra Milada vyšla z kuchyňky a namířila si to nikoliv k pokoji číslo osm, ale rovnou ke schodišti.

Teď – anebo nikdy, říkal napjatý výraz v jejím hezkém obličeji.

Po schodech sbíhala naprosto přesvědčena, že se blíží k nejdůležitějšímu okamžiku svého téměř třicetiletého života.

13

Janičko, zlatíčko, vy jste moje jediná záchrana. Nějak takhle přivítal Slávek sestru Janu Číhalovou, když vešla či spíše vběhla na sesternu. A sotvaže vběhla, začala cosi hledat po šuplatech a v zamyšlení opakovala, neříkejte, Slávečku, neříkejte, a zastavila se: opřela si nehet o přední zuby.

„Kam se to jenom mohlo… rozpomínala se polohlasně, zatímco mladý muž v bílém plášti a texaskách se na ni zálibně šklebil.

„Nevím, co chybí vám, Janičko, ale zato úplně přesně vím, co chybí mně.“

Jana to vzdala. Přibouchla registračku. A teprve teď jako by ho vzala na vědomí.

„Copak, Slávečku, copak?“

„Jedno žváro,“ Slávek se zatvářil přímo zoufale. „Sestřičko!“

Jana pokrčila rameny.

„Nemáte jedno jediný? Ani pro pilota formule krchov?“

Jana se posadila k bílému stolku a předsunula si horu statusů. „Uf,“ udělala. Pak opět vzala Slávka na vědomí. „Budete se muset s důvěrou obrátit na paní Jelínkovou.“

Slávek jako by už mínil odejít, ale stále ještě neodcházel. „Víte, co si ta baba dala na sklo?“ Vybuchl: „Jsem na poště!“

„Ne, vážně?“ řekla Jana bez zájmu a opět to byly papíry, které ji v tuto chvíli zajímaly především.

Slávek chvíli váhal, ještě ode dveří se vrátil ke stolu, do ruky vzal sešívačku, scvakl ji, a když viděl, že tahle moc hezká mladá sestřička přece jen zvedla hlavu od papírů, dočista zjihl,

„Sestřičko Janičko,“ protáhl prosebným tónem, „vy si ani nedovedete představit, jak trpím.“

Sestřička Janička, které ještě nemohlo být ani dvacet, jak se při pohledu z kterékoliv strany snadno dalo hádat, to byl květ na téhle špitální zahrádce. Teď například chtěla přesně ty papíry, na které si šofér Slávek položil ruku.

„Ó pardón,“ řekl a ucukl. „Na poště!“ odfrkl velmi rozzlobeně. „V neděli! Ne, chápete to, Janičko? Ta osoba nemá v sobě za nehet fantazie. Bejt na poště v neděli, uznejte, je blbost. Kdyby si na sklo přilípla já nevím… teď opravdu nevěděl co. „To je jedno, ale prostě něco, aby se tomu dalo věřit. I lhát se má tak, aby se tomu dalo věřit.“

Sestra Jana již pochopila, že ani nezájem, ani pracovní zaneprázdnění na místního pilota sanitek neplatí. A protože byla dívka nejen mladá a krásná, ale i chytrá a důvtipná, pronesla jediné slovo – Miládka… a s velice přívětivým úsměvem se zeptala, zdali ta by cigaretku neměla.

Tento rychlý přechod ocenil Slávek chabým úsměvem. Popotáhl nosem a udělal jakýsi rotační pohyb, kterým se od stolu dostal rovnou až pod věšák u dveří, na němž visel bílý plášť. Na ten plášť, přesněji na kapsu toho pláště, teď výmluvně ukázal.

„Chraň vás pámbu! Víte, čí je?“

„Jémináčku,“ zakňoural Slávek fistulkou, „snad ne dokonce paní vrchní?“ A jak se tak na sestru Janu díval ode dveří, donutilo ho to prohlásit zcela uneseně: „Takhle vám to ovšem strašlivě sluší. Přesný. Takhle.“ A opět se hnul; vracel se ke stolu a ten návrat jako by mu působil nevýslovné utrpení, až se z posledních sil loktem sesul na horu chorobopisů. „Janičko, vy snad nemáte srdce.“

Sestra Jana upřela na toho cvoka delší, téměř soucitný pohled a pouze řekla: „Ale Slávečku!“

„Třeba ty voči,“ vydechl Slávek. „Se pak nesmíte divit, že se do vás lidi i zamilujou. Třeba i tajně.“

Jana vstala. „Vy jste prima pán,“ řekla za chůze, „ale někdy se až neuvěřitelně opakujete, s dovolením,“ a ladně se vyhnula jeho povystrčenému kolenu. Přesunula se do mnohem bezpečnější oblasti skříně. Zde zaštrachala. A když se pak velmi opatrně ohlédla, viděla ho, jak se zvolna narovnává a ve vzduchu jak loví vhodná slova. Ale na milost ho nevzala.

„Jani… Proč vy jste na mě taková?“

Dveře skříně šeredně zavrzaly. Byl okamžitě u skříně. Zkoušel vrzající dveře, byl to učiněný útok na nervy.

„Potřebovalo by to nastříknout konkórem. Až sem příště pudu, přinesu…“

„Slávečku, a nešlo by to bez toho příšernýho vrzání?“

„Ó pardón,“ zazpíval Slávek a velice opatrně přivřel dveře skříně téměř hudební. Přitom nevěděl: ke dveřím, ke stolečku, nebo na židličku? Jana k němu byla zády, skloněna nad tím svým papírnictvím. A v této chvíli jako by si to přímo jitřivě uvědomoval – už je pozdě, jsem v tom zkrátka až po uši. A to byl asi tak ten okamžik, kdy na pokoj sester vpadla vrchní sestra Jaklová.

„Milado!“ vykřikla. Slávek doslova pocítil, jak v něm to slovo drnčí.

„Kde je Milada? Kde zas ta ženská lítá?“ burácela vrchní sestra na prahu sesterny, a protože ti dva byli více než zaraženi jejím dramatickým vstupem, vytrčila vrchní sestra ruce dopředu, jako by dříve, než dosáhne na telefon, bylo třeba rozhrnout vodu. Pak zařvala do sluchátka: „Když malér, tak se docela určitě přihodí Prokešce!“ A svoji rozběsněnou, někdy oblou, jindy špičatou tvář obrátila – kdovíproč – na řidiče sanitky Hrušku, „číslo! No jaký číslo má pan primář domů?“

A protože tenhle šofér dokázal jenom hloupě koukat, obrátila se na sestru Číhalovou a z jakýchsi nejasných příčin jí pojednou velmi tiše a téměř nešťastně sdělila: „Úplně mi to vypadlo.“

14

Tušení, bylo to takové silné tušení, myslela si doktorka Šebková, když stála nad lůžkem Karolíny Novotné; tep nehmatný, srdeční činnost zastavena, exitus. Přístroj, který tiše pracoval nad lůžkem číslo jedna, nad dvojkou beznadějně potemněl.

„Už jsme tam volali,“ uslyšela za sebou vrchní sestru a nahlas položila otázku nejen jí, nýbrž především sobě: „Jak se to jenom mohlo stát?“

„Paní doktorko…“

K lůžku se přiblížila sestra Prokešová; vrchní ji přece jen někde objevila.

„Paní doktorko, já za to ale fakt nemůžu.“

Doktorka Šebková se ohlédla. Byla unavena.

„Pane Hruška,“ řekla s povytaženým obočím, „tady nemáte co pohledávat. A vás, Jano, zatím taky nepotřebuju,“ a obrátila se opět na vrchní sestru. „Co říkal pan primář, přijde?“

Zatímco se Hruška, šofér od sanitky, který musí u všeho být a o všem vědět, neochotně šoural ke dveřím, informovala vrchní sestra, jak je to s panem primářem: jel na ryby.

„Aha. To znamená, že je schovaný v takovém rákosí, do kterého zaručeně nevede telefon.“ A doktorka vykřikla: „Nesahejte tu na nic!“

Milada téměř odskočila. Oči plné slz, pokoušela se přesvědčit doktorku Šebkovou i vrchní sestru, že ona na tom nenese vinu. Když prý odcházela, zkontrolovala přístroje, intubační rourka byla v pořádku a chirolog normálně šlapal, vždyť jinak by přece, paní doktorko… a opět následoval pláč.

Doktorka Šebková pomalu skládala fonendoskop.

„Miládko, nebyla jste tu dvacet minut. Přinejmenším dvacet minut. To je bezesporu vaše chyba. A moje chyba, že jsem vás, ani vás, vrchní sestro, neupozornila, že tu už včera pravděpodobně šlo o sebevraždu. Mea culpa,“ a vložila fonendoskop do levé kapsy svého bílého pláště.

„Prosím vás, kde jste zas lítala?“ vyjela na Miladu vrchní sestra Jaklová.

Doktorka Šebková počastovala nevlídným pohledem tentokrát vrchní sestru a unaveně řekla: „Prosím vás, vrchní sestro, máme tu exitus, buďte tak laskava a zařiďte, co je třeba.“

„Ano, paní doktorko,“ odvětila vrchní sestra a se služební horlivostí se zeptala: „Mám rovnou zavolat Kubeše?“

„Dneska má službu Haufner,“ dovolila si připomenout sestra Milada, která pláč už jakžtakž zvládla. Vrchní tiše sykla, ale Milada Prokešová trvala na svém. „Před chvílí jsem viděla Haufnera na chodbě.“

A to už se vrchní sestře zdálo příliš. „Zdá se mi, sestro,“ řekla, „že jste dneska trochu mimo. Nejenom, že nezpozorujete vypadlou intubační rourku, ale dokonce vidíte na chodbách duchy. Paní doktorko,“ obrátila se o sto osmdesát stupňů, „zařídím to s tím Kubešem.“ Ale vybafla ještě na Miladu: „Haufner! Ten touhle dobou neběhá po špitálních chodbách, ale po té své Šumavě.“ A s tím důstojně opustila JIP.

Miládka nešťastně koukla na doktorku Šebkovou, ale ta už neřekla vůbec nic a vyšla na chodbu.

15

Co čert nechtěl, na sesternu si to přihasila sanitární sestra Vlčková, a hned oči navrch hlavy, co že to prý má Šebkanda na JIPu za malér. Prý jí tam exla ženská, protože Prokešce vybouchly nějaké přístroje či co. A přitom Prokeška o tom ani nevěděla, lítala někde po garážích nebo kde. Hledala – a tentokrát sanitární sestra Vlčková nedodala bůhvíkoho, ne, tohle věděla celkem přesně.

„Tak především, paní Vlčková,“ řekla Jana velmi komisně, „ještě se ani pořádně neví, jak to vůbec bylo. A za druhé,“ Jana se nadechla, jako by ji to nevýslovně vyčerpávalo. „Miladě fungovaly všechny přístroje bezvadně. Čili v tom to asi taky nebude. A za třetí nikde nelítala po garážích, ale…“

„Prosím vás, Janičko,“ vpadla sanitární sestra Vlčková téměř dotčeně, „nakonec mi tu tvrďte, že ta ženská je pořád ještě živá!“

Jana se zase tak nadechla a sanitární sestra už jen z toho pochopila, že se od téhle krasotinky asi moc nedoví, a tak jen mávla rukou, něco nectného zahučela a opustila bílé křeslo u bílého stolu. Ale ještě než odešla, všimla si něčeho na věšáku u dveří.

„Co to tady máte za hadr?“ cvrnkla do bílého pláště.

„To taky nevím, paní Vlčková. Asi některého z lékařů,“ pravila Jana velmi komisně.

„Chm,“ udělala sestra a pochybovačně pronesla: „Že by lékařskej plášť?“

„Tak bude nejspíš některého zřízence,“ uzavřela Jana a to stále ještě sanitární sestra za sebou nezavřela dveře.

„Špinhauzník,“ zahučela a obrátila se na Janu. „Nemám to vzít dolů do prádelny?“

Jana se na ni přívětivě usmála. „Prosím vás, paní Vlčková, je to váš plášť?“

Sanitární sestra nakrčila nos a Jana dodala téměř chlácholivě: „No tak to vidíte, paní Vlčková.“ A pomohla jí zavřít ty dveře, jenomže z opačné strany.

Teprve potom si mohla říct zaplaťpámbu a rukou lehce přejet po tom plášti, který sem kdosi pověsil na věšák. A tehdy si zároveň pomyslela: Jenomže kdo? A proč sem? Na pokoj sester?

Zvedla rukáv pláště, jako by chtěla ozkusit kvalitu látky. Přitom lehce zavadila o kapsu, snad tam bylo pár drobných, a jako by jí cosi našeptávalo, šáhni si do té kapsy, no jen si šáhni! Třebaže Jana byla na sesterně úplně sama, ohlédla se. K oknu i ke dveřím; teprve pak sáhla do kapsy.

Ejhle: Zlatý prsten s bílou perlou!

Jak se tak sestra Jana Číhalová dívala na tu překrásnou perlu, pomyslela si: Ten prstýnek jsem přece už někde viděla… určitě… ale kde? Na které ruce, bože můj?

II

1

No tak ty to, chlapče, určitě rozlouskneš, pomyslela si doktorka Šebková, když uviděla mladíčka, kterého jí sem poslalo místní oddělení VB.

„To vy jste k nám volala?“ zeptal se. Představil se jako praporčík Vaněk a okamžitě se hrnul k provedení rekognoskace přímo na místě činu, jak pravil. Zkrátka tento mládenec, pětadvacet plus minus asi tak rok, se zřejmě rozhodl, že z této nešťastné události udělá případ. Měl s sebou obrovskou brašnu a dokonce taky fotoaparát, takže – pomyslela si doktorka Šebková nikoliv bez jízlivosti – chybí mu jen policejní pes.

Během cesty po schodech, které bral po dvou, takže mu nebylo možno stačit, i za poklusu chodbou na patře, zachovával tajuplné mlčení, jako by veškeré své myšlenkové úsilí nasměroval k jednomu cíli: najít a zajistit stopy. V tomto svém úsilí pak docela minul pokoj číslo osm.

Zastavil se, až když doktorka Šebková, pět metrů za ním, zcela vyčerpaná zdoláváním schodiště i dvou chodeb, zvolala doslova z posledních sil: „Hej, soudruhu, stát!“ A u JIPu mu zdušeně oznámila: „Osmička.“ Pak ukázala na dveře pokoje se zřetelným číslem osm.

Sotvaže vešel na JIP, vyjádřil svůj neskrývaný údiv nad skutečností, že lůžko, na kterém měla ležet mrtvá, je prázdné.

„Kam zmizela ta paní?“

Doktorka Šebková ho nejprve požádala, aby pokud možno nehovořil tak hlasitě, neboť jsme na takzvaném pokoji intenzívní péče a paní, co leží na jedničce, musí mít absolutní klid, neboť její stav lze označit za těžký. A pak se mu snažila vysvětlit, že pacienty, kteří zemřeli, v nemocnicích zásadně nenechávají na oddělení déle, než je nezbytně nutné, což má nejeden důvod. V kanceláři mu ty důvody, bude-li o to stát, vyjmenuje po pořádku. Pokud pak jde o zemřelou paní Karolínu Novotnou, vůbec nezmizela. Její tělo bylo převezeno do pitevny, což je obvyklá praxe. Tam samozřejmě bude možné provést prohlídku ostatků, nicméně daleko přesnější, domnívala se doktorka Šebková, bude jistě pitva, jejíž výsledky dostaneme na stůl již zítra v ranních hodinách.

Praporčík Vaněk zpytavě hleděl na doktorku Šebkovou a pak, beze slova, se dal do fotografování. Když si pořídil několik snímků prázdného lože, začal se zajímat o chirolog, přístroj, který všechno zavinil a z něhož dosud visela endotracheální rourka tak, jak si ji ze spoje vytrhla sebevražedkyně. Doktorku Šebkovou poněkud zklamalo, že si nesňal z přístrojů otisky prstů; docela by ji zajímalo, jak se to provádí. Namísto toho se jen otočil a řekl: „E?“

„Chirolog,“ zašeptala doktorka Šebková a přistoupila poněkud blíže. Ukázala na endotracheální rourku, ale nedotkla se jí; také četla detektivky. „To je rourka, kterou si tadyhle zřejmě uvolnila.“

Praporčík Vaněk to v podřepu zkoumal pěkně zblízka.

„Chirolog nebo respirátor,“ řekla doktorka Šebková, „je zařízení, které vhání kyslík do plic. Když se toto spojení přeruší…“

„Rozumím,“ přerušil ji praporčík Vaněk, otřel si ruce o kalhoty a zase si na to vstal. Díval se na ten podezřelý přístroj shora i ze stran, občas si něco zahučel pod fousy a pak se zeptal doktorky Šebkové, nemohla-li by ta endo… no prostě rourka vypadnout z objímky třeba náhodou.

„Víte, jak to myslím?“

Doktorka Šebková kývla, že ví, a připustila, že by se to mohlo stát v případě, kdyby se uvolnila spojka. „Tadyhleta,“ ukázala.

Praporčík Vaněk semkl rty. Pravděpodobně se mu to příliš nezdálo.

„To je ovšem úvaha víceméně teoretická,“ dodala rychle. „Před uvedením do chodu se provádí přísná kontrola přístroje.“

Praporčík Vaněk přikyvoval, ale zjevně myslel na něco úplně jiného. Patrně si to již živě představoval: Pacientka se probouzí z bezvědomí, zjistí, že je v nějaké nemocnici, a první, co ji napadne – uvolnit spojku…

„Hm, hm,“ hučel praporčík, kterému se tu stále něco nezdálo. Pomalu skládal fotoaparát do brašny. Vzhlédl.

„Prosím?“

„Paní doktorko,“ řekl a zabušil na svoji těžkou brašnu, „a nezdá se vám tenhle způsob sebevraždy dost neobvyklý?“

Zámeček cvakl.

„Jistě,“ souhlasila doktorka Šebková tiše. „Velice neobvyklý způsob. Po pravdě řečeno, asi bych tomu nikdy nevěřila, kdybych si zrovna nedávno nepřečetla v jedné odborné publikaci popis případu, kdy sebevrah – shodou okolností to byla rovněž sebevražedkyně, a to už, prosím, byla na resuscitaci – zavedla si do žíly kyslík.“

Praporčík Vaněk upřeně hleděl na prázdné lože.

„Chápejte,“ pokračovala doktorka Šebková, „kyslík do žíly! Něco šílenýho. Ti lidé totiž nejednají normálně, jsou posedlí jedinou touhou – zemřít!“

A snad v téže chvíli si řekla: Co já to tady tomu mladému muži vykládám, může on ve svém věku pochopit takové věci? A praporčík Vaněk, jako by ze zkoumavého pohledu doktorky Šebkové vyčetl naprosto vše, pronesl do ticha pokoje číslo osm:

„Jen pokračujte, já rozumím.“

2

Kráčela dlouhou chodbou, pod stropem zdánlivě podepřenou objemnými rourami, přivádějícími do budovy horký vzduch. Určitě někdo bude v kotelně, pomyslela si a přitom se mimoděk ohlédla. Dokonce se i zastavila. Dvě tři sekundy naslouchala jemně dunícímu tichu. Pak se zas pohnula. Došla až ke dveřím PRÁDELNA – VSTUP JEN PRO ZAMĚSTNANCE.

Zmáčkla kliku. Bylo otevřeno. Mohla tedy vstoupit. A přece jako by nyní zaváhala. Pohlédla na bílý plášť smotaný v ruce a potom na tu horu špinavých prostěradel, svázaných do obrovských vaků. Milióny streptokoků a stafylokoků. Vybavila se jí stránka učebnice patolky i s kresbami. Pak jenom učinila dva tři kroky a plášť, který přinesla, štítivě vzala do dvou prstů, roztřepla ho a přidala na hromadu bacilů, neslyšně se hemžících v nemocničním prádle.

Když zase byla na chodbě, jakési zakašlání na schodech ji probodlo jako jehla: „Brej večír, sestro Janičko, takovej pěknej nedělní večer a my ve službě, no není to pech?“

„To je teda pech, pane Mareš,“ řekla, a když se kolem sebe prošmikli při zdi, také si to upřímně pomyslela.

3

„Ale vůbec ne, soudruhu, klidně pojďte dál,“ zvala vlídně, i když možná trochu unaveně doktorka Šebková praporčíka Vaňka do lékařského pokoje. Ukázala na psací stroj. „Podívejte se, tady si to dokonce můžete pěkně v klidu sepsat.“ Namířila si to rovnou k umyvadlu, pustila si vodu na ruce a s kratičkým úšklebkem řekla: „Nebudete to, doufám, vyplňovat vstoje.“

A tak praporčík Vaněk shodil s ramene obrovskou brašnu a posadil se k remingtonce, psacímu stroji, který – jak se tak doktorce Šebkové zdálo, zatímco si utírala ruce – v tomhle mládenci nevzbuzoval ani důvěru, ani nadšení. Teď dokonce na cosi sáhl a válec remingtonky se s cinknutím hrkavě rozjel.

Praporčík Vaněk zakašlal. Doktorka Šebková mrskla ručníkem na chromovanou tyč, šla a zmáčkla posunovač.

„Tabulátor,“ pravila a kratičce se na praporčíka usmála. Takhle, vsedě, jí ten detektiv připadal o poznání menší.

„Jsem zvyklý na consula,“ řekl a téměř omluvně se usmál. Rozepnul brašnu.

Doktorka Šebková se mrkla na sebe do zrcadla. V zrcadle také uviděla, jak ten mládenec vytahuje z brašny nějaké papíry.

„Jasně,“ slyšela ho, „na vracení máte klapku vlevo, na consulu máme vracení…“

Doktorka Šebková si hrábla do vlasů, vypadám strašně, pomyslela si, ano, je mi únavou na zvracení. „Prosím?“ řekla bez zájmu a vytrhla si chloupek zpod nosu.

„Ne, říkám jenom – na consulu jsou některé páčky úplně to – obráceně.“

Jazykem si vydula dolní ret, obrátila se náhle od zrcadla, které již přestalo být jejím přítelem, a zeptala se: „Máte papír?“

Praporčík Vaněk mezitím vsoukal nějaký blanket do stroje. Vyrovnával ho. Zdálo se, že na tom jejich consulu je opravdu všechno úplně jiné. Doktorka Šebková otevřela skříň.

„Jméno,“ protáhl praporčík Vaněk. Obrátil se ke skříni.

Doktorka Šebková měla již ruku na láhvi, ale jako by pojednou zaváhala.

„Myslím, jak se dotyčná jmenuje.“

Praporčík Vaněk byl připraven k prvním úhozům, to bylo jisté. Doktorka Šebková se mezitím rozhodla. Vyndala ze skříně vavřince, trochu rozpustile se usmála a řekla: „Snad jmenovala, ne?“ a zvedla láhev. „Smím vám nabídnout? Nevím ovšem,“ začala štrachat dole mezi všelijakým haraburdím, „kam zašantročila kolegyně Zlámalová vývrtku. Karolína Novotná.“ Vztyčila se a vydechla. „No, Karolína Novotná. Tak se ta paní jmenovala. Pište.“ Postavila láhev na podlahu. „Rok narození vám nepovím přesně, ale bylo jí devětapadesát. Tak si to laskavě odpočítejte od dnešního data. Kam jenom to ta Ilonka dala?“

Praporčík Vaněk se bez váhání pustil do nerovného souboje s remingtonkou. Doktorka Šebková přerovnávala spodní přihrádku skříně.

„No prosím!“ v ruce třímala vývrtku.

„Zaměstnání?“ zeptal se zdvořile praporčík.

Zaryla spirálu do zátky. „Dělala účetní v nějakém… lup! a zátka byla venku. „V nějaké čalounické provozovně.“ Přivoněla k hrdlu láhve.

„Účetní,“ opakoval si praporčík Vaněk, ale ještě neudeřil, zřejmě hledal dlouhé u.

„Ale má bouquet,“ řekla uznale doktorka Šebková a hodila zátku do koše. Z umyvadla sebrala skleničky od hořčice a opláchla je. „Čalounická účetní,“ přisvědčila a po očku se na praporčíka podívala. „Tak co, opravdu si nedáte?“

„Prosím?“ praporčíkův pohled se svezl na otevřenou láhev. „Jo ták,“ řekl chápavě a okamžitě rozhodně zaprotestoval: „Ne ne, já nebudu, vážně ne, děkuju.“

Nato doktorka Šebková rozlila víno do dvou hořčičných skleniček. „Jistě,“ zabručela, „jste ve službě.“ Přivoněla k hladince. „Červené víno,“ pronesla zvolna, „nevyvolává hyperaciditu.“

„… nické provo…“ řekl praporčík Vaněk, předkloněný nad klaviaturou stroje.

Doktorka Šebková mu postavila hořčičnou sklínku vedle. „Jsem taky ve službě. A pak, alkohol z rukou lékaře neškodí. To vás neučili?“ Pobaveně si ho prohlížela. „A ták, vy jste pochopil, že ta flaška by mohl být úplatek?“ zasmála se. „Takže dva přestupky najednou. Měl byste mě rovnout zhaftnout.“

,,…vozovně, tečka,“ dodiktoval si praporčík a srovnal se v zádech.

Doktorka Šebková znalecky prohlásila, že tenhle vavřinec je sice víno ještě mladé, ale už chytilo tu správnou podchuť lehkých červených vín.

„Ano,“ řekl praporčík, „a nyní bych prosil popis případu.“ A když pohlédl na doktorku Šebkovou, tiše dodal: „Myslím stručný popis.“

Doktorka se prudce otočila. „Sebevražda,“ prohlásila.

Praporčík pohlédl na papír. „Máme tu na to – dva čtyři šest řádek.“

„Šest řádek na jednu lidskou smrt,“ zatřepala doktorka hlavou a zvedla sklenku proti oknu. „Má i jiskru. Čili vy si nedáte. Úplatek.“ Tiše se zasmála, ale vzápětí zvážněla a postavila víno na stůl.

„Já vám rozumím,“ řekl praporčík Vaněk od stroje.

„Ale,“ mávla rukou doktorka Šebková, „nerozumíte, ničemu nerozumíte, no nic,“ a mrkla mu přes rameno, „pište, Karolína Novotná, prudká intoxikace kysličníkem uhelnatým…“

„Pardon, přesný čas, bylo by možno zjistit?“

„Bylo by možno. V knize příjmu.“

„A tu knihu, mohl bych ji vidět?“

Doktorka Šebková si jemně cucla rudého moku. „Nač? Já si to pamatuju. Dvacet tři patnáct. Koukla jsem se na hodinky, bylo čtvrt na dvanáct, když mě k tomu volali. Vím to naprosto přesně.“

„Intoxikace kysličníkem… jste říkala?“

„Uhelnatým. Prostě otrava svítiplynem. A poměrně dost těžká. Ale už během dopoledne jsme z toho pacientku dostali natolik, že nejhorší měla za sebou.“

Praporčík Vaněk – to je třeba uznat – se činil, seč mohl. Nástrahami remingtonky se nedal zaskočit ani v nejmenším a všechno, co zatím naklepal – doktorka Šebková mu stále nahlížela přes rameno – bylo bez překlepů.

„Řekla jste sebevražda. Proč se domníváte, že jde o sebevraždu a ne dejme tomu o nešťastnou náhodu?“

Doktorka si zula střevíc. „Že by si otevřela i kohoutky v kuchyni nešťastnou náhodou?“ prohlížela si botu. „Tadyhle někde mě to řeže,“ našpulila rty. „Jenže kde?“

„Ale to se snad nestalo v kuchyni,“ protáhl praporčík Vaněk zvolna. „To přece bylo v tom čalounictví.“

Pohlédla na něho a v této chvíli se jí zároveň zazdálo, že přece jen neměla porušit své přísné zásady a líznout si ve službě toho vínečka. Začala ji zmáhat ospalost, kdežto praporčík Vaněk byl jako rybička. Uvažoval velmi logicky. Teď například se tázal, co dělala v čalounické provozovně účetní v sobotu, nota bene v sobotu večer.

Doktorka Šebková se obula. ,,Inventuru,“ odpověděla.

„Inventuru koncem dubna?“ podivil se praporčík opět velmi logicky. „Odkudpak víme,“ zamyslel se, „že tam Novotná dělala inventuru?“

Doktorka Šebková se hodlala ještě napít, ale počkala s tím. „To je jednoduché,“ řekla a postavila skleničku na stůl. „Prozradil mi to vedoucí té provozovny.“ A když na ni praporčík pohlédl, dodala: „Čalounické. Jináč by mi to asi sotva přišlo na um.“ A vstala.

Praporčík počkal, až doktorka srovná ve skříni to, co tam rozházela, a pak se začal pídit po tom, z jakých důvodů vedoucí čalounické provozovny sdělil konkrétně doktorce Šebkové, že pověřuje své účetní, aby prováděly inventury o volných sobotách. A proč se vůbec doktorka Šebková včera v noci o těchto čistě interních problémech provozovny s čalounickým vedoucím bavila.

„No tak… bavila,“ potřásla hlavou doktorka Šebková, „já jsem se s ním ani moc nebavila, byla s ním v kontaktu především sestra Prokešová a ta mi řekla to, co jí pověděl on. Což jsem vám teď já právě opakovala.“

Praporčík Vaněk ohnul prsty levé ruky a prohlédl si nehty.

Doktorka Šebková se předklonila.

„Copak, copak? Jezuskote, a to jsem jako neměla? Zhatila jsem tím pátrání?“

Praporčík se pootočil na židličce, nakrčil čelo a pohlédl ke skříni. Možná ho znervózňuje ta zívající skříň, pomyslela si doktorka a zavřela ji. Ale jeho zřejmě znervózňovalo ještě něco jiného. Ostatně vzápětí to vyjádřil vlastními slovy.

„Podívejte se, paní doktorko,“ začal téměř obřadně, „já chápu, že moje přítomnost tady sama o sobě – rozumějte mi správně,“ nadechl se a obrátil se opět k remingtonce. „Chtěl bych se vám omluvit, že moje otázky možná někdy budou – jak bych to řekl? – rozumějte mi správně – mají asi daleko ke společenské konverzaci, připomínají spíš výslech. Já uznávám, že rozhovor s vyšetřovatelem nemusí být záležitost příjemná. Ale má jednu výhodu – nebo si to alespoň myslím: dostanem se tím nejkratším způsobem k cíli. A hlavně si oba ušetříme spoustu času.“

Tak to byl projev, na jaký by doktorka Šebková tohohle mládenečka ještě před malou chvílí rozhodně netipovala. Na důkaz svého uznání pozvedla láhev a hlasitě ji zazátkovala. Dokonce se na toho vyšetřovatele, jak se sám pojmenoval, přátelsky usmála.

„Celkem bez mučení se vám, soudruhu, přiznám, že jsem během dnešní noci odbavila dvanáct příjmů, zhruba každý tak po hodince, takže mi vlastně ani moc není do společenské konverzace, věříte? A nezlobte se,“ pojednou zvážněla, anebo se pojednou začala cítit skutečně velmi unavena, „ale někdy je toho i na obyčejného felčara ažaž.“

Na doktorku Šebkovou zase dolehl její splín. To nebylo ani tak těmi deseti či dvanácti příjmy anebo těmi dvěma decinkami vavřinečka, které tu oproti svým zásadám dneska z jakési dišperace před tímhle vyšetřovatelem naschvál vyzunkla, aby tomu veledůležitému mládenci v uniformě dala najevo – co vlastně? Ale ať už to bylo cokoli, teď to pojednou cítila jinak a bylo jí především z toho všeho smutno. Viděla teď před sebou chlapce, který tu statečně zápolí s písmenky rozrachané remingtonky a poctivě se pokouší přijít na kloub záhadě, která možná záhadou je a možná není, pokud tu jenom vypadla ze svorky hadička; ale kdoví, kdoví… A pojednou k praporčíku Vaňkovi pocítila sympatie a vyčítala si, že ho svým praštěným počínáním vysloveně vehnala do slepé uličky. Musím mu s tím pomoci, rozhodla se, ať už to máme oba z krku. Sebevražda je dost smutná věc, to úplně poslední, co zoufalému člověku zbývá. A tahle žena musela být strašně zoufalá, když se podvakrát za čtyřiadvacet hodin pokusila o totéž – odejít z tohoto světa, navždycky a nenávratně.

„Už jsem si vzpomněla docela přesně,“ řekla úplné jiným tónem doktorka Šebková. „Už vím, co povídal ten vedoucí. Ta paní prý měla jít od prvního do penze a tohle byla – jak prohlásil ten vedoucí – odměna za její celoživotní práci. Takhle nějak to dneska řekl sestře Prokešové.“

„Dneska?“

„Dneska o návštěvách.“

„On ji přišel navštívit?“

Už zase měla doktorka Šebková na jazyku cosi uštěpačného, ale tentokrát to dokázala spolknout. Přikývla a doplnila, že ten vedoucí provozovny – dle sdělení sestry Prokešové – přišel dneska s nějakou paní.

„S manželkou?“

„Pravděpodobně,“ přikývla. „Ty karafiáty, co jste viděl na jejím stolku, byly od nich.“

„Copak byli na pokoji?“ Praporčík Vaněk povytáhl obočí; zlozvyk, který si ženská nemůže dovolit, pomyslela si doktorka Šebková.

Zavrtěla hlavou. „Říkala jsem vám přece, že osmička je JIP, pokoj, kam nesmí nikdo krom ošetřujícího personálu.“

„Čili,“ uvažoval rychle a správně praporčík Vaněk, „ty karafiáty jí tam donesl někdo, kdo patří k ošetřujícímu personálu.“

„Patrně sestra,“ doplnila ho doktorka Šebková.

Praporčík Vaněk cvrnkl do formuláře ve stroji. „Takže sebevražda,“ řekl a semkl rty.

„Jistě,“ souhlasila doktorka velmi věcně. „S tím plynem jí to nevyšlo, a tak jakmile přišla k sobě, vytáhla z chirologu endotracheální rourku.“

„Endo…“

„Napište intubační rourka a máte to.“

Takže praporčík to nyní konečně vťuká do příslušného políčka a nad jedním lidským životem se uzavře závěrečný spis, pomyslela si doktorka Šebková s nostalgií, neboť její splín dávno ještě neodvanul; papír se složí nadvakrát a založí ad acta. Karolína Novotná – tak už to bude navždy a až do konce světa – završila svůj devětapadesátiletý život sebevraždou. Tečka.

Praporčík Vaněk vzhlédl od stroje. ,,A nemohla by…“ Stále mu něco vrtalo v hlavě, stále ještě jako by se nerozhodl. „Víte, ta rourka, nemohla by vypadnout jenom tak, víte, jak to myslím, náhodou?“

Doktorka Šebková pokrčila rameny. „Říkala jsem vám už nahoře, že kontrola přístrojů…“

„Já vám rozumím,“ vpadl jí do řeči, což vlastně udělal poprvé, „ale kdybychom připustili alespoň teoretickou možnost?“

Ten chlapec, všimla si, se na mě teď dívá přímo prosebně. Co je mu vlastně po tom, jestli nějaká paní účetní spáchá sebevraždu, anebo se stane obětí náhody? Tedy přesněji řečeno: dvou rychle po sobě jdoucích náhod, které mají za následek nejprve hluboké bezvědomí a potom smrt. Proč vlastně?

Doktorka Šebková se nicméně usmála a vlídně – což ji do jisté míry překvapovalo – tomu mládenci v zeleném řekla;

„Tak víte co? Vyndejte ten papír ze stroje a na závěr si ještě počkáme, platí?“

A on se jí najednou téměř naivně zeptal; „Nač počkáme?“

A tu ho doktorka Šebková poprvé otitulovala dle hodnosti: „Na výsledek pitvy, praporčíku.“

4

„Nezlob se, ale na JIPu nemáš co pohledávat,“ řekla Milada Slávkovi přesně tak, jako před chvílí doktorka Šebková. Ale pak se usadili za skleněnou stěnou, která dělila tento ostře sledovaný pokoj vedví, a minutu spolu tiše mlčeli. Co taky povídat, myslel si Slávek, hledě na prázdné smrtelné lože paní účetní, tety, jak si jí zvykl říkat už od dětství, kdykoli zaskočil za mámou do dílny. Teta Karolína pro něho vždycky měla nějaké to lízátko nebo cucavý bonbón. A teď zemřela, před hodinou. V jeho špitále ji nedovedli zachránit. Dokonce sestra, která ji měla na starosti… Obrátil se na Miladu a řekl:

„Ty přece za nic nemůžeš. Ty si nic nemůžeš vyčítat.“

Chvíli bylo ticho, rušené jen vzdáleným pípáním přístrojů, které – když na to přijde – jsou nanic.

„Ivošek,“ ozvala se Milada tiše, ,,se na tebe ptal. Kdy zas přijde strejda Slávek. Řekla jsem, nevím.“

Slávek sáhl po cigaretách, ale vzápětí si uvědomil, kde je. Obracel krabičku v prstech, jako by se rozmýšlel, než to vysloví:

„Mám pro něj tu kočku.“

„Kočku? Jakou kočku?“

„Kočku.“

„Kočka do bytu, to tě nesmí ani napadnout!“

„No tak kočka,“ řekl a zastrčil krabičku s cigaretami do kapsy svého bílého pláště. „Je to kotě.“

Navzdory svému rozpoložení prohlásila Milada rezolutně: nemám zájem, to tak, ještě kočku! Upřímně řečeno, Slávek se divil; jak to? takový kotě, víš, jak je roztomilý, přítulný, hravý – a jak má pak člověka rádo!

Milada vstala a přemístila jakýsi předmět na manipulačním stolku zleva doprava. „Živě si dovedu představit,“ řekla. „Kvůli kočce se pak nehneš na krok z domu. Kino, divadlo, dovolená – nic. Kvůli kočce!“

„Kotěti.“

„Slávečku, hned jak to přineseš, strčím tomu hlavu rovnou do kbelíku.“

„A to by ses nestyděla? Zavraždit živýho tvora?“

„Ani bych nezaváhala, tě upozorňuju.“ A Milada couvla za skleněnou stěnu.

Slávek, nyní na chvilku sám, polohlasem vyslovil slovo vražedkyně. A vzápětí mu padla do oka ta opuštěná postel. Ještě u oběda tvrdila doktorka Šebková, tak ta paní Novotná je už z nejhoršího venku. A ještě když tam byl, o návštěvách…

„Milado,“ řekl, když se zase objevila před ním. „Ale no tak, Miládko!“

Tvářila se nepřístupně. „Chceš kafe?“ zeptala se přesto.

„A jak to vlastně…“ Slávek polkl, „jak to provedla?“

„Takhle,“ cukla Milada rukou. „Urvala si hadičku od chirologu.“

Slávek se díval nepřítomně před sebe, snad jako by si chtěl vybavit znovu celý ten děj na posteli nyní již prázdné, přestlané, bílé.

„Vyloučený,“ řekl zčistajasna.

„A kvůli čemu myslíš, že tady brousí ten esenbák?“ Když k ní Slávek vyslal roztěkaný pohled, dodala: „Jasná sebevražda.“ Pak znovu odešla.

Kam zas jde? pomyslel si Slávek a znovu ucítil v dlani krabičku cigaret. Polkl, aby zaplašil reflex kuřáka, a tehdy ho napadlo, že včera v noci s tím plynem to tedy taky nebyla nešťastná náhoda. No jasně, říkal si, ani nemohla být! Vždyť on ta kamna znal. Normální plynová kamínka, sloužila dobře dvacet let – že by najednou selhala pojistka? Vyloučeno! Teta si pustila plyn a nezapálila hořáky. Ale – řekl si vzápětí – proč? Zrovna teta Karolína, dobrosrdečná, veselá a docela určitě i zdravá ženská! Alespoň si nevzpomínal, že by máma doma někdy řekla, teta účetní nepřišla do práce, je nemocná. Vždyť ta za celých dvacet let dohromady nezastonala! Proč by najednou nechtěla žít? Krom Emky neměla vlastně už žádné blízké, pokud lze ovšem Emce říkat blízký člověk: ta jakživa za ní nepřišla do práce a možná ani do bytu na návštěvu. Od tety účetní nikdy neslyšel: včera nebo minulý týden u mne byla neteř. Nikdy nic takového neřekla. Byla sama. Dost možná, že tady někde vězí ten důvod, pomyslel si v okamžiku, kdy Milada vcházela do předpokoje s dvěma šálky, z nichž stoupal kouř.

„Slazený jednou kostkou,“ oznámila a posadila se proti němu. Když si do kávy mlčky vhodil ještě kostku, řekla, „budeš to mít strašně sladký.“ A v té chvíli jako by si to uvědomil: tahle Miládka mu jde vlastně na nervy. Ale co když jsou takovéhle všechny; neustále vědí všechno lépe a své dokonalé poznatky se urputně pokoušejí vnucovat všem ve svém okolí, to znamená manželovi – komu jinému? – na místě prvním.

„Co to bylo za lidi,“ Milada usrkla horké tekutiny a udělala hu, neboť káva to byla silná, „jak za ní odpoledne přišli?“

„To byl pan vedoucí Šimera.“

„A ta bába?“ zeptala se Milada a znovu usrkla.

Slávek, aniž hnul brvou, odpověděl: „To byla moje matka.“

Milada zamrkala a položila hrníček na tácek, jako by se začal tavit žárem. ,,Promiň,“ šeptla, „já nevěděla. Promiň.“

„Nic,“ Slávek se sotva znatelně usmál. „Dělaly spolu dvacet let. Máma v dílně, teta Karolína v kanceláři.“ Otočil se na ni, stále s týmž úsměvem. „Už je ti to jasný?“

„Takže tvoje matka,“ řekla Milada velmi zvolna, neboť i velmi zvolna nabírala sil. „A proč…“ poposunula si židličku poněkud blíž, „proč jsi mě mamince nepředstavil?“

„Představil, nepředstavil…“ opakoval Slávek a současně si uvědomoval, že situace se začíná měnit, „myslel jsem si… jednoduše jsem si myslel, že k tomu není zrovna dost vhodná příležitost.“

„Ale né,“ protáhla Milada a tím obrátila situaci o sto osmdesát stupňů, obrat, jaký svedou pouze ženy. „Ani se prosím nenamáhá mě představit!“ pronesla ke skleněné stěně. „Stydí se přiznat, maminko, to je ta rozvedená s jedním dítětem, co s ní poslední dobou chrápu.“ Tečku za tím vším mělo udělat prásknutí šupletem.

„Co to do tebe vjelo tak najednou?“ Slávek se pokoušel o chlácholivý tón, dokonce položil Miladě ruku okolo ramen, ale to se přepočítal; trhla sebou, jako by tou rukou procházelo vysoké napětí.

„Prosím tě, jdi někam!“ vykřikla na něho a v mžiku byla na opačném konci předpokoje.

„Prima,“ řekl, „jestli teda chceš, mužem třeba příští tejden… řeknem jí to. Teda myslím naší matce.“

„Víš, co já řeknu vaší matce?“ vpadla Milada do Slávkovy věru málo účinné obrany. „Nemějte obavy, milá paní matinko, já na vašeho synáčka nátlak nevyvíjím. To on mě věčně otravoval a přesvědčoval, že devítileté dítě není překážkou.“

„Prosím tě,“ řekl Slávek kupodivu velmi mírně, „a mluvil jsem snad někdy o nějaký překážce?“ Pak dodal poněkud ostřeji: „Teda víš, co ti teď řeknu?“

Milada se chopila kliky. „Na to ti kašlu, Slávečku, co ty mi teď řekneš,“ a otevřela dveře.

Slávek se odebral k těm dveřím, kde zase velmi klidně pravil: „Devítiletý dítě mi fakt nevadí. Ale co mi vadí, hysterky, ty teda nesnáším.“

A jižjiž chtěl opustit tento velmi smutný předpokoj, než nebyla by to Milada, aby si nepřisadila: „Janička jistě hysterka nebude.“

Proto se ještě přece u těch dveří pozdržel.

„Jana? Co ta s tím má společnýho?“ Jeho údiv byl – jak se zdálo – zcela upřímný. „Jsi normální?“

„Ani nemá devítiletej závazek,“ odsekla Milada; stále držela kliku dveří čísla osm.

„Co? Prosím tě! Jana?“ a Slávek se obrátil do pokoje, jako by si chtěl snad vzít za svědka tu mlčenlivou paní tam za tou skleněnou stěnou. „S Janou akorát že občas prohodím na chodbě pár slov, to je všechno.“

„Jistě,“ Milada pustila kliku, „to je totiž taky všechno, co ti kdy Jana dovolí, ty, ty chudáčku,“ dodala a znělo to z jejích úst tvrdě. „Šofér od sanitky! Pcha!“ vybuchla. „Snad si nemyslíš, že se ta holka třese na nějakýho saniťáka nebo na šoféra? Ta si může ukázat na každýho mladýho doktůrka prstem, a když bude náhodou ženatej, co na tom, hbitě a rád se kvůli ní rozvede, protože Janička… odfrkla si. „Známe naši Janičku.“

„Náhodou Jana je bezvadná holka,“ řekl Slávek pevně.

„Jana je holka, která dokáže rozvíst i primáře Kadlece, když si to usmyslí. Jestli jsi tohle ještě nepochopil, potom – nedej se vysmát!“ Skončila a přenesla se předpokojem jako bohyně pomsty.

Slávek zůstal u dveří a přemýšlel o slovech, která se mu jaksepatří zažrala pod kůži. Takhle tnout dokáže člověka zase jenom ženská, pomyslel si a vyšel na chodbu. Neučinil však ještě ani dva kroky a Milada byla ve dveřích. Volala ho nazpět. Nejprve si pomyslel, aha, ráda by se zas udobřila, ale v ruce – co to bylo, myš? – ne hodinky, dámské hodinky a tiše se Slávka mezi dveřmi ptala:

„Kde je?“

„To jsou hodinky tety Karolíny,“ řekl. „Kde byly?“

„V šuplíku, ve stolku u postele,“ odpověděla Milada.

Znělo to až zlověstně. „Dala jsem je tam včera v noci. I s tím prstenem.“

„Prsten s perlou?“ zeptal se Slávek.

„Prsten s perlou,“ opakovala Milada po něm, jenomže ta věta teď zněla docela jinak. „Kde je ten prsten?“

Slávek se na ni podíval – ohryzek mu vyjel nahoru a zase prudce dolů – a pak se k ní obrátil zády a dal se chodbou těsně podél zdi ke schodišti, aniž se jedenkráte ohlédl. Možná že Milada stála ještě hodně dlouho ve dveřích JIPu, leč nenalézala již sílu, aby zavolala: Slávku, Slávečku…!

5

Praporčík Vaněk opustil doktorku Šebkovou a octl se na chodbě. Pojednou nevěděl – doleva, doprava? A protože mu padla do oka tabulka se šipkou VÝCHOD, nasadil si brigadýrku a dal se dle šipky. Sotva by si pomyslel, že jeho první zapeklitější případ, svým charakterem spadající vlastně již do sféry kriminalistiky, půjde jak po másle. Ještě si sem skočím pro pitevní zprávu, říkal si již téměř na schodech, a pak to předložím náčelníkovi na stůl pěkně hotové. A když si představil spokojenou tvář poručíka Hamzy, musel se chtě nechtě usmát. No vidíte, Vaněk, jak jste to zvládl; s touto větou poklepe náčelník na spis, čímž vyjádří své maximální uznání.

Ale tak je to vždycky. To, co se zpočátku jeví jako učiněná záhada, po rekognoskaci se ukáže být jednoduché jak facka. Přesně jako tady; vypadlá hadička z nějakého dýchacího agregátu – prostá závada – a přitom zaviní smrt člověka. Je to skoro neuvěřitelné, ale tak se to za těmihle dveřmi přihodilo. Praporčík Vaněk se totiž právě zastavil přede dveřmi JEDNOTKA INTENZÍVNI PÉČE – VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN. Vešel-li by ještě jednou dovnitř, bylo by téměř jisté, že mu dnes večer unikne devátý díl televizního seriálu, a tak by se nedověděl, vrátil-li se inženýr Tůma ke své ženě, anebo setrval-li u milenky Táni. Musel se v mžiku rozhodnout přímo tady, na chodbě přede dveřmi číslo osm: buď drama na obrazovce, anebo úkrok vlevo do dveří číslo osm.

A protože praporčík byl v jedné věci téměř nenapravitelný, sáhl na kliku zapovězených dveří a zmáčkl.

Rázem se octl v menším zaskleném separé. Za sklem viděl dvě lože, z nichž bližší bylo prázdné. Učinil dva tři váhavé kroky, dál jako by neměl odvahu, třebaže ani za sklem nebyl nikdo.

Nebyl a byl; na lůžku tam totiž bezvládně ležela starší žena, jejíž základní životní funkce obstarávaly zřejmě přístroje, jimiž bylo lůžko obloženo. A současně někdy v téže chvíli si to praporčík Vaněk uvědomil: potenciálnímu vrahovi by stačilo pár rychlých kroků a jediný rychlý pohyb – a pak už jenom mít štěstí a nenápadně se vytratit. Třeba – praporčík Vaněk se vrátil až ke dveřím do chodby a pootevřel je – schovat se tamhle na toaletách.

„Vy nevidíte tu ceduli?“

Praporčík Vaněk hleděl do rozkacené tváře hezké sestřičky, kterou vlastně znal.

„Promiňte,“ řekl, „dobrý den,“ a podepřel rukou svoji strašně těžkou brašnu. „Chtěl jsem si jen… Sestřička Prokešová, že?“ dodal téměř familiárně.

„No prosím vás,“ a sestřička Prokešová rozpřáhla ruce, jako by hodlala praporčíka obejmout. „Tohle je JIP! A vy mi sem lezete v botách!“

Praporčík Vaněk sklopil zrak.

„Chcete mi ještě něco?“ zeptala se mrzutě a postavila se do dveří tak, aby tohohle detektiva už ani nenapadlo znovu vstoupit na osmičku v botách. „Ale vstup na pokoj vám povolím jen za přítomnosti lékaře nebo vrchní sestry, aby bylo jasno.“

„Ano, jistě,“ souhlasil téměř okamžitě, jako by právě toto rozhodnutí shledával jedině moudrým. Přesto se však neměl k odchodu. „Rád bych se vás zeptal jenom na maličkost,“ a nejistě na sestru pohlédl.

Jděte si, poradila mu, k támhleté bedně. Tam uvidíte takové šedivé návleky. Ty si laskavě oblečete na obuv a pak za mnou můžete přijít a já vám mileráda odpovím na jakoukoliv otázku. Zůstanete ovšem jen za sklem, aby bylo jasno.

A protože praporčíku Vaňkovi velice záleželo na tom, pohovořit si ještě s touhle přísnou sestřičkou, odešel si k bedně. S tichým sakrováním si připevňoval na polobotky šedivé návleky, zatímco těžká brašna ho tloukla do lýtek. Potom se poněkud zvláštním šouravým krokem připlížil chodbou ke dveřím číslo osm.

6

Kam jsem jenom dal oči, opakoval si Slávek už asi podesáté, co zanechal Miladu mezi těmi dveřmi. Tohle je už i na mě trochu silný kafe!

Proletěl chodbou jako blesk, taktak že neporazil zřízence Kubeše – ani se mu pořádně neomluvil – a hnal si to dál. Toužil být co nejdál od toho zatraceného pokoje a hlavně vytáhnout jedno dvě žvára, což ho – jak věřil – dá zase jakžtakž do kupy.

Možná jsem chlap špatná, nespolehlivá, prolhaná i závistivá, prosím, dejme tomu, že kdybych nemusel věčně držet v rukách ten volant, byl bych nakonec i spiťar; ale zloděj – tak to ne, zloděj, to teda nejsem.

Kde je ten prsten? To mu znělo neustále v uších, ať si to mastil těmi chodbami seberychleji. Jak vůbec mohla přijít na myšlenku, že bych okradl tetu Karolínu, navíc mrtvou tetu Karolínu? Hrůzné pomyšlení! Bylo mu z toho nanic.

Když konečně vletěl do garáží a přisunul si verpánek, který tady má Běhal, pokusil se srovnat si to ještě jednou a pořádně v palici.

Tak především… zhluboka se nadechl; kouřil by teď třeba trávu, kdyby neměl nic lepšího po ruce… Především je jasné, že zlatý prsten s perlou, který teta Karolína nosila na prstě dvacet let a možná déle, se ztratil. Milada ho dala do šuplete ve stolečku vedle postele, jak řekla. Správně ho ovšem měla zamknout nahoře v sejfu.

Kdo?

Někdo ten prsten kruci vzít musel!

Narovnal se na verpánku v kříži, jen to luplo.

Vstal, otevřel kapotu své dvanáctistovky a pustil se do karburátoru. Vyčistil trysku, sundal kryt a plovákovou komoru zbavil jakési nabělalé tekutiny, která mohla být příčinou toho, že mu to na každé křižovatce chcíplo. A pojednou, jak tak prohlížel plovákovou jehlu proti světlu, ho z ničeho nic napadla ta strašná myšlenka: Zabili ji kvůli prstenu… tetu Karolínu… Tehdy musel polknout. Ale myšlenka, která se tak náhle vynořila, byla k nespolknutí…

Kvůli blbýmu prstenu!

Ale vždyť… a v té chvíli jako by na plakátě vedle okna viděl její laskavý úsměv, s nímž říká: „No tak jen se nestyď, Slávečku, a vezmi si!“ Teta Karolína – vždyť kdyby si o něj řekli – ona by jim ten prsten ráda dala!

„Ne!“ vykřikl nahlas Květoslav Hruška sám v garáži. Položil šroubovák vedle verpánku a pohlédl na své zaolejované prsty. A tu si vzpomněl, že Milada něco říkala o esenbákovi, který tu prý začal brousit. Popadl kus pucvole, otřel si prsty a celým klubkem mrskl o betonovou podlahu. Pak – což neměl ve zvyku – utekl od rozhozeného motoru. Dokonce ani dveře garáže za sebou pořádně nezavřel, tak měl najednou naspěch.

7

Vůbec to první, co považovala sestra Milada Prokešová za nutné sdělit praporčíku Vaňkovi, aniž ten se jí ještě na cokoli stačil otázat, bylo, že nic neprovedla a že za nic nemůže. Ba dokonce, že z její strany nešlo o nedbalost.

To sice zatím praporčíku Vaňkovi ani na mysl nepřišlo, nicméně vrchní sestra Jaklová to prý tvrdí. Praporčík ukázal na krabičku ve vitrínce.

„Nač je? Tendleten lék, myslím.“

„Kdybyste laskavě trochu uhnul tou hlavou,“ požádala ho sestra Milada; pojednou zvolila jiný tón, dalo by se říci přístupnější formu. „Aha. Tak to kdybyste měl něco se srdcem, bral byste digoxin.“

Praporčík Vaněk si se zájmem prohlížel vystavené léky. Názvy mnohých z nich zřejmě četl poprvé v životě. Patřil k těm šťastným smrtelníkům, kterým zatím na všechno zabral acylpyrin. Byl dokonce roztomilý před tou vitrínou ve svých plandavých modrošedivých bačkůrkách. A tak když se znovu obrátil na sestru Prokešovou, řekla skoro přívětivě: „Opravdu. Ničemu jsem už nemohla zabránit.“

Praporčík Vaněk se zády zlehka opřel o pevnější část vitrínky a těžkou kabelu si podepřel o jakýsi výčnělek. Pak řekl s tendencí ke smíru: „Já vím. Já vám přece nic nevyčítám. Byl bych jen rád… byl bych vám hrozně vděčný,“ dodal skoro rozpačitě, „kdybyste mi to mohla nějak… popsat.“

Sestra Prokešová přikývla, ale nevěděla: „Jak popsat, co popsat?“

„Tak, všechno,“ praporčík Vaněk se pokusil o úsměv. „Rozumíte? Jak to bylo. Od začátku do konce.“

Sestra Milada Prokešová se zatvářila snaživě. „Tak popsat. Od začátku?“ přiložila si dlaň k čelu. „Aha, vy jako myslíte, jak jsem vyšla z pokoje…“ sundala dlaň z čela, „nebo jak už jsem se tam zase vrátila?“

„Snažte se začít tam, kde to považujete za nejdůležitější,“ poradil jí praporčík a zase se pokusil o tón téměř familiární, když dodal: „Sestřičko.“

„No tak nejdůležitější…chvíli tápala, „já nevím… nejdůležitější,“ pohlédla na strop. „Důležitý – víte, mně připadalo všechno takový… takový normální… vlastně úplně nedůležitý… obyčejný, no.“ Zatvářila se bezradně. Opravdu nevěděla, co tady mohlo být to nejdůležitější.

Praporčík cvakl brašnou a něco z ní vytáhl. Hleděl do nějakých papírů a přitom jakoby mimochodem říkal: „Doktorka Šebková uvedla, že krátce před šestnáctou hodinou přišla za paní Novotnou návštěva.“

„Ano. Taková ženská. Přišla návštěva,“ souhlasila Milada; ta odpověď se jí okamžitě zdála hloupá, anebo prostě hloupě vyzněla. Měla pocit, že tímhle nešikovným způsobem jenom zvýší praporčíkovu zvědavost, ba co hůře, jeho podezření, a nijak zvlášť netoužila podrobit se něčemu takovému, čemu – jak kdesi slyšela, viděla nebo četla – se říká křížový výslech. Ale dost možná, že se pletu, pomyslela si a na uklidněnou si zhluboka odkašlala.

„Potvrzujete tedy, že přišla nějaká žena,“ ozval se konečně praporčík Vaněk. „Přišla s manželem?“

„E?“ Vyhrkla sestra Prokešová; a v tu chvíli by vážně raději facku držela. Proboha, zhrozila se, vždyť já se začínám chovat jako nefalšovaná vražedkyně! A překotně – snad aby co nejrychleji zaplašila ten dojem – uvedla: „Ne ne ne, byla sama, ano ano, úplně sama byla. Řekla jsem jí, že na osmičku ji pustit nemůžu, tak se mi pokusila vnutit nějaký kompot, ale…“ bezmocně rozpřáhla ruce, „nevzala jsem nic. Tak šla. Zase.“

Z jejího projevu – jak byla přesvědčena – musel mít ten člověk čím dál tím hroznější dojem.

„Dobře,“ řekl, „ale doktorka Šebková tvrdí, že to byli dva staří manželé, kteří pacientce přinesli nikoli kompot,“ praporčík Vaněk opět klapl zámkem brašny a v útrobách sestry Prokešové to hrklo, „nýbrž kytici.“

„Ale ano,“ přisvědčila a polkla. „Kytici. Ti taky přišli. Ale to vůbec nebyli manželé. Kytici.“

Praporčík Vaněk zdařile předstíral, že si prozatím nijak zvlášť nepovšiml jejího rozčilení. „No prosím,“ řekl a sepjal ruce jakoby k modlitbě, „oni se vám dokonce představili.“

„Ale to vůbec né,“ vyhrkla sestra a nervózní tik jí od té chvíle z tváře už nezmizel. „Oni se mi nepředstavovali. To mi řekl až Slávek. Až pak. Slávek. Tedy pan Hruška, náš šofér od sanitky. To byla jeho maminka. Ne ta mrtvá, ta návštěva.“ V té chvíli praporčík chápavě přikývl. „No a ten člověk, to byl… to byl…“ a skoro tajemně dodala: „To byl pan vedoucí.“

„Tak moment.“ Praporčík Vaněk pozvedl lokty asi tak do výše prsou, přičemž napnul dlaně i všechny prsty, a ještě dříve než tleskl, řekl: „Tak znovu.“ A tleskl. „Kdo to tedy byl?“

Třebaže tleskl nepříliš hlasitě, Milada měla dojem, že tady vystřelili z kanónu.

„No – sestři?“

„No jak říkám,“ spustila sestra Prokešová skoro plačtivě, „maminka pana šoféra Hrušky – od sanitky – maminka…“

Praporčík semkl rty a pak se zeptal: „Ten člověk, co s ní přišel, to nebyl otec šoféra Hrušky?“ Hleděl na ni zpytavě.

„To nebyl,“ zašeptala. Vůbec nejraději by odbývala tento křížový výslech pouze jednoslabičně. „Otec ne. On nemá. Vedoucí. Paní – jeho maminky – teda provozovny…“

Praporčík Vaněk změnil postoj, změnil i výraz. I on již seznal, že takhle bychom se daleko nedostali. Sklonil se nad stoleček, poposunul tam krabičku na injekce poněkud stranou, jako by tady chtěl především udělat místo své široké dlani, a pronesl asi tak deset centimetrů od černých vlasů, skrytých pod modrobílým čepečkem, těchto několik velice vlídných slov:

„Sestro Prokešová, ještě jednou vás ubezpečuju, že si nemusíte za nic z toho, co se tu dneska přihodilo, připisovat jakoukoli vinu. Zcela nepochybně šlo o sebevraždu a já jsem na rozdíl od vrchní sestry přesvědčen, že sebevrahovi nikdo nezabrání v úmyslu provést zamýšlený čin, dokonce ani vrchní sestra by mu v tom nezabránila. To si myslím já. A tak vás prosím – jen pěkně klidně, jakákoliv nervozita tu není na místě. Proč byste měla být nervózní? Jediné, oč vás žádám: pokuste se vybavit si ještě jednou pokud možno veškeré podrobnosti. Podrobnosti jsou nakonec vždycky nejdůležitější.“ To řekl a zase poodstoupil od stolečku, aby si mohl prohlédnout sestru Prokešovou z té nevelké dálky a hlavně aby viděla, jak povzbudivě se na ni šklebí. „Tak co? Jsme zas úplně klidní? Ano?“

Milada Prokešová jen velmi nejistě přikývla. „Když já…“ pípla a skousla si spodní ret. „Pokusím se,“ slíbila pak srdnatě.

„Výborně. Jste si jista, že jste na pokoj číslo osm nepustila žádnou další návštěvu?“

„Proč bych ji tam měla pouštět?“ podivila se Milada a vzápětí to vyjádřila přesněji: „Nikoho jsem tam nepustila, vůbec nikoho.“

„Správně,“ řekl zvolna a uvážlivě praporčík Vaněk. „To znamená, že jste sem nepustila ani vedoucího provozovny, ani matku řidiče Hrušky.“

Sestra Prokešová přesvědčivě zavrtěla hlavou. „Na dveřích je jasně napsáno VSTUP ZAKÁZÁN. Tak jsem jim to ukázala a oni odešli.“

„I s kytkou.“

„Ano. Vlastně ne,“ opravila se vzápětí. „Tu kytku dali…“ sáhla si na čelo, jako by jí ten pohyb usnadňoval rozpomínání, „tu kytku dali mně. Ano, mně ji dali,“ potvrdila a podívala se poněkud stranou.

„A vy jste šla a dala ji na stolek do vázičky. To všechno jste udělala sama?“ zvídavě na ni hleděl. „Neříkám snad něco správně?“

Sestra Prokešová krátce zakašlala, krátce se i usmála. „Ne, jistě,“ opět se velmi krátce usmála, „říkáte to úplně správně.“

Praporčík Vaněk vytáhl z brašny propisku a zacvakal. Pak, když se jeho pohled srazil s plachým pohledem sestry Prokešové, se sotva znatelně usmál. „Něco vám řeknu,“ zatvářil se téměř záhadně. Přistoupil zase ke stolečku a opřel se o desku dlaněmi. „Vy byste nemohla být pachatelkou trestných činů. Vy teda rozhodně ne, sestři.“

„Proč?“ zeptala se tak, jako by ji právě tohle nejvíc mrzelo.

„Protože,“ řekl a narovnal se, „vy když chcete povědět něco, o čem víte, že není tak docela… nu dejme tomu přesné, začervenají se vám tadyhle ty lalůčky.“

Sestra Prokešová si přitiskla prst k uchu, jako by se o tom chtěla přesvědčit alespoň hmatem, a když pak pohlédla na praporčíka, přiznala téměř provinile: „Tu kytku jí dal na stolek Slávek. Tedy pan řidič Hruška,“ sklopila hlavu. Teď se doopravdy styděla.

„Takže jste přece jen někoho pustila na pokoj, viďte,“ řekl tiše, téměř neslyšně praporčík, a teprve na jeho stručnou a zřetelnou výzvu – tak ještě jednou, jak to bylo, vylíčila Milada, tvář stále stydlivě odvrácenou, jak se události zběhly. Tentokrát nezamlčela nic, dokonce se přiznala i k tomu, jak ji mrzelo, když se až o hodinu později dověděla, že paní, která přišla s tím vedoucím, je Slávkova maminka. Řekla vše, téměř vše, neboť o jednom přece jen pomlčela; naštěstí však praporčík nemohl tušit, že paní Novotná, když ji včera v noci přivezli, měla na ruce překrásný zlatý prsten s bílou perlou a ten prsten že se záhadně ztratil.

Po kratší pauze, během níž tenhle mazaný praporčík nespouštěl oči z jejích uší, se chopila lesklé krabice s injekcemi a slovy „nevím, co bych ještě mohla dodat“ mu dala na srozuměnou, že jeho návštěvu na JIPu má tímto za skončenou.

„V pořádku,“ řekl praporčík Vaněk a zapnul brašnu.

S tím zvukem jako by naráz opadlo všechno napětí, nahromaděné v této malé místnůstce. A když pak požádal sestru Prokešovou, mohl-li by se ještě jednou podívat na ten přístroj s hadicemi, velice ochotně svolila, aniž vyžadovala přítomnost lékaře či vrchní sestry.

Praporčík vstoupil do zakázaného prostoru JIPu, omrkl chirolog i napojení endotracheální rourky k přístroji, zblízka si také prohlédl svorku na přístroji a potom bez komentáře opustil místnost.

Možná že se sestra Prokešová pletla, ale měla teď zvláštní pocit, že tomuhle praporčíkovi se objevilo ve tváři něco, co tam předtím nebylo. Nějaký nový rys jako by přibyl do té tváře, nějaký nový výraz, který by se snad hodil k závěrečnému konstatování: Aha, tak je to tedy!

Praporčík Vaněk však nepronesl slovo. Jenom se obrátil, a ještě než vykročil na chodbu – bože, jak ráda by ho už sestra Prokešová viděla na chodbě –, podrbal se pod brigadýrkou a řekl, hledě na kliku:

„Ještě taková maličkost.“

V té chvíli jako by sestře Prokešové přejel záda hodně hrubým kartáčem.

„Mohla byste mi říct…“

Jak tak upřeně na ni hleděl, cítila srdce až někde v krku.

,,… kam jste, sestři, kam jste…“

Nespouštěl z ní oči a ona si přitiskla pravou dlaň k uchu.

„… kam jste to vlastně šla, když jste po návštěvách opustila tenhle pokoj?“

A když viděl, jak na něho poulí vyděšené oči, nevydržel to, usmál se a řekl:

„Že vy jste si šla udělat turka, no přiznejte se.“

„Ano. Totiž…“ A sestra Prokešová si pustila ucho, ať už dostávalo barvu jakoukoliv, „ne, turka ne, šla jsem… vydechla, „no dolů, do garáží.“

Praporčík Vaněk se opřel o dveře a kriminalistickou brašnu, kterou už měl přes rameno, si zase pomaloučku sundával. Teď bude chtít, pomyslela si s úzkostí, abych mu něco pověděla o řidiči Hruškovi, a až zjistí, že spolu chodíme a že se té účetní ztratil ten prsten…

„Podívejte se,“ pronesl zvolna praporčík Vaněk, opírající se o dveře, za nimiž už byla chodba, „je mi celkem jedno, proč jste běžela zrovna do garáží, mě zajímá spíš… a doslova mohl pozorovat úlevu, která se teď rozlévala po celém povrchu těla sestry Milady Prokešové, „doba – víte – pravděpodobný počet minut, po které jste byla na pokoji nepřítomna. Rozuměla jste mi?“

„Jistě. Doba.“

Praporčík si poposunul brigadýrku. „Deset minut?“ přimhouřil oči. „Nebo víc?“ Sestra Prokešová připustila, že možná víc. „Čili spíše čtvrt hodiny,“ přešlápl. „Vzpomeňte si, kde jste všude byla.“

„Byla jsem nejdřív v kuchyňce. A když jsem se vracela z kuchyňky…“

„Neviděla jste náhodou někoho na chodbě?“

„Ne, nikoho. Bylo už po návštěvách.“

„Třeba sestru, šoféra, zřízence…“

„Říkám vám nikoho.“ Znělo to rozhodně. „Ale počkejte,“ sáhla si na čelo. „Říkal jste zřízence?“ Hleděla na něho téměř udiveně. „Ale ano, viděla jsem zřízence.“

„Když jste vyšla z pokoje?“

„Když jsem vyšla z kuchyňky.“

„Kterého zřízence?“

„Haufnera. Totiž ne,“ ihned zavrtěla hlavou. „Co to říkám, Haufner tu dneska není, vrchní sestra říkala… ohlédla se. „Jak bych vám to řekla. Byl to zkrátka zřízenec. Musel to být zřízenec, měl na sobě bílý plášť, vypadal jako Haufner, kdyby Haufner…“

„Okamžik. A nebyl to některý z lékařů?“

„Ne, to ne. Na to si vzpomínám náhodou dobře, ten člověk měl normální kalhoty, lékař by měl bílé. Jenomže na Kubeše, co má dneska službu, se mi zdál ten člověk takovej nějakej malej.“

„A nemohla to být žena?“

„Žena? Zřízenec?“

Sestra Prokešová z toho byla celá popletená. Do praporčíka Vaňka však jako by mezi těmi dveřmi vjel zase úplně nový elán.

„Sestři,“ řekl uvnitř, neboť už byl zase dávno uvnitř pokoje, u stolečku, a hučel sestře Prokešové do levého, mírně znachovělého ucha: „Snažte se soustředit a vzpomínejte. Byl ten člověk – nebo ta osoba – menší, zavalitější, či spíše hubený, hubená,“ střední rod vynechal, „pokuste se vybavit si to co nejpřesněji.“

Milada si zakryla oči a po chvilce téměř zaštkala: „Ale já nevím, já vážně už nevím.“ A pak, když si oči zase odkryla, byl v nich už jenom zmatek. „Já ho jen zahlédla, když byl za lítačkama, a lítačky mají mléčné sklo. Viděla jsem vlastně jen bílej plášť a tmavý kalhoty, to je všecko. Víc nevím, opravdu nevím.“

Praporčík poznal, že na tomhle pokoji se toho už asi mnoho nedoví, obrátil se tedy znovu ke dveřím a řekl: „A teď už opravdu úplně poslední otázka.“ Milada k němu obrátila utrápenou tvář. „Jak se dostanu do garáží?“

A vzápětí to bylo jako ve filmu: dveře pokoje se pomaloučku polehoučku otevřely a vešel někdo, komu zprvu nebylo vidět do tváře, tiše řekl: „Milado…“ a když se obrátil k praporčíku Vaňkovi se slovy: „Vy jste tady? Tak vidíte, a já vás hledám po celým špitále,“ teprve tehdy se objevila tvář přicházejícího Květoslava Hrušky.

8

Tu hodinu po návštěvách byla sestra Jana Číhalová prakticky v jednom letu, ale teď už měla všechno ažúr, oběhla patro, sebrala teploměry, rozhodila po pokojích medikamenty, a protože na sesterně zaplaťpámbu nikdo neotravoval, mohla si konečně sednout a vydechnout.

Vydechla a krátce popotáhla nosem; hele hele, zjistila, leze na mě obligátní jarní rýma. Rukou vjela do kapsičky a krom kapesníků vytáhla na světlo i tu mrňavou matně lesklou věcičku, zapuštěnou do zlaté obroučky. Držela prstýnek ve dvou prstech a zase několikrát krátce popotáhla. Asi perla, odhadovala to a prudce se ohlédla ke dveřím.

Nikdo. Ale chovám se přesně jako zlodějka, pomyslela si a otřela si kapesníčkem nos. Pohlédla k věšáku, na kterém ještě před hodinou visel ten plášť, záhadný bílý plášť.

Čí byl? Neustále jí to vrtalo hlavou. Automaticky si navlékla prstýnek na prst. Padl přesně na prsteník. Je to docela určitě pravá perla, usoudila, jak se na ni tak dívala ze vzdálenosti natažené ruky.

Kdyby teď někdo znenadání otevřel dveře, rovnalo by se to katastrofě.

Proto Jana uchopila prstýnek ve snaze rychle ho sundat z prsteníku. Rychle to však nešlo. No teda, řekla si polohlasně; pojednou to nešlo ani rychle, ani zvolna. Ani opatrné otáčení nepomáhalo. Prsten prostě ne a ne z prstu. No tohle! Naslinila si prst, ale nic naplat, ten kroužek jako by s prstem dočista srostl.

Vstala a rozhlédla se pokojem. Připadala si jako zvíře lapené do pasti. Jestliže teď opravdu někdo vejde a uvidí na mé ruce ten prsten, jak mu dokážu, že jsem ho chtěla vrátit tomu, komu patří a že mě ani ve snu nenapadlo nechat si cizí věc? Proboha, mně snad ten prst otéká!

A to už byla u umyvadla a pouštěla si na ruku střídavě studenou, vlažnou a nakonec horkou vodu. Nic z toho se nesetkalo s úspěchem. Co to zkusit mýdlem? Namydlila si tedy prst a hle – prstýnek sjel dolů jako po másle. Lesknoucí se obroučka, která jí stahovala nejenom prst, ale i hrdlo, ležela pojednou před ní na umyvadle.

Stála nad umyvadlem a zhluboka oddechovala. Vzala do dvou prstů zlatý prstýnek – pevně rozhodnuta, že ho vrátí, a to okamžitě. Jenomže komu? čí jen to mohl být plášť. Nikdo se po ničem zatím nesháněl. Lékařský plášť to zaručeně nebyl, to se pozná už podle omaku.

Ale proč by si na sesternu dával plášť zřízenec, sanitářka, šofér či někdo z kantýny?

V každém případě si počkám, rozhodla se Jana, až se někdo začne po plášti shánět. Neboť ten, věděla, kdo se bude shánět po plášti, bude se pídit především po tomhle: a Jana vstrčila zlatý prstýnek s perlou zase zpátky do kapsy.

9

Posadili se na chodbu do útulného koutku, kde se v čas návštěv setkávají chodící pacienti se svými blízkými; tentokrát nikoliv nemocniční pacient a návštěva s kyticí, nýbrž nemocniční šofér a návštěva s kriminalistickou brašnou.

„Můžu vám nabídnout?“

„Sparty!“ zajásal Slávek. „Vy jste zlato, soudruhu rotmistře.“

„Praporčík,“ usmál se jeho protějšek a připálil mu darovanou spartu.

„Díky,“ a Slávek vdechl jemně dráždivý dým. „Jelínková má dneska zavřenej kiosk a já jsem od oběda bez jedinýho žvára, takže pumpnu každýho, koho vidím, včetně ouředních osob.“ Slávek se zasmál, vzápětí však zvážněl, jako by si náhle uvědomil, proč se vlastně usadili do těchhle bílých židliček. „Jsem hrozně rád, že jsem vás ještě stihl. Myslím,“ řekl téměř tajuplně, „že bych vám měl něco povědět, soudruhu praporčíku, něco moc důležitýho.“

Praporčík Vaněk si přisunul popelník. Zatím neříkal nic, jen se tak nějak ospale díval na tohohle šoféra od zdejších sanitek. Ale byl opravdu ospalý? Anebo tak vypadal proto, že pořád mhouřil oči? No to je celkem fuk, pomyslel si Slávek a pokoušel se tohohle hocha v uniformě – mohl to být tak jeho vrstevník, hádal, pokud nebude dokonce o nějaký ten týden mladší – zasvětit do všech rodinných i nerodinných vztahů, pokud se jeho osoby a osoby paní Karolíny Novotné týče.

Asi tak v místech, kde hovořil o tom, jaké mu teta Karolína nejraději dávala bonbóny – karamely, soudruhu –, ho praporčík Vaněk přerušil. Přerušil ho tím, že pozvedl ruku s cigaretou. Mimochodem tenhle praporčík, pomyslel si Slávek Hruška, je teda kuřák za všechny prachy. Cigaretu například drží jak prase podávky a jsou jen dvě vysvětlení: buď začal s kouřením teprve včera, anebo je to převlečenej nefajčár. „Ale vy jste mi něco chtěl, viďte, soudruhu praporčíku?“

„Ano, měl bych takovou otázku,“ přikývl praporčík a vtáhl; jak vtáhl, zakuckal se. „Jestli,“ odkašlal si a oklepal neexistující popel do popelníčku, „chci říct – jestli jste nepozoroval něco zvláštního, když jste dával tu kytici na stolek vedle postele paní Novotné.“ A tentokrát si dával bedlivý pozor, aby nešlukoval.

„Ano,“ kývl řidič Květoslav Hruška, zaujatý nyní více kuřáckým výkonem praporčíka Vaňka než jeho otázkou, „totiž ne. Nevšiml.“

„A co například hadička,“ snažil se mu být nápomocen praporčík. „Nebyla vypadlá nebo tak něco?“

Slávek odpověděl otázkou, která takto vyslovena, mířila zcela do ztracena: „Jak vypadlá?“

„Podívejte se, pane Hruška,“ začal od Adama praporčík Vaněk, „máme dvě možnosti. Buď hadička vypadla sama, a pak šlo o nešťastnou náhodu, anebo si tu hadičku odpojila paní Karolína Novotná, a v tom případě…“

„Ne!“ vykřikl Slávek nyní téměř stejně hlasitě jako v garáži. „Ne,“ dodal poněkud tišeji, „tak to určitě nebylo.“

Praporčík Vaněk zamáčkl celou půlku cigarety a téměř s úlevou se podíval na svého vrstevníka, který nyní jevil známky značného vzrušení.

„Ne ne, tak to nemohlo být,“ opakoval znovu.

„A co nemohlo být, podle vás, pane Hruška?“ Praporčík Vaněk odsunul popelník na protější půlku stolu. „Náhoda? Nebo sebevražda?“

„Ne, žádná sebevražda, ne,“ šeptal Slávek a dal si mocného šluka. „Ne, to nemohla být sebevražda.“

„Dobrá,“ řekl praporčík a věcně poznamenal: „Vy se tedy kloníte k názoru, že šlo o náhodu.“

A tehdy odpověděl Slávek tiše, avšak s jistotou: „To nemohla být ani náhoda, soudruhu praporčíku.“

Praporčík Vaněk, jak nyní otevíral brašnu, kterou si položil na volnou židli, řekl jakoby mimochodem: „Tak tohle byste mi snad měl více objasnit, pane Hruška.“ A protože se šofér od sanitky k ničemu podobnému neměl, rozhodl se pro metodu otázek.

„Proč vylučujete možnost náhodného vypadnutí rourky z chirurgu?“

„Z chirologu,“ opravil ho Slávek s klidem znalce všech těchhle nemocničních hejblat. Načež připustil, že ta zatracená hadička sice vypadnout mohla – endotracheální rourka, doplnil ho praporčík, jemuž se zcela nepochopitelně to krkolomné slovo náhle vybavilo v mysli –, jenomže potom by bylo třeba nějak vysvětlit i ten včerejší plyn.

„Jak to,“ zeptal se Slávek, hledě kamsi do prázdna, „že teta Karolína včera v noci vůbec necejtila ten plyn? Plyn bejvá dost cejtit.“

„Ano, to bejvá.“ Praporčík Vaněk zacvakl kabelu a vzhlédl. „Čili sebevraždu vylučujete. Proč?“

„Proč proč proč,“ opakoval Slávek s údivem, jak je vůbec možné takhle uvažovat, „vždyť jsem ji znal!“ A uhasil cigaretu v popelníku. „Nedovedu si vůbec představit, že by si teta Karolína sáhla na život. To je… No to je vyloučená věc.“

„Mohl byste mi to nějak blíže vysvětlit?“

„Proboha,“ vybuchl Slávek jako načasovaný. „Jak vám to mám vysvětlit?“ Rozhlédl se po čtyřech zdech i třech oknech a na chvíli, snad při letmé vzpomínce, se dokonce usmál. „Víte, teda Karolína, to byl veselej člověk… Ona měla ráda život, jestli mi rozumíte, soudruhu. Ona byla,“ předklonil se, jako by chtěl dodat svým slovům na naléhavosti, „ano, byla sice, jak se říká, stará panna, ale přesto byla moc šťastnej, moc veselej člověk. Teta Karolína, ta by si nikdy nesáhla na život, ne, tomu prostě nevěřím.“

„Vy tomu prostě nevěříte,“ řekl praporčík Vaněk ne dvakrát přesvědčeně a už jen pro úplnost se zeptal: „Jiný důvod nemáte?“

Slávek se obrátil poněkud stranou, zahučel cosi, a když se zase podíval na praporčíka, tiše, téměř plaše pronesl: „Důvod, no tak to nemám, důvod.“

Praporčík Vaněk našpulil rty. „V každém případě,“ řekl, „bych se rád podíval na ty kamna.“

Slávek mrkl na hodinky.

„Tak helejte,“ navrhl, „za chvíli mám šejdra s Vaškem Běhalem. Moh bych vás tam hodit, kdybyste…“ A téměř nedůvěřivě se zeptal, hledě do praporčíkovy červenolící tváře: „Fakt byste se na ně chtěl mrknout?“

Praporčík Vaněk prudce trhl řemenem krimi-brašny, což vydalo práskavý zvuk, hodil si řemen přes záda a tuhle rozmluvu v návštěvním koutku uzavřel velice jednoznačně:

„Jestliže si paní Novotná ani nepustila plyn, ani si neodpojila endono… prostě rourku od přístroje a jestliže i kamna jsou v pořádku, tak jakékoliv nešťastné náhody na dílně i na pokoji číslo osm budeme muset znovu pečlivě zvážit a je možné, že dojdeme k závěru, že skutečně nešlo ani o náhodu, ani o sebevražedný úmysl, ale…“

„Vraždu,“ vpadl Slávek Hruška a vstal ze židličky, jako by si odraz těch slov chtěl zblízka ověřit v praporčíkových očích.

Praporčík Vaněk však odvrátil tvář a zeptal se: „Spokojen? No bylo to přece to, co jste mi chtěl za každou cenu sdělit. Nebo se mýlím?“

Slávek Hruška nasucho polkl.

„Je vám ovšem jasné, pane Hruška, že jste zatím poslední, kdo viděl paní Novotnou naživu?“

A ani nyní se praporčík Vaněk od Květoslava Hrušky odpovědi nedočkal.

III

1

„Dobrý den. Pan Josef Šimera?“

„Spíš dobrej večír, jo, Šimera, to bych byl jako já, a co má bejt?“

„Praporčík Vaněk. Pane Šimera, byl byste tak laskav a mohl mi ukázat kancelář čalounické provozovny?“

„Teď večer? No, co mám s váma dělat, když jste praporčík.“

A protože vedoucí čalounické provozovny nechal dveře do bytu pootevřené, viděl praporčík Vaněk až na obrazovku; inženýr Tůma právě oznamoval, buď své ženě Mileně, anebo své milence Táně – nebyly na obrazovce –, že náměstek Juřina zase odsunul projednávání Tůmova zlepšovacího návrhu na gremiální poradu. Inženýr Tůma právě začal vysvětlovat své ženě – anebo Táně? – zásadní technické rozdíly původní verze svého zlepšováku od verze nejnovější, když obrazovka ztmavla a Tůma jako když utne.

„Tak jdem,“ řekl vedoucí provozovny Josef Šimera. Byl viditelně otrávený; jistě by se také rád dověděl, jak to všechno skončí. Místo toho však musí s nějakým esenbákem teď, v neděli večer, do dílny.

Sestupovali po studeném schodišti.

„To byla Balzerová?“

„Kde? Jo tak! Ne, Bohdalová.“

„Už se k ní vrátil? Myslím inženýra Tůmu.“

„Jo tak, Haničinec. Nevrátil. Asi až v příštím díle. Tady doleva.“

„A co Juřina?“

„Pozor, schod!“

„Teda myslím Menšíka.“

„Jo tak, náměstek. Tady vám rozsvítím. Soudruhu, ten se dneska na obrazovce radši ani nevokázal. Asi má černý svědomí, že zabil inženýrovi další zlepšovák. Tak tady ty dveře,“ a vedoucí Šimera halasně vrazil klíč do zámku. Obrátil se na praporčíka Vaňka. „Co by mělo naše národní hospodářství devíz, nebejt několika takovejch Juřinů, viďte?“ S tímto smutným konstatováním vstoupili do naprosté tmy. „Já rozsvítím.“

Úzkou chodbičkou se mohlo vejít buď do kanceláře vedoucího, nebo do dílny. Vešli do dílny. Tvořily ji tři veliké stoly, obrovské kotouče potahových látek a porůznu poskládané čalounické nářadí. Praporčík Vaněk si všiml obrovských špendlíků s různobarevnými hlavičkami.

„Tam ne, soudruhu,“ řekl vedoucí Šimera od protějších dveří. „Její kancelář je tady.“

Její kancelář byla nudlička, do které se vešel jenom stůl, registr, psací stolek s psacím strojem a…

,,…kamna,“ řekl vedoucí Šimera. Ukazoval na kamna, připomínající tak trochu těleso ústředního topení natřené na černo.

„Na plyn.“

„Já vám je nakonec můžu…“ vedoucí Šimera se sehnul, hekl, vytáhl z kapsy zápalky a otočil pod kamny nějakým knoflíkem, „zažehnout.“

Okamžitě bylo slyšet, jak tu něco tiše syčí, a nejenom to, jasně – je cítit plyn, pomyslel si praporčík Vaněk. Bum! baflo to a jemné syčení se ihned změnilo v téměř neslyšné plápolání desítek mrňavých hořáčků pod tělesem.

„Hoří,“ řekl vedoucí Šimera a vstal. Promnul si palec s ukazováčkem, aby se zbavil jakési nečistoty. „A řekl bych, že hoří dobře.“

„Zdá se, že ano,“ kývl praporčík Vaněk a sejmul z ramen svoji nejspíš desetikilovou brašnu. Klekl na pravé koleno a zblízka pozoroval pravidelné hoření.

„Tímhle se to reguluje,“ řekl vedoucí Šimera nad ním a poněkud stáhl plamen.

„Stáhněte ještě.“

Plaménky v hořácích začaly skomírat, ale stále ještě plápolaly.

„Minimum.“

„A kdybych to teď sfoukl?“

„Můžete. Ale pozor, soudruhu, aby vám to nevlítlo do ksi-obličeje.“

Praporčík Vaněk popolezl po kolenou ještě blíž a opatrně foukl. Zhaslo několik plamínků. Foukl opět a foukal tak dlouho, až to všechno pozhasínal. Vzhlédl od země; vedoucí Šimera, ač postavy nevelké, tyčil se nad ním jako Kyklop. Odspodu se mohlo zdát, že se směje.

„Jako by něco cvaklo.“

„Jo,“ řekl vedoucí Šimera, „pojistka.“

Šum ustal, kamna zhasla.

Praporčík Vaněk vstal a očistil si kolena. Vedoucí Šimera naopak nyní přičapl ke kamnům a dvakrát třikrát začmuchal jako pes. Pak taky vstal.

„Nic není cejtit,“ oznámil.

„Tak to zase zavřete,“ svolil praporčík a posadil se na židli, na které jistě účetní strávila dvacet let. Sundal si čepici a promnul si čelo.

„Kamna jsou v naprostým richtiku,“ řekl vedoucí Šimera; díval se na kamna, jako by si jejich tvar chtěl vrýt hluboko do paměti. „Nic jim není,“ zdůrazňoval, jako by o tom musel nejprve přesvědčit sám sebe, „i pojistka perfektně funguje.“ Obrátil se na praporčíka. „Provozovna na té nehodě nenese nejmenší vinu, soudruzi.“

Praporčík Vaněk se pootočil, jako by hledal ty druhé. Pak se obrátil zase na vedoucího Šimeru a zeptal se, jako by se ptal nejenom jeho: „Ale proč by si pouštěla plyn, řekněte, proč?“

A k jeho nemalému překvapení se mu dostalo ihned odpovědi, kterou by čekal ze všeho nejméně.

„A co byste udělal vy, být na jejím místě, soudruhu?“

Praporčík Vaněk sunul po stolku krabičku od pásky se svorkami a zvolna se toho člověka tázal: „Takže vy jste přesvědčen, že účetní chtěla spáchat sebevraždu?“

„Jo. Přesvědčen.“

Praporčík chvíli pozoroval vedoucího, který si otíral ruce do nějakého hadru. Je přesvědčen, říkal si v duchu; zajímavé, tady je každý o něčem přesvědčen. Jenomže kde jsou důvody, kde jsou fakta a kde je pravda?

Netušil, že odpovědi se mu dostane ještě dříve, než svoji samomluvu dokončí.

„V noci na dnešek jsem probíral tu inventuru, soudruhu,“ řekl vedoucí Šimera a opatrně se posadil na těleso zrádných kamen, ,,a zjistil jsem jakési – no zkrátka nesrovnalosti.“

„Chybějí peníze?“

„Jo.“

„Kolik?“

Vedoucí Šimera popotáhl a přejel si palcem horní ret.

„Deset tisíc?“

„No,“ popotáhl znovu, „to přidejte, přidejte.“

„Padesát?“

„No tak,“ Šimera se odrazil od plynových kamen a šel k regálu, do něhož praštil pěstí, „ještě to nemám úplně sečtený, ale vypadá to,“ vytáhl z regálu černé desky a obrátil se na praporčíka. „Víte, nerad to říkám, ale bude to asi maňas. Kolem sedmdesáti tisíc, soudruhu, promiňte, vaši hodnost jsem zapomněl.“

„Praporčík Vaněk,“ řekl praporčík, a to tak, jako kdyby ta dvě slova říkal poprvé v životě.

V tomto okamžiku však bylo nutné jeho rozpoložení chápat. Vždyť se přiblížil doslova na centimetr k rozluštění první velké záhady v celé své dosavadní praxi. „Takže,“ řekl konečně, „zpronevěra.“

„Jo. Je mi opravdu moc líto. Paní Novotná byla, jak bych vám to jenom řekl?“

„Prosím vás, a kam dala tolik peněz?“ přerušil ho praporčík Vaněk, možná nyní poněkud nešetrně.

„Jó, tak to nevím, soudruhu.“

„Sedmdesát tisíc,“ tu číslici praporčík doslova vydechl. „Žila na tak vysoké noze?“

„Paní účetní žila velmi skromně, soudruhu. Dokonce bych řekl, až moc skromně.“

„Tak kam přišly ty peníze? Kam to dávala?“

Vedoucí Šimera ustoupil o krok blíže ke dveřím, snad doufal, že tam všechny ty praporčíkovy nepříjemné otázky neuslyší.

„Nevzpomínáte si, že by v poslední době kupovala něco dražšího? Nebo že by někomu půjčovala vyšší obnos?“

„Mně se, prosím pěkně, o ničem takovém nikdy nezmiňovala. Nemám zdání, pěkně prosím,“ a protože vedoucí Šimera opět o něco ustoupil, octl se vlastně již v dílně. „Ale snad by vám na to,“ napadlo ho již v dílně, „mohla líp odpovědět Hrušková.“

Praporčík Vaněk se podíval na hodinky a nakrabatil čelo. „No nic,“ řekl a vzhlédl. „Tak můžem jít,“ a povzdechl si.

Vedoucí Šimera všude pozhasínal a ještě jednou se omlouval za to, že v této zapeklité záležitosti poskytl soudruhovi tak málo informací. Ale Hrušková by jistě mohla leccos vědět; bydlí na konci téže ulice, je to matka toho šoféra z nemocnice, takže…

„Děkuji vám za pomoc, pane vedoucí.“

To už se octli před domovními dveřmi.

„Za málo, za málo.“

„Naopak, velice jste mi pomohl.“

„Je mi moc líto, že to takhle dopadlo. Až se paní Novotná vrátí, je docela dobře možné, že se ukáže nějaká jiná chyba, nebo…“

„Copak já vám to neřekl?“

„A co, pěkně prosím?“

„Paní Novotná dnes odpoledne zemřela.“

„Jak, pěkně prosím?“

„Zemřela,“ opakoval praporčík Vaněk a dotkl se dvěma prsty štítku čepice. „Na shledanou. A promiňte mi, že jsem vás tak pozdě vyrušil.“

„Takže,“ vedoucí Šimera hleděl praporčíku Vaňkovi někam přes rameno, „přece jen se jí to nakonec podařilo,“ a dveře domu, v němž sídlí čalounická provozovna i její vedoucí, se tiše, bez zavrzání dovřely.

2

„Dobrý večer. Paní Hrušková?“

„Ježkovy zraky, Slávku! Vy jste ten…? Jdete za mnou? Za Slávkem?“

„Á, to jste vy! Brej večír. To je von. Pojďte dál, soudruhu. Momentík, já jenom vypnu tu bedýnku, abysme si mohli povídat. Co? Pěkně v klidu. A co takhle lívanec?“

Takže praporčík Vaněk byl dokonce pozván na lívance. S díky odmítl; je sice neděle večer, on je však ve službě.

„Koukám,“ řekl Slávek, „máte taky čtyřiadvacítky jako my a hasiči.“ A nabídl praporčíku Vaňkovi alespoň pivo. „Co? Alkohol taky nemůžete? To je divný. Ani takhle mrňavou skleničku?“

Tak mrňavá sklenička se snad opravdu nedala hodnotit ani jako úplatek, ani jako alkohol, krom toho praporčík Vaněk měl už za ten den docela vyschlé patro. Jedině z toho důvodu pokrčil rameny, a ještě než smočil rty, zeptal se, kam by mohl odložit tohleto. Mínil krimibrašnu. Slávek ukázal kam a nalil mu vrchovatou malou skleničku kozla.

„Není tam sice nálepka, ale je to kozel,“ dušoval se.

„Jako křen,“ řekl uznale praporčík, když ochutnal, a Slávek v červeně kostkované košili – bílý plášť na sobě doma samozřejmě neměl – se ho zeptal:

„Tak co naše slavný kamna?“

Slávkově matce, jak je tak tiše a s netajenou úzkostí sledovala, se pomalu, ale jistě začínal z tváře vytrácet onen prvotní úzkostlivý výraz. Viděla přece, že syn je s tímhle člověkem jedna ruka, takže se dokonce odvážila přisednout ke stolu a zeptat se uniformovaného návštěvníka:

„A prosím vás, pane esenbé, vy už víte, kdo ji v tom špitále připravil o život?“

Praporčík Vaněk změnil směr pohledu; zatím nic neříkal, zvedl skleničku, malinko upil piva, asi tak, jako se pije víno, a Slávek si v téže chvíli pomyslel: tenhle chlap je asi stejný piják piva, jako je kuřák.

„Ale paní Hrušková,“ ozval se konečně praporčík a přitom se díval na jejího syna, „proč by měl paní účetní někdo ve špitále připravit o život?“

„Slávku,“ paní Hrušková položila ruku na synovo zápěstí, „říkal jsi mu to?“ Slávek obrátil oči v sloup a cosi zamrmlal, matku to však nijak nezmátlo. „Říkal jsi panu esenbé, že si to teta Karolína nepřivodila sama?“

„Prosím tě, matko!“

Říkal jsi panu esenbé,“ pokračovala paní Hrušková, „že celá léta neděli co neděli chodila ke svatýmu Jakubovi?“

„Svatej Jakub!“ vyhrkl Slávek posměšně. „To má bejt jako argument?“

„Pane esenbé,“ obrátila se paní Hrušková raději rovnou na praporčíka Vaňka. „Naše paní účetní– nebo jak jsme jí doma my říkali: teta Karolína – byla věřící člověk.“

„Mámo, prosím tě, co sem taháš tyhle věci?“

„Počkej, nech mě! Pane esenbé,“ hleděla na praporčíka, jako by teď záleželo na každém slově, „pane esenbé, tak věřící katolička, jako byla paní účetní, by si nikdy nesáhla na život. Byl by to smrtelný hřích.“

„Mami, prosím tě! Takovýhle důvody! Dneska!“

„Ticho!“ okřikla svého čtyřiadvacetiletého syna matka Hrušková, jako by mu bylo zase pět. „Ničemu nerozumíš! Pane esenbé,“ řekla vzápětí přívětivě praporčíku Vaňkovi, „ten, kdo věří v pánaboha, ten nikdy nespáchá samovraždu – víte proč?“ předklonila se mírně nad stůl. „Nepřišel by pak do nebe.“

„Soudruhu praporčíku, neberte to tak, matka je trochu…“

„Nene,“ pozvedl ruku jako na obranu paní Hruškové praporčík Vaněk. „Myslím si, že to, co teď říká vaše matka, není tak docela nezajímavé. Pokračujte, prosím,“ obrátil k ní svou vlídnou tvář.

„A kdo nepřijde do nebe,“ prohlásila paní Hrušková skoro zarputile a opřela se zády do židle, „dostane se do pekla. Každej samovrah,“ dodala a dotčeně pohlédla na svého čtyřiadvacetiletého syna a ještě se ho s výčitkou otázala, jako by tu praporčík Vaněk nebyl: „Proč jsi mu to neřekl, proč?“

„Proč proč proč!“ vyprskl Slávek a vstal od stolu. „Nebe – to je podle ní argument.“

„Víš co?“ zeptala se ho matka téměř vlídně. „Jdi vedle. To bude nejlepší,“ a vstala taky. „Já tady všechno pěkně v klidu panu esenbé povím a bude. Běž vedle, jsem řekla!“

„Podle mýho,“ pokračoval Slávek, jako by matčina slova buď přeslechl, anebo nebral příliš vážně, „a to jsem soudruhovi praporčíkovi řekl, viďte? – ona nemohla spáchat… no prostě nemohla si to udělat sama, protože… měla ráda život a vůbec, byla veselá… zkrátka nikde pro to nebyl důvod, nikde!“ A jak se opíral o desku stolu, třeštil na praporčíka Vaňka oči. „Neměla žádnej důvod.“

„Když jsme u toho důvodu,“ promluvil praporčík velmi klidně a promnul si čelo, „možná že by se tu našlo jakési…“ odkašlal si, „nu, dejme tomu vysvětlení,“ sklonil hlavu, ale zas ji prudce zvedl. „Prosím vás,“ teď hovořil k oběma, „nevíte, jestli paní účetní měla větší sumu peněz? Nebo takhle: Nezmiňovala se vám nikdy, že pro někoho schraňuje peníze? Případně – vlastnila vkladní knížku?“

Matka Hrušková se mlčky obrátila na syna. Ten jenom pokrčil rameny. A tak se zas podívala na praporčíka Vaňka a skoro stydlivě řekla:

„Tak vy jste pan praporčík. No vidíte, a já vám říkám jenom esenbé.“

Praporčík Vaněk – tentokrát se nemohl neusmát – mávl rukou, na tom přece tak nesejde, jak mi říkáte, a zdůraznil: důležitější je, co mi říkáte. A jako by větu, kterou právě vyslovil, mínil podtrhnout, hlasitě si odkašlal.

„Jedině, že by schránila pro tu svou neteř,“ napadlo Slávka v této chvíli. „Víš? Pro Emku. Co?“

„Měla nějakou vkladní knížku,“ pokoušela se rozpomenout se i jeho matka. „Jednou ji měla tady, tedy v práci, s sebou. Ale tam měla jenom pár korun, tak na přilepšenou na stáří, na pohřeb, jak říkají starý lidi. Já mám taky takovou knížku. Viď?“ Syn hleděl jinam. „Každej máme takovou knížku,“ uzavřela to paní Hrušková a začala harašit u kamen.

„Kamna se zdají být v naprostém pořádku,“ odpověděl vlastně teprve nyní praporčík Vaněk na předchozí Slávkovu otázku a vstal od nedopité kapky piva bez pěny.

„Necucnete si ještě?“ cvrnkl Slávek do poloprázdné láhve kozla. Ale praporčík Vaněk se již sápal po řemeni své velmi těžké brašny.

„Nene. Opravdu si myslíte, že by to tady mohlo hrát roli?“ zašeptal Slávek ještě mezi dveřmi a asi se dost podivil, když praporčík Vaněk s vážnou tváří přikývl.

Chvíli se Slávek díval za odcházejícím, než konečně zavřel dveře. Když tak učinil, stála za ním jeho matka. S ulehčením zašeptala:

„Zaplaťpámbu, že mu ten starej žvanil nic neřek.“

„O čem?“

„No o čem asi!“ A výmluvným gestem ukázala na gauč nedávno potažený.

3

„Dobrý večer. Paní Burešová?“

„Dobrý, copak copak?“

„Paní Burešová, vyšetřuji případ paní Novotné, vaší spolubydlící. Mé jméno je praporčík Vaněk.“

„Copak copak? No tak pojďte dál, ale nemám uklizíno, odpoledne jsem byla v nemocnici.“

Tak toto je prostor, ve kterém společně žijí dvě osamocené ženy, pomyslel si praporčík, když vstoupil do nevelkého pokoje s kuchyňkou – kterou víceméně jenom tušil za dveřmi vpravo – a příslušenstvím.

„Posaďte se,“ vybídla ho paní Burešová, „jen se posaďte.“ Ovšem nejprve musela udělat na pohovce místo: byly zde noviny, pletení a veliký zdobený polštář. „Prosím, pane inspektore, račte.“

Pohovka byla měkká, tak měkká, že se do ní praporčík Vaněk neposadil, ale spíše ponořil. Na židli se usadila paní Burešová.

„A jakpak se Lince daří?“ zeptala se ho jako ošetřujícího lékaře. „Odpoledne mě k ní Boženka ani nepustila, představte si.“

Praporčík Vaněk se nejprve zbavil své těžké brašny a potom pronesl hlasem, jaký si celá ta věc zasloužila:

„Paní Karolína Novotná dnes odpoledne zemřela.“

Paní Burešová se podívala na praporčíka tak, jako by mu chtěla říci a vzápětí dokázat, že se docela určitě plete, ale místo toho jenom zašeptala:

„Ale to přece není možné.“

„Bohužel, paní Burešová,“ řekl, „je to tak. Bohužel.“

„Jak by mohla umřít, prosím vás?“

Tu otázku vyslovila paní Burešová zcela zvláštním způsobem; asi jako by jí tady praporčík Vaněk právě oznámil něco nesmyslného. Chystal se jí odpovědět, nebylo to však třeba a vlastně ani možné, neboť paní Burešová se vzápětí široce rozpovídala, jako by v nekonečném toku slov byla pro ni jediná záchrana.

Začala tím, že Linka byla mimořádně zdravý člověk, v životě nezastonala, inspektore, – opravil ji; a to byl jediný moment, kdy se dostal ke slovu – no tak tedy praporčíku, ona patřila k těm lidem, kteří kolem sebe ustavičně šíří dobrou pohodu, my jsme si velmi rozuměly, i když vám to bude znít podivně, dvě ženy vedle sebe v jednom pokoji dvacet let, že? Ale Linka byla zlatý člověk, zlatý člověk, opakovala několikrát – Linka neměla nikoho, krom té své nepovedené neteře, bude o ní ještě řeč – byla to skromná žena, myslela samozřejmě Línku, nejraději by se rozdala, chudák, ale copak měla z čeho, vždyť ten plat v čalounictví jí stačil akorát tak na obživu, nájem a nejnutnější ošacení, i když krk bych za to nedala, dušovala se paní Burešová, že ta holka – míněna neteř Ema Novotná – z ní vytáhla kdejakou korunu. Ale o tomhle by paní Burešová prý nejraději nehovořila, bylo by to smutné, ano, velice smutné téma. Linka prostě měla jenom ji, paní Burešovou, ona jediná s ní soucítila, ti ostatní – hanba mluvit. Ani vedoucí čalounické provozovny Sumera – ne, Šimera se jmenuje – tak ten na ni taky nebyl hodný, křičíval na ni a Linka pak doma plakala, takže paní Burešová ji někdy musela konejšit dlouho do noci. No a paní Hrušková, dělnice z dílny, taková obyčejná ženská, řekněte, mohla ta jí rozumět? Linka tedy měla jenom ji, paní Burešovou, svou spolubydlící. Koneckonců viděli jsme, kdo za ní dneska odpoledne do nemocnice přišel. Jenom ona, paní Burešová, jinak nikdo. Prosím? Aha. Bohužel, Boženka – vrchní sestra Jaklová – dobrá známá paní Burešové, ji nemohla pustit na pokoj, protože předpisy jsou v tomto případě velice štrenk. Co ovšem paní Burešová nepochopí a nepochopí: Jak mohla Linka zemřít, když Boženka jí potvrdila, že stav pacientky se rychle zlepšuje. A paní Burešová znovu opakovala větu, kterou svou řeč začala: „Jak by mohla umřít, prosím vás?“

Praporčík Vaněk, který se mezitím několikrát pokoušel – pohříchu marně – zaujmout na otomanu pevnější posaz, se rozhodl prostě ignorovat veškeré řečnické otázky paní Burešové, vždyť koneckonců to byl on, kdo sem přišel s otázkami, prakticky s jedinou, zato však velice důležitou otázkou. A aby nezavdal příčinu k dalším citově zabarveným rozkladům paní Burešové, rozhodl se vyjít s tou otázkou na světlo rovnou.

„Paní Burešová,“ řekl, jakmile se pohnul, propadl se, „nevzpomínáte si, že by se paní Novotná v poslední době zmínila, že potřebuje najednou větší obnos?“

„Prosím vás,“ odpověděla paní Burešová asi tak, jako by chtěla říci: nezbláznil jste se náhodou?

Praporčík Vaněk pochopil a podrbal se na čele.

„No dobrá,“ kývl. „A co vkladní knížka? Neměla nějakou vkladní knížku?“

Paní Burešová ukázala na stolek. „Má ji v zásuvce.“

No vida, pomyslel si praporčík a oči se mu téměř zaleskly.

„Tak moment,“ zachytila okamžitě jeho utajenou myšlenku tahle bystrá paní, „ta zásuvka je zamčená a já od ní nemám klíč.“

„Je to tahle zásuvka?“ ukázal z pohovky, čímž si okamžitě rozhodil balanc. Taktak se zase na otomanu srovnal a s tím pomyslel na svoji těžkou brašnu; v té by se určitě našlo něco, čím by se hravě zvládl takovýhle banální zámeček. Téměř s obavami se podíval na paní Burešovou.

„Vy byste chtěl tu knížku vidět, viďte?“

Ta osoba prostě dokázala uhádnout vše. Praporčík Vaněk tedy přikývl. A opustil gauč, který zahájil něco jako zvonkovou hru.

„A máte, prosím vás, povolení k domovní prohlídce?“

Tahle paní Burešová navíc musela v televizi vidět spoustu detektivních her, pomyslel si, a tak se jenom unaveně zeptal: „A nevíte, kde by mohl být klíč od té zásuvky?“

„Ne, to nevím,“ zavrtěla hlavou paní Burešová, čímž mu zároveň oznamovala: Nechť se nikdo ani neopováží strkat tady nos do nějaké zásuvky, se zlou by se potázal.

„Škoda.“ Praporčík dočista rezignoval.

Tváří paní Burešové pojednou přelétlo něco jako šibalský záblesk.

„Klíč,“ řekla a ušklíbla se, „mi Linka nedávala. Protože si však nepřeju, aby se zásuvka stolku otevírala násilím a tím se zničila, mohla bych vám půjčit toto.“ A šla a vytáhla klíč ze zásuvky na opačné straně stolku. „Prosím,“ řekla, neboť praporčík Vaněk se tomu možná divil déle, než bylo nutné. A protože on si to stále ještě nemohl srovnat v hlavě, sama zastrčila klíč od své zásuvky do zásuvky své spolubydlící, a hle, zásuvka se otevřela. Paní Burešová z ní na první pokus vytáhla červenou knížečku a stručně oznámila: „Vkladní knížka na čtyři procenta. Prosím.“

„Děkuji vám,“ vypravil ze sebe poněkud omámeně a rozevřel vkladní knížku znějící na jméno Karolína Novotná. Ano, je to na čtyřprocentní úrok a na heslo.

„Heslo,“ jako by mu ta žena četla myšlenky z čela, „to ovšem neznám.“

Praporčík na ni krátce pohlédl a přitom mimovolně obrátil stránku. Když se podíval do vkladní knížky, byl přesvědčen – pokolikáté vlastně tuhle neděli? – že případ je uzavřen: mnoho kolonek jednotlivých přípisů vkladů a úroků končilo nedávným datem a sumou, která vyrazila praporčíku Vaňkovi dech svou téměř až neuvěřitelnou přesností: 70 081,20 Kčs.

A paní Burešová? Se záhadným úsměvem pronesla větu, jíž jako by pointovala jeho návštěvu v tomhle nevelkém prostoru pro dvě osamělé ženy:

„Našetřila si toho poměrně dost z tak bídnýho platu, nemyslíte, inspektore?“

Její záhadný úsměv vlastně ani tak moc záhadný nebyl; jak teď tak praporčík Vaněk tu paní po očku pozoroval, napadlo ho, že se není co divit, že tahle žena zůstala osamělá.

4

„Je někdo dole?“

„Tady praporčík Vaněk. Dobrý večer.“

„Kdo? Praporčík?“

„Ano. Vaněk. Přišel jsem v záležitosti…“

„Tak praporčík! To je noční policejní razie, nebo co? Žádný terorista se u mě neskrývá. Dobrou noc.“

„Paní Novotná – okamžik prosím! Přišel jsem ve věci paní Novotné.“

„Nepovídejte. Vážně?“

„Jste paní Ema Novotná?“

„Heleďte, víte co, vážený? Laskavě si zazvoňte na správce domu, a když vás pustí do baráku, tak ať se s vámi taky laskavě obtěžuje do třetího patra. Já vám teda takhle pozdě večer neotevřu, to si pište. I kdybyste byl třeba generál jízdní policie. Sbohem.“

Praporčík Vaněk viděl, že není zbytí, a vskutku udělal všechno tak, jak mu to Ema Novotná domovním telefonem poradila. A třebaže byla hodina skutečně značně pozdní, octl se v garsonce s Emou Novotnou, majitelkou garsonky, zcela sám; správce domu se již odporoučel.

Usadil se do pohodlného křesla a jeho protějšek, žena asi tak pětatřicetiletá, jak usoudil, se na něho mračila z válendy. Jak začít, uvažoval poněkud překotně. Mám jí to hlavní sdělit hned? Anebo až později?

„Tak co se stalo?“ zeptala se ho netrpělivě ta zamračená pětatřicátnice z válendy, a to bez sebemenší známky úzkosti v hlase.

„Vaše tetička,“ řekl praporčík Vaněk a uhnul očima, „paní Karolína Novotná dnes odpoledne v nemocnici zemřela.“ A jako by si teď musel zevrubně prohlédnout především dno své služební čepice; slyšel ovšem, že Ema Novotná něco říká, něco velmi podivného.

„Ti vrazi, ti vrazi,“ zašeptala. Ve tváři měla podivný výraz, možná by to nazval výraz pomstychtivosti, a ruce – toho si dobře všiml – sevřela v pěst. Co je to vlastně za ženu, tahle neteř, pomyslel si a tiše pronesl:

„Chtěl bych vám jenom říci, že nemocnice nenese na její… odkašlal si, „na jejím skonu nejmenší vinu. Jsou tu důvody domnívat se,“ opět si nehlučně odkašlal, „že šlo o sebevraždu.“

„To teda určitě,“ odsekla s notnou dávkou ironie Ema Novotná. „Zavraždili ji. Těma jejich moderníma léčebnejma metodama.“ Podivně se usmála. „A teď se budou snažit namluvit světu, že se tetička zabila sama.“

Nato vstala a učinila několik kroků po místnosti tam a zpět. A znovu tam a zpět. Ohnula ruce v loktech, jako by v příštím okamžiku chtěla toho neviditelného vraha drapnout pod krkem, a pak vybuchla:

„Ale proč? Proč? Blbost. Sebevražda? Teta! Vrazi! Promovaní zločinci! Ale nemyslete si, já to tak nenechám! Tohle si někdo odskáče. Pořádně odskáče!“

„Paní Novotná, rád bych vám něco řekl.“

„Nemusíte!“ vybuchla opět a zastavila se u knihovny; zdálo se, že si chce odtud vytáhnout některou z knížek, kde se o něčem podobném píše. Ale opět se obrátila na praporčíka Vaňka. „To je přesný. Zlikvidujou člověka a pak klidně prohlásí – to on sám, je to sebevrah. Páni!“ Sevřela si rukama oba spánky, sesula se na válendu a hlavu stále v dlaních, opakovala: „To je děsný, to je děsný.“

„Paní Novotná,“ využil praporčík Vaněk nastalé prodlevy, „v noci na dnešek přivezli vaši tetičku z čalounické provozovny do nemocnice s těžkou otravou svítiplynem. Byl jsem se v té kanceláři podívat a musím konstatovat, že…“

„No a co? Chcete mi tu snad tvrdit, že si předtím pustila plyn?“ vykřikla Ema Novotná na praporčíka Vaňka; dívala se na něho, jako by v tom křesle seděl její úhlavní nepřítel, lhář, který se jí tu snaží namluvit samé pohádky.

„Byl jsem se podívat na ta kamna,“ pokračoval trpělivě a dokonce spisovně, „a musím říci, že kamna na provozovně jsou v naprostém pořádku. I pojistka pro případ náhlého zhasnutí plamene funguje.“

„Na to vám kašlu, pane!“

„Kromě toho,“ řekl s ledovým klidem praporčík Vaněk, „zápach při ucházení plynu je tak intenzívní, že…“

„To není pravda!“ Ema Novotná schovala obličej do dlaní a zavzlykala. „Ne, to nemůže být pravda. Sebevražda!“

„Paní Novotná, vaše tetička…“

„Nikdy by nic takového neprovedla,“ prohlásila s naprostou jistotou její neteř. „Nikdy by to nedokázala,“ hněvivě pohlédla na praporčíka. „Prostě nebyla ten typ. Rozumíte mi? Ona by nemohla, nikdy by nemohla… Ne!“ a skryla tvář zase v dlaních.

Praporčík Vaněk suše zakašlal. Uvažoval o tom, má-li vyslovit nahlas to, co mu diktovala logika. Logika je jedna věc, říkal si, kdežto druhá věc je výběr a zveřejnění faktů. Za určitých okolností nezveřejňování některých skutečností před…

„Důvod!“ vybuchla Ema Novotná. „Řekl jste přece sebevražda. A k sebevraždě by tu musel být důvod, vážený pane.“

Praporčík Vaněk poklepal na dýnko své služební čapky, a protože snad právě tenhle její výbuch ho vyprovokoval, vyslovil to ve formě nezávazné otázky:

„Jestlipak je vám známo, paní Novotná, že vaše tetička vlastnila určitou… no prostě větší částku peněz?“

„Moje teta? Jste normální? Pane, kde ta by vzala větší částku peněz?“

Ano, to byla přesně ta otázka, kterou se trápil i praporčík Vaněk, ač o tom tahle žena neměla potuchy.

„Nu tak,“ řekl, „mohla je našetřit, že,“ a položil brigadýrku na stolek.

„Z čeho, prosím vás, z čeho?“

„No tak, měla plat, ne?“

„Těch pár šupů, co jí dávali ty vydřiduši tapecírský?“

„Paní Novotná,“ praporčík Vaněk sepnul ruce a zase je rozpojil. „Dobrá, jinak. Vy teda vylučujete, že by si vaše tetička mohla pravidelným ukládáním naspořit – já nevím,“ pohlédl někam ke stojací lampě, „takových deset dvacet tisíc?“

„Teta Karolína?“ vyprskla Ema Novotná. „To je teda fór!“

Promnul si bradu. Pak zvolna pravil: „Vy říkáte fór.“

„Prosím vás,“ opáčila Ema Novotná již ne tak sebejistě, „a kde by je měla, těch vašich deset dvacet tisíc?“

Praporčík našpulil rty a zatvářil se tak trochu jako děd Vševěd.

„A co taková vkladní knížka? Vy jste nikdy neviděla u tetičky nějakou vkladní knížku?“

„No tohle!“ vydechla Ema Novotná.

„Nikdo vám nikdy neřekl, že vaše tetička vlastní vkladní knížku? Ani paní Burešová vám nic takového neřekla?“

Ema Novotná sebou trhla. „Co? Kdo?“

„Paní Burešová, spolubydlící vaší tetičky.“

Tentokrát vybuchla okamžitě: „Ta megera? S tou se léta nebavím.“

„Nemáte paní Burešovou ráda,“ usoudil praporčík Vaněk a pokýval hlavou. „Ale paní Burešová mi sdělila, že byly s paní Novotnou nejen spolubydlící, ale i dobré přítelkyně. Celých dvacet let.“

„Ha!“ Ema Novotná vydala jakýsi skřek. „Pane, a vy jste žil někdy s ňákou babou dvacet let?“

Praporčík se pokusil zachovat kamennou tvář.

„Víte vy, co to je dvacet let dvě ženský v jednom pokoji?“ Ema Novotná pozvedla obě ruce a zase je spustila. „Víte vy, co to je za peklo? Dvacet let dnes a denně, ráno i večer, každou sobotu i neděli, všechny svátky, každý vánoce, velikonoce – pořád jenom vidět stejnej zarputilej ksicht? Pane,“ Ema Novotná odstrčila křeslo, jen to zadunělo, „ta baba tetu přímo nenáviděla. Ta ji rdousila každým pohledem, kterej na ni vrhla. Teta Karolína tam trpěla jak v očistci, a to jen proto, že s ní musela sdílet ten prostůrek společně vyměřenej na dvacet let.“

Ema Novotná nyní byla k praporčíkovi Vaňkovi zády, vytáhla z krabičky cigaretu, zapálila si ji, otočila se a potom vrhla na praporčíka krátký, leč výmluvný pohled, jímž jako by chtěla říci, bože, proč já to tomuhle klukovi vykládám, copak ten tomu může rozumět?

„Já vám rozumím,“ řekl tiše.

„Ale nerozumíte,“ odsekla, vyprskla smítko tabáku a přesunula se k oknu. „Jak byste taky mohl.“ Hleděla do tmy a ztišila hlas. „Ale nemyslete, teta si mi na Burešku, na Andulku, jak jí říkala, nikdy ani slůvkem nepostěžovala. Jenže tadyhle,“ zaťukala si na hruď, „tam se žrala. Tam ji to hryzalo. Tam se to pozvolna za ta dlouhá léta naskládalo. Všechny ty tiché, plíživé, nenávistné pohledy, kterými tetu ustavičně častovala – pane, já to viděla nejednou na vlastní oči a vím, jak tetu děsivě terorizovala.“ Obrátila se do místnosti, rozpažila ruce a začala krákorat: „Linko, zavři přece to okno, strašně na mne táhne. Linko, to musíš číst tak dlouho do noci? Dobře víš, že nezamhouřím oka při rozsvíceném světle. Linko, ten tranzistor bys měla Emince vrátit, mně ten hluk doslova drásá nervy.“

„Já rozumím.“

„Rozumějte, vy si dvacet let nesmíte normálně vyvětrat, večer přečíst knížku, vy si dvacet let ani nesmíte pustit blbý rádio, protože je tu ta druhá a té prostě absolutně všechno vadí.“

Ema Novotná učinila prudký půlobrat; loket si třela o dlaň; cigaretu v prstech, pronesla teď jako Pythie: „Kdyby si ta megera řekla, že vražda je jedinej způsob, jak se tety zbavit, věřte mi, pane, ta by to udělala. Ano, Bureška by ji vodkráglovala, klidně.“ Nehtem se zbavila dalšího neviditelného smítka z cigarety a hořce se usmála. „Měla kliku. Udělali to za ni ve špitále. A spolehlivě. Nejmodernějšíma léčebnejma metodama.“ A zase se otočila do tmy.

Tak snad abych šel, pomyslel si praporčík Vaněk a zavrtěl se v křesle. Mrkl na brašnu, trůnící po jeho levé noze. Ach jo, řekl si v duchu a předklonil se, aby se zvedl.

„Pane praporčíku,“ ozvalo se od okna.

„Ano?“ Praporčík Vaněk ještě nevstal; hladil si koleno.

„Vy jste ji viděl?“

„Ano,“ přikývl. „V pitevně. Proč?“

„Ne. Myslím tu vkladní knížku.“ V této chvíli už zase hleděla do místnosti. „Kolik na ní bylo?“

Praporčík vstal, shýbl se ještě pro čepici, chvíli upíral pohled k zemi a pak řekl; „Asi tak sedmdesát tisíc. Peníze, které teď připadnou vám.“

„Tolik peněz?“

Buď byla tak dobrá herečka, anebo byla skutečně tak překvapena; dokonce úžasem pootevřela ústa.

„Bude dole otevřeno?“

Ema Novotná si přiložila prst k bradě. „Jo ták,“ protáhla, „vy jste jaksi usoudil, že teta spáchala sebevraždu proto, abych mohla zdědit sedmdesát tisíc. Dedukuju správně?“

Praporčík Vaněk si pohladil čelo. „Řekl jsem,“ lehce si odkašlal, „asi tohle: jsou tady určitě důvody k domněnce, že…“

„Aha,“ zaťukala si Ema Novotná prstem na bradu.

„Neboli jestliže se zítra pro změnu vyskytnou určité důvody k domněnce, že tu šlo o vraždu, kdo asi bude hlavní podezřelý? No kdo má ze smrti oběti největší prospěch, aha?“

Praporčík Vaněk se konečně shýbl pro brašnu a hodil si řemen přes rameno. „Podívejte se,“ řekl a hekl, neboť na hmotnost brašny mezitím pozapomněl, „já bych to řekl asi takhle.“

„No jasně,“ ušklíbla se Ema Novotná. „Dneska odpoledne jsem byla ve špitále, omrkla jsem situaci, využila chvilky, vnikla na pokoj a vyřadila z funkce třeba nějaké ty přístroje…“ Tu se však zarazila, její úšklebek se náhle změnil. „Co se na mě tak díváte?“ Předpažila. „Tak mě rovnou zatkněte a máte to. No prosím, kvůli tomu jste přece přišel.“

Praporčík Vaněk si nasadil brigadýrku a přiložil dlaň ke štítku.

„Promiňte, paní Novotná, promiňte, že jsem vás obtěžoval tak pozdě večer. Na shledanou.“

Ema Novotná nabídla pojednou tiše, ne-li zkrotle: „Rozsvítím vám na chodbě.“

V maličké předsíňce se jí ještě zeptal: „Kdybych potřeboval snad něco doplnit, kde bych vás našel zítra dopoledne?“

„V práci, kde jinde.“

„A to je kde?“

„Inostav. Víte, kde to je? Dělám tam v konstrukci, třetí štok, inženýr Hauf.“

„Váš?“

„Kdo, co?“

Praporčík Vaněk ukazoval na bílý plášť, který visel na věšáku v předsíňce.

„Můj pracovní mantl. Proč?“

„Jste jako lékařka,“ řekl praporčík s úsměvem. „Také pracujete v bílém plášti.“

„Jo,“ souhlasila Ema Novotná a otevřela dveře na chodbu. „Akorát, že nikoho nepřipravuju o život, dobrou noc,“ a s výrazem, v kterém se mihotaly jiskřičky nejistoty, vyprovodila praporčíka na chodbu, spoře osvětlenou patnáctiwattovou žárovkou.

Tak toto je skutečné přítmí, pomyslel si praporčík Vaněk již sám na schodišti a bylo to zjištění, jež v sobě neslo i podtext.

IV

1

„Dobrý ránko. Vyspinkáno?“

Jana zvedla oči od chorobopisů; ani nemusela obracet hlavu ke dveřím.

„Miládka není,“ oznámila, „je na JIPu.“

Slávek nicméně vstoupil.

„A kdo říká, že jdu za ní? Co?“

Teprve nyní na něho Jana pohlédla; vypadala ospale.

„Ale cigaretu nemám, Slávečku.“

Posadil se na bílou židli. Vytáhl z kapsy noviny a krabičku cigaret. „Něva,“ řekl. „Zásobil jsem se Na růžku. Prozíravě. Už včera večer.“

Jana si povzdechla a ukázala na zřetelný nápis KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO, vyvěšený hned vedle registru. Zároveň vstala a začala rovnat něco ve vitríně; přitom si přála, ať někdo přijde.

„Páni!“ bouchl Slávek pěstí do novin. „Pět nula! Dudáci!“

Nikdo nepřicházel. Jana se cítila po noční dost ubitá, nejraději by se natáhla na postel na některém pokoji, ale to nešlo nejenom proto, že všechny postele byly dnes – v pondělí ráno – obsazené, až na jednu na JIPu…

„Slávku,“ dveře skříně táhle zavrzaly, „co vy si o tom myslíte?“

„Co?“ a Slávek hleděl dál do novin. „Já si myslím, že příště to puknou i s Kotěhůlkama. Hergot, vidíte to, na ten konkor jsem dočista zapomněl.“

„Ta paní včera, ta vaše známá…“

Slávek složil noviny a vstal; měl se k odchodu? Těžko soudit.

„Slávku? No co si o tom myslíte?“

Díval se na ni, hlavy teď měli v téže rovině; zajímavé, pomyslela si Jana, vždycky se mi zdálo, že je větší.

„Janičko,“ pronesl jakýmsi zjihlým hlasem, „a copak tolik záleží na tom, co si já myslím?“

Jana učinila jakýsi úkrok a pokrčila rameny.

„Hlavní je, co si o tom myslí ten kuliferda,“ pokračoval Slávek a posadil se na roh stolu. Sáhl do kapsy svého bílého pláště, vytáhl cigarety, očima je znovu přepočítal a zase vrazil zpátky do kapsy. „Byl i u nás,“ řekl. „Včera večer. Myslí si,“ Slávek si zapnul poslední knoflík na plášti, „že si ten plyn pustila sama. Protože…“ Ušklíbl se. „Ale, co na tom sejde.“

„Počkejte,“ Jana si přiložila prst ke své něžné bradičce. „Vy myslíte taky, že si sama uvolnila intubační rourku?“

„Jak dlouho pracujete ve špitále, Janičko?“

„No tak…“ Jana se podrbala na bradičce, „budou to tři roky. Letos,“ dodala. A zeptala se: „Proč?“

„No a kolikrát se za ty tři roky na JIPu uvolnila hadička, si nevzpomenete?“

„No tak.,. ani jednou, teda co já vím.“

Slávek se zase ušklíbl a přivřel dveře skříně, což ošklivě zavrzalo. „A kolikrát na JIPu vybouchly nějaké přístroje? Na to si taky nevzpomínáte?“

„Co já vím,“ vzpomínala Jana pořád s prstíkem na bradičce, „tak ani jednou.“

„Konkor,“ řekl Slávek a pěstí bouchl do skříně. Obrátil se na Janu, která mezitím začala dělat pořádek v zásuvce.

„Za celé ty tři roky ani jedna podobná záhada. Co?“

Jana, ruce ponořené do šuplete, zavrtěla hlavou; podívala se na Slávka, stál u dveří a právě se tvářil jako hlavní hrdina z filmu Ten, který ví.

„Slávku, a vy si myslíte, že…“ polkla.

„Už jsem vám řekl, Janičko, že starou belu sejde na tom, co si o něčem myslí šofér od sanitky. Co?“ Přistoupil blíž ke stolu, a když se zlomil v kolenou, měli pojednou zase hlavy v téže rovině. „Důležitý je, co si o tom myslí jinší páni. Takoví, co k tomu jsou, abych tak řekl, příslušně oblečený. Mým oblečením je tenhle bílej plášť. No, tak bílej už ani moc není, ale… Co?“ usmál se a chvíli pátral zblízka v Janině tváři.

Ta po chvilce zavrtěla hlavou: „Stejně. Je to smutný.“

„Co?“

„Ne, je to strašně smutný. Umřete a nikdo neví proč, jak, kvůli čemu.“ A téměř šeptem řekla: „To je na tom strašně smutný.“

V této chvíli připadala Slávkovi obzvlášť krásná. Škoda že zase popadla sadu s injekcemi a nesla to vyvařit.

„Janičko,“ zakňoural a narovnal se v kolenou. „A víte, co je ještě smutnější? S dovolením,“ podržel jí plechovou krabici. „Když někdo od rána do noci vozí infarkty, žaludeční koliky a prasklý ty, pak se podívá v televizi na fotbal nebo na hokej, načež si zaskočí na roh na jednu tvrdou, potom se pohádá s mámou a nakonec zaleze do postele. To je pane život, co vám mám líčit!“

„Děkuju.“ Jana od něho převzala plechovou krabici. „Tak takový život změňte, Slávku,“ poradila mu a začala přendavat nevyvařené jehly do vody.

Hleděl na ni očima, v nichž se zračilo dojetí, obdiv i touha.

„Au!“ píchla se o jehlu.

„Ukažte!“

Strčila si prst do úst, to nic není, zahučela, tyhle jsou vyvařený, ale to už stejně držel její prsty ve své dlani, uzpůsobené především na držení volantu. Na tu chvíli oba nakrátko zmlkli. A pak pozvedl Slávek Janinu ručku a něžně ji políbil.

„Jsou na světě i lidi,“ řekl dojatě, „který by mohli, kdyby chtěli,“ a vpil se pohledem do hlubokých očí naproti, „všecko od základu změnit.“

Nato Jana opatrně vyprostila své prstíky z jeho humpolácké dlaně a rychle se přesunula ke stolu, kde se začala věnovat nějakým složkám.

Slávek pojednou jako by nevěděl, co má povídat. Vypadal zjihle. Ta zjihlost ostře kontrastovala s tím, co řekla Jana.

„Jo, chtěla jsem vám ještě připomenout,“ ozvala se s profesionální lhostejností, „vezmete nám dneska v deset to corpulmonale ze čtyřky.“

„Janičko,“ znělo to stále tak zjihle.

„Anebo ten žlučník z dvojky.“

„Jano,“ pokračoval Slávek tvrdohlavě v původní hlasové rovině, „vy přece dobře víte, že vždycky máte přednost v jízdě. Zprava, zleva, přede všema. Jano…“

„Nebo mám říct Běhalovi?“

Slávek si povzdechl, rozpažil a připažil. „No jasně,“ vzdychl, jako by náhle pochopil, a otočil se ke dveřím. „Jsem vošklivej.“ A zdálo se, že tentokrát už opravdu míří ven. Ale předtím ještě cosi zaslechl, Slávečku, nebo tak něco, to krásné děvče jako by ho volalo zpátky, anebo že by se mýlil? Ještě se otočil ve dveřích – a to krásné děvče se na něho usmívalo a řeklo, slyšel to zřetelně a okamžitě přivřel dveře, neboť nebylo nutné, aby bylo všechno slyšet na chodbu.

„Slávečku, snad byste se neurazil? Vy přece vůbec nejste vošklivej.“ Stála před ním, dokonce ho drapla za knoflík bílého pláště a se šibalským úsměvem dodala: „Rozhodně ne tak moc, jak si myslíte.“

Slávek zůstal u dveří, ruku na klice, a jeho tvář byla měsíček v úplňku.

„Mám jednu fotku,“ rozzářil se, „focenou z týhle strany,“ natočil se levou lící, „takže ani není moc vidět, že mám trochu – no prostě uši mírně odstálejší, co?“ zazubil se. „Vypadám na tý fotce jako ten herec,“ zatřepal prsty, „no tak, ksakru, taky hrál v tom filmu, jak je ta perfektní honička s auťákama – znáte ho, určitě, je to moc známej herec…“

„Americkej?“ zeptala se Jana, vracející se opět ke stolu.

„Jasně,“ kývl Slávek a vrátil se k tomu stolu s ní. „Viděla jste v ňákým jiným filmu perfektní honičku s auťákama?“

„To nevím,“ řekla Jana a v duchu si vyčítala, stala se chyba, měla jsem ho nechat normálně odejít, no prosím, už si mi tu zas sedl na židli. A unaveně nadhodila: „Nebyl to Steve McQueen?“

„Jo jo jo, ten,“ bodl Slávek ukazováčkem do vzduchu. „Vypadám na tý fotce jako Sív Nekvín v tom filmu.“

„Jenomže vypadat jako někdo, Slávku, ještě nemusí nic znamenat. I když ten někdo hraje v americkým filmu,“ a podívala se na něho tak, že dočista zvadl.

„Co? No jasně,“ řekl zklamaně, neboť opět cosi pochopil, „jsem pro vás zkrátka…“ To označení jako by hledal na linoleu. „No zkrátka blbej. Jasně. Milada to říká správně. Šofér od sanitky, nic pro vás, jasně,“ a zvedl oči, ochoten střetnout se zpříma s jejím pohledem.

Jana sekla tužtičkou do papírů. „Tak tohle jsou přesně takový řeči, jaký nesnáším,“ vstala; chystala se odejít ze sesterny se sadou vyvařených injekcí, ale předtím ještě musela něco říct tomuhle zamindrákovanému řidiči od sanitek. „Proč by mi mělo vadit, že je někdo řidič? Nebo že nemá auto, vilu a já nevím co ještě? Vzala bych si ho z fleku, kdybych ho měla ráda.“ Z očí jí lítaly jiskry – a to jiskry nesmírně oslnivé.

„Něco proti mně máte a já zaboha neuhodnu co.“

Postavila se ke dveřím se sadou injekcí, která se leskla neméně než ty její oči; odrážely se v nich všechny větve stromů nemocniční zahrady. Od těch dveří pak pronesla řeč, která Slávka Hrušku k té bílé židličce doslova přibila.

„Já proti vám, Slávku, vůbec nic nemám,“ prohlásila. „Naopak, myslím si, že jste docela sympatickej kluk, možná trochu zamindrákovanej, ale pochopte to, nemůžu si vás vzít jenom proto, abych vás dostala z mindráků anebo abyste si třeba nemyslel, že jsem nafoukaná. Já možná na někoho působím nafoukaně, ale kvůli tomu, abych v někom jednou provždy zaplašila takovej dojem, si ho přece nevezmu, ani kdyby z jedný strany vypadal jako Steve McQueen. Co kdyby se po třech měsících ukázalo, že si s ním nemám co povídat? Mě nezajímají filmy, kde jsou perfektní honičky s auťákama, ani hokej či fotbal mě nezajímá, nu a vás zase nezajímá nic z toho, co zajímá mě. Já se nebudu vdávat proto, abych někoho dostala z mindráků. Já se chci vdát v životě jen jednou, ale zato jednou provždycky. A vezmu si toho, koho budu mít opravdu ráda. Tak ráda, že bych za něj dokázala i dejchat. A takovýho si najdu sama, s dovolením.“

„Ale pro jistotu,“ propustil Slávek mezi zuby, když už dveře na chodbu byly dokořán, „začnete radši hledat od primáře, co?“

Jana stála mezi těmi dveřmi a tiše zírala.

„Totiž,“ mSlávek prudce zamrkal, jak vstával z té židličky, k níž přece jen nebyl přikován, „nemyslel jsem to…“

A tehdy se dveře sesterny přibouchly.

Jana už tady nebyla.

Doufám, pomyslel si Slávek, že právě nesbírá po chodbě vyvařené jehly. Přejel si rukou po špatně oholené tváři, rozhlédl se prázdným pokojem sester a tiše, nicméně polohlasně řekl: „Jsem normální vůl.“

2

Doktorka Šebková zkontrolovala čas; sedm nula nula; sáhla po sluchátku a vytočila číslo.

„To jseš ty, Alešku? Ahoj, máma.“

Usmála se.

„No tak to se honem probuď, je sedm hodin, milánku. Jak to, že vás nevzbudil tatínek?“

Nakrčila čelo.

„Cože? A odkdy je tam tetička?“

Povzdychla si.

„A co večer? Jedli jste vůbec?“

Přehodila sluchátko na druhé ucho.

„Počkej, milánku, a co to maso z modrýho kastrůlku?“

Cvrnkla do verzatilky na stole a ještě jednou si povzdechla.

„Ale ne! Z modrýho kastrůlku říkám.“

Vrazila záda do opěradla a znovu roztočila verzatilku.

„Dobře, dobře. A Alešku – prosím tě – už jsi velkej chlapec, dohlídni na toho malýho kluka. Dej mu čisté tričko.“

Usmála se, krátce a nervózně.

„Ano. A učeš ho. Zbylo vám tam ještě mléko?“

Podívala se na hodinky.

„A Alešku – neříkal tatínek, kam jede nebo kdy se vrátí?“

Předklonila se.

„Cože? Musíš do toho mluvit víc nahlas!“

Krátce pohlédla k oknu, pak ke dveřím.

„Aha. A kdy se z té služební cesty vrátí? To neříkal?“

Za dveřmi někdo hlasitě hovořil.

„Ne, je nahoře v bílé skříni. Martínkovi dáš to modré. Rozuměls mi?“

Za dveřmi se ozval smích.

„Tak flanelovou košilku.“

Byl to ženský smích.

„Aleši, a pořádně zavřít plyn, okna, dveře zamknout…“

Ťukla si špičkou verzatilky do zubů.

„Počkej! Hlavně ať ten malej kluk nevyjde špinavej. Rádně ho prohlídni a vem si – vem si…“

Otočila se ke dveřím; někdo bral za kliku.

„Jo, svačina! Máš vůbec svačinu na dnešek?“

Dveře se pomalu otevíraly.

„A buďte hodný, kluci. Doveď Martínka až ke školce.“

Položila verzatilku; ve dveřích se objevila postava v bílém plášti.

„Dovedeš ho až nahoru ke dveřím.“

Otočila se na židli.

„Žádné výmluvy nechci slyšet. Ano, až nahoru!“

Krátce se usmála a přikývla na pozdrav.

„Pa, Alešku, ahoj! A dávejte na sebe pozor, kluci. Pa!“

A když zavěsila, pomalu se obrátila na MUDr. Ilonu Zlámalovou: „Ahoj, holka, co je?“

„Brý ránko. Dnes bude hic,“ vzdychla Ilona a sesula se na služební lehátko. „Když je v dubnu jak v červenci, tak…“ vyndavala věci z nákupní kabely, „to se nutně musí odrazit na hladině adrenalinu v krvi.“

Doktorka Šebková tiše řekla: „Hezky.“

„Jo, tak hezky, až z toho všichni zcvoknem,“ a Ilona hodila kabelu do skříně. „Jaká byla na dnešek službička?“

Doktorka Šebková roztočila verzatilku na stole a smutně se pousmála. Ilona na ni hleděla rozverně; byla nejenom vyspalá, byla o dobrých deset let mladší, svobodná, bezdětná… šikovná lékařka, která promovala teprve předloni. Náhodou pěkná ženská, pomyslela si doktorka Šebková, jak si ji tak prohlížela proti oknu. A všechno ji vlastně teprve čeká, říkala si a hleděla na ni zádumčivě. Ilona vjela do bílých kalhot a zeptala se bez přehnaného zájmu: „Co ten iktus na devítce?“

„Zklidněný,“ odpověděla doktorka Šebková a zároveň si pomyslela: a má i postavu. Všechno člověk zvládne, ale nač stačit nemůže, to je uchovat si tu svěžest a taky ten elán, co míval v pětadvaceti. Ilona, která zachytila její pohled, se na ni tázavě zahleděla.

„Maléreček nějakej?“ Zapnula si všechny knoflíky.

„Ilonko, víš co?“ doktorka Šebková šla k ní a položila jí ruce na ramena. „My dvě holky si teď uděláme turka.“

Ilona se zavrtěla a soustředěně pohlédla doktorce Šebkové do tváře. „Vážně? Něco se přihodilo? Zvláštní událost nějaká?“

Dívaly se na sebe; dvě ženy, z nichž jedna byla mladá a druhá v nejlepších letech, dvě lékařky, z nichž jedna měla postavu ještě pružnou a druhá… koneckonců dva porody dokážou udělat své, trochu odejdou vlasy, trochu zuby a na levé líci zbývá tmavší flek; to sice v okně není vidět, ale o metr dál v zrcadle velmi dobře.

„Anebo Jirka už zase trojčí?“ zeptala se tiše, leč trefně Ilona.

Doktorka Šebková před zrcadlem nadula obě tváře.

„… tak s ním jednoduše vyraž futro,“ poradila jí Ilona velmi lakonicky.

Doktorka Šebková zvedla bradu. Téměř se usmívala, když polohlasně říkala, Ilonko, Ilonko, děvče nezralý, a vrátila se zas ke stolu s dózičkou kávy. Tady už jí nebylo tak dobře vidět do tváře.

Ilona si přisunula stoličku. Jak si zapínala rukávy bílého pláště, přišla se zajímavým postřehem:

„Jsou to mizerové. Všichni.“ Mínila muže jako takové, manžele pak zejména.

Doktorka Šebková hrábla pro cigaretu. „Dej voděnku na kafe.“ A když tak Ilona poslušně učinila, zapálila si, trochu zvrátila hlavu a vyfoukla s kouřem: „Ach jo.“ Ilona u vařiče řekla: „V noci vám prý exla ta intoxikace na JIPu. Je to fakt?“ A protože doktorka Šebková hned neodpověděla – hrála si s tácky, hrníčky a lžičkami –, přiblížila se ke stolu a velmi šetrně kolegyni sdělila: „Ty, hele, nic si z toho nedělej.“

„Z čeho?“ Doktorka Šebková se na ni překvapeně otočila.

„No,“ řekla Ilona a otevřela dózu s kávou.

„Byla to sebevražda.“

„Co? Kde?“

„Na JIPu. Včera odpoledne. Probudila se a…“ znázornila to, „urvala si endotracheální rourku od chirologu. No co je? Suicidium jako hrom,“ vysvětlovala Iloně, která zřejmě stále nic nechápala. „I ten esenbák, co to tu včera vyšetřoval, dospěl ke stejnému závěru.“

Ilona jako by zapomněla, že má v ruce lžičku s kávovou drtí, a tak se něco vysypalo na stůl, něco na linoleum. „No má poklona,“ vyhrkla. „Selbstmord ve špitále, no má poklona,“ a když si všimla té spouště: „Kafe!“

„A pokud jde o tvoji definici mužskejch,“ pokračovala doktorka Šebková, snažíc se jí pomoci s rozsypanou kávou, „snad bych ti řekla asi tohle: – vem si na to lopatku, Ilono! Na nikom samozřejmě nemůžeš vyžadovat, aby tě dvanáct let ustavičně zbožňoval, to na nikom nemůžeš chtít, ale – tam ne, dole, je tam myslím i smetáček – ale co můžeš, ba dokonce musíš vyžadovat, to je seriózní jednání. Aby sis najednou po dvanácti letech nepřipadala jako jako jako…“ hlas se jí náhle o poznání změnil, „zmuchlanej fáč, hadr k nepotřebě. Aspoň ta základní lidská slušnost, když už nic jinýho po nich není možný žádat.“ Dívala se někam do zdi, slyšela jemné šelestění smetáčku. „Chápej, vždycky tu budou nějaký další, kterejm bude dvacet až pětadvacet. A to je právě to,“ vstala, šla k zrcadlu a odhodlaně do něho pohlédla, „tohle teda už fakt nedokážem, bejt doživotně pětadvacetiletý, to už teda opravdu nesvedem.“

„Se rouháš!“ Ilona se narovnala, šklebila se, jak držela zelenou lopatku s kávovou drtí v levé ruce. „Přála bych si – uf! – za deset let vypadat jako ty.“

Doktorka Šebková si zaťukala do podočního oblouku. „Ba ne, to by bylo málo, holka,“ a s trpkým úsměvem se obrátila na Ilonu. „Málo, moc málo, dej to sem,“ a převzala od ní smetíčko. „Deset let, to je pro tebe zatím strašně vzdálená budoucnost.“

Tehdy zazvonil telefon. Ilona, která měla volné ruce, to zvedla. Ohlásila se, protáhla obličej a oddálila přístroj od ucha. „Pro tebe,“ šeptala.

„Pro mne?“

Ilona zakryla mluvítko. „Já tomu absolutně nehovím. Nějaká hysterka. Ty jsi zabila nějakou tetičku?“

3

„Pište, pane kolego,“ obrátil se primář Pacner na mladičkého sekundáře Matějku. „Mrtvola ženy asi šedesátileté, s rozvinutou cyanózou rtů a akrálních částí,“ diktoval, zatímco mladý sekundář zápasil u stolu s verzatilkou. „Nepíše a nepíše?“ Primář patologického oddělení odvrátil pohled od mrtvoly ženy asi šedesátileté, kterou dnes ráno dostali na pitevní stůl.

„Se zasekla,“ procedil sekundář Matějka a připojil neslyšnou kletbu.

Primář Pacner chvíli pozoroval zápas svého sekundáře s verzatilkou, pak si sundal rukavice, řekl: s dovolením, pane kolego, půjčte mi to, a velmi se podivil, co je to za systém – parker? Rozebral tužku na prvočinitele a potom spokojeně pravil: „Tadyhle, pérko. Zasekává se, neřád.“ Přesypal součástky sekundáři do dlaně a poradil mu: „Naučte se psát na stroji, pane kolego. Ve vašem věku jsem už psal minimálně čtyřmi prsty.“ A téměř s napětím pozoroval, kterak kolega tužtičku lepí dohromady.

„To jste patolog?“

Mladý lékař zvedl zrak. „Prosím?“

„Třesou se vám prstíčky.“

Sekundář se omluvně pousmál.

„Co jste dělal včera přes den a zejména pak v noci na dnešek?“

Sekundář Matějka došrouboval a vzhlédl: hleděl na primáře Pacnera a nevěděl, co odpovědět. Tak se zase jen tak záhadně, snad stydlivě pousmál.

Primář se na oplátku taky pousmál, jenomže ani ne tak stydlivě, jako spíše chápavě; řekl: „No nic, kolegáčku, jdem na věc, račte si vzít kostotom.“ A zeptal se: „Už jste s tím někdy pracoval?“

Sekundář Matějka si popostrčil čepičku. „Jak prosím?“

Primář ukázal na nástroj, kterým se – jak mladý lékař velmi dobře věděl – štípají žebra.

„Jistě,“ přitakal sekundář, „mnohokrát.“ A sklopil zrak jako dívka.

„No výborně, pane kolego.“ Primář Pacner si navlékl rukavice a dle svého zvyku začal básnit: „Keep smilling, pane kolego, jak říkají páni Angličané. Usmívejte se, máme tady krásné pondělní jitro, tedy myslím za okny, příroda se probouzí a život kypí. Na to musíte jako patolog neustále myslet a nesmíte se poddávat tomu, co vidíte na tom stole.“

„Jistě,“ souhlasil sekundář Matějka a odevzdaně se chopil kleští.

„Za takových pět deset let si uvědomíte, jak je to naše povolání vlastně krásné, pane kolego, a že vůbec není třeba tvářit se takhle zapškle nad mrtvým lidským tělem, jako se tváříte vy, pane kolego. Tohle tělo, to byl život, dlouhá léta rozdávalo radost, smích, obohacovalo lidskou společnost o obrovské hodnoty, neboť lidský život, pane kolego, je neustálé obohacování. I to však jednou musí skončit. To, že teď před námi leží lidské tělo bezvládné, to není žádná tragédie, to je jen důkaz, že zákony přírody jsou nezměnitelné. Příroda, pane kolego, je moudrá, ta ví, co dělá. Proto se netvařte, jako by vám neustále někdo šlapal na kuří oko a přistupte ke své práci s radostí a zejména se zdravou zvědavostí. Přesně tak jako ti, kteří si vybrali na první pohled mnohem veselejší povolání než kuchat mrtvoly. Seberte v sobě poslední zbytky energie po dnešní probdělé noci a směle uchopte skalpel.“

„Ale já jsem, pane primáři, opravdu neprobděl…“

„Probděl, neprobděl,“ primář Pacner vztyčil prst, „ale vypadáte, jako byste probděl, pane kolego. A to je chyba. Na mladém patologovi probdělá noc nesmí být znát, ten musí být každé ráno v pitevně jak rybka ve vodičce. Proto se račte probudit, proto vám říkám, je ráno, za okny svítí sluníčko, a jestliže vás prostá lidská smrt čímsi udivuje… moment,“ a primář Pacner nyní poobrátil hlavu ženy asi šedesátileté, ležící na pitevním stole, „moment, momentíček…“ Ohlédl se. „Pane kolego, co to tam stojí v těch lejstrech za vámi?“

Sekundář Matějka přiskočil ke stolu a listoval, listoval, dokud nenašel, co hledal. Odbornými slovy pak sdělil panu primáři, že v tomto případě šlo původně o těžkou otravu kysličníkem uhelnatým, potom však o smrt zadušením. Přidal i popis nehody s endotracheální rourkou. Vážné podezření na sebevraždu, dodal poté a přistoupil k pitevnímu stolu, neboť primář již na něho velice výmluvně kýval prstem.

„Sebevražda… říkáte, hm,“ hučel si tak trochu pod fousy primář Pacner a odkrýval vlasy ženy v temenní části hlavy. „Nuže, račte se podívat, pane kolego. Vidíte to? Co byste řekl tomuhle?“

Sekundář Matějka nasucho polkl a řekl: „Subkutánní hematom.“ A prudce zamrkal.

„Ale velice správně, pane kolego,“ přívětivě se na něho usmál primář Pacner. „Dát si zezadu ránu a způsobit si takovouhle podlitinu, hm, nebylo by to na sebevraždu poněkud obtížné? Milý pane kolego,“ primář Pacner si dal ruce v bok. „Jestliže si myslíte, že tuhle paní krátce předtím, než spáchala sebevraždu, někdo praštil, pak uvažujete velmi správně.“

„Ale oni tam píšou…“

„Ať píšou, co píšou,“ trval na svém primář Pacner, „tuhle ženu někdo praštil, a to pořádně, pane kolego.“ A ukázal na telefonní přístroj. „Nyní laskavě tamhleto zvedněte a vytočte číslo, které vám nadiktuji.“ A když sekundář Matějka bez odmlouvání zvedl telefonní sluchátko, začal primář Pacner diktovat tři pět dva… A tvářil se velmi zasmušile.

4

Vrchní sestra Jaklová sekla sluchátkem, a jak se tak na tu ženskou koukala, řekla si, no to je snad už přespříliš! Křičet mi přes rameno do telefonu, jak si to vlastně ta osoba představuje?

„No prosím vás? Vletíte mi sem jako vichřice a hulákáte mi do sluchátka, nota bene takový věci, že…“

„Řekla jsem jenom pravdu,“ přerušila ji ta ženská a ukázala na ni prstem. „Zavraždili jste mi tu tetičku.“

Vrchní sestra Jaklová vyfoukla reziduální zásobu vzduchu z plic, obešla stůl a otevřela dveře dokořán.

„Tak prosím! Račte! Tady nemáte co pohledávat. Račte, paní Novotná.“

„Já půjdu,“ řekla Ema Novotná, „já ráda půjdu. Jen až mi laskavě povíte, co se tu vlastně včera večer stalo,“ a otevřela kabelku, z níž vyňala cigaretové pouzdro.

Vrchní sestra stále ještě mluvila neuvěřitelně klidně. „Paní, vy si počkáte v čekárně. Tohle je pokoj vrchní sestry, sem ani pacienti, ani návštěvy nemají přístup. Slyšela jste?“

Ema Novotná cvakla pouzdrem, jako by mínila vrchní sestře nabídnout spartu. „Jo,“ řekla, „slyšela. A dost hrozný věci, vrchní sestro.“

Vrchní sestra zavřela dveře, vrátila se ke stolu a vsunula si papír do stroje. Zřejmě se rozhodla Emu Novotnou nevidět a neslyšet.

„Chci – mluvit – s primářem,“ zaskandovala návštěva.

„Pan primář tu ještě není,“ odvětila velmi srozumitelně vrchní sestra Jaklová. „Posaďte se v čekárně před ambulancí.“

„Tak se ředitelem nemocnice,“ a Ema Novotná vytáhla cigaretu z pouzdra.

Vrchní sestra Jaklová, aniž se na ni podívala, ukázala na upozornění vedle dveří: červeně přeškrtnutou cigaretu. Ema Novotná kupodivu vrátila cigaretu do pouzdra a prohlásila, že podá stížnost. Řekla, že je to škandál, a ujistila vrchní sestru, že to jen tak někomu neprojde. Zlostně mrskla pouzdrem do kabelky a vydechla: „Poměry!“

Vrchní sestra Jaklová řekla: „Emil Novák,“ a pomalu vyťukávala to jméno na psacím stroji. „Rok narození… Vy jste ještě tady?“

„Řekla jsem vám,“ Ema Novotná si neměla nač sednout, a tak jenom přenesla váhu těla z nohy na nohu, „že chci mluvit s ředitelem nemocnice. Okamžitě.“

„A já jsem vám řekla,“ vrchní sestra si poněkud poopravila polohu tiskopisu ve stroji, „abyste se posadila před ambulanci.“

Ema Novotná to opět zkusila po slabikách: „Chci mlu-vit s ři-di-te-lem.“

Vrchní sestra – konečně byla s polohou papíru ve stroji spokojena – mrkla do lejster a nahlas opakovala: „Dvacátého druhého osmý…“

„Okamžitě!“

„Soudruh ředitel má dneska zdravotnickou komisi na ONV a pan primář přijde až – v roce devatenáct set třicet dva,“ doťukala a vzhlédla. „Je mi líto.“

„Prosím vás,“ procedila Ema Novotná téměř sevřenými ústy, „je tu dneska aspoň vrátnej?“

Narazila však na betonový pohled vrchní sestry Jaklové.

„Dobrá,“ řekla, konečně to vzdala, „já teda jdu. Ale pamatujte si, tohle tady někomu přijde setsakramentsky draho. Rovnou odtud jdu na Bezpečnost. Tenhle podivnej případ se řádně vyšetří, to vám garantuju. To teda neskončí,“ cvrnkla do formuláře ve stroji, „vyplněním nějakejch papírků. Za tohle se budete zodpovídat. Milá vrchní sestřičko.“

Rána dveřmi udělala za rozhovorem příznačnou tečku.

Poněkud sarkastický úsměv, který vrchní sestra Jaklová krátce předtím nasadila, se po té ráně změnil v úsměv skoro nejistý. A jako by se náhle vzpamatovala z ohromení, sáhla vrchní sestra po telefonu a spěšně vytočila číslo.

5

„Dobrý den, prosila bych linku tři tři dva. Děkuji vám. Dobrý den, tady je Šebková. Ano, doktorka Šebková. Prosím vás, soudružko, mohla bych hovořit s manželem?

Aha, aha.

A nevíte – ano – nevíte, prosím vás, kdy asi?

Ne, nic nic, to je naprosto v pořádku. Já jenom…

Dobře, děkuju, já to zkusím později.

Ano, děkuju vám. Na shledanou.“

Doktorka Šebková pomalu položila sluchátko a tužku si opřela o zuby. Někdo zaklepal. Ohlédla se ke dveřím a unaveně řekla: „Á, to jste vy, sestro.“

„Paní doktorko, nesu ty propuštění.“

„Dejte to sem,“ ukázala doktorka Šebková na stůl, a když jí do zorného pole vplul objemný fascikl, jako by jí víčka ještě ztěžkla. Přiložila si bříška dvou prstů na koutky obou očí a zmoženě řekla: „Sestro Prokešová, určila jsem jasně, paní Jirsíková má dostat framykoin a nikoli heparoid.“

Sestra Milada Prokešová jižjiž chtěla tiše vypadnout z pokoje; teď stála někde v půli cesty mezi stolem a dveřmi a nejistě říkala: „Ale já se dívala. Žádný framykoin tam nebyl, tak jsem si myslela…“

„Prosím vás, sestro,“ doktorka Šebková jako by ožila, „nevyvíjejte laskavě soukromou iniciativu a raději se vždycky zeptejte dvakrát.“ Hleděla na ni krajně rozmrzele. „Ano?“

„Ano, prosím.“

„No. Ta noha je teď vysloveně špatná.“

„Já jsem ale opravdu nevěděla, kde…“

„Podívejte se, sestro Prokešová,“ doktorka Šebková vstala, „skočte si na druhý patro, vrchní sestra vám dá framykoin, vyměňte to.“

„Tak já to teda vyměním, paní doktorko.“

„Když budete tak moc hodná.“

„Přejete si ještě něco, paní doktorko?“ řekla Milada a sklopila oči k linoleu.

„Jo,“ kývla doktorka Šebková; ruce vrazila hluboko do kapes svého bílého pláště a tvářila se, jako by se chystala kousnout do kyselého jablka. Pod okny harašil nějaký náklaďák. Doktorka počkala, až trochu zeslábne rachot motoru, který určitě musel přivést k plnému vědomí i pacienty předávkované barbituráty, a potom se zeptala: „Na jak dlouho asi odhadujete svoji nepřítomnost na JIPu včera po těch návštěvách?“ Vyndala ruce z kapes. „No když se to stalo.“

Hluk nákladního auta zvolna slábl.

Milada zašeptala: „Já ale nemůžu za to, co se včera stalo, paní doktorko.“

Doktorka Šebková učinila půlobrat a odebrala se k oknu, jako by se teprve teď chtěla přesvědčit, co to tu vlastně bylo za randál.

„Podívejte se,“ řekla hledíc z okna, „nikdo vám nic takového nepředhazuje, ale…“ prudce se otočila do místnosti: „Jak dlouho jste nebyla na pokoji? Kolik minut asi? Pokuste se vzpomenout si.“

Milada Prokešová ohrnula spodní ret. Potom začala vzpomínat, přeříkávala si to dokonce nahlas. „Tak nejdřív jsem šla do kuchyňky, dala jsem si vodu na kafe…“

„A taky jste si dala cigaretku, viďte?“

Milada vytáhla z kapsičky namodralý kapesníček a přiložila si ho k nosu.

„Vyčadila jste v té kuchyňce celou cigaretu? Vzpomeňte si, sestro!“

Znělo to naléhavě, jako by právě na tom obzvlášť záleželo. Ale proč na tom tolik sejde právě téhle doktorce, která si na mě vyloženě zasedla? uvažovala Milada překotně. Vyčítavě pohlédla na lékařku a téměř sveřepě řekla: „Jak si to mám pamatovat?“

Doktorka Šebková vyhodila ruce do vzduchu a pak se dala na pochod omezeným prostorem tohoto pokoje. „Miládko,“ řekla a zastavila se, „něco vám povím,“ a podivně se usmívala. „Vy jste byla pryč nejmíň půl hodiny, a jak to tak vypadá, možná i mnohem delší dobu. Kde jste vlastně byla? No, kde jste byla?“

Pro Miladu byl teď ten modravý kapesníček stébélko, kterého se tonouc držela; posmrkávala, změnila se v hotovou hromádku neštěstí a pak to doktorce Šebkové v nesourodé změti slov vyklopila jako tomu esenbákovi: Slávek, hádka, garáž, schodiště, Haufner, který nebyl Haufner…

„Tak počkat!“ doktorka Šebková si ji přitáhla pěkně ke stolu. „Takže vy jste normálně opustila patro.“

Tentokrát to z úst sestry Prokešové znělo jako přerývaný pláč: „Nemohla jsem přece tušit, co udělá – urve si hadičku od chirologu. To přece nikdo nemohl tušit…“

„Tak dost!“

A sestra Prokešová kupodivu okamžitě přestala štkát. Rychle schovala modrý kapesníček a zeptala se: „Můžu jít, paní doktorko?“

Lékařka k ní byla bokem, když řekla téměř jako někomu mimo tento pokoj: „V době, co jste nebyla na JIPu, byla paní Novotná zavražděna.“

„Ale ta hadička…“ zašeptala sestra Milada. „Proč by nemohla vypadnout sama?“

„Ta hadička s tím nemá co dělat.“ Teprve nyní se doktorka Šebková na sestru Prokešovou podívala. „Tu paní někdo zabil úderem sem,“ a doktorka Šebková si přiložila dlaň na temeno, „tupým předmětem. Před chvílí mi to volal z pitevny primář Pacner.“

A Milada křečovitě zavřela oči, asi jako to dělají malé děti, chtějí-li předstírat hluboký spánek.

6

Bylo až radost se dívat, jak to šlo téhle sestřičce od ruky. Staré prostěradlo stáhla a přes slamník přetáhla nové, čisté a bílé, špinavé povlaky shodila z deky i z polštáře, raz dva tři – a měla na polštáři povlak svítící čistotou; pak jenom proklepla deku, uchytla v rozích, rozhodila ruce a deka vklouzla do nového povlaku jak po másle, to vše ráz na ráz.

Paní ze sousedního lůžka to pozorovala s uznáním; když se jejich pohledy setkaly, ocenila to slovem, z kterého vyzařovala zkušenost hospodyně: ,,Šikovná.“ A připojila přívětivý úsměv.

„Jak se vám daří, paní Kuchynková? Dneska mi připadáte o moc lepší, paní Kuchynková.“

Sestra Jana Číhalová neříkala ženám od padesátky výše babičko jako jiné sestry, pacientky zásadně oslovovala jménem. Věděla, že ne každé pacientce je zrovna příjemné tohle familiární oslovení, které ji šmahem zařazuje mezi staré; koneckonců těm, které by se pro babičku nepohoršily, paní docela určitě nevadila.

„Dneska mě to k ránu trochu pobolívalo. Tadyhle v těch místech hlavně,“ paní Kuchynková si přes deku promačkávala krajinu žaludeční. „Jsem vzhůru už od čtyř, tak to víte.“ Ztěžka se na posteli nadzvedla. „Jo,“ povzdechla si, „lepší. Cejtím se jak praštěná pometlem. Můj říkal, aspoň se tam vyspíš, když nic jinýho. Ale tady nás budíte už o pátý, jakýpak je to dohromady spaní?“

„Kdy bude snídaně?“ ozvala se postel zpod okna. Jana se usmála a bouchla do polštáře, spokojena svým dílem.

„Snídaně…“ zvedla tabulku u postele. „Ale vy stejně ještě dneska máte čaj, paní Lavičková. Co teploty?“ obrátila tabulku visící na pelesti. „No sláva! Už nám to pěkně ustupuje.“

„Sestřičko, u toho okna na mě celou noc táhlo.“ Pacientka Lavičková byla po ránu nenaložená. Bylo na ní přímo vidět, že si tu stížnost připravovala od časných ranních hodin. Tohle Jana znala: jedna pacientka chce okno celou noc otevřené, kdežto druhá žádá okna zavřená. Je to někdy potíž skloubit zájmy osmi nemocných žen na jediném pokoji. Nemoc je obtížné období v lidském životě a někomu chybí úplně všechny předpoklady pro jeho zdárné překlenutí: kázeň, trpělivost, snášenlivost, a tak nezřídka dochází k napjatým situacím, ba i konfliktům. A potom nesmírně záleží na dvacetiletém žabci, aby tyhle většinou o mnoho starší a životně mnohem zkušenější ženy srovnal, uklidnil a spřátelil. Janě Číhalové v tom velice pomáhal její andělský zjev, zejména jemný, jakoby rozpačitý úsměv, ten zakrátko každého odzbrojoval. To byla obrovská zbraň půvabné sestřičky. A vytasila se s ní i nyní, když se medovým hlasem paní Lavičkové zeptala: „A nechtěla byste se přestěhovat na sousední postel, co říkáte? Tam by vám docela určitě netáhlo.“

Pacientka, zaskočená okamžitým řešením svého celonočního problému, němě zírala na tu usměvavou dívenku s tvářičkou přímo umělcem vymodelovanou. Možná jí někoho připomínala, možná někoho blízkého, protože původní nepřístupný výraz v jejím obličeji se pozvolna měnil, rysy zvláčněly, a pak ta žena skoro stydlivě požádala sestřičku, aby ji tu ještě tuhle noc nechala, prý se uvidí.

Jana objela jediným pohledem všechny postele a podobně jako ve vedlejším a také v rohovém pokoji i tady se otázala, nepostrádá-li některá z pacientek jakousi věcičku. Prostě na chodbě se našlo cosi, co má určitou cenu, proto se tahle sestřička obrací s dotazem na všechny pacientky, mají-li vše na svém místě.

Zarachotily šuplíky, zašustily lůžkoviny. A podobně jako ve vedlejším a také v rohovém pokoji ani tady, na desítce, nepostrádala žádná z pacientek vůbec nic. Jedna žena dokonce s humorem prohlásila, nám vůbec nic nechybí, sestřičko, kromě zdraví.

A tak Jana Číhalová s úsměvem andělů opustila i pokoj číslo deset.

Když na chodbě vstrčila ruku do kapsičky své bílomodré uniformy, hned ucítila v prstech pravé ruky tu zlatou věcičku s perlou, kterou nikdo neztratil, nikdo nepostrádal, nikdo nechtěl.

„Co je?“

Prudce se ohlédla. „Miládko? Ahoj! Nic. Proč?“

„Tváříš se jak vyvoraná myš,“ zasmála se Miládka a zcela náhle přešla do jiné tóniny. „Jáni, prosím tě, mrkni se, nemáš tam framykoin?“

„Framykoin… tak pojď,“ a daly se rychlým krokem chodbou.

„Jirsíková, dala jsem v noci tý ženský heparoid,“ informovala Milada za svižné chůze Janu, „což je podle mýho stejnej zázrak, ale Šebkanda mi kvůli tomu děsně vyčinila. Baba.“

„Co máš proti Šebkový? Podle mě je to bezvadná ženská.“

„Tebe voblbuje. Ale všimni si, ke mně je jak ras.“

Jana otevřela dveře na sesternu.

„Tahleta poslední aprílová službička,“ řekla a vešla jako první, „nám teda všem dala pěkně zabrat.“ Otevřela skříňku s léky a uchopila bílou krabičku s výrazným zeleným pruhem.

„Jáni, mrkni se u těch pelerolů na šarži. Tyhle všechny už procházejí.“

Omrkly data na krabičkách a prošlé léky daly stranou.

Milada si při tom dál stěžovala: „Já jsem tady ten hadr na vytírání špitálních podlah. Sis ještě nevšimla?“

Milada měla veliké, až uhrančivé zelené oči; Jana si to uvědomila vlastně až teď, když do nich hleděla z takové blízkosti. „Ale Miládko,“ protáhla a zkontrolovala další krabičku, „kdo všechno tady s tebou vymetá podlahy? Taky prošlej, na!“

Milada převzala od Jany bílou krabičku se zeleným pruhem, chvíli jí otáčela v prstech a pak tiše řekla: „Jani, chtěla bych se tě na něco zeptat.“ Stočila pohled stranou. „Já vím, je to možná blbost, ale… obrátila se k Janě zády nejen proto, aby mohla přihodit krabičku mezi vyřazené, „Slávek,“ řekla, „rozumíš, poslední dobou se ke mně chová…“ položila ten lék, „no prostě jinak, chápeš? Prostě je změněnej,“ tváří přešel stín, když se pohnula. „A já vlastně ani nevím proč. Teda možná to tuším,“ dodala rychle a opět se na Janu podívala zblízka těma svýma velikýma zelenýma uhrančivýma očima. „Jenže to zas tak úplně jistě nevím. Ale ty mi možná rozumíš.“

„Já?“ Jana nasadila svůj osvědčený úsměv, který naposledy použila v pokoji číslo deset. Vrátila další bílou krabičku do skříně a přitom řekla, jako by to byla naprostá samozřejmost: „Slávek Hruška a ty, vy dva se přece k sobě báječně hodíte.“

„Ale no né?!“

Ohlédly se současně: ve dveřích se na ně šklebil Slávek Hruška.

„Dobré ráno, sestřičky.“ A Miladě řekl: „Hledám tě od rána. Kde jsi?“

„Tady,“ řekla Milada.

A někdy tehdy se na chodbě ozval ten křik. Všichni tři otočili hlavy ke dveřím, kudy vzápětí kohosi vtlačila dovnitř svým korpulentním tělem vrchní sestra Jaklová. Přitom křičela na Miladu prakticky totéž, co před chvílí Slávek Hruška: „Kde jsi, hledám tě už od rána!“

Vrchní sestra přivedla rozlícenou paní, která vykřikovala: „Skandál, hotovej škandál. To je neslýchané, co se dneska v těch špitálech děje!“

Vrchní sestra Jaklová se sice poctivě snažila tu ženu ze sesterny stejným způsobem zas vytlačit, ta ji však šikovně oběhla a vrhla se rovnou k telefonu.

„Okamžitě volám esenbé! Tohle už je trochu moc!“

„Položte to!“ vrchní sestra Jaklová čapla ženu za ruku. „A ven!“

„Nesahejte na mne, osobo!“ ječela ta žena, k níž se postavil Slávek Hruška a téměř šeptem se jí ptal: „Copak copak, paní Emo, copak se stalo?“

A paní Ema ukázala na dveře a veřejně pronesla tuto obžalobu: „Nejenom že mi zavražděj tetičku, oni mi ji tu ještě okradou, pane Hruška!“

Všichni ztichli.

Pootevřenými dveřmi sem nakoukla doktorka Šebková. Musela mít asi zvláštní pocit, neboť řekla: „Šálí mě smysly, mámí mě sluch?“ A teprve když si povšimla rozběsněné ženy se sluchátkem v pěsti, chápavě dodala: „Aha, paní Novotná.“

„Ha,“ vyrazila na ni Ema Novotná, „to je ta doktorka, co měla včera večer službu.“

Doktorka Šebková s neuvěřitelnou nostalgií zavřela dveře na chodbu a zeptala se: „Vrchní sestro, co má jako být?“

„Paní doktorko, tahle paní,“ pokusila se podat informaci vrchní sestra Jaklová, ale opravdu se o to jen pokusila, neboť v téže chvíli na ni Ema Novotná ukázala prstem – její osvědčená metoda určení – a zaburácela: „Spikly se proti ní. Obě dvě!“

„Prosím vás, paní Emo,“ snažil se vmísit Slávek Hruška.

„Slávečku,“ byl okamžitě přerušen, „vaše vrchní sestra je moc dobrá kamarádka Burešky, báby,“ obrátila se kdoví proč opět na doktorku Šebkovou, „s kterou moje tetička musela celej život bydlet v jednom kvartýře.“

„Dobře,“ řekla doktorka Šebková, „půjdeme do ordinace, když budete tak laskava.“

„Do ordinace?“ zeptala se Ema Novotná a pohříchu to neznělo jako věcný dotaz. „Nač do ordinace, to vám klidně můžu říct i tady, přede všemi,“ a přejela jiskrným zrakem doktorku Šebkovou, sestry Janu i Miladu, šoféra Hrušku, aby se zastavila pohledem na vrchní sestře Jaklové: „Zabily ji.“ Nezapomněla na prst, tentokrát ho vztyčila. „A ukradly jí prsten.“

„Paní doktorko,“ řekla opravdu velmi mírně vrchní sestra Jaklová, „tadyhle ta paní tvrdí, že ve věcech, které jí byly předány po zemřelé, chyběl nějaký prsten.“

„Prsten s perlou!“ vykřikla Ema Novotná a z nějakých důvodů ukázala k oknu. „Ukradly ho.“ Spustila ruku. „Zabily ji.“ Zhluboka si povzdechla. „S Bureškou.“ A trochu se pousmála. „Já vám dám sebevraždu, to by se vám šiklo, to chápu!“

Od skříně s léky pokročila kupředu sestra Jana Číhalová. V ruce držela cosi lesklého a tiše se zeptala: „Tenhle?“

Ema Novotná přiskočila, ukázala na tu věcičku jiskřící v jemné dívčí dlani a vykřikla: „Tetin prstýnek!“

„Kde jste to našla, sestro?“ zeptala se Jany vrchní sestra příkře.

„V kapse pláště,“ řekla Jana prostě, doslova tak, jako by nebylo nic normálnějšího, než nacházet zlaté prstýnky po kapsách plášťů.

„Počkejte, v jaké kapse, sestro? Kterého pláště?“ To se ptala doktorka Šebková.

„V kapse toho pláště, paní doktorko,“ odvětila sestra Jana, otočila se k prázdnému věšáku, a když se obrátila zpátky, v tváři měla opět andělský pohled. A protože zároveň vytušila otázky ode všech těch lidí tady kolem, řekla jim, jak to bylo: že tady včera odpoledne, tady na tom věšáku, visel bílý plášť, totiž ne tak docela bílý, byl už špinavější, a tak než ho dala do prádelny, dle svého dobrého zvyku prohledala kapsy pláště, nu a při tom…

„Do prádelny?“ vykřikla zčistajasna sestra Milada Prokešová.

Všichni se na ni podívali.

„Chápejte, že že že,“ Milada se zakoktala, „ten plášť by mohl být důležitým tím – jak se tomu říká?“ pohlédla na Slávka. „Vodítko?“

„Jo,“ ušklíbl se Slávek, „je v prádle. Máš po vodítku. No nic, hlavně že prsten je na světě. Tak na shledanou.“ A vyšel na chodbu.

„Slávku!“ Milada vyběhla za ním.

Jana vložila prsten do dlaně právoplatné majitelky. Vrchní sestra Jaklová to mlčky sledovala, ale to mlčení – o tom nemohlo být pochyb – jí dalo pořádnou námahu. A tak se raději obrátila a také odešla ze sesterny. Doktorka Šebková pokrčila pouze rameny, a když se přesvědčila, že má v kapse fonenďák, i ona s krátkým pokývnutím opustila pokoj sester.

Ema Novotná konečně zvedla hlavu. Zůstaly tady samy s tou nejmladší a nejhezčí sestřičkou. „Promiňte… promiňte, prosím,“ řekla Ema Novotná tiše a prstýnek v sevřené pěsti, zmateně couvala ke dveřím.

7

Upřímně řečeno, Jana Číhalová si oddechla, když všichni odešli. Potřebovala být chvilku sama. Aspoň takovou chvilku, aby si to jakž takž uspořádala v hlavě. Ty dva dny jí daly zabrat, jen co je pravda. No, kdo se v tom má vyznat? Neměla představu, co se tu ve skutečnosti stalo.

Sebevražda? Či náhoda s vypadlou rourkou? Nebo dokonce vražda? Ale proč by tu starou paní chtěl někdo připravovat o život? Pro peníze? Měla ona vůbec nějaké peníze? Kde by je asi tak vzala? Anebo všechno vzniklo kvůli něčemu úplně jinému? Co když znala o někom tak strašnou pravdu, že ji ten někdo kvůli tomu připravil o život?

Stará paní, Karolína Novotná, účetní čalounické provozovny místního komunálního podniku, zemře a její smrt rázem rozvlní celou škálu záhad, která se rozplývá došíra jako kruhy na vodě rybníka, do kterého někdo hodil kámen.

Jana si sevřela spánky oběma rukama. Měla pocit, že se jí hlava v příštím okamžiku rozskočí. Ale snad to bylo i tím dnešním nevyspáním. Anebo tím bláznivým počasím. Kdo to kdy viděl, v dubnu – a najednou takové horko? Jak obrátila hlavu ke dveřím, zřetelně uslyšela zakřupání v krčních obřadech. A to jako by ji probudilo: věšák, prázdný věšák, na kterém visel ten plášť!

Vyskočila. Ještě přirazila šuple a pak se vyřítila z pokoje sester jako tamti před ní. Dobrý ráno, vykřikla na chodbě na sanitářku Vlčkovou, ta na ni mávla, neboť zase něco nebylo v pořádku. Kdykoli jindy by se Jana zastavila a vyslechla trpké stížnosti sanitární sestry, tentokrát se však nezdržovala ani na chodbě, ani na schodišti. Cupitala na těch svých zdravotních kothurnech, které tu sestry nosí na nohou, seběhla do přízemka a pak rovnou do suterénu.

VSTUP JEN PRO ZAMĚSTNANCE – ano, dále byl povolen vstup jen těm, kdo nosí uniformu zdravotních sester. Anebo taky těm, kdo mají na sobě bílý plášť, pomyslela si. Když minula PATOLOGICKÉ ODDĚLENÍ se šipkou vpravo, zastavila se u dveří se skleněnou výplní a nápisem PRÁDELNA.

Tou skleněnou výplní tam dobře viděla: V prádelně u haldy špinavého prádla stála Hubáčková, ruce v bok, a v rohu nad horou bílých plášťů byli ti dva.

„Jano?“

I oni ji už spatřili.

„Chápej,“ začala Milada překotně, „rozumíš, napadlo nás, viď, Slávku, ten plášť, kdyby se ještě našel, mohl by bejt, Slávku, co?“

„Korpus direktý,“ zahučel šofér Hruška a sehnul se pro další plášť na podlaze. „Jsou fakt všechny?“ obrátil se na Hubáčkovou.

„Dyk vám to říkám, pane Hruška, teprve teď to začnu házet do pračky. Bych vám to neřekla, kdyby,“ a Hubáčková zvedla rovněž jeden z použitých nemocničních plášťů, „co tendle?“

Těch plášťů, jak to Jana bleskově na té zemi spočetla, bylo sedm. A jen jeden z nich mohl být ten, který včera visel na věšáku v pokoji sester. Jeden jediný.

„Jsme v kelu,“ řekl Slávek a praštil špinavým pláštěm o zem. Obrátil se na Miladu; ta se dívala na Janu, jako by vytušila, že jedině ona by do celé záhady mohla vnést paprsek světla.

„Jano,“ zašeptala tiše.

Jana semkla rty, přidřepla a sáhla na cíp jednoho ze sedmi plášťů. Promnula ho v prstech. Popošla si a přesně totéž učinila s druhým, třetím i čtvrtým pláštěm. Když byla u sedmého, vstala. Držela cíp ve dvou prstech téměř štítivě a tiše řekla: „Tenhle.“

Tehdy vstoupila do prádelny vrchní sestra Jaklová. Když se jejich pohledy setkaly, měla Jana pocit, že ji v tu chvíli sežehl blesk.

„Co tady jančíte?“ osopila se na všechny vrchní sestra ze dveří.

„Plášť,“ hlesla Milada a poněkud spustila bradu.

„Vy,“ ukázala vrchní sestra Jaklová na Janu, „vy tu špínu okamžitě hoďte zpátky, a vy,“ změřila si od hlavy k patě šoféra Hrušku, „vy se okamžitě hlaste v garáži. Vávra vás shání telefonem po celé budově.“

„No jo, hoří.“ Slávek, to je nutno říci, se před vrchní sestrou věru neklepal strachy.

„Koukejte, pane Hruška,“ řekla vrchní sestra, „já vám to osobně oznámila tady přede svědky, račte se zařídit, jak vám libo.“ A obrátila se zřejmě s úmyslem opustit toto nehostinné prostředí. Ale ještě než odešla, varovně pravila: „Neberte to na lehkou váhu. Vávra říkal, že jde o nějaký výbuch kamen.“

„Kamen? Plynovejch kamen? Vrchní sestro?“ Slávek byl náhle jako beránek. „A nepovídal něco o čalounický provozovně?“

Vrchní sestra si ho se značným despektem změřila a opáčila: „Snad to říkám, ne? Plynový kamna na čalounický provozovně. Kdybyste nechal člověka domluvit…“

„Ježíšmarjá!“ nenechal ji však domluvit Slávek, obrátil se na Miladu a vykřikl: „Matka!“ A bez dalšího zdržování vyběhl z prádelny.

Vrchní sestra Jaklová si neodpustila, aby to patřičně nekomentovala, „janku jeden,“ a téměř útrpně se podívala na Miladu. Ta jenom mlčky civěla před sebe.

Jana rychle srolovala plášť, šeptla ahoj a vyběhla z této vskutku nehostinné suterénní místnosti. Ještě než docela opustila suterén, srazila se nahoře s doktorkou Šebkovou.

„Co to máte?“

„Plášť,“ řekla Jana.

Doktorka Šebková prudce zamrkala a zeptala se, je-li v pitevně pan primář Pacner. To ovšem Jana nemohla vědět. A tak se pouze protáhly podle sebe na úzkém schodišti. Nahoru již vyjela Jana výtahem.

„Děkuju vám, pane Haufner!“

Dveře výtahu plechově zaduněly.

Když Jana doběhla na sesternu, měla jediné přání: ať jsem tam proboha sama! To přání se jí kupodivu vyplnilo.

Zavřela dveře, přiskočila ke skříni, v níž jsou léky, a otevřela spodní přihrádku. Prudce se ohlédla ke dveřím, neboť zaslechla rychlé kroky. A v tomto okamžiku si to poprvé uvědomila: to je strach. Ano, prolézá mnou strach. Chtěla polknout, ale v krku měla vyprahlo.

Pak se pohnula klika. Dveře se pootevřely, nikdo však stále nevcházel. Jana se vztyčila a mimoděk ustoupila o krok k oknu. Pod okny se ozýval sílící rachot, to snad přijel tank, stačila si pomyslet ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil ten člověk.

Okamžitě ho poznala.

„Dobrý den,“ pozdravil téměř s rozpaky a sundal si čepici se štítkem. Podrbal se na čele. „Praporčík Vaněk. Sestra Číhalová?“

V

1

Ještě štěstí, že měl Kouba závory nahoře; Slávek Hruška proletěl branou nemocnice se svou S 1200 jak řiditelná střela a mladičká doktorka Mrazilová, která si v těchto dnech právě dělala řidičák, mu napočítala hned několik závažných přestupků proti stovce; neopatrné vjíždění na hlavní silnici ze silnice vedlejší, nepřiměřená rychlost vzhledem ke stavu vozovky, předjetí nákladního auta na nepřehledném místě a jízda prostředkem vozovky, tedy vesměs přestupky, které se u sanitky – zejména sanitky se zapnutou houkačkou – posuzují zcela jinak. To by mladičká doktorka Mrazilová měla z kursů vědět. Nechtěl se s ní však hádat za jízdy – další přestupek – a tak jen trpně vyslechl přednášku o tom, jak řídit sanitní vozy. Pustit tě tak k tomu, holka, pomyslel si Slávek Hruška nikoliv bez sarkasmu, a polovina přepravovaných úrazů, infarktů i komat ti pomře už cestou.

Nehodlal se však na tohle téma bavit s řidičem – amatérem. Všichni tihle embéčkáři vidí ruch na silnici z výšky sedmdesáti pěti centimetrů nad zemí, chybí jim patřičný nadhled, a i kdyby jim nakrásně povolili přimontovat si na střechu houkačku, nic to s nimi neudělá, pošinou se po silnicích dál jak šneci, jelikož jim v kursech někdo nakukal, že pomalá jízda je nejbezpečnější. Vtip je v tom, že bezpečnost jízdy netkví v rychlosti jízdy, ale v rychlosti postřehu, ve schopnosti reálně zvážit sérii možných situací. A pak v bleskové reakci na konkrétní situaci. Dokonce ani přemrštěná opatrnost nikoho nechrání od takzvaných drškopádů, které se na silnici přihodí dřív, než bys řekl švec. Opatrnost, která bývá jen jiným názvem pro líné myšlení, je naopak vlastnost až sebevražedná. „Sanitky, milá paní doktorko, můžou kočírovat jen řidiči, co mají pevné ruce i pevné nervy, to není povolání pro opatrňouse a želvy.“

„Přesto však,“ namítla doktorka Mrazilová, „viděla jsem už několik ošklivě převrácených sanitek.“

Já taky, pomyslel si opět Slávek Hruška, v televizi, a aniž na ni pohlédl, řekl: „Ještě dvě zatáčky a jsme tam.“

A řekl to velmi správně; jedna zatáčka vpravo, druhá vlevo, pak úzká ulička a na jejím konci – co bude na jejím konci, to se zatím neodvažoval domyslet. Bouchla tam kamna, to bylo všechno, co se v dispečinku od Vávry dověděl. I to mu však stačilo.

„Už bude hezky,“ řekla si klidně ta doktorka vedle něho.

Jo, moc hezky; sjel ji krátkým, šoférským pohledem a přehmátl; prudce stočil volant doprava, takže odstředivá síla hodila doktorku Mrazilovou na dveře, a když jediným pohybem srovnal kola zas rovně, vrátila ji zpátky na sedadlo. To už se blížila poslední zatáčka.

Doktorka se taktak zachytila kliky na otevírání oken, jinak by snad padla řidiči na volant.

„Vytřesete z člověka duši!“ neodpustila si, a když viděla, že ten šílenec skáče z vozu, zvolala: „Co je, co se děje?“

Nezdržoval se vysvětlováním, bylo by to taky zbytečné. Stačilo podívat se jen z auta na tu spoušť všude kolkolem.

Co se tu vlastně stalo, podivila se v duchu doktorka Mrazilová. Vypadá to tady jak po náletu. Ale vzápětí profesionálním pohybem sáhla po kufříku a taky vyskočila z auta.

Kamna, pomyslela si, kdo by to řekl, že mohou nadělat takovouhle paseku! Okna vymlácená a ožehnutá – promiňte, řekl jí nějaký požárník – a uvnitř hotová spoušť.

„Sem, prosím vás, rychle!“ Ten šílenec stál mezi dveřmi. „Rychle, paní doktorko.“

Vešla do nějaké kanceláře, kde na úplně nové válendě ležel postarší člověk, byl samá krev. Řidič Hruška mu říkal pane vedoucí. A ten člověk, postarší, pomenší a dost vyděšený, se na doktorku Mrazilovou s námahou usmál.

„Fórtrefa,“ ukázal si na hlavu obalenou ručníkem. A šoférovi řekl: „O mámu strach neměj, naštěstí tu vůbec nebyla, byla na poště, když… jéjej, au,“ zasténal, neboť doktorka Mrazilová mu začala ošetřovat ránu na hlavě, ,,a to bylo vlastně veliký štěstí, že šla na tu poštu, protože to bouchlo akorát ve chvíli, jak jsem rozsvítil to světlo. Bejt někdo v kamrlíku, tak nevím, Slávečku, to teda nevím, au!“

„Jen klid, už to bude,“ řekla doktorka Mrazilová a pomyslela si, tržná rána na hlavě, šest osm stehů a bude to v pořádku, tyhle tržné rány sice děsně lejou, ale v podstatě o nic nejde, možná komoce.

„A co hlava?“ zeptala se. „Hlava, pane vedoucí. Netočí se vám?“ Zkušenými pohyby fačovala ošetřenou ránu. „Není vám na zvracení?“

„No tak na zvracení že by mi bylo, tak to mi není.“

„A můžete vstát? Vstát, pane vedoucí!“

Pan vedoucí se s námahou posadil. Slávek ho pro jistotu podepřel. „Jen se o mě hezky opřete,“ vybídl ho. „Jen se nebojte opřít, pane vedoucí.“

„Hotovo,“ řekla doktorka Mrazilová a nějakému požárníkovi odpověděla: „Nevím.“ Ptal se jí, kde tu je hydrant. „Radši nám ho pomozte hodit do vozu.“

Přiskočil tedy i požárník a společně s řidičem Hruškou vedli zraněného vedoucího čalounické provozovny do sanitky. „Krucipísek, krucipísek,“ opakoval si pan vedoucí Šimera cestou, „to byla šupa,“ a držel si ovázanou hlavu, „krucipísek.“

Doktorka Mrazilová zavřela brašnu a ještě jednou se tu rozhlédla. K výbuchu zřejmě došlo v místnůstce na opačném konci, v kanceláři provozovny. I v dílně to zanechalo patrné stopy: dveře vyražené i s futrem, ohořelý strop, zborcená stěna zelených potahových látek a převrácené kostry gaučů, čnějící bílýma nohama vzhůru, jako by chtěly ukázat, odkud že přišla všechna ta zkáza – z malé černé objímky, v které ještě před chvílí byla žárovka, obyčejná stovka či šedesátka, roznětka ničivého výbuchu.

Venku někdo vykřikl: „Prokristovy rány!“

Nějaká starší žena strkala hlavu do sanitky. Pravděpodobně manželka vedoucího, pomyslela si doktorka Mrazilová.

„Pojede s námi,“ řekl řidič Hruška, a aniž čekal na souhlas lékařky, poručil té paní: „Hele, máti, vlez si dozadu a nezdržuj to.“

Doktorka Mrazilová se v situaci přestávala orientovat.

„Prokristovy rány,“ bědovala ta žena i v sanitce.

„Vaše paní matinka?“ Doktorka Mrazilová vklouzla na přední sedadlo a šoupla si kufřík pod nohy.

Řidič Hruška se otočil do sanitky. „No co je? Buďte rádi, že to dopadlo takhle.“ A zamžoural na doktorku Mrazilovou: „Co? Jo, matka.“

Doktorka si srovnala vlasy ve zpětném zrcátku. „Aha. No nic, jeďte. A nemusíte to tak prát, jde jenom o povrchní tržnou ránu. Když tam budeme o třicet sekund později, absolutně nic se nestane. Chtělo by to zase trvalou. Jeďte!“

„Já tvrdím od začátku, je to neřád,“ řekl Slávek Hruška a ukázal palcem na lůžko v sanitce, na kterém poloseděl a pololežel vedoucí čalounické provozovny. „Myslím ty kamna. Už dávno se měly vyhodit.“

„Slávečku, a neměla bych radši…“

„Prosím tebe, kam zas lezeš?“ Řidič Hruška se obrátil do sanitky. „Mě neslyšíš, nebo co?“

„Já nevím, ale neměla bych snad radši, Slávečku…“

„Ten kluk, co to vyšetřuje,“ vysvětloval Slávek Hruška své matce pomalu a srozumitelně, „si výslovně přeje, abys u toho taky byla.“

„Já? A kde, prokristapána?“

„Prosím vás, mohl byste už jet?“ Doktorka Mrazilová netrpělivě poposedla.

„Musíš s náma do nemocnice!“ vykřikl Slávek dozadu do sanitky.

„Ale proč já, Slávečku, proč taky já?“

Když se přesvědčil, že matka skutečně zaujala místo na sedadle vzadu, nastartoval a rozjel se. „Ty, já, paní Burešová, Ema, zkrátka všichni,“ vysvětlil a zase vykřikl: „Krucihiml, sedni si!“ A na dalšího účastníka silničního provozu se obrátil rovněž s hlasitým dotazem: „Jak to jedeš, nevidíš sanitku?“ Výmluvně si zaťukal na čelo. „Hovado!“

„Pevné ruce, pevné nervy,“ pronesla doktorka Mrazilová sice dost tiše, ovšem ne zase tak tiše, aby to tenhle Lauda dobře neslyšel.

2

Ten kluk, co to vyšetřuje – jak označil jistý šofér od sanitky praporčíka Vaňka – dlel tou dobou v závodní jídelně místní nemocnice. V osm ráno je na oběd jistě ještě příliš časně, nicméně praporčík si vybral tak časnou hodinu a zejména závodní jídelnu místní nemocnice s jasným záměrem.

Tato podlouhlá místnost plná stolů potažených vikslajvantem byla jediným uzavřeným prostorem v budově, kde byl zaručeně klid alespoň relativní pro završení případu.

„Vyhovuje?“

Z úvah ho vyrušila vrchní sestra Jaklová. Tou kratičkou otázkou zároveň vyslovila i pobídku: no jen si pospěš, hochu, nemáme tu čas jen na tvoje vraždy.

Pohlédl na nervózně pomrkávající vrchní sestru a přikývl.

„Dobře,“ pravila tato dobrá žena a měla se k odchodu. „Mám vám ji sem poslat hned?“ otázala se ještě v lítacích dveřích.

A když i tentokrát praporčík Vaněk přikývl, dveře jídelny se rozkomíhaly a praporčík se octl v této veliké místnosti, čpící směsicí nejroztodivnějších vůní, sám.

Sám… A pojednou měl zvláštní pocit, že není sám jen v této veliké místnosti, ale v celém širém světě. Úplně sám na vyřešení podivného případu, který se udál v městské nemocnici a který jednu chvíli vypadal jako úkladná vražda, pak zase jako prostá sebevražda a za určitých okolností vzhledem k nepopiratelným skutečnostem by tu právě tak dobře mohlo jít o souhru nešťastných náhod.

Ostatně něco podobného mu naznačil i náčelník. „Vaněk,“ zahájil poručík Hamza pravidelnou ranní audienci, ‚jak mi to tady tak líčíte, pořád se nemůžu zbavit dojmu, že jste si některá fakta – mírně řečeno – nepřesně interpretoval, neboli špatně vyložil. Ne že bych neměl důvěru ve vaše schopnosti, chraňbůh, Vaněk, ale abychom vyloučili jakékoliv dohady i náhody, zavoláme si na to asi mládence z kraje, viďte. Když to dobře půjde, v poledne by tu mohli být. Do té doby vy si klidně v tom špitále proveďte rekonstrukci, to nikdy nemůže být na škodu, i když pochybuju, že vám to něco přinese. Hledat pachatele podle bílého pláště, nota bene v nemocnici, to vám teda nezávidím. Pokud by se však potvrdil další váš dohad, víte asi, nač narážím, no na tu věcičku, ano, na tu dýchací trubičku, no, Vaněk,“ náčelník naklonil hlavu mírně na stranu, „odtud by možná mohl foukat vítr. V každém případě mi hlaste každý nový poznatek, a to ještě během dopoledne. V poledne chci mít všechna zajímavá fakta – říkám fakta, Vaněk, ne dohady – na tomhletom stole,“ a poručík Hamza zaťukal na desku svého náčelnického stolu. „Jasno, Vaněk? Tak si můžete dát odchod.“

V té prostorné prázdné nemocniční jídelně jako by stále ještě doznívala ozvěna náčelníkových slov. Praporčík Vaněk si odsunul židličku a posadil se ke stolu. Ze slánky vytáhl párátko. Bezmyšlenkovitě si jím přejížděl po dlani levé ruky. Na dlani to zanechávalo mělkou rýhu, která vždycky nakrátko zčervenala a pak se zvolna vytrácela jako stopa po zločinu.

Začal o tom znovu uvažovat: Je vůbec možné vniknout do nemocnice, zavraždit tam člověka tupým předmětem do hlavy a zmizet jako ta rýha na dlani? Co když tu modřinu v zátylku způsobil pád na zem, když se přiotrávená účetní sesula ze židle v té své kancelářičce? Byl tam takový výstupek, vzpomínal si velmi dobře praporčík, a jestliže padla hlavou přímo na něj, mohla si způsobit podlitinu. I primář Pacner nakonec připustil, že tento úder nemusel být smrtelný. A čemu nasvědčuje dnešní ranní výbuch v čalounické provozovně? Ucházel tam plyn, anebo neucházel? Fungovala pojistka u plynových kamen opravdu tak spolehlivě?

Praporčík Vaněk odstrčil slánku a pak se ji pokusil vyrovnat do ideálního středu čtvercové plochy stolu.

Jenomže potom bys musel, kamaráde, připustit, poškrábal se na čele, že i ta rourka z přístroje vypadla náhodou. Dvě náhody u jedné smrti, není to nepoměr? A co když v jednom z případů šlo skutečně o náhodu, kdežto v druhém…

„Já protestuju!“ vykřikl hlas za dveřmi, ještě než se dveře rozevřely.

Praporčík Vaněk se obrátil po hlase; sestra Jaklová před sebou do závodní jídelny strkala Emu Novotnou, a to navzdory jejím hlasitým protestům.

„Jakým právem!?“ křičela Ema Novotná kupodivu nikoli na praporčíka Vaňka, ale na vrchní sestru Jaklovou, jako by jedině ona byla všeho zla příčinou. „Jakým právem mě tady zadržujete? Přišla jsem do nemocnice dobrovolně a dobrovolně z ní taky odejdu.“

Teprve nyní vzala na vědomí praporčíka. „Tahle ženská,“ ukázala za sebe, „mi udělala modřinu.“

„Posaďte se, prosím,“ řekl praporčík Vaněk a odstrčil jednu ze čtyř židliček u svého stolu. „To jsem byl já, kdo vrchní sestru požádal, aby mi do závodní jídelny poslala všechny, kteří by mi mohli k případu,“ posunul slánku z ideálního středu stolu, „k případu nezvyklého úmrtí vaší příbuzné cokoliv říct.“ Zvedl bradu. „A to jsou vlastně všichni,“ a pokynul návštěvě, aby si směle přisedla, „všichni, kteří se vyskytovali v blízkosti pokoje číslo osm včera krátce před šestnáctou hodinou. Tedy i vy, paní Novotná. Prosím!“

Ema Novotná učinila přece jen dva tři kroky ode dveří a přisedla ke stolku praporčíka Vaňka. I když se mohlo zdát, že ji vysvětlení, které jí podal, uklidnilo, nebylo tomu tak zcela. Zvedla prst a namířila jej na vrchní sestru Jaklovou. „Všichni jste spřažení. Všichni! Náramně podezřelej podnik, tenhle ústav národního zdraví.“

3

Už už chtěl Slávek dveře na sesternu tiše zavřít, bylo však pozdě, Jana ho spatřila. Usmála se, řekla něco jako: no jen pojďte dál, Slávku, a tak se Slávek Hruška s rozpačitým úsměvem vsunul do pokoje sester jen tak na půl těla. A s nakyslým úsměvem koktal:

„Janičko, chtěl bych se vám nějak – musím se vám – totiž rád bych, aby…“

Jana rovnala zkumavky na poličce a ta práce jako by jí teď přišla nečekaně k smíchu.

„Ale Slávku!“ smála se velice srdečně, „co je vám, Slávečku? Pojďte přece dovnitř.“

Slávek tedy vešel. Už tu byl celý, i tak však měl neodbytný dojem, že je ho tu jen čtvrtinka, ne-li osminka.

„Jano, víte, že ani nevím, jak mi taková volovina mohla vylítnout z pusy, ne, fakt, Janičko.“

„A co zavřít dveře?“ řekla Jana a učinila tak za něho. Pak šla ke stolku. „Jsme všichni za ty dva dny trochu předráždění, člověk to vydrží po určitou mez, pak jednoduše vybouchne. Vy stojíte, posaďte se!“

Slávek se velice způsobně posadil tentokrát nikoli na roh stolu, ale na židli; pokusil se dokonce o něco jako smířlivý úsměv.

„Mrzí mě, Jano, víte, že jsem vybouch právě na vás, na vás, která…“ pokrčil rameny a zkrátil to: „Jsem blbej, no.“

„Ale Slávku,“ protáhla Jana s chlácholivým nesouhlasem.

„Ale jsem,“ trval na svém Slávek, a když Jana přisedla ke stolu a podepřela si bradičku palcem, řekl: „Smím se vás na něco zeptat, Jani?“ Němě přikývla a on se tedy zeptal: „Co mám udělat, abyste mi odpustila? Ne, řekněte cokoli a já to udělám.“

A Jana mu tím palcem, kterým si až doposud podpírala bradu, přejela po čele i nose a navrhla: „Jednoduše o tom přestat mluvit.“ Náhle se prudce zvedla a zeptala se zcela jiným tónem: „Kam jste dal maminku?“

„Je u garážmistra,“ odpověděl a bylo na něm doslova vidět, že ani nemůže uvěřit, jak hladce mu to prošlo. „Nejradši bych ji poslal domů. Tohle nebude nic pro její srdce. Ale Šimera, viďte, Jano,“ zašklebil se, „ten z toho atentátu vyváz celkem šťastně, co?“

„Kdo ho má v rukách?“

„Doktor Šedivý.“ Slávek, šťastný, jak se hovor mezi nimi krásně rozvíjí, drbal se na hlavě. „Akorát že tadyhle bude mít pár stehů. Jinak zlomenýho nic. Jani, ta kancelář vypadala, jako by tam někdo mrsknul atomku. Ten chlap měl teda kliku.“ Slávek se zahleděl někam k oknu; na modrém pozadí stále viděl poničenou kancelář čalounické provozovny. „Stejně je to divný,“ dodal zamyšleně. „Buď má nějakej terorista spadeno na čalouníky, anebo… No jak byste tomu rozuměla vy, Jano?“

Jana přerovnávala složky na stole a rovněž napohled v hlubším zamyšlení si přeříkávala: „Horáček, Churavý, Janák… no to je přece jasný, vadný plynový kamna… Klouda, Kubeš, Lukeš.“

Slávek to pochopil jako jemný pokyn k odchodu. Vstal a ještě prohodil: „Všichni jsme měli oči navrch hlavy, a zatím pitomý kamna!“

Jana položila svoji něžnou dlaň na haldu papírů a spočinula pomněnkovýma očima na Slávkovi, který už tu byl opět jen jakoby napůl.

„A není snad dobře, že všechno byla jen nešťastná náhoda?“

„Ještě lepší by bylo, kdyby to byl jen sen.“

Usmáli se na sebe; opět byli přátelé.

A to již byl Slávek Hruška na chodbě, ale přece jen ještě strčil hlavu do dveří. „Jo, co jsem to chtěl, Jano… Vy jste ten plášť – víte, kterej myslím – no ten bílej plášť, co visel tady na tom věšáku – vy jste ho dala tomu esenbákovi?“

Jana se tázavě zadívala ke dveřím, na tu tvář, v které se znovu objevily stejné rozpaky jako před chvílí.

„No ne, to je v pořádku, já jen jestli…“ Slávek Hruška pohlédl do chodby a rychle dodal: „Vlastně nic. Tak zatím,“ a zavřel dveře.

Jana ještě chvíli hleděla na ty dveře, než se pohnula.

4

„Počkejte, spřažení? Jak spřaženi?“ zeptal se praporčík Vaněk svého protějšku s nelíčeným zájmem. „Jak jste to vlastně myslela, paní Novotná?“

Vrchní sestra Jaklová, pohupující se u dveří, se otázala, je-li nadále nutná její přítomnost v jídelně. Netázala se ovšem Emy Novotné, nýbrž praporčíka. Přesto však dostala odpověď od ní:

„Ještě jste nám nevysvětlila záhadu zlatého prstenu, vrchní sestřičko!“

„Soudruhu,“ vrchní sestra Jaklová se významně podívala na hodinky, „mám být u pana primáře. Přesně touhle dobou má ranní poradu s vrchní sestrou. Takže kdybyste dovolil.“

„Jsou s Bureškou kamarádky, ať to přizná!“ vyhrkla Ema Novotná, a jak se prudce otočila ke dveřím, kolenem brnkla o nohu stolu, až stůl poposkočil. „Au!“

„Prosím vás, tak takhle ne,“ praporčík Vaněk uchopil desku stolu oběma rukama, asi jako by chtěl v příštím okamžiku celý ten předmět zvednout a odhodit někam stranou. „Prosím vás, takhle bychom se nikam nedostali.“ Jeho tón náhle nabyl na ostrosti. „Paní Novotná,“ ukázal prstem na Emu, „bude laskavě odpovídat pouze na mé otázky a vy, vrchní sestro,“ obrátil se k pootevřeným již lítačkám, ,,prosím vás, vy mi sem laskavě pošlete tu paní, jmenuje se,“ a rozevřel svůj černý záznamník.

„Bureška,“ pomohla mu okamžitě Ema Novotná. „Její dobrá kamarádka.“

Prásk! sklapl praporčík Vaněk notýsek.

„No tak dobře,“ řekla vrchní sestra od lítaček a převálcovala Emu Novotnou pohledem, v kterém se zračila nezkrotná touha mrštit něčím po téhle ženské, touha, kterou nicméně vrchní sestra vůlí ovládla. „Známe se ze Svazu žen. Byly jsme spolu na zájezdu v NDR.“

„Hovořila jste s ní včera?“ zeptal se praporčík Vaněk a téměř ihned pohlédl na Emu Novotnou; ta kupodivu nyní mlčela.

„Jistě,“ řekla vrchní sestra. „Chtěla, abych ji pustila na JIP. To jsem ovšem zamítla. Takže mi předala med…“

„Jed!“ Ema Novotná to prostě nevydržela. „Otrávily ji!“ A teď už to nevydržel ani praporčík Vaněk. Třebaže to byl příslušník mladý a zkušenosti stále ještě sbírající, na tomto místě prokázal, že si dovede, když na to přijde, zjednat patřičnou autoritu. Vstal a pak – jak se říká – srovnal neukázněnou paní Emu Novotnou jaksepatří do latě. Zopakoval, co po ní striktně žádá, totiž aby odpovídala pouze na kladené otázky, a zakázal jí, aby se v jeho přítomnosti pouštěla do jakýchkoliv invektiv vůči nemocničnímu personálu. Nemocniční personál – jak výslovně uvedl – nenese nejmenší vinu na smrti blízké příbuzné Emy Novotné. Skutečná příčina smrti paní Karolíny Novotné bude beze zbytku objasněna a nyní je přinejmenším předčasné osočovat kohokoliv z úkladné vraždy. K takovému nařčení je třeba mít velice pádné důkazy a ty paní Novotná zaručeně nemá. Koneckonců je právě tak dobře možné, že šlo o úspěšný pokus o sebevraždu nebo o souhru zatím ne zcela přesně objasněných náhod. To vše bude třeba vyjasnit. A ne kdekoho obviňovat z tak hrozného činu, jako je úkladná vražda. „Ostatně, z čeho vůbec usuzujete, paní Novotná, že vaší tetičce někdo usiloval o život?“

„Nenáviděla ji,“ odpověděla Ema Novotná pevně, hledíc přitom na vrchní sestru, která jako by mezi lítačkami zkameněla. „Ta baba ji doslova zabíjela každým pohledem, kterej na ni vrhla.“

Praporčík Vaněk pohlédl ke dveřím, což vrchní sestra pochopila jako výzvu.

„Paní Burešová,“ vysvětlila klidně a jasně, „se mi nikdy nesvěřovala se žádnou nepříjemností či problémy, které by snad někdy měla se svou spolubydlící. Naopak, vždycky si pochvalovala, jak dobře se s Linkou snášejí.“ Krátce, téměř vítězoslavně pohlédla na Emu. „Říkala jí totiž Linka a mluvila o ní vždycky velmi hezky.“

„Nesmysl!“ vykřikla Ema Novotná a jistě chtěla vzápětí explodovat, nicméně jediný pohled praporčíka Vaňka tomu zabránil.

„Paní Novotná, odkud vlastně víte,“ praporčík se na chvilku, snad jen na sekundu zamyslel, „že paní Karolíně Novotné někdo odpojil hadičku od respirátoru?“

„Cože?“ Ema Novotná se rozhlédla rozlehlou místností, jako by její otázka platila všem neviditelným strávníkům této jídelny. „Jakou hadičku?“

„No jen si vzpomeňte,“ praporčík Vaněk se poškrabal na čele. „Včera večer, když jsem byl u vás, vyjádřila jste se asi v tom smyslu, že kdosi vnikl na pokoj vaší tety a vyřadil z funkce dýchací přístroje. Odkud to víte?“

„Já?“

„Paní Novotná,“ praporčík k sobě pomalu, pomaloučku sunul slánku se ztvrdlou solí, „kdo vám řekl, že vaše tetička zemřela vinou poruchy na dýchacím přístroji?“

„Ale to já přece vůbec nevím!“

Pojednou byl na Emu Novotnou zcela jiný pohled. Vypadala teď značně sklíčeně.

„Jenom vzpomínejte, paní Novotná,“ pobídl ji téměř přívětivě praporčík, „Mluvila jste jako o sobě a řekla jste to asi takhle: Kdo má ze smrti mé tety největší prospěch? Vnikla jsem na pokoj, omrkla situaci a vyřadila z funkce nějaké přístroje. To jste řekla, paní Novotná!“

Pojednou byla u stolu i vrchní sestra Jaklová. Opřela se o desku a dívala se zblízka na Emu Novotnou.

„Tohle vám přece někdo říct musel, paní Novotná.“

„Ale já… asi jsem to tak plácla. Já vůbec nic nevím.“ Ema Novotná si zastřela tvář rukama. „Já nevím,“ téměř vzlykla do dlaní a poněkud oddálila ruce, jako by z těch dlaní chtěla rozluštit odpověď, „já si ale opravdu nemůžu vzpomenout.“ Řekla to jako malá holčička, ale hned nato prudce zvedla hlavu a z těsné blízkosti vybuchla do tváře vrchní sestry:

„Možná jste mi to pověděla vy!“

Vrchní sestra se obrátila na praporčíka Vaňka; jen se tak mírně usmála.

„Tak snad některá ze sester,“ připustila Ema Novotná tišším hlasem. „Já nevím. Copak je to tak strašně důležitý?“

A tehdy se vrchní sestra přestala usmívat. Ani praporčík Vaněk se moc neusmíval.

Ema Novotná pokračovala velmi tiše: „Snad tím nechcete říct, že já bych mohla…“ Větu se již neodvážila dokončit.

Bylo tu pojednou ticho, které přerušila vrchní sestra Jaklová. Jako by nic se zeptala praporčíka, jsou-li k ní ještě nyní nějaké dotazy, a praporčík Vaněk řekl: ne, k vám už ne. A když se vrchní sestra ještě zeptala, mohla-li by se tedy již vzdálit, vykřikla Ema Novotná: „Ne! Počkejte! Už vím!“

Vrchní sestra se obrátila, asi jako by chtěla vyjádřit údiv: jak to, copak ona nám ještě může něco povědět?

„Už vím,“ řekla nicméně Ema Novotná. „Teda myslím si to. Byla to ona.“

„Kdo?“ zeptal se praporčík Vaněk a současně povolil vrchní sestře odchod za primářem. Vrchní sestra však náhle nikam nepospíchala.

„Taková holka na chodbě mi to řekla,“ Emě Novotné se chvěl hlas. „Myslím sestra. Teda zdravotní sestra.“

„Jméno vám samozřejmě neprozradila,“ utrousila vrchní sestra.

„Ne, to mi sice neřekla, ale byla taková mladá, hezká, vyšší, černá, vokatá.“ Na Emě Novotné bylo přímo znát, jak ráda by to těm dvěma dokázala. „Takovej nápadnej typ to byl, krasavice na první pohled – á, už vím!“ ťukla se do čela, „ten šofér jí říkal Jano. Nebo Hano. Je tu nějaká sestra Hana?“

Praporčík Vaněk se podíval na vrchní sestru Jaklovou, která protáhla tvář a s notnou dávkou pochyb usoudila:

„Mohla by myslet Janu Číhalovou. Silně pochybuju. Jana není z těch sester, které vykládají komukoli na potkání…“

„Tak ji zavolejte!“ vykřikla Ema Novotná. „Zavolejte ji sem!“

„Pan primář jistě bude nervózní,“ prohlásila náhle vrchní sestra a tentokrát opustila jídelnu bez otálení.

Praporčík Vaněk hleděl na lítačky, jako by čekal, až dveře přejdou do naprostého klidu. Potom ukázal na Eminu kabelku.

„Váš občanský průkaz bych prosil.“

V této chvíli mohla mít Ema Novotná pocit, že bude stíhána pro dopravní přestupek. Nicméně zalovila v kabelce, vyndala občanku, tiše řekla: prosím a zároveň s tím vytáhla z pouzdra cigaretu.

Poručík Vaněk zasmušile listoval v občanském průkazu Emy Novotné, trvale hlášené Příčná 8, zaměstnané v Inostavu… Zvedl oči.

Ema Novotná nervózně žmoulala cigaretu, nápisy na zdech však hovořily celkem srozumitelně.

„V Inostavu,“ praporčík Vaněk přitlačil palec na stránku občanského průkazu, „pracujete kde?“ Když namísto odpovědi jen prudce zamrkala, vysvětlil: „Myslím, v kterém oddělení.“

„Prosím? Jo, v oddělení. Aha,“ polkla. „V konstrukci. Dělám rýsovačku,“ a pozvedla roztřesenou cigaretu.

Praporčík Vaněk beze slova vylovil z kapsy zapalovač a připálil jí. „Myslel jsem…“

„Dík,“ slastně vtáhla.

„…že jste inženýrka,“ dokončil a podal jí přes stůl občanku. „Děkuju.“

Zatřepala dlaní. „Pak to vyvětráme, že?“ ušklíbla se na něho téměř spiklenecky. Ta cigareta jí jako zázrakem navrátila bezmála ztracenou jistotu. „Inženýrka? Tak to bohužel. Na to jsem neměla původ. Řeznictví a uzenářství Novotný. Neznáte?“

Praporčík zavrtěl hlavou.

„Ani nemůžete. Leda z ústního podání.“ Opět vtáhla kouř a s téměř reklamní bravurou zadeklamovala: „Novotného salámy – pochoutka pro gurmány.“ Zasmála se nahlas. „Dědeček udil moc dobré čabajky, exportoval je dokonce i do Pešti. Byly tak dobré a známé, že ještě vnučka tak dobrého a známého uzenáře smí dneska jen obkreslovat to, co vymyslí jiní.“

„Vdaná nejste. Ani jste nebyla?“

Ema Novotná zkřivila tvář, vypustila kouř a s ním i odpověď: „A ani se vdávat nemíním. Jelikož se ani nemíním rozvádět.“

Poručík Vaněk jako by potřeboval chvilku podumat nad touto železnou logikou, podrbal se na čele a stále tak zamyšleně a téměř jenom pro sebe si zabrumlal: „Konstrukce, konstrukce.“

„Ano, tam prosím pracuju. Děsně zajímavá prácička.“

„Ano,“ zabručel stále tak zdánlivě bezmyšlenkovitě, „a v čem tam vlastně děláte?“

Ema Novotná naklonila hlavu na stranu na znamení, že snad špatně rozuměla. „Aha,“ řekla a oddálila cigaretu poněkud od těla, „chtěl jste asi říct na čem, viďte?“ Oklepla popel do nějaké škvíry v podlaze a skoro uličnicky se nahrbila. „No tak děláme podklady pro stavbu jedné veledůležité elektrárny…“

„Ne ne.,“ přerušil ji. „Myslel jsem opravdu v čem, totiž v jakém oblečení.“

Skousla si spodní ret. „E? To jako myslíte, jestli v šatech nebo v plavkách?“

Nicméně vtip u praporčíka Vaňka nezabral.

„Ne,“ řekl a smetl jakési neviditelné smítko ze stolu.

„V konstrukci se přece pracuje jako v nemocnicích, že? V bílých pláštích.“ Hleděl na ni zpříma.

Ema Novotná přimhouřila jedno oko a vstala. „Hm, máte celkem přesné informace.“

„Pracujete tedy v bílém plášti?“

Ema se zbavila smítka tabáku. „Jo,“ řekla. „Bílej plášť. Má tři knoflíky, tady, tady a tady,“ ukazovala. „Vlastně né,“ frkla nosem. „Tenhle spodní mám urvanej. Včera jsem si ho přinesla domů, leč nepřišila jsem.“

Už byla zase ve své kůži; cigareta, pomyslel si praporčík Vaněk, dokáže zázraky. A zeptal se: „Kolik máte pracovních plášťů, paní Novotná?“

„No tak kolik byste asi řekl?“ A když se střetla s jeho pohledem, poněkud krotčeji dodala: „Jeden. A jeden samozřejmě na výměnu. Málo? To víte, šetří se všude.“

„A mohla byste mi dneska ty pláště ukázat?“

„Proč bych nemohla?“ Vzápětí si však odpověděla: „Vlastně bych nemohla. Dneska bych vám mohla ukázat nanejvejš jeden.“

„Jeden?“

„Jo, ten jste u mě viděl včera v předsíňce. To je ten bez toho knoflíku. Druhej mám v prádelně.“

„V prádelně,“ opakoval po ní, jenomže o poznání pomaleji.

„Tak tak. Zatím ještě pláště dáváme prát do prádelny. V rámci chystaných opatření je zřejmě brzy budem prát v kuchyni. Na valše,“ ušklíbla se; rozpaky i nejistota byly ty tam.

Praporčík Vaněk sáhl do kapsy a vytáhl svůj černý profesorský zápisník. Z horní kapsy saka vyndal propisku a cvakl. Fungovala. Ema Novotná se tvářila pobaveně.

„V pořádku,“ řekl praporčík a rozevřel notýsek. „Mohla byste mi povědět, v které prádelně bychom dneska dopoledne mohli najít váš bílý pracovní plášť?“

„Opravdu vás to tolik zajímá?“ Zašklebila se, jako by jí hustý dým vnikl do očí, a protože z praporčíkova výrazu bylo zřejmé, že ho to opravdu zajímá, předklonila se a začala kreslit na desku jídelního stolu jakýsi plánek. „No tak dobře, víte, kde je Rybná? Tady. A hned takhle na rohu je pekařství – chléb, pečivo. Tak tam to není,“ řekla a dala si sluka. „Ale asi tak dvacet kroků dál, někde tady, je Pradlenka. Tady,“ zaťukala nehtem na voskované plátno, „tady je můj bílej plášť. Mimochodem, bílej je dost málo. A poznáte ho taky snadno, tadyhle dole má natrženej rukáv. Jo, momentík,“ vrhla se na taštičku a začala ji prohrabávat, „možná že tu mám dokonce lísteček z Pradlenky.“ Vyndala z kabelky leccos, tužku, rtěnku, klíče, zrcátko, karamelu. „Tak nemám.“ Prudce zamrkala. „Vadí to moc?“

Praporčík Vaněk si zapsal, co potřeboval, sklapl blok a vstal. „V pořádku,“ řekl a kratičce se na Emu Novotnou usmál. Nebyl to ani tak úsměv, jako spíše vlídný pokyn k odchodu. Ema Novotná to alespoň tak pochopila a rovněž vstala. Zamáčkla cigaretu do bílého talířku, a zatímco házela zpět do kabelky všechny ty předměty, zeptala se, může-li se již nyní z nemocnice vzdálit. Velmi se podivila, když ji praporčík požádal, aby se z budovy ještě nevzdalovala, neboť ji tu bude ještě na chvilku třeba.

„Mě?“

Držela v prstech rtěnku a zvolna jí šroubovala. Stáli proti sobě, mezi nimi jen jídelní stůl. Tehdy se Ema Novotná prostě a jasně zeptala: „Proč vy mi furt nevěříte, praporčíku?“

Praporčík Vaněk sklopil oči; slánka na stole již dávno nebyla v ideálním středu.

„Proč vy si, praporčíku, myslíte, že vám lžu? No proč bych měla bejt tak špatnej člověk, kterej kvůli sedmdesáti tisícům – i kdybych nakrásně tušila, že existujou – měla usilovat o život vlastní tety, sestry mý mámy? Proč vy si myslíte, že lidi jsou takhle špatný, praporčíku?“

„Tak za prvé…“ řekl praporčík Vaněk, dál se však nedostal.

„No dobře, tak se zeptejte tý holky, tý sestry, jestli mi to o tý hadici pověděla. Zkontrolujte si moje pláště, šaty i boty, když myslíte, že tam najdete pravdu o smrti mé tety Karolíny. Zrentgenujte si mě celou a přivažte mě na ten – jak se tomu říká – detektor lži? Klidně si mě třeba ukřižujte, ale stejně se nedovíte nic než to, co vám říkám teď. Se smrtí své tety nemám nic společnýho. Ani jsem ji nezabila, ani nevím, kdo by to mohl udělat. Nedovedu si ani dost dobře představit takovýho člověka. To by snad musel bejt šílenec. Anebo je to souhra nějakejch děsivejch náhod, krutej omyl osudu, něco, o čem zatím nemáme tušení, protože aby to byla sebevražda… ne, tomu nikdy neuvěřím. Teta by nedokázala spáchat něco takového. Nikdy, praporčíku, nikdy, rozumíte?!“ Vhodila zašroubovanou rtěnku do taštičky. „Nezlobte se, že vám to takhle naplno řeknu, ale mám takovej pocit, že tenhle případ je nad vaše síly.“ A aniž na praporčíka Vaňka pohlédla, otočila se na podpatku a odkráčela ke dveřím.

„Paní Novotná!“

To ji zastavilo těsně před lítačkami. Neohlédla se však.

„Paní Novotná, říkala jste, že váš pracovní plášť má někde natržený rukáv.“

Teprve nyní se ohlédla. Němě přikývla. „Tady dole,“ vysvětlila tiše. „Proč?“

„Laskavě si počkejte na chodbě před ambulancí,“ řekl praporčík rovněž velmi tichým hlasem.

A teprve potom Ema Novotná opatrně, jako by se obávala toho, co bude za dveřmi, strčila do bílých lítaček.

5

Lidi, to jsou metody, říkal si vedoucí čalounické provozovny Šimera, jak tak ležel skoro nahý – jen bílé spodky mu nechali – na pojízdném lehátku u kachlíčkované zdi, odložený, snad docela zapomenutý, s hlavou zafačovanou. Musel se věru hodně přemáhat, aby na někoho tady nevykřikl, haló, kde mám kalhoty! a neoblékl se zase jako člověk a nezmizel odtud. Cítil se totiž úplně normálně, ale tady – jak to tak odhadoval – z něho budou chtít udělat na smrt nemocného pacienta. Už jen ta mladá doktorka, co si to k němu před chvílí přihasila s plexi-stříkačkou, nevěstila nic dobrého. Obrátíme se pěkně na bok, prohlásila s hřejivým úsměvem, pohříchu však mínila pouze jeho, a jen tak učinil, přiložila mu mokrou vatičku k noze – vosa jedna – a dala mu pěkné žihadlo. Kdyby člověk nebyl starej chlap, pámbuví, snad by mu z očí i slzy vytryskly.

A tak když na chirurgickou ambulanci nakoukli ti dva, matka a syn, nenašli pana vedoucího zrovna v té nejideálnější předoperační euforii.

„Blbě,“ odpověděl pan Šimera na obligátní dotaz své zaměstnankyně Hruškové, která ho díky synovým konexím našla i tady, v těch bílých spodkách. „Ale, prosím tě, šili,“ zavrčel v odpověď Slávkovi, „ti si daj na čas,“ a obrátil se nenaloženě na Hruškovou, která byla toho názoru, aby snad Sláveček radši šel.

A tak zůstali v té okachlíčkované místnosti sami. Chvíli neříkali nic. Ani se na sebe nedívali. Šimera civěl do bílého stropu a Hrušková si zblízka prohlížela kola pojízdné postele, jako by především hodlala prozkoumat systém tohohle podivného vozítka.

„No jo, co se dá dělat,“ řekla a zhluboka si povzdechla.

„Člověka svlíknou i z ponožek.“ Šimera nakrčil čelo i nos, vším tím dokonale znechucen; mrkl na svou podřízenou, a když viděl, jak žmoulá kapesníček, měl najednou pocit, že ne jemu, ale jí tady začnou za chvíli sešívat kůži na hlavě. „Co je vám, Hrušková?“ zavrčel.

„Já mám…“ hlas jí vynechal, „já mám takovej divnej strach, pane vedoucí.“

„Vy? Strach? Z čeho, prosím vás?“ Sáhl si dlaní na fáč a zkřivil obličej. „Udělali jsme snad něco špatnýho? No tak, z čeho bysme měli mít strach, mi řekněte.“

„Když von,“ ukázala Hrušková na bílou plachtu, za kterou zcela určitě nikdo nebyl, „Slávek mi říkal – von mě chce taky vyslýchat,“ dodala Hrušková plačtivě.

Šimera se na svém pojízdném loži obrátil na bok a otráveně řekl: „Ale prosím vás, kdo by vás chtěl vyslýchat?“

„Co?“ Hrušková si přiložila kapesník k bradě. „Ten esenbé,“ zaštkala do kapesníku, „ten člověk.“

„Ježíšmarjá, ženská!“ Šimera se na loži ponadzvedl. „Vy jste narafičila plynový kamna na Novotnou? Nebo na mě?“

„Pane vedoucí, mějte rozum, prosím vás!“

„No tak, ksakru, čeho se bojíte, řekněte – čeho?!“

A protože na něho jenom němě hleděla, znechuceně se obrátil a položil na záda jako správný pacient. Potom proslovil tichou, leč důraznou řeč, v které zejména podtrhl, že nevinnej se nemá čeho bát a že i ten esenbák, pokud není na hlavu padlej, konečně pochopí, že zakopanej pes byl v těch zatracenejch kamnech, která navzdory fungující pojistce převčírem večer přiotrávila účetní a dnes ráno nenadálým výbuchem málem zabila jeho, vedoucího provozovny. Nu, a že v tomhle špitále paní účetní den nato umřela, to ho prý vůbec nepřekvapuje, neboť třebaže je tady v té kachlíčkárně sotva hodinu, má toho už plné zuby. Jediné štěstí prý je, že nemusí být napojen na žádný dýchací přístroj jako ubohá naše paní účetní; ten přístroj by totiž docela určitě nefungoval, a když, tak by mu do plic napumpoval omylem dozajista nějaký jedovatý plyn, jak se to pravděpodobně stalo i chudákovi paní Novotné. Nene, milá Hrušková, zakončil svoji předoperační promluvu vedoucí čalounické provozovny Josef Šimera, děkujte pánubohu, že nemusíte trčet v nemocnici. Já – pokud to vůbec přežiju – odsud budu upalovat, jako by mi za patama hořelo, jak jen to nejdřív bude možný, ne-li ještě o půl hodiny dřív. Jak jen se budu moct postavit na vlastní nohy, nikdo, říkám vám, ani pět primářů mě tady v tý Pečkárně neudrží.

„Co brečíte, kristepane, no co je zas?“

„Když von, teda Slávek, mi říkal,“ drolila slůvka paní Hrušková mezi pláčem, „že mě chce vyslýchat.“

„Kristenanebi!“ vykřikl Šimera na kolečkách a sepnul ruce. „Hodinu tu do ní hučím, že je nevinná!“

„Ale né,“ namítla Hrušková plačtivě, „já nejsem nevinná.“

Šimera k ní tázavě pootočil ovázanou hlavu.

„Cože nejste?“

„Právě že nejsem nevinná,“ Hrušková si pozapínala třesoucími se prsty všechny knoflíky tvídového kabátu. „Aspoň né tak docela.“

„A copak tak strašnýho, že jsem tak smělej, jste jako provedla?“ A Šimera se ponadzvedl na lokti.

Hrušková popotáhla a tiše, velmi tiše, jakoby v obavě, že za těmi látkovými paravány přece jen někdo je a všecko poslouchá, řekla: „Však víte.“

Šimera nakrčil bradu, podíval se na své obnažené svraštělé břicho, bílé spodky a nohy bez ponožek a řekl: „Já?“

Hrušková přikývla a šeptem dodala: „Ale já ji zaplatím.“

Šimera si sáhl na fáč. Když se přesvědčil, že obvaz i hlava jsou na místě, poněkud zvrátil hlavu a oznámil bílému stropu: „Ta ženská se zbláznila.“

Pronesl to sice dost tiše, Hrušková to však dobře slyšela. „Ale nezbláznila,“ řekla. „Já bych ji vrátila celou, ale teď – to se ví – teď už to nejde, když mám křesla i gauč potažený. No tak ji aspoň dodatečně zaplatím, pane vedoucí.“

Šimera – jako by mu teprve nyní svitlo – se chytil oběma rukama za ofačovanou hlavu a říkal, jako by hovořil k malému dítěti:

„Hrušková, tu látku jsem vám dal – byl to zbytek. Zbytek, slyšíte? Tak co byste, kristaboha, komu chtěla platit?“

„Pane vedoucí, až se ten esenbák zeptá, jak je to možný, že nám zbylo šest metrů krepdešínu…“

„Ale proč by se měl nějakej esenbák ptát na nějakej krepdešín, ženská? Máte vy vůbec všech pět pohromadě?“ Zablýskl po ní očima a zažaloval stropu: „Tak tohle bude můj hrob, vážně.“

Hrušková viděla, že se pan vedoucí nyní opravdu zlobí. Mimoděk ustoupila o krok od pojízdné postele. Teprve pak chtěla něco namítat, ale nebylo to už možné, pan vedoucí byl velice rozčilený; bůhví, jakou mu nakonec dali tu injekci.

„Hrušková,“ sípal, „vy žádnýmu esenbákovi nebudete o žádný potahovině nic vykládat! Vůbec by ho to nezajímalo. A i kdyby ho to zajímalo, jak by vám, prosím vás, ženská, mohl dokázat, že těch pár metrů potahoviny na gauči a křeslech máte akorát z toho ušetřenýho materiálu?“

„Spíš ukradenýho, pane vedoucí. Ale já to zaplatím.“

„Nic!“ vykřikl ležící pan vedoucí Šimera. „Nic platit nebudete. Pochopte, kruci – au! – nemůžete platit něco, co neexistuje.“ Sáhl si na hlavu a s jakoby nesnesitelnou bolestí dodal: „Rozumíte mi, proboha?“

„Ale existuje. Na mejch křeslech. A na mým gauči taky.“

„Ale ne ve výkazech, ve výdejkách, v příjemkách – nikde!“

Pan Šimera nyní už normálně seděl jako zdravý člověk. „Ať vás něco takovýho ani nenapadne!“ Zvolil teď jakýsi domlouvavý tón. „Co byste to platila, prosím vás? Copak si za dvacet let poctivý práce nezasloužíte trochu tý potahoviny na dvě křesla a gauč? Tomu zákazníkovi je už dávno jedno, jestli místo pěti a půl metru zaplatil šest. Ten zákazník o tom ani neví a asi by se moc divil, kdybyste za ním přišla s dvacetikorunou. Víte, kolik zákazníků byste takhle musela obejít, abyste měla…“

„Čistý svědomí,“ vpadla Hrušková. „Jedině čistý svědomí chci mít, pane vedoucí.“

„Hrušková, počkejte!“ vykřikl vedoucí Šimera za odcházející zaměstnankyní.

„Tak kdepak vás máme?“

To již nebyla Hrušková, kdo teď přistoupil k jezdící posteli. Byl to chlap, měl bílý plášť a v ruce kleště prapodivných tvarů. A pan vedoucí, třebaže byl rovněž chlap, pojednou zřetelně pocítil, jak se mu svírá hrdlo takovou zvláštní, dotud nepoznanou úzkostí.

6

Krátce poté, co jídelnu opustila Ema Novotná, strčil do dveří nos nějaký člověk. Dobrý den, řekl, já jsem Nevekla, hospodářský správce, soudruhu rotný; to oslovení nechal praporčík Vaněk být, ostatně se mu stávalo často, že si civilisté jeho hvězdičky na náramenících vyložili po svém; no nic, posaďte se, soudruhu správče, a správce nemocničních budov Nevekla se ošil.

„Jak bych vám to jen řekl,“ a ukryl obličej od nosu dolů do dlaně; jak pak dlaň pomalu svíral, vydávalo to zvuk chrastění. „Soudruh ředitel má jisté obavy,“ hučel do dlaně a pak si sjel na krk, „obavy, že by se z té včerejší…“ a svěsil koutky rtů, asi jako by ochutnal shnilého rajčete, „jak bych to jen vyjádřil,“ dlaň položil naplocho na stůl, „jak to jen vyjádřit slovy,“ pohlédl na praporčíka Vaňka; ani on nevěděl. „No zkrátka – inscenováním jakési rekonstrukce, v níž by účinkovala řada zaměstnanců našeho ústavu, jak se soudruhovi řediteli rovněž doneslo, mohla by utrpět nejen prestiž ústavu,“ spojil obě ruce jako k modlitbě či k dvojitému nelsonu, „ale prestiž zdravotnictví jako takového.“ Svěšenými koutky sykavě vtáhl vzduch a sedl si. Měl to za sebou. Jeho pohled říkal: zaplaťpámbu.

Praporčík Vaněk, který také stál, si také sedl. A řekl: „Podívejte se, tak za prvé…“

„Totiž,“ přerušil ho ihned správce budov, „nechceme, abyste si to nějak špatně vykládal. Ale musíte pochopit, že už jen úvaha o vraždě v nemocnici,“ svěsil zas koutky úst dle svého zvyku, „to je prostě absurdum.“

„Tak především,“ řekl praporčík Vaněk a opakoval to, neboť by již velmi nerad byl přerušen, „především nevím, odkud se k vám či k soudruhovi řediteli donesla informace, že tady vyšetřuju vraždu. To za prvé. A za druhé…“

„Totiž…“

„Okamžik ještě,“ a praporčík zvedl dlaň. „Za druhé tu vykonávám svoji normální práci a způsob, jak ji vykonávám, což je vám i soudruhovi řediteli jistě známo, si nemusím dávat odsouhlasit ředitelstvím nemocnice. A za třetí…“

„Jistě,“ hlesl správce a udělal svěšené koutky, „avšak…“

„Za třetí,“ vpadl praporčík Vaněk naprosto neoblomně, „kdyby se na závěr vyšetřování ukázalo, že tady skutečně jde o trestný čin…“

„Ano?“

„…poškodilo by, myslím, mnohem vážněji prestiž nemocnice a zdravotnictví vůbec, kdyby tento trestný čin – opakuji: pokud tu k němu vůbec došlo! – nebyl řádně objasněn a viníci nebyli předáni soudu. Tak to je normální, soudruhu správce, nejen v nemocnici, nýbrž všude.“

„Já vás plně chápu, soudruhu, plně vás chápu, hluboce si vážím vaší těžké práce, jenom bych jaksi rád…“

„Prestiž zdravotnictví nemůže poškodit vyšetřování smrti pacienta, který zemřel v nemocnici za okolností, na kterých nemocnice nenese vinu. Ani skutečnost, že do prostoru nemocnice vnikl někdo se zlými úmysly.“

„Ano, ano, ano,“ správce budov třikrát zamrkal. „Tak jsem to také soudruhovi řediteli vysvětloval, jenomže…“

„Ujišťuju vás, že pachatelé vniknou i do mnohem přísněji střežených objektů, než je nemocnice. O tom bych si dovolil ujistit vás i soudruha ředitele.“

„Ano. Já myslím, že ano,“ řekl správce Nevekla a vstal.

„Počkejte, prosím vás.“ Praporčík Vaněk vstal také. „Půjdu tam s vámi.“

„Ano? Ale to byste byl nesmírně laskav, soudruhu nad-pod -nebo…?“

„Praporčík Vaněk.“

Teprve nyní si podali ruce.

„Až po vás, soudruhu, až po vás.“

Nato vyšli oba ze závodní jídelny.

7

„Prosím vás, vrchní sestro.“

Těsně za patami vrchní sestře Jaklové stála ta strašná ženská.

„Vrchní sestro, můžete mi prozradit, proč jste mě před tím policajtem tak elegantně sejmula?“

„Bohužel nevím, o čem mluvíte, milá paní.“

Vrchní sestra se opět otočila a rázným krokem začala poměřovat dlouhou bílou chodbu, a tak každý, kdo by jí chtěl postačit, musel by podle ní poklusávat. Ta strašná ženská skutečně podle ní poklusávala.

„Vy mě najednou neznáte? Ema Novotná. Jmenuji se stejně jako zavražděná.“

Nemělo to cenu; a tak se vrchní sestra zastavila a s pohledem ostrým jak břitva řekla:

„Trochu předbíháte závěrům vyšetřování, nezdá se vám, paní Emo Novotná? S dovolením,“ dodala, neboť se chtěla dostat do dveří. Ema Novotná jako by to velice přesně pochopila, postavila se jí do cesty.

„Ještě něco. Proč jste řekla tomu fízlovi, že nevíte, kdo mi mohl vyzradit tajemství hadičky toho vašeho dejchátoru? Proč chcete všechno to vaše špitální svinstvo hodit na mě?“

Vrchní sestra Jaklová zvolila úsměv. „Všechno se dovíte,“ prohlásila s převahou člověka, který je nad věcí, „a to dost brzy. S dovolením,“ a tentokrát Emu Novotnou prostě odstrčila a zmizela za dveřmi.

Právě v té chvíli se otevřely jiné dveře přes chodbu. Jimi jukla nápadně hezká dívka; Ema Novotná si hned nevzpomněla na jméno, a tak jenom zavolala: „Hej, haló, sestři!“ A sotvaže ji ta dívka v modrobílé uniformě zaznamenala, přeběhla Ema Novotná na opačnou stranu chodby. „Vám se tu říká sestra Hanička, viďte?“

„Jana Číhalová,“ představila se Jana bez úsměvu. „Přejete si?“

„O,“ Ema Novotná se omluvně zašklebila a ukázala na dveře stále ještě nezavřené. „Mohla byste na chvilinku?“

„Prosím,“ kývla Jana odevzdaně a ustoupila o krok.

Na sesterně se octly samy. Ema Novotná se znovu na Janu zašklebila, i když nyní tajuplněji. „Jste fešná dívenka. Být místním chirurgem nebo porodníkem…“

Jana se jí velmi komisně zeptala, čím jí může být prospěšná.

„Prospěšná,“ opakovala Ema Novotná pobaveně a cvrnkla nehtem do dózy s injekcemi. „Prospěšná, výborně, to je úplně přesně řečeno.“ Jakmile zvedla bradu, pobavený úsměv jí z tváře dočista zmizel. „Kápla jste na to. Potřebuju,“ popošla blíž, takže hleděla Janě do pomněnkových očí velice zblízka, „potřebuju, sestři, abyste mi – no prostě, potřebuju helfnout.“ V jejích očích nebyl výsměch, nebyla ironie, jenom prosba.

„Promiňte,“ řekla Jana, „ale asi vám nerozumím,“ a odešla ke stolku. Vzala složku s chorobopisy, začala je ukládat do horního šuplete a přitom jí to ta osoba – jak jí Jana v duchu říkala – vyklopila.

„Dobře, odpustím si sáhodlouhé vysvětlování, sliby, prosby, slzy a tak, stejně sem každým okamžikem může někdo vpadnout a to by pak už bylo pozdě. Řeknu vám rovnou, co od vás chci,“ pohlédla na ni, „oč vás prosím. Musíte mi dosvědčit, že jste mi řekla o té hadičce.“

„Hadičce?“ zeptala se Jana v mírném předklonu. Narovnala se. „Jaké hadičce?“

„Té, co ji někdo jakousi náhodou urval od takovýho foukacího aparátku, jak tomu říkáte – respirátor?“

„Ale…“

„Zkraťme to.“ Ema Novotná se opět přiblížila k Janě; kolem úst se jí zatetelil nejistý úsměv. „To policajtský embryo by to strašně rádo hodilo na mě, rozumíte? Aby to už měl konečně z krku, chápete?“

„Pokud vím, o žádné hadičce jsem vám nic neříkala. Ani vám, ani nikomu jinému.“

„Neříkala. Jistě. Řekla mi to ta vaše vrchní důra. Jenomže to pak kompletně zatloukla.“ Rozhodila ruce. „To by byl přece šlágr! Kterak prapotomkyně jednoho bývalého velkouzenáře zardousila vlastní tetičku pro pár šupů. To je zhruba název týhle komedie, milá slečno.“ Obrátila se a věcně se zeptala: „Tak co?“

„Přece,“ Jana nasucho polkla, „nemůžu tvrdit něco, co není pravda.“

Toto prohlášení vyvolalo dojatý úsměv Emy Novotné. „Ale nepovídejte,“ řekla a tvářila se přitom skoro nešťastně. „Jak tomuhle mám zase rozumět? Copak všichni po celý život a furt neříkáme něco, co není pravda?“

Jana se pohnula. „Promiňte,“ odpověděla, „ale asi vám nerozumím.“ Myslela na ústup, jenže Ema Novotná jí provedla přesně to, co před malou chvílí vrchní sestře Jaklové. Zablokovala dveře vlastním tělem.

„Kampak, kampak,“ řekla teď poněkud jiným, o poznání tvrdším tónem. „Ba ne, děvenko, ty mi náhodou rozumíš moc dobře. Jenomže je ti zároveň strašně fuk, že nějaká kráva,“ křečovitě se zasmála, „vím, jak mě v duchu tituluješ, vím to, holka, a nevadí mi to. Akorát mi vadí, že tahle kráva,“ ukázala na sebe palcem, „má dostat paletu za něco, co neprovedla.“

Jana prudce zamrkala. „Když jste nic neprovedla, nemáte se čeho bát.“

Ema Novotná se nuceně zasmála. „Jéžiš, to bylo krásný! Naivňoučká dívenka, čo čo čo?“ zašišlala a vztáhla k Janě ruku, jako by ji chtěla podrbat pod bradičkou. Pak jí ztuhly rysy ve tváři. „Na Sibylu jsi ale přece jen ještě trochu moc mladá. Vůbec tady nezáleží na tom, jestli jsem skutečně něco provedla nebo neprovedla. Důležitý je jenom to, co se nakonec podaří tomu mamelukovi zpytlíkovat na základě takzvanejch důkazů. A on si ty důkazy, pokud jde o mě, docela jistě najde, to si buď jistá, i kdyby je měl hledat se zavázanejma očima.“

„Myslím,“ řekla Jana stísněným hlasem, „že se velice mýlíte, paní. Praporčík Vaněk na mě působí seriózním dojmem.“

Pojednou měla Ema Novotná v ruce tři stovky. Tu ruku zvedla a řekla: „Tak co, děvče zlatý? No ne, nejdřív si to přepočítej!“

„No dovolte!“

„Ale, ale?“ Ema Novotná položila tři stokoruny na stůl těsně vedle Janiny ruky. „Snad jsme se nakonec neurazili pro pár nedevizovejch šupů?“

„Jakým právem, jakým právem…“ Jana musela sebrat hodně síly, aby vůbec mohla pokračovat, „si myslíte, že si ode mne koupíte falešné svědectví?“

„Jakým právem!“ Ema Novotná cvrnkla do třech zelených bankovek. „Ejhle, výrazivo dnešní mladé generace!“ Z očí jí jiskřilo. „Tak já ti to teda řeknu, krásná dívko. Protože dobře vím, že nic jinýho než tohle,“ zaťukala na desku stolu klouby pravé ruky, „u vás nezabírá. Jenže co to je, tři kila na jednu krásnou mladou dámu?“ odfrkla si. „Znám podobný, co si za deset minut vydělaj desetkrát tolik. Jenomže tohle je bohužel všechno, co mi zbejvá do dobírky. Víc bohužel, milá slečno, nemám.“

Jana využila toho, že se cesta ke dveřím uvolnila, a chytla se kliky.

„Počkej!“ Ema Novotná ji přidržela za šos. „Počkej, prosím tě!“ Pak znenadání klesla na kolena, dokonce sepnula ruce. Jana na ten výjev hleděla široce rozevřenýma pomněnkovýma očima.

„Děvče, počkej a smiluj se nade mnou. Když mi to s tou pitomou hadičkou nedosvědčíš, jdu na patnáct let lepit pytlíky. Podívej se na mě,“ v očích měla dokonce slzy, „opravdu si myslíš, že bych dokázala zabít vlastní tetu? Kvůli blbejm sedmdesáti tisícovkám? Jestli si to fakticky myslíš, klidně odejdi, klidně mě nech poslat do báně. Ale jestli o tom jen malinko pochybuješ…“ Zvrátila oči vzhůru a při tom, jak vstávala, šeptala: „Buď ke mně, prosím tě, milosrdná, sestřičko…“

8

Zatímco doktorka Šebková vyťukala na stroji zprávu, kterou musel podepsat sám pan primář, doktorka Zlámalová s vrchní sestrou Jaklovou – ta čekala na tu zprávu – si vyměňovaly zkušenosti ohledně výchovy nemluvňat. Na rozdíl od bezdětné doktorky Zlámalové byla vrchní sestra Jaklová nejen matkou dvou dcer, ale babičkou dokonce již čtyřnásobnou. Měla tedy k tématu co říci a také to poctivě dělala.

„Neříkejte; kolik že mu je?“ upřímně žasla doktorka Zlámalová nad inteligencí jednoho z jejích vnoučků, zatímco si vázala tkaničku u bílých kalhot.

„Patnáctýho mu bude rok, paní doktorko. Což o to, chytrej to on je, jenže je jak vyžle. Dana ho málo krmí. Do toho já nesmím říct slovo.“

„Že vy byste nesměla, vrchní sestro?“ Tentokrát upřímně užasla doktorka Šebková u psacího stroje.

„Já, paní doktorko, to bych si dala. Víte, co mi tuhle řekla? Mami, ty si mě asi pleteš s nějakou svou sestrou ze špitálu. Jo a počkejte, co mi to ještě povídala,“ zamyslela se, ale jen na mžik. „Prej jseš moc autoritativní a Karel to nesnáší. Pan zeť má zvlášť jemnou nervovou soustavu.“

Drrn… Doktorka Šebková prudce vytáhla papír ze stroje a pronesla jakýsi slogan: „Společné bydlení – radost pro všechny.“ A začala hledat něco jako tužku, jak utrousila.

„To je fakt, nikdy, paní doktorko, nikdy s nima,“ souhlasila vrchní sestra a obrátila se na mladou, nezkušenou doktorku Zlámalovou. A doktorce Šebkové, která konečně našla ve stole tužku, řekla: „Buďte ráda, paní doktorko, že máte kluky.“

Doktorka Šebková ještě podškrábla to, co sepsala, pak předala papír vrchní sestře. „A můžete s tím utíkat rovnou za panem primářem.“ Mrkla na hodinky. „Za pět minut devět. Kdy že je vizita?“

„Je to odložený o hodinu.“ Vrchní sestra se podívala k oknu a oznámila: „Tak tam pro změnu zase prší.“ A dodala jedním dechem: „Myslíte, že s tím bude za hodinu ten kluk hotov?“

„Tady tak něco najít!“ posteskla si doktorka Zlámalová, otevřela skříňku a nafoukla tváře.

„Nevím, jak na vás, ale na mě ten kluk působí tak trochu jako váhávej střelec. Esenbák, hergot, to musí bejt chlap jak řemen. Já bych si ji, pane, podala jinak.“

Doktorka Šebková teď opravdu nevěděla: „Koho, vrchní sestro?“

„Paní doktorko, nikdy jsem neviděla ženskou, abych o ní mohla říct – tahle by dokázala z fleku někoho odkráglovat. Až dneska, když jsem měla čest poznat tu její neteř.“

Obě lékařky si vyměnily pohled, avšak dříve než stačily cokoli vyslovit, vrchní sestra sebrala vyplněné formuláře, řekla něco jako fajn, tak já letím, a pak už si obě lékařky mohly navzájem vyměňovat pohledy jakékoliv.

Doktorka Zlámalová přibouchla dveře skříňky, v níž nenalezla to, co hledala, a doktorka Šebková zmáčkla tabulátor, což vydalo zvuk nyní téměř nervy drásající. Vzhlédla a obrátila se na svoji kolegyni.

„Ilono? No co ty na to?“

Ilona Zlámalová se přisunula ke stolu. „Jablíčko,“ řekla a zakousla se do něho s chutí. „Teda holka, mít Jaklici jakožto tchyni, páchám pozvolnou sebevraždu alkoholem, ti teda garantuju. Chceš kousnout?“

Doktorka Zlámalová mechanicky pohybovala čelistí, hleděla kamsi k oknu a přitom přemýšlela nahlas: „Pravý aprílový počasíčko… Co vlastně vykoumala naše slavná prosektura?“

„Subkutánní hematom, tady, vzadu,“ ukazovala doktorka Šebková.

Doktorka Zlámalová pojednou přestala žvýkat. „Třeba něco viděla. Myslím tu Jirouškovou. Co když něco viděla?“

„Jak něco?“ hlesla doktorka Šebková tiše.

„Klidně mohla něco vidět,“ zašišlala nikoliv tiše doktorka Zlámalová se zbytkem jablka v puse.

„Ty myslíš, Ilono…“ Doktorka Šebková šla k oknu, jako by se chtěla podívat na lehounký dubnový deštík. „Byla po akutním infarktu myokardu.“ Ohlédla se. „Myslíš, že by vůbec dokázala něco vnímat?“

Hleděly na sebe; doktorka Zlámalová úplně zapomněla na jablko.

„A jestliže ano?“

Doktorka Šebková kolegyni doplnila: „Potom by pacientka Jiroušková věděla všechno.“

„Všechno,“ doktorka Zlámalová otáčela jablkem v prstech, „no tak – ne tak docela všechno. Jenom by znala vraha.“

Jako na povel se obě lékařky obrátily ke dveřím.

„Paní doktorko,“ ozval se totiž ze dveří jemný dívčí hlásek, „pan ředitel nechá vzkazovat, že všichni, které určil praporčík Vaněk, se mají shromáždit během pěti minut v závodce.“

„Tak to se týká pouze tebe,“ řekla doktorka Zlámalová, načež společně s nejkrásnější sestřičkou zdejší nemocnice vyšla z lékařského pokoje.

Doktorka Šebková zvedla sluchátko. Vytočila číslo. Potom požádala o linku tři tři dva. Na lince se dlouho ozýval vyzváněcí tón. Přehodila si sluchátko. Nehty bubnovaly do skleněné desky stolu. Pak náhle vyhrkla: „Dobrý den. – Ano, já, soudružko – ano, Šebková.

– Ano, manžela.“

Napětí ve tváři jí pojednou povolovalo.

„Aha,“ řekla neobyčejně unaveně a podívala se na hodinky. „Dobře – ne, já rozumím. – Ano, rozumím.

– Děkuju vám, na shledanou,“ a zase položila sluchátko.

Stále ještě neodcházela. Hleděla před sebe na telefon, jako by ji ten přístroj fascinoval. Nakonec přece jenom vstala, a když se její tvář mihla v zrcadle, zastavila se.

Pět minut, pomyslela si a zadívala se na tvář, v níž se zračil zmatek. A smutek. A obavy. Nebo snad dokonce strach. A pak, jako by to hodlala sdělit jenom té tváři v zrcadle, tiše pronesla: „Tak to je konec, holka.“

VI

1

Bylo přesně devět hodin. V závodní jídelně městské nemocnice se scházeli – strávníci? Nikoliv, na oběd bylo vskutku příliš časně. Ani to nebyl personál kuchyně; personál nenosí uniformy zdravotních sester či bílé lékařské pláště. A nebyli to ani účastníci nějaké schůze zaměstnanců, protože například ta paní v zeleném kabátě nebo ta žena ve fialovém kalhotovém kostýmu – právě nyní škrtla zápalkou – nebyly zaměstnány v této nemocnici.

„Kouření zakázáno!“ ozvalo se ode dveří-lítaček; tam stála vrchní sestra Jaklová, ruce křížem na mohutném poprsí. „Zákaz nikdo – pokud vím – neodvolal.“

Ema Novotná počastovala opovržlivým pohledem nejprve sestru Jaklovou a ihned potom praporčíka Vaňka, sedícího za stolem. Zamáčkla zapálenou cigaretu o opěradlo židle a řekla: „Hlavně si s tou komedií pospěšte. Jsem náramně zvědavá, kdo mi uhradí ztracený dopoledne. Ministerstvo vnitra?“

Praporčík Vaněk si na to vstal, jako by si je nejprve potřeboval prohlédnout nebo spočítat. Zvláštní, pomyslel si, rozsadili se každý k jinému stolu; téměř jako by se báli být vedle sebe; pouze Slávek Hruška seděl u stolu se svou matkou. Kdosi chtěl vstoupit do jídelny, ale se zlou se potázal. „Sem nikdo nesmí!“ Vrchní sestra Jaklová byla neoblomná.

Praporčík Vaněk se zastavil pohledem na sestře Miladě Prokešové; posadila se tak, aby se mohla dorozumívat se Slávkem Hruškou mlčenlivými pohledy. Jednu chvíli se mu zazdálo, že by mu tahle sestřička hrozně ráda něco řekla ještě dříve, než to začne, ale pohříchu to již nebylo možné. Ta nápadně hezká sestřička se usadila na židli u zdi; v její tváři se nezračilo ani napětí, ani strach, nic; jako by sem přišla jen jako divák, jemuž je v podstatě lhostejné, jak se tahle komedie – tak to přece nazvala Ema Novotná – nakonec vyvrbí.

Praporčík Vaněk položil ruku na svoji služební brašnu, jako by už jen tím gestem mínil dát všeobecně najevo: uvnitř je skryto rozluštění celého tohohle případu, mějte chviličku strpení, jen co si vás spočítám – tak to máme doktorka Šebková jako první, druhá vrchní sestra Jaklová, třetí sestra Milada Prokešová, čtvrtá další sestra Jana Číhalová, pátý šofér od sanitky Květoslav Hruška, šestá jeho matka a jako sedmá je tu paní Ema Novotná.

Jsou všichni. Až na vedoucího čalounické provozovny Josefa Šimeru, kterému doktor Šedivý šije hlavu, a kromě paní Anny Burešové, o kterou se stará strážmistr Blecha.

Třebaže tedy nebyli docela všichni, praporčík Vaněk zřejmě považoval za možné zahájit rekonstrukci.

„Ne, paní Novotná, nepůjde tady o komedii, nýbrž o krátkou rekonstrukci. Jejím účelem bude ozřejmit si znovu okolnosti, za nichž zemřela paní Karolína Novotná.“

„Upozorňuju,“ ozval se Slávek Hruška, „za dvacet minut mám odvoz.“

„A já bych rád všechny upozornil,“ pronesl praporčík Vaněk s důrazem, „že od této chvíle může každý hovořit, jen když mu položím otázku.“ Podíval se na Slávka Hrušku. „Ano? Budou-li všichni disciplinovaně spolupracovat, jsme za dvacet minut hotovi.“

Slávek Hruška sice nepromluvil, vydal však zvuk, kterým dal jasně najevo své pochyby.

Praporčík Vaněk si byl vědom základní věci: od této chvíle už nesmí pustit otěže z rukou. Věděl, že je tu sám proti sedmi, a proto – jak se tak na ně teď díval, rozsazené v této prostorné místnosti u jednotlivých stolků – znenadání vydal ostrý rozkaz: „A nyní všichni vztyk, prosím!“

Zpočátku se mu zdálo, že nikdo dost dobře neporozuměl. Teprve když naznačil rukama vztyk, zvedly se ze židlí sestřičky Jana a Milada a po nich to pak poněkud váhavě učinili i ti ostatní – vyjma Emy Novotné.

„Prosil bych všichni.“

Teprve teď vstala i Ema Novotná; jenom očima se ptala, co se to tu bude zase dít za šaškárnu. Přece jen si netroufla ozvat se nahlas.

„Děkuji vám.“ Praporčík Vaněk mohl být spokojený. První kolo vyhrál jedna nula.

„A nyní,“ pokračoval klidným, ale pevným hlasem, „si představme: je neděle, krátce před šestnáctou hodinou.“

Nikdo se ani nepohnul, jen Slávek Hruška se podíval na hodinky. Praporčík Vaněk ukázal na prostor před výdejním okýnkem kuchyně.

„Toto je pokoj číslo osm, JIP. Tento stůl je lůžko paní Novotné. Je před ukončením návštěv. Službu měla sestra Prokešová. Tak prosím, vaše místo,“ ukázal na stůl neboli lůžko.

Sestra Prokešová se nejprve podívala na Slávka Hrušku – spustil poněkud dolní čelist – a teprve pak se přesunula váhavě ke stolu-loži.

„Výborně,“ pochválil ji praporčík Vaněk a přirazil k sobě další dva stoly, čímž vytvořil jakousi uličku. „Toto,“ vysvětlil okamžitě, „jsou dveře, jimiž se vchází na JIP.“ Zvedl hlavu. „Je patnáct hodin čtyřicet pět minut. Tak prosím pěkně: kdo stál v této době u dveří před JIPem?“

Mlčeli, nedívali se ani tak na praporčíka Vaňka, jejich pohledy se spíše setkávaly v jednom bodu – na zámečku kožené brašny spočívající na stole, který byl teď lůžkem. Možná že si připadali jako myši lapené do pasti. Ale o tom teď praporčík Vaněk neměl čas uvažovat; ukázal na dva stoly k sobě přiražené.

„Ne, vy ne,“ řekl vzápětí Emě Novotné, která vykročila pravou nohou vpřed. „Je teprve patnáct čtyřicet pět.“

„No jasně,“ zasyčel Slávek Hruška. „Jste přeci přišla pozdějc. Se zařaďte! Děláte mu v tom zmatek.“

„Co na tom sejde,“ nasměrovala svůj hněv Ema Novotná na nemocničního šoféra, „jestli jsem přišla dříve nebo později? Von,“ hodila hlavou k praporčíku Vaňkovi, „von si beztak vraha dávno vytipoval.“ A předklonila se přes oba přiražené stoly. „Hele, zkraťte to, praporčíku, rovnou jim řekněte, co jste přes noc vykoumal.“ Vyhodila obě paže vzhůru a provedla jakýsi půlobrat. „No jen si mě račte prohlídnout, panstvo! Koukáte se na člověka, který zamordoval vlastní tetičku! Veškeré důkazy jsou támhle,“ napřáhla ruku, praporčíkova brašna však byla naštěstí dost daleko, „a všechny svědčí proti mně. Na to dám krk!“

A tehdy se ozvala rána, jako kdyby si vstup do jídelny zjednával kůň. Lítačky se rozlétly a na vozíku tlačeném zřízencem Haufnerem vjel dovnitř vedoucí čalounické provozovny Josef Šimera. Hlavu měl obvázanou. Zřízenec postavil pojízdné křeslo před doktorku Šebkovou a doslova jedním dechem ze sebe vysypal: „Dobrý den, paní doktorko, s tímhle pánem mě posílaj vod čerta k ďáblu, tak já vám ho tady nechám a jdu, nemám vopravdu čas vozit celý dopoledne po špitále jednoho pacienta, to vode mě nechtějte, na shledanou,“ a obrátil se i na ostatní, „na shledanou, soudruzi,“ načež vycouval lítačkami.

Do nastalého ticha pozdravil pan Šimera přítomné: „Dobrý den.“

„No, jdete akorát,“ sdělil mu Slávek Hruška, který se vzpamatoval první ze všech. Ema Novotná, z níž hysterie pomalu opadávala, se zvolna sunula zpátky na své místo. Rukojeti vozíčku se jaksi automaticky chopila paní Hrušková. Předjela s panem vedoucím k sraženým stolům a řekla:

„My jsme tu asi byli nejdřív, pane strážníku. My dva. Viďte, pane vedoucí?“

Zdálo se, že zase všechno vjede do žádoucích kolejí. Praporčík Vaněk vzal s úlevou na vědomí, že Ema Novotná již zase stojí ukázněně na své parketě. Ten Haufnerův nájezd mu vlastně přišel vhod.

„No nic,“ řekl rozšafně a obrátil se k dvojici s vozíčkem. „Paní Hrušková. Pan Šimera. Správně. Vy jste přišli k paní Novotné na návštěvu asi tak ve tři čtvrtě na čtyři. Říkám to správně?“

Pan Šimera se odspoda tázavě podíval na svoji spoluzaměstnankyni.

„Vešli jste na pokoj?“ zeptal se praporčík těch dvou a předklonil se, jako by mínil panu Šimerovi pošeptat do ovázaného ucha, že tu jde o rekonstrukci.

Pan vedoucí cukl hlavou. „Co je? Co je?“

„Tadyhle sestřička,“ ukázala paní Hrušková kabelkou na Miladu, „nám zakázala jít dovnitř. Vité?“ Milada Prokešová se bezradně rozhlédla jídelnou. „Předveďte,“ vyzval praporčík Miladu a ustoupil o krok.

„To mám jít jako…“ Milada ukázala na oba stoly, „kam?“

„Bohajeho!“ zahučel Slávek Hruška.

„Všechno musí probíhat přesně tak jako včera. Tak prosím. Sestra Prokešová je kde? Ano, je u dveří. Pan Šimera…“ praporčík Vaněk zvýšil hlas: „No tak, kde je pan Šimera? Předveďte!“

„Ano, ano, ano,“ souhlasil přeochotně pan vedoucí na vozíku, opřel se rukama o pneumatiky a začal hrát jako na scéně: „Dobrý den, sestřičko, my jsme přišli navštívit paní účetní Novotnou,“ zvrátil hlavu, jako by v paměti hmatal po textu, „paní Novotnou Karolínu, účetní, která…“ O metr popojel, pojednou dočista vypadl z role, snaživě však pokračoval: „No zkrátka, včera se pokusila…“ To se mu však nezdálo, a tak jenom pozvedl ruku a natřikrát vyhrkl: „Kytka. Tady. Předat.“

Zchvácen svým hereckým výkonem, spočinul vyčerpaným pohledem na praporčíku Vaňkovi. Ten se již začínal bát, že se mu rekonstrukce změní v loutkové divadlo. Ukázal bez nadšení na Miladu Prokešovou a s prosbou v hlase jí zašeptal: „Teď vy, ano vy, ale stručněji, prosím vás, stručněji.“

A Milada Prokešová bez jakýchkoli ambicí vskutku velmi stručně pravila: „Tam se nesmí.“

Tehdy však vedoucí čalounické provozovny Šimera, doslova jako herec čekající na svou narážku, okamžitě pokračoval v úloze navštěvovatele nemocných: „A to ani tu kytku jí tam nesmíme to – šoupnout? Předat?“ opravil se vzápětí, a aby jeho výstup působil s věrohodností doslova seriálovou, zaskřehotal: „Helejte, pěkná je!“ A pozvedl do výše imaginární kytici karafiátů.

„Zakázaný,“ odvětila jeho protihráčka hluše.

„A teď vy, Hrušková,“ pobídl vedoucí Šimera svoji průvodkyni. „No tak spusťte, kruci!“

Matka Hrušková zírala. Když sem šla, čekala snad všechno, ale divadlo ne, divadlo v životě nehrála. Obrátila se na syna celá nešťastná.

„No tak, Hrušková,“ pobízel ji pan vedoucí, který měl zřejmé vlohy nejen herecké, ale i režisérské. „Teď máte říct: mám syna, jezdí tu sanitkou, ne mně, to řekněte jí,“ a ukázal na sestru Miladu Prokešovou, která byla zcela mimo roli; zapínala si pásek na vysokých zdravotních škrpálech. „No tak, Hrušková!“

„Já jsem ale sestřičce nepovídala, že tu mám syna,“ bránila se chabě paní Hrušková.

„Moment,“ zasáhl praporčík Vaněk a vlastně nezasáhl. Režie se definitivně zmocnil zraněný vedoucí Šimera.

„Na tom proboha nesejde,“ řekl celý nešťastný z toho, jak mizerný ansámbl mu to ředitelství přidělilo. „Soudruh musí mít především dojem – mám pravdu? – ucelenej dojem. Chtěli jsme odejít, chtěli, když vtom tadyhle Hruškovou,“ otočil k ní zafačovanou hlavu, „napadlo, že by se měla podívat po Slávkovi.“

„To jo,“ souhlasila jeho spoluhráčka, „jenomže jsem jí neřekla…“

Praporčík Vaněk se tvářil kysele. Ten člověk mu teď nepřipomínal ani vedoucího čalounické provozovny, ani herce, ale tak trochu fakíra. Snad to bylo tím obvazem. „No nic,“ praporčík zvedl dlaň a pomalu ji přitlačil k desce stolu. Rozhodl se mluvit raději pouze k paní Hruškové. „Odešla jste pro syna?“

„Ano, ale neřekla jsem…“

„Odešla jste pro syna?“ opakoval znovu praporčík, nyní však mnohem důrazněji a zároveň pohybem dlaně zarazil Šimerovu aktivitu.

„Odešla,“ přikývla paní Hrušková, nicméně neodpustila si, aby panu vedoucímu znovu nezopakovala: „Ale vůbec jsem jí neřekla, že tu mám syna.“

„Odešla jste tedy pro syna,“ oznámil jí i všem ostatním praporčík hlasem nádražního rozhlasu. „V pořádku, přejděte si teď laskavě zase ke dveřím.“

To Hrušková učinila, teprve když jí syn cosi zahučel do ucha. Pak se opřela o zeď a rozhlížela se po přítomných tak, jako by odevšad slyšela výkřiky.

„Tak,“ řekl s povzdechem sotva postižitelným praporčík. „A nyní nám před JIPem zůstává pouze pan Šimera. Říkám to správně?“

„Ano, prosím, správně, já zůstávám. S kytkou!“ A vedoucí zase pozvedl ruku a neviditelným pugétem zamával. Jeho otřes mozku byl zřejmě naštěstí velmi lehký.

„A co sestra Prokešová?“

Při vyvolání svého jména Milada téměř nadskočila.

„Sestřičko, vzdálila jste se v té době z pokoje? Třeba jen na okamžik?“ zeptal se jí praporčík Vaněk a tvářil se nepřístupně.

Milada stočila zrak na Slávka Hrušku; ten se zavěsil očima na strop jídelny.

„Sestřičko,“ připomněl se opět důrazně praporčík, „tak vzdálila jste se? Dívejte se, prosím vás, na mne.“

„Ano,“ odpověděla sestra Milada s rozpaky smíšenými s nejistotou, „chci říct ne, já jsem neopustila pokoj po celou dobu návštěv,“ což doplnila jakýmsi úředním dovětkem: „Jak jsem již vypověděla.“

Praporčík Vaněk popostrčil židli, řekl, to jsme chtěli slyšet, v pořádku, sestřičko, a zase přenesl svoji pozornost na opačný břeh, kde stáli šofér Hruška s matkou a vozík s vedoucím čalounické provozovny.

Praporčík Vaněk se zahleděl na vedoucího Šimeru a v téže chvíli jako by pocítil náhlou únavu. Sedl si na židli, kterou před chvílí odsunul od stolu, a potřásl hlavou, snad tu únavu chtěl nějak setřepat. Odkašlal si a krátce, kratince se usmál na tři u dveří, možná že je tím letmým úsměvem chtěl obměkčit, požádat je: a nyní mi, prosím pěkně, trochu pomozte, ať už jsme s tím konečně hotovi, vždyť i já jsem jen člověk, který se taky může jenom domýšlet, dopátrávat, hádat…

„No nic,“ praporčík si opět suše odkašlal a spojil ruce. „A nyní,“ řekl potichu, „přeskočíme zhruba pět minut. Pan Šimera,“ ukázal, ale už nepohlédl na vedoucího na vozíku, „nám stále čeká s kytkou na chodbě,“ na což pan Šimera, jako by vycítil celkovou únavu okamžiku, pouze přikývl, „a paní Hrušková nám přichází se synem. Pane Hruška,“ praporčík ukázal na přiražené stoly, „pane Hruška, račte sem, prosím.“ A Slávek Hruška, zatímco se neochotně přesouval k přiraženým stolům, nevrle hučel: „Sem? Co? Eště dál?“

A tehdy praporčík Vaněk řekl pevně: „Jste na JIPu. Stůjte tam, kde jste stál včera za deset minut čtyři.“

Slávek Hruška ani nezahučel, ani se nehnul, jenom vytočil oči v sloup.

„A teď nám, pane Hruška, předveďte, co jste dělal, když vám pan Šimera předal tu kytici.“

„Co jsem dělal, co jsem dělal,“ rozhučel se Slávek, „asi že jsem ten pugét vzal a dal ho na stoleček. Co jsem dělal!“ A ohlédl se po Miladě, jako by si ji chtěl vzít za svědka. Milada se však dívala úplně jinam.

„No prosím,“ vyzval ho poručík, „předveďte nám to!“

„Co?“

„Všechno. A pěkně jedno po druhém.“ Poručík Vaněk došel až k němu. „Nesete kytici a dáváte ji na stolek. Tak prosím!“

Slávek Hruška zavrtěl hlavou a otočil se ještě na ty u dveří; vypadalo to, že se jich chce zeptat, tak jsem blázen já, anebo tenhleten v uniformě? Potom s hlubokým povzdechem zahájil svůj výstup, který zároveň suše komentoval:

„No co – beru kytku, né?“ převzal imaginární kytici od vedoucího Šimery, „dávám ji do vokurkový tý… otočil se na praporčíka, „v garáži byla akorát láhev od vokurek… Co?“

„Pokračujte, jen pokračujte!“

„Pokračuju,“ řekl si Slávek nahlas. „No tak jdu s kytkou na jipku, jdu k posteli tety Karolíny… To mám jako jít?“

„Jděte!“

„Kam?“

O to nic, Slávek Hruška se skutečně snažil; předvedl všem, jak se nese kytka ve sklenici od okurek, toporně kráčel s rukou od těla a u stolu se zastavil, jako by byl na péro; postavil neviditelnou sklenici s neviditelnou kytkou na stůl a ohlédl se po praporčíkovi, chtěl si nejspíš ověřit, zda to dělá správně. Dělal to opravdu svědomitě, ale protože si počínal nejen svědomitě, nýbrž zároveň i směšně, vyprskla Ema Novotná v smích.

Praporčík Vaněk neřekl nic, mlčel a mhouřil oči. Když si Ema Novotná uvědomila, že všichni kolem ní také jenom mlčí a zarytě hledí před sebe či do země, skryla svůj úsměv v dlani a dokonce tiše pronesla: „Promiňte.“

„Sestro Prokešová,“ pokračoval praporčík, jako by se nic nedělo, – „byla jste přitom stále na JIPu?“

„Jo, byla tam,“ odpověděl za ni Slávek Hruška, a protože ho praporčík Vaněk poměřil přísným pohledem, zkroušeně dodal: „Né, vopravdu. Viď, Milado?“

Sestra přikývla.

„Co vám vlastně řekla sestra Prokešová, než jste vešel do pokoje s kyticí?“

„No tak,“ Slávek Hruška vysloveně váhal. Podíval se na Miladu, která se usmála, ale možná to byla jen taková grimasa. „Řekla mi, abych tam žádný chroští nedával.“ Obrátil se opět na Miladu. „Co? No né, povídala jsi to tak,“ a omluvně se na ni zašklebil.

„A co jste na to řekl vy?“

„Já? No,“ a Slávek Hruška to opět vysvětlil všem: „Že je to chroští pro jednu moji známou.“

„A sestřička pak už nic nenamítala?“

„Co? Ne. Akorát,“ Slávek Hruška se ošil, „řekla, že to stejnak vyhodí voknem. Co?“

„Já neřekla voknem!“

„Jak to? Voknem jsi řekla.“

„Voknem né!“

Pohybem levé ruky dokázal praporčík oba uklidnit. Vyměňovali si už pouze jednoznačné pohledy, leč i to velice rázně ukončil praporčík Vaněk pouhou otázkou:

„Čeho všeho jste se na pokoji dotkl, pane Hruška?“

„Jak dotkl?“ I Slávek Hruška pochopil, že začíná jít do tuhého. Poněkud se nahrbil a zvolil jakýsi nechápavý tón.

„Jak čeho všeho?“

„No třeba,“ praporčík Vaněk rozpřáhl ruce, jako by mínil tohohle šoféra v nejbližším okamžiku obejmout, a vzápětí ruce zase spustil, „když jste dával na stolek kytici, nedotkl jste se čirou náhodou – já nevím – třeba držadla zásuvky ve stolku?“

„Já!“ podivil se Slávek velmi upřímně a nechápavě se ohlédl po ostatních. „Proč bych se měl dotýkat držadla zásuvky? Proč stolku? Dotýkat?“ Obrátil se na praporčíka Vaňka.

„Já se nedotkl.“

„Čili,“ pokusil se to zkrátit praporčík, „vyšel jste na chodbu, aniž jste se na pokoji čehokoli dotkl.“

„Co?“ Slávek přikývl. „Aniž.“

„Rozloučil jste se na chodbě s vaší matkou i s panem Šimerou; a pak jste šel kam?“

„No tak, šel jsem…“ Slávek nechal ústa mírně pootevřená, „no jasně, šel jsem tam – na sesternu.“

„Z jakých důvodů?“

„Z důvodů – pro cigarety,“ odvětil Slávek způsobem, který se mu zdál být přiměřený. „Kiosk měl zavříno, a tak jsem se šel zeptat na sesternu, jestli by…“ ohlédl se na Janu, která mu na to ani nepřikývla, ani nezavrtěla hlavou, a tak jen zbrkle dodal: „Cigaretu.“

„Jak dlouho asi jste se zdržel na pokoji sester?“

Otázky praporčíka Vaňka šly teď jedna za druhou.

„Chvilku. Pár minut. Protože hned pak začal ten frmol. Vlítla tam paní vrchní,“ obrátil se na sestru Jaklovou, „že prej došlo k maléru na JIPu, všechno se to tam hnalo…“

„Vy taky, pane Hruška?“

„Já? Proč já? Mě se maléry na pokojích netýkají, já tu mám v socialistický péči akorát volant.“

„Tím chcete říct, že jste se vrátil rovnou do garáží.“

„No tak – mrk jsem se na JIP, ale jen tak ode dveří a hned jsem šel. Do garáží. Zeptejte se Běhala. Co?“ Slávek Hruška, který pohříchu Běhala za zády neměl, se obrátil alespoň na pana vedoucího Šimeru a zadušoval se: „Čestný slovo, já se tam vrátil, pane vedoucí.“

Vedoucí Šimera pokývl hlavou na znamení, že je tomu ochoten věřit. Tím na sebe ovšem upoutal praporčíkovou pozornost.

„Pane Šimera, vy jste odcházel z nemocnice s paní Hruškovou?“

„Zajisté,“ odpověděl pan Šimera uctivě.

„Odešli jste společně?“

„Zajisté.“

„Kde jste se rozešli?“

„No tak rozešli,“ pan Šimera si přiložil prst k bradě. „A víte, že ani pořádně nevím. Vy to víte?“ obrátil se na Hruškovou, a protože neodpověděla, uzavřel to jednou provždy: „No vždyť je to vlastně fuk, že.“

Ale Hrušková si vzpomněla. „Už vím, pane vedoucí,“ ozvala se. „Vy jste říkal, že si musíte něco splašit k večeři, protože vaše paní je z domu a v ledničce že jako nebude raj.. nic, no a vrátil jste se k tomu kiosku pro buřta. No a já,“ obrátila se na praporčíka, „já šla dom.“ A vzápětí na syna: „Co na mě tak vejráš?“

„Já na tebe vejrám, já?“ divil se syn Slávek. „Mně je jen divný, že ten kiosk…“

„V pořádku, v pořádku,“ urychleně uzavřel tuto kapitolu praporčík Vaněk. „Tak tedy pan Šimera se vrátil pro uzeniny.“ Pan Šimera spokojeně pokývl hlavou a praporčík Vaněk mírně nakrčil čelo. „Kdeže jste kupoval ty uzeniny, pane Šimera?“

Pan Šimera se předklonil na vozíčku, aby dosáhl na stůl. „Podívejte, pane praporčíku,“ začal malovat prstem na vikslajvant, „když se vychází z nemocnice, tak tady někde je fortna. Jo? No a vlevo od fortny, někde tadyhle, takhle vlevo, je takovej obchůdek. Je to tadyhle, jak se vychází ven.“

„Kiosk v areálu nemocnice,“ doplnil ho praporčík Vaněk řečí úřední.

„To je právě ta blbost,“ ozval se Slávek Hruška. „Co?“ hleděl na praporčíka Vaňka. „Byl jsem akorát v tý době pro žvára. Teda pánové, ten kiosk byl celý vodpoledne zavřenej.“

Pan Šimera se opřel zády do opěradla vozíku a sepnul ruce. „Doboha! A jak to, že když já šel z nemocnice, měl kiosk vodevříno?“

„Hergot, jak moh mít vodevříno, když si tam dala ceduli jsem na poště?“ Slávek už toho začínal mít vrchovatě. Trhavě se rozhlížel po přítomných. „Co? Co?“

„Pánové, tak se laskavě dohodněte,“ požádala je roztrpčeně Ema Novotná, „nebo tu kvůli vašemu blbýmu kiosku zkejsnem do večera.“

„Zavříno,“ trval na svém Slávek Hruška.

„Slávečku, víš co?“ reagoval na to s úsměvem přetékajícím ironií pan vedoucí Šimera. „Uděláš nejlíp, když se teď do toho budeš co nejmíň montovat. Bejt na tvým místě, sedím a ani nedutám.“

„Pane vedoucí,“ řekl Slávek Hruška na samém pokraji výbuchu, „a teď vám něco řeknu já.“

Ale neřekl. Zasáhl opět praporčík Vaněk.

„Bude-li třeba,“ vysvětlil velmi důrazně, „vše si prověříme u vedoucí kiosku. V pořádku,“ a ukázal na vedoucího Šimeru, „pane Šimera, vy jste si koupil v kiosku vuřta…“

„Ale právě že vůbec nic jsem si v tom kiosku nekoupil,“ připustil vedoucí Šimera zcela nečekaně. „Nic tam neměla. Ani blbej obloženej chlebíček. Tak jsem si říkal…“

„Stačí!“ Zarazil šimerovu výřečnost praporčík Vaněk. „Vrátíme se na JIP.“ A jeho pohled konečně spočinul na Emě Novotné. „Vy. Stála jste přede dveřmi.“

Ema Novotná mlčky souhlasila.

„Měla jste na sobě tento oblek?“ Praporčík Vaněk to určil velmi správně: „Kalhotový kostým.“

„Podívejte se, pane vyšetřovateli,“ řekla Ema Novotná kupodivu klidně, „promluvila jsem krátce s touhle nevrlou sestřičkou,“ bradou ukázala na sestru Prokešovou. „Asi tak dvě a půl slova jsme si vyměnily, načež jsem se obrátila a šla normálně domů.“

Zdálo se, že to je vše, co k věci má. Ale nebylo. Ještě považovala za nutné dodat zvýšeným hlasem: „Nikdo z nich,“ očima jela po personálu nemocnice, „ani jeden mi nebyl schopen podat kloudnou informaci, co se vlastně tetě v noci v tom kamrlíku stalo. Doktor nikde, primář nikde, ředitel nikde,“ rozhodila ruce, „nikdo nikde! Samozřejmě,“ dodala se sarkasmem sobě vlastním, „péče je bezplatná.“

Doktorka Šebková na tomto místě – praporčík Vaněk si toho dobře všiml – určitě chtěla něco namítat a vrchní sestra Jaklová také jenjen promluvit; praporčík je však ke slovu nepustil.

„To je všechno,“ řekl a již nespouštěl oči z Emy Novotné, „co nám k věci můžete povědět?“

Mlčela.

„Přišla jste a odešla jste. Všechno?“

Ema Novotná pojednou vzhlédla a odhodlaně se podívala praporčíku Vaňkovi do očí. „Vlastně ne tak docela všechno,“ pronesla do naprostého ticha. „Ještě něco. K věci.“ Ušklíbla se. „Pochybuju ovšem, že vás,“ to zdůraznila, „by to mohlo hlouběji zajímat.“

Praporčík Vaněk ji kupodivu vlídně ujistil: „Paní Novotná, mě zajímá všechno, co se tu neděli stalo na chodbě nemocnice před pokojem číslo osm neboli JIPem v době od patnácti čtyřiceti do šestnácti čtyřiceti pěti minut,“ a zašklebil se tím svým způsobem, který jí mimochodem šel nevýslovně na nervy. „Co jste to ještě chtěla povědět?“

Mám – nemám? váhala nyní zcela zřejmě Ema Novotná, ale pak se váhy v ní konečně převážily. Začala: „V době, kdy už jsem scházela ze schodů, nevím, kolik zrovna bylo minut, ale jisté už byly čtyři, uviděla jsem… vzhlédla, ,,no prostě paní Burešovou. Právě přicházela.“ A ostatním vysvětlila: „To je ta dáma, která se ze záhadných důvodů tohohle tyátru nemusela zúčastnit a já bych strašně ráda věděla, proč my ano, když ona ne. Chraňbůh, soudruhu,“ obrátila se opět na praporčíka Vaňka, „ne že bych se odvažovala vám něco vytýkat – jak bych taky mohla? –, ale kdybych tenhle případ vyšetřovala já, pozvala bych si sem především Bureš…“ a opravila se vzápětí, „paní Burešovou.“

„Ženská,“ vybuchl – zřejmě to už nemohl vydržet – pan vedoucí Šimera, „přestaňte radit tady soudruhovi. Von nejlíp ví, koho má a koho nemá vyšetřovat. Že, soudruhu?“ A obrátil se o souhlas i na ostatní; většinou hleděli k zemi.

„Připomínka paní Novotné,“ řekl praporčík Vaněk, zcela nedojat loajálním extempore páně Šimerovým, „byla správná. Bohužel,“ šel k lítačkám a koukl na chodbu před jídelnou, , je mi líto,“ a zase se vrátil do jídelny, „strážmistr Blecha dosud nedorazil.“ A když se zase vrátil ke stolu-loži, pronesl: „Děkuji vám, paní Novotná.“ A tehdy i ona sklopila zrak k zemi.

A potom přišla na praporčíka Vaňka další těžko vysvětlitelná chvilka. Prostě pojednou se vysloveně cítil nesvůj. A přitom se nestalo zatím nic, co by nějakým drtivým způsobem zbortilo jeho plán či zmátlo stopu. Vůbec nic takového se zatím nepřihodilo, a přece měl pojednou pocit, že se všechno nějak zastavilo, přetrhlo, zlomilo a že pojednou neví, kudy dál, z které strany teď to klubko rozmotávat. Byla to krušná chvilka a nejhorší snad bylo, že ho to překvapilo tak z ničeho nic, prostě zčistajasna měl praporčík Vaněk dojem naprosté marnosti. Náčelník měl asi pravdu, tahle rekonstrukce nic nepřinese. Cosi dokonce praporčíkovi našeptávalo, slož to tady, nemá to cenu, řekni jim všem: děkuju vám, vážení, že jste se obtěžovali do jídelny uprostřed pracovní doby, bylo to od vás milé, jenomže celkem zbytečné. Co řeknu poručíkovi Hamzovi? Mám sice jakés takés indicie, jenomže co je to všechno platné, pořád ještě tu nejsou důkazy. A ten Blecha mi taky pořád nejde – praporčík mimoděk pohlédl ke dveřím – a bez důkazů je tohle všechno samozřejmě na draka, tyátr, jak to nazvala tady ta hysterka ve fialovém kalhotovém kostýmu… A tehdy jakousi náhodou krátce zavadil o povzbudivý úsměv na tváři té krásné sestřičky, skromně postávající opodál. Ten hřejivý úsměv na něžné dívčí tvářičce – možná si to vyložil nesprávně, ale na tom už teď nezáleží – ho zase vrátil sem, do závodní jídelny zdejší nemocnice, a jen co si zhluboka odkašlal, v hlavě se mu zas všechno jaksi srovnalo a on již zcela pevně a snad i zbytečně nahlas řekl:

„Sestřičko,“ to už hleděl na sestru Miladu Prokešovou, „a můžete nám prozradit, kolik bylo hodin – alespoň přibližně, sestři –, když jste mezi dveřmi hovořila s paní Novotnou?“

A oddechl si. Bylo to řečeno s naprostou profesionální samozřejmostí; zdálo se, že chvilka slabosti je zažehnána. Teď to chce jenom nepovolit a za žádných okolností neklesat na duchu.

„Jako s ní?“ ptala se mezitím sestra Prokešová, hledíc na Emu Novotnou. „No tak asi pět minut před čtvrtou, myslím. Možná i trochu dřív. Těžko říct.“

„Ano,“ řekl praporčík Vaněk, a aby bylo nejen sestře Prokešové, ale všem tady jasné, že začíná přihořívat, přidal na důrazu: „Stále ještě jste se nevzdálila z pokoje číslo osm?“

„Včera jsem vypověděla,“ prohlásila sestra Prokešová sveřepě, „že až po návštěvách.“ A s výčitkou v hlase dodala: „Už jsem vám to přece řekla mockrát.“

Praporčík Vaněk si přejel čelo dlaní. „A co paní Burešová, spolubydlící paní Novotné?“

„Myslíte tu paní s kompotem?“

„To byl med,“ připomněla vrchní sestra.

„Moment,“ praporčík zvedl ruku a přiložil dlaň k spánkům, jako by si chtěl promasírovat čelní dutiny, „tak moment – čili – paní Anna Burešová musela přijít těsně před koncem návštěv,“ ještě neklesl hlasem, „a možná dokonce přišla až po šestnácté hodině.“ Teď učinil tečku. Nemohl nevidět, jak se Ema Novotná vítězoslavně rozhlédla po všech přítomných, zrakem většinou přikovaných k linoleu. „Přišla k JIPu sama?“ Ta otázka zazněla jako výstřel.

Sestra Prokešová se bezradně podívala na vrchní sestru Jaklovou, která jaksi samočinně převzala štafetu.

„Ne. Přivedla jsem ji já,“ řekla vrchní sestra.

A s tím se ozval jakýsi zvuk či šelest, pocházející tam odněkud, kde se opírala o zeď jídelny Ema Novotná. Praporčík Vaněk ani nepovažoval za nutné se tam podívat. Místo toho se zeptal vrchní sestry: „Paní Burešová vás osobně vyhledala?“

Vrchní sestra si postoupila asi tak o krok dva ke středu místnosti. „Jistě,“ odpověděla. „Paní Burešová za mnou přišla a požádala mne, abych ji odvedla k paní Novotné. Řekla jsem jí, že její spolubydlící leží na JIPu a tam návštěvy bohužel nesmějí. Ale protože se s Anič…“ ohlédla se po Emě Novotné, „s paní Burešovou se známe,“ obrátila se opět na praporčíka Vaňka, „vzala jsem ji s sebou nahoru.“

Praporčík překonal pokušení skousnout si zamyšleně spodní ret. „Dobře,“ řekl. „Paní Burešová s vámi tedy vešla na pokoj číslo osm.“

„Nevešla. Počkala si za dveřmi jako každý jiný,“ přerušila jej vrchní sestra. Když se nadechla, téměř se nadmula. „Jakmile jsem zjistila, že se paní Novotná ještě neprobrala z bezvědomí, oznámila jsem to paní Burešové na chodbě.“

„Ta paní,“ řekl zvolna praporčík a škrábal se na čele, „co to s sebou vlastně přinesla?“

„Chtěla tu pacientce nechat trochu medu.“

„Medu…“

„Ano. A hruškový kompot.“

Nastalo ticho; kratičké, avšak doslova nabité tisíci pascaly napětí. Praporčík hleděl na špičky svých polobotek. Přitom se tázal, jako by celkem ani o nic nešlo: „Kdy jste s paní Burešovou odešla?“

„Hned potom.“

Praporčík vzhlédl. „Šly jste spolu?“

„Ano. Doprovodila jsem ji až dolů. K příjmu.“

Praporčík Vaněk se díval na vrchní sestru, jako by se snažil vyčíst jí z čela ještě cosi, co zatím nevyslovila, a pak se opět zeptal: „Viděla jste ji odcházet z budovy, vrchní sestro?“

„Doprovodila jsem ji k příjmu, ne k vrátnici,“ zdůraznila vrchní sestra. Musela však vidět, že tato odpověď praporčíku Vaňkovi nestačí, a tak ji doplnila: „Před příjmem jsme se rozloučily a já jsem se normálně vrátila na oddělení.“

„Od příjmu,“ vpadl téměř do posledních slov vrchní sestry praporčík, „je vidět na vrátnici?“

„To sice není, ale…“

Praporčík pozvedl pravici a tím spolehlivě zastavil příval dalších slov. „Takže vy jste ji vlastně neviděla z nemocnice vycházet.“

„To jsem sice neviděla, ale nemám důvod domnívat se, že by paní Burešová hned po našem rozloučení před kanceláří neopustila nemocniční budovu. A ještě něco,“ nadechla se, nadmula se, „od příjmu sice není vidět na východ z budovy, avšak z kukaně nás bezpochyby musel vidět vrátný. Jistě zpozoroval, jak se loučíme před příjmem a jak se rozcházíme. Ten by vám určitě mohl potvrdit, jestli Anička odešla nebo neodešla. Vrátný se jmenuje Kouba.“ A vrchní sestra Jaklová couvla o krok zpátky – snad na znamení, že teď už tomu zvídavému mládenci v zelené uniformě pověděla vše.

Současně s tím se ozvalo zaklepání a do lítaček vstrčil hlavu ten, na kterého praporčík netrpělivě čekal – strážmistr Blecha.

„Okamžik, prosím,“ omluvil se praporčík Vaněk a vyklouzl za strážmistrem na chodbu.

Pro přítomné v jídelně tak nastala neplánovaná přestávka. Chvilky náhlého uvolnění využila nejprve Ema Novotná. Prohlásila dost nahlas, že ten kluk – víme který – se do toho podle jejího skromného názoru zamotává čím dál víc a že jediným plodem tohohle absurdního divadla může být pouze absurdní pointa. Pan vedoucí Šimera sice Emu Novotnou jemně okřikl – soudruh se snaží –, ta se však jen tak nedala: Spíš smaží ve vlastní šťávě, milý pane, opáčila. Paní Hrušková, která jednak cítila potřebu postavit se na stranu svého vedoucího a jednak měla pro toho chlapce porozumění, smířlivě řekla, že by nebylo divu, kdyby se při svém mládí a nezkušenosti ten hoch nakonec spletl.

„Paní,“ řekla na to Ema Novotná, „tenhle mladý hoch se může nakonec splíst tak zatraceně, že budete deset roků lepit pytlíky v úděsným prostředí.“

A tehdy už považovala za nutné zasáhnout vrchní sestra Jaklová. „Ne tak nahlas, bych prosila!“

K její hlasité prosbě se přidal i Slávek Hruška. „Né, fakt, paní Emo,“ řekl, „to nemá cveka, tohleto,“ a pohleděl na Miladu, která cudně klopila oči k zemi. „Co?“

Ale nikdo nic nenamítal; nikdo najednou vůbec nic neříkal, jen doktorka Šebková si nahlas povzdechla, přisunula si židli a rozhlédla se tázavě po ostatních: „Proč vlastně všichni stojíme?“

A tehdy jako na povel se všichni posadili a do skličujícího ticha pronesla tiše a zasněně nejkrásnější sestřička zdejšího špitálu pár slůvek, jimiž jako by všem a naráz promluvila z duše: „Snad je to jenom sen…“

Pohříchu však to sen nebyl. A jestliže se někteří na okamžik přece jen zasnili, byli z toho záhy vytrženi rázným rozhýbáním lítaček.

Do jídelny opět vešel praporčík Vaněk se strážmistrem Blechou v patách. Zastavili se oba u stolku, na kterém celou tu dobu výhružně trůnila praporčíkova služební brašna. Nyní k ní přibyla bílá taštička z polyetylénu, na které bylo i na dálku čitelné: JEZTE OVOCE – VITAMÍN C JE NEZBYTNÝ PRO VAŠE ZDRAVÍ – JEZTE OVOCE!

Praporčík Vaněk mlčky ukázal na židli. Strážmistr Blecha se posadil. Ostatní – jak si praporčík všiml – už seděli všichni. Pohled, kterým je nyní praporčík poměřil, mohl, ale také nemusel věstit nic dobrého. Už jen z toho pohledu mohli mít pocit, že vše je již rozhodnuté a jakékoliv další otázky a odpovědi jsou tady venkoncem zbytečné. A jak tak na ně mhouřil oči, možná ti blíž si všimli, že mu v těch přivřených očích doslova jiskří. Ale ať už si toho povšimli či nikoli, jisté bylo, že tam na chodbě, mezitím co oni se tady navzájem znervózňovali vesměs nesmyslnými poznámkami, tihle dva něco upekli. V té potištěné bílé polyetylénové taštičce jim docela určitě nepřinesli pro zdraví tolik nezbytné vitamíny C.

Nějaká židle zavrzala a závěrečná část závěrečného dějství tohohle absurdního divadla – jak to před malou chvílí nazval jeden z nich – mohla začít.

Praporčík Vaněk začal tím, že si nesedl. Na tohle, řekl si zřejmě v duchu, bude lépe zůstat stát. A možná se i sem tam projít. Hlavně neučinit chybný krok, nepronést chybné slovo. Věděl právě tak dobře jako oni, že teď záleží na každé maličkosti, na každém pohledu, na každém mrknutí oka.

Komisně si odkašlal a sdělil jim: „Je šestnáct hodin a nějaká minuta. Návštěvy skončily.“

Seděli a napjatě poslouchali jako způsobní žáčci v první A.

„Odešli pan Šimera s paní Hruškovou,“ pokračoval praporčík Vaněk, „odešla také paní Novotná.“

Nic. Pohlédl na ně.

A pokračoval: „Odešla i paní Burešová. Sestra Prokešová za chvíli opustí JIP. A to bude okamžik –“ následovala pauza možná jenom na nadechnutí – „okamžik, na který někdo čekal.“

Všichni hleděli rovně před sebe, nikdo se na nikoho neodvažoval ani po očku podívat a praporčík Vaněk si snad poprvé za celou tu dobu, co byli takhle pospolu, uvědomil, že ač tady nejmladší – krom té překrásné dívky v docela jiné uniformě –, ovládá celé to divné shromáždění a vyšetřování případu že konečně – doufal, že konečně – dospělo k fázi, kdy už všechno záleží jenom na něm, na tom, co on teď řekne, neboť ať už cokoli k tomu dodá kdokoli z nich, už to není důležité. V tomto okamžiku, jak vycítil již jeden každý z nich, tenhle praporčík vyhrál i druhé kolo.

Praporčík Vaněk pokračoval zcela nevzrušeným hlasem: „Byl to okamžik, na který skutečně někdo čekal, někdo,“ opakoval a pohlédl na vrchní sestru Jaklovou – tvářila se nepřístupně; pak na doktorku Šebkovou – stále tak zarytě hleděla k zemi; na Slávka Hrušku a jeho matku – připadali mu pojednou velmi vyplašení; na vedoucího Šimeru – jeho stažený obličej říkal, že stehy asi začínají přicházet k sobě; na sestru Janu Číhalovou praporčík nepohlédl, to až na Emu Novotnou – v její tváři byl strach… pokud to nebylo ještě cosi jiného…

„Někdo,“ navázal plynule praporčík, „kdo se v té době již skrýval možná na toaletách, možná u sprch, ačkoliv,“ přešlápl, „je taky velice dobře možné, že se vůbec nepotřeboval skrývat, když měl…“ Neřekl co, ale leckomu se mohlo zdát, že se teď maličko usmál; snad to nebyl ani tak úsměv, jako spíše hnutí obličejového svalstva při intenzívním zamyšlení. „Náš neznámý v bílém plášti čeká na okamžik, kdy sestra Prokešová opustí JIP. Což se skutečně brzy stane,“ a položil dva prsty na polyetylénovou tašku. „Náš někdo,“ jeho pohled zamířil k podlouhlým oknům, za nimiž probleskovalo slunce, „vejde na JIP, když sestra Prokešová opustí pokoj, přistoupí k lůžku Karolíny Novotné,“ přece jen kdosi tlumeně zakašlal, „uvolní rourku chirologu a má v sobě ještě dost chladnokrevnosti, aby otevřel zásuvku u stolku a vytáhl odtud zlatý prsten, který pacientce z prstu sundala sestra Prokešová. Říkám to správně?“ obrátil se na Miladu.

„Ano,“ pípla Milada provinile. „Sundala jsem jí prsten.“ A ihned na vysvětlenou dodala: „Pacienti na lůžku nesmějí mít šperky či prsteny na rukou,“ a obrátila se na vrchní sestru Jaklovou; ta ani nemrkla.

„Ten někdo,“ navázal opět nit praporčík, „děkuji vám, sestro,“ zamžikal očima, „anebo raději použijme označení ta, ta osoba,“ upřesnil, „vezme ze zásuvky prsten a schová si ho do kapsy pláště.“ A zdůraznil: „Svého bílého pláště. Pak tiše odejde.“

Tiše odejde… jako by i on slyšel ozvěnu svých slov v této jídelně.

„To všechno trvá jenom pár sekund.“ Praporčík pokračoval poněkud neosobním tónem, asi tak, jak to o hodinu později bude vyprávět náčelníkovi. „Dokonce se jí podaří – té osobě – seběhnout o patro níž. Ale tady ji cosi zdrží. A tak se ukryje zase na toaletách. Vyčkává opět na příhodný okamžik. Když se znovu octne na chodbě, je tam už nějaký rozruch. Ovšem, to právě vrchní sestra objevila, co se přihodilo na JIPu. A tehdy naše neznámá osoba propadne panice. Uvědomí si, že má stále na sobě ten bílý plášť, což je – jak později uvidíme – v jistém ohledu nelogické. Strhne tedy ze sebe plášť,“ a praporčík Vaněk ten pohyb zároveň zdařile znázornil, „a teď se ho potřebuje především co nejrychleji zbavit. Jak?“ Díval se po nich, jako by od nich očekával odpověď. „Jak? Až dosud vše krásně klaplo, ale teď se buď někde ozvaly kroky, anebo to byl prostě jiný impuls,“ praporčík Vaněk pokrčil rameny, „těžko říct, důležité však je, že teď přišla první chyba, kterou naše záhadná osoba udělala.“ Praporčík Vaněk poodešel k lítačkám. „Na pokoji sester v tom zmatku zůstaly dveře pootevřené,“ pootevřel teď lítačky, „za dveřmi ticho a klid, všechno běželo nahoru,“ obrátil se s pokývnutím na Slávka Hrušku, ‚jak jste správně poznamenal, pane Hruška, a tak to byla záležitost buď okamžitého rozhodnutí, anebo prosté nezbytnosti,“ rozhoupal lítačky dlaní, „zkrátka, na pokoji sester pojednou na věšáku visel…“

A tehdy konečně přišel ke slovu strážmistr Blecha. Sáhl do JEZTE OVOCE a vytáhl poklad, který polyetylén skrýval: zmuchlaný bílý plášť.

„… tenhle plášť,“ dokončil větu praporčík Vaněk a téměř obřadně rozprostřel před zraky přítomných ten ušmudlaný zázrak. „Málem ušel naší pozornosti. Říkám málem, vždyť vrchní sestra Jaklová nakázala sestře Číhalové, aby ho okamžitě vrátila do prádla. Říkám to správně?“ Obrátil se na vrchní sestru Jaklovou.

„Nesnáším,“ opáčila vyschlými hlasivkami vrchní sestra a odkašlala si, „nesnáším, aby se mi po špitále povalovaly špinavé doktorské pláště.“

„Doktorské pláště,“ řekl praporčík Vaněk a plášť, který držel, obrátil naruby. „Jenomže někdo velice bystrý,“ a tehdy se vůbec poprvé usmál na Janu Číhalovou, „si všiml, že to asi nebude plášť žádného lékaře, žádné lékařky. A co je nejdůležitější, ještě dříve než sestřička Číhalová dala plášť do prádla, prohledala všechny kapsy a přitom našla…“ pokývl na ni, aby ho doplnila, a protože se tak nestalo, dokončil: „zlatý prsten s perlou.“

Jana Číhalová – aby tu nebyla pokládána za sprostou zlodějku – na vysvětlenou přece jen dodala: „Ptala jsem se pacientek na všech pokojích, jestli náhodou některá nepostrádá něco cenného, ale…“ pokrčila rameny a upřela své velké ultramarínové oči na praporčíka Vaňka.

„Samozřejmě,“ pokývl praporčík Vaněk a přenesl pohled zase na všechny. ,,Žádná z pacientek zlatý prsten s perlou nepostrádala, neboť to byl prsten paní Karolíny Novotné. Co se seběhlo kolem prstenu, víme všichni. Důležité je něco jiného. Skutečnost, že sestra Číhalová,“ opět se na ni pln uznání zahleděl, „bezpečně poznala ten plášť mezi sedmi jinými plášti v prádelně. A jen podle omaku,“ zamnul prsty, „nabyla jistoty, že tenhle plášť,“ pozvedl ho, „pochází z docela jiného než nemocničního prostředí.“

„Prosím vás!“ vybuchla pojednou ta, která příkonu napětí zřejmě již nedokázala vzdorovat. „Bílej plášť jako bílej plášť!“ Ema Novotná se rozhlédla po ostatních; mlčeli jako pařezy. „Tak řekněte taky něco! Copak to není pravda?“

„Je to pravda,“ přisvědčil jí praporčík Vaněk. „I když pravda pouze částečná. Také bílé pláště se od sebe liší, paní Novotná. Třeba tím, že některý může mít – já nevím,“ to zamyšlení vysloveně předstíral, „třeba natržený rukáv.“ A zvedl levý a pak pravý rukáv pláště. „Ne. Tenhle,“ řekl, „zdá se, má rukávy v pořádku,“ a hodil plášť na stůl.

Někdo zvedl ruku.

„Promiňte, pane nadpraporčík…“ Pan Šimera se hlásil jako ve škole a promluvil, až když mu k tomu dal praporčík Vaněk srozumitelný pokyn. „Promiňte, lidičky, že se do toho montuju i já, kterýmu je do toho stará bela, ale…“ sáhl si opatrně na obvaz, pod nímž ho zřejmě již citelně svrběly čerstvé stehy, „nešlo by nějakejma těma vašima metódama,“ obrátil se opět na praporčíka, „expertýzama myslím, najít na tom plášti třeba někde ňáký otisky prstů?“

„Otisky prstů na látce?“ podivil se praporčík Vaněk.

„Nelze?“ A když pan Šimera viděl, že praporčík Vaněk pouze krčí rameny, obrátil se na ty ostatní, co mu vozíček dovoloval, a řekl nikoli bez údivu: „Tak to se na mě nezlobte, ale pak nevím, jak chcete usvědčit vraha.“

„Slyšeli jste dobře,“ promluvil nyní k ostatním i praporčík Vaněk. „Tady pan Šimera se domnívá, že tento plášť,“ opět ho zvedl ze stolu, „je plášť vraha!“

A protože atmosféra se vpádem Emy Novotné a zejména pak pana Šimery stala mírně uvolněnější, osmělili se i další. Slávek Hruška například řekl: „Prosím vás, bůhví, co je to za plášť.“ A jeho maminka řekla: „Bůhví taky, kdo ho tam hodil.“ Sestra Milada Prokešová vyslovila domněnku, že plášť zřejmě patří některému ze zřízenců a – jak ji pohotově doplnila vrchní sestra Jaklová – ti tu nejsou.

„To je fakt. Proč tu vlastně nejsou zřízenci?“ To se ptala opět Ema Novotná. „Mohlo by se hned na místě zjistit, kterému z nich plášť padne.“

A tehdy si praporčík Vaněk uvědomil, že je zase nejvyšší čas zasáhnout, vždyť to, co se mu s takovým úsilím podařilo vybudovat, by se mohlo zčistajasna zbortit těsně před cílem.

„Moment!“

A když všichni naráz ztichli, pronesl praporčík opět velmi klidným hlasem: „Třeba padne někomu z vás.“

V té chvíli jako by se všichni změnili ve své sádrové odlitky.

Praporčík Vaněk vzal plášť a za naprostého ticha s ním zvolna kráčel jídelnou.

Zastavil se.

„No mně teda určitě nepasuje,“ řekl ten, před nímž praporčík stál. „Jestli chcete, pučte mi ho, klidně, ale…“ Znělo to všelijak, jenom ne klidně.

„Proč by měl padnout zrovna vám, pane Hruška?“ řekl praporčík jakýmsi nezvykle vysokým hláskem a pak beze slova předal bílý plášť té, která stála vedle Slávka Hrušky, jeho matce. Ta, aniž by pronesla cokoliv dalšího, se do pláště jednoduše oblékla. Padl jí jako ulitý.

„No jó, ten znám,“ řekla a zatočila se ve špinavém plášti jak holub na báni. Pohlédla na pana vedoucího Šimeru a ten jenom spráskl ruce.

„Ježíšmarjá!“ zabědoval a obrátil oči v sloup. „Co tady tajtrlíkujete, ženská? Máte rozum? Sundejte ten hadr!“ A dokonce popojel na vozíčku k paní Hruškové, jako by z ní chtěl plášť strhnout. „Auvej!“ chytil se vzápětí za obvaz.

„Vidíte,“ napomenul ho praporčík Vaněk, „takhle si jedině uškodíte, pane Šimera. Nezapomínejte, že jste pacient.“ Pan vedoucí se na pohyblivé židli nahrbil jako kocour a ani neprotestoval, když praporčík Vaněk řekl: „Paní Hrušková jistě sama nejlíp ví, odkud plášť zná. Viďte, paní Hrušková?“

Slávkova matka přešlapovala v bílém plášti, dívala se doprava, doleva, ale nezdálo se, že by toužila co nejpodrobněji vysvětlit přítomným, odkud zná plášť, který si na sebe navlékla a který jí padl jako ulitý.

„Víte, proč vám tak padne, paní Hrušková?“ zeptal se jí praporčík Vaněk a tentokrát již nečekal na její odpověď. „Máte úplně stejnou postavu jako…“ obrátil se na toho, jenž si držel ruku na bílém obvazu, „ano, jako vaše paní, pane Šimera.“

Vedoucí Šimera něco zavrčel; zdálo se, že ho nyní hlavně sužují ty svrbějící stehy.

Praporčík Vaněk přistoupil k paní Hruškové a ukázal na jakési vybledlé místo na plášti nad malou kapsičkou vpředu. „Tady – s dovolením,“ natočil si Slávkovu matku, jak potřeboval, „tadyhle je vypáraná značka obchodu ovocem a zeleninou. A tady – s dovolením,“ obrátil cíp pláště, „je zřetelně vyznačené číslo prádelny, kde prodejna pere prádlo. Vaše paní, pane Šimera,“ obrátil se na pacienta praporčík Vaněk, „je vedoucí obchodu ovocem a zeleninou, viďte?“

Jaksi namísto nemocného pana vedoucího přisvědčila paní Hrušková.

Ten se však nedal hned tak něčím zaskočit. „Dovolte, moje paní?“ vyjel si na praporčíka. „Co ji do toho taháte?“ A dokonce vstal a přistoupil či spíše přiskočil k paní Hruškové a cvrnkl do toho světlejšího místa nad kapsičkou. „Cože? Prosím vás, ten plášť jsme v životě neviděli, ani žena, ani já!“

Praporčík Vaněk vypadal zachmuřeně. Postavil se mezi paní Hruškovou a jejího pana vedoucího a řekl téměř vyčítavé: „Ale pane Šimera, vy jste přece musel vidět ten plášť, dokonce jste ho dost často vídával. Vždyť visel u vás doma na věšáku a možná i v kanceláři, kterou jste mimochodem dneska ráno vyhodil do povětří tak šikovně, že zároveň zmizely i veškeré doklady k inventuře. Vidíte, a my málem skočili na ten váš šrám na hlavě. Čímpak jste si to způsobil? Na chirurgii tvrdí, že nejspíš kleštěmi. Říkám to správně, pane Šimera?“

Vedoucí Šimera ustoupil o krok, patou drcl o spodní okraj vozíku, ale nesedl si, jenom se tiše a velice zlověstně zeptal: „Poslechněte, mladej, co vy po mně vlastně chcete?“ I jeho příslovečná uctivost byla pojednou tatam.

„Já?“ řekl praporčík Vaněk a ohlédl se po strážmistru Blechovi. ,,Já dohromady už nic. Jenom si ještě jednou, pane Šimera, naposled oblečete tenhle plášť a půjdete se mnou – ještě jednou a naposled – na pokoj číslo osm. Tam na posteli vedle paní Novotné, pokud si vzpomínáte, včera ležela a vlastně stále ještě leží,“ pohlédl na doktorku Šebkovou, pohled však hned zase přenesl zpátky, „nějaká paní Jiroušková. Včera spala. Jenomže nespala tak tvrdě, aby si nedokázala připomenout jistou návštěvu v bílém plášti. Tak co? Zkusíme to? Oblečte si laskavě ten plášť a půjdeme. No prosím, pane Šimera.“

„Člověče… já vám nerozumím!“ A protože zase couvl, zvrátil se pan Šimera do svého pojízdného křesla. Chytil se za fáč. „Co po mně vlastně chcete?“ Rozhlédl se i po ostatních. „Co mi všichni chcete?“

A teprve tehdy praporčík Vaněk řekl něco, co se tak až neuvěřitelně snadno vysloví:

„Josefe Šimero, zavraždil jste Karolínu Novotnou.“

„Já…“ Hlas Josefu Šimerovi zaskřípal. „Já nic neudělal, já…“

„Myslel jste,“ řekl praporčík Vaněk zase tak věcně, jak to o hodinu později bude reprodukovat náčelníkovi poručíku Hamzovi, „že na mrtvou nejspíš padne podezření za sedmdesátitisícové manko, které jste vy sám způsobil podniku za pouhé první tři měsíce letošního roku, přes sedmdesát tisíc, to už je co říct, pane Šimera!“

„To – to není pravda, nemáte důkazy…“

Tentokrát ho praporčík Vaněk umlčel pouhým zvednutím obočí.

„Paní Novotná vám na ty vaše podvody okamžitě přišla, viďte? A tak když dokončovala v sobotu večer předávací inventuru, připlížil jste se do kanceláře a udeřil ji zezadu do hlavy tupým předmětem. Pak jste pustil ten plyn. Aby to vypadalo jako sebevražda pro chybějících sedmdesát tisíc. Věděl jste, že zhruba stejný obnos má paní účetní na knížce. Jenomže ty peníze si ona poctivě našetřila za pětadvacet let.“

„Ne…“

„Ale ano, pane Šimera. Měl jste zkrátka smůlu. Paní Burešová, která mimochodem teď leží doma s chřipkou, se po své spolubydlící začala moc brzy shánět, takže vám vražedný plán napoprvé nevyšel. Druhý den jste se chopil příležitosti podruhé. Při odchodu z nemocnice jste se nevrátil k žádnému kiosku pro vuřta – a mimochodem kiosk byl skutečně zavřený, jak nám zde potvrdil i pan Hruška –, ale vrátil jste se do budovy nemocnice, abyste přímo na JIPu dokončil svůj záměr. Vše jste měl promyšlené téměř dokonale, jen s tímhle,“ praporčík Vaněk ukázal na bílý plášť, který stále ještě ze sebe nesvlékla celá popletená paní Hrušková, „jste udělal chybu. Pověsit plášť na sesternu, co vás to napadlo? Josefe Šimero,“ dodal praporčík Vaněk po krátké odmlce, „jste zatčen!“

Strážmistr Blecha přistoupil okamžitě ke křeslu, v němž lapal po dechu pacient s obvázanou hlavou, přežvykující slova, z nichž většině nebylo rozumět: „Já nechtěl… musíte mi věřit… opravdu jsem nechtěl… myslel jsem… musíte… nesmíte…“

„Strážmistr Blecha! Odchod se zatčeným!“

Rozkaz ostře proťal ticho nemocniční jídelny. Praporčík Vaněk přistoupil k lítačkám a otevřel je dokořán, takže odchod či vlastně odjezd se zatčeným mohl být plynulý.

Třetí – závěrečné – kolo bylo u konce.

2

Po odchodu těch tří jako by si nikdo ze sedmi, kteří v jídelně zbyli, nemohl zvyknout na myšlenku, že je po všem, že nastal opravdový konec a že se každý může sebrat a opustit tuhle nehostinnou ratejnu. Jako by nemohli stále věřit, že zase nastává všední den s kupou všedních starostí a normálním životem. Můstkem pro přechod do toho normálního, všedního, obyčejného života se stala až první věta, která tady zazněla z úst vrchní sestry Jaklové, když se lítačky vrzavě dokomíhaly: „Paní doktorko, ten uleus z dvanáctky jde dneska domů?“

„Podíváme se na to,“ řekla doktorka Šebková a vstala.

„Vrchní sestro…“

Vrchní sestra se otočila; hleděla do podivně sešklebené tváře Emy Novotné.

„Strašně bych se vám chtěla omluvit.“

Vrchní sestra se poprvé za tyhle dva dny skutečně usmála a mávla rukou.

Té ruky se vzápětí chopila Ema Novotná a pevně ji stiskla. „Na shledanou,“ řekla, „a promiňte mi, jestli můžete, prosím vás.“ Pak se obrátila i na ostatní. „Sbohem,“ zašeptala a krotce následovala doktorku Šebkovou.

„Jo, Slávku, nezapomeňte na ten odvoz,“ připomenula se ještě mezi dveřmi vrchní sestra Jaklová, pak i ona vycouvala z jídelny.

„S vrahem,“ řekla tiše matka Slávka Hrušky a štítivě si rozepínala bílý plášť, který – jak si rozjitřeně teprve nyní uvědomovala – měla stále ještě na těle. „Celej život s vrahem, Slávečku, celej život…“

„Má kliku,“ bručel její syn, „že ho odvedli. Jinak jsem ho těmahle rukama, Milado, těmahle rukama…“ A podíval se na sestru Prokešovou a pak na matku. „Matko,“ řekl zjihle, „tak tohle je ta Milada.“

„S dovolením,“ špitla Jana Číhalová a protáhla se podle nich.

„Jo ták, to pro vás bylo to kotě?“ ptala se současně Slávkova matka Milady. Ta se provinile usmívala. To vůbec poslední, co tu Jana Číhalová ještě mohla zaslechnout, než vyklouzla na chodbu, bylo srdečné pozvání k Hruškům na nedělní oběd, „teda jestli nebudete mít, Miládko, zrovna v neděli službu.“

Déle se tu již Jana Číhalová nezdržovala. Vyběhla do patra. U telefonu na chodbě ještě zahlédla doktorku Šebkovou. Zastavila se, protože se jí rozepnul sandál. Sehnula se a přitom slyšela doktorku Šebkovou, jak do telefonu ztišeně říká: „Ale ano, volala jsem ti několikrát. Proč jsi mi neřekl, že musíš v neděli odjet? – Jistě, služební cesta, ale uznej… – Ale ne, já ti věřím, proč bych ti to neměla věřit, prosím tě? – O kluky se jako obvykle postarala naše Hana. – Heleď se, Jiří, já ti brnknu za chvilku z pokoje, protože takhle – Ale vůbec ne! Věřím. – Už jaksi pro zjednodušení chodu domácnosti ti to musím věřit. – Víš co? Ahoj! – Jo, a kup si něco k večeři, já vypadnu ze špitálu nejdřív ve čtyři.“ Teprve nyní si doktorka všimla sestry Číhalové; rozpačitě i trochu hořce se na ni usmála, zavěsila a pak se dala ostrým krokem ke schodišti.

Po schodišti zrovna scházel praporčík Vaněk.

„Chtěl bych vám poděkovat,“ řekl nahlas, když došel až k lékařce. Co na to doktorka Šebková odpověděla, Jana na tu dálku dost dobře neslyšela. Hlas praporčíka Vaňka se však nesl chodbou jasně a zřetelně. „Všimla jste si, paní doktorko, jak jsem se po vás podíval, když jsem mu s vážnou tváří tvrdil, že ho poznala pacientka na sousedním lůžku? Když mu bylo jasné, že si musí ještě jednou obléct ten plášť a objevit se na JIPu před pacientkou, která…“ Doktorka Šebková zřejmě cosi namítala, praporčík Vaněk však hlaholil: „Infarkt? Myokardu, aha. Takže vůbec nic nevnímala? Nakonec to byl risk, který vyšel. Stejně jsem vám moc vděčný, paní doktorko, že jste v té strašně důležité chvíli neřekla, jak paní Jiroušková doopravdy na tom byla. Děkuju vám a na shledanou.“

Podali si ruce a potom to praporčík Vaněk vzal po těch schodech sešupem, snad v přesvědčení, že ho nikdo nesleduje. Když přistál pod schodištěm, octl se tváří v tvář sestřičce, která celou tu dobu byla na chodbě. Stála teď těsně před ním a vůbec neklopila své hluboké oči k studeným dlaždičkám.

„Takže odcházíte.“

Praporčík Vaněk na okamžik pohlédl do těch hlubokých očí, zavrávoral a srovnal si brigadýrku; při tom sešupu dolů se mu svezla trochu víc do týla.

„No tak, totiž,“ řekl a poškrabal se na čele. „Jistě. Proč?“

„Směla bych vám, než odejdete, položit jednu takovou otázku?“

„Otázku,“ opakoval si praporčík celkem zbytečně a ještě zbytečněji si natřikrát odpověděl: „Ano. Jistě. Samozřejmě.“

„Jak vy se vlastně jmenujete?“

„Já? Praporčík Vaněk. Proč?“

„Vaněk. Praporčík. Máte velice zvláštní křestní jméno.“

„No tak…“ Praporčík Vaněk si prohlédl špičky svých polobotek. Vzhlédl. „Karel Vaněk. Proč?“

„Jen tak,“ pokrčila rameny Jana Číhalová, „pro nic za nic. Tak nashle,“ řekla, otočila se na podpatku své neohrabané zdravotnické boty, která slušela na noze asi zase jenom jí, a pak se rozeběhla po schodišti, jenomže opačným směrem, nahoru.

„Na shledanou…“

Praporčík Vaněk, jak se tak za ní zadumaně díval, si v tuto chvíli nepřál nic, než si na dalším schodišti buď zlomit nohu, anebo obdržet lehčí žlučníkovou koliku, prostě cokoliv; v tomto okamžiku si byl totiž jist, že jeho důvěra ve zdravotnictví neobyčejnou měrou vzrostla.

Protože ho však tady již žádné další schodiště nečekalo, vykročil rovnou k vrátnici – s pevným úmyslem, že si hned na zítřek předvolá prvního svědka k podpisu příslušného protokolu. Celkem bezpečně věděl, kdo to bude.

Na tom úplně posledním schodu, co vede z nemocnice, ho kdosi zezadu chytil za rameno a vrazil mu do ruky JEZTE OVOCE – VITAMÍN C JE NEZBYTNÝ PRO VAŠE ZDRAVÍ. Bílá polyetylénová taška!

„No teda! Dík,“ řekl praporčík Vaněk a spustil čelist.

„Ani to nemusíš rozbalovat, kamaráde,“ řekl mu Slávek Hruška familiárně. „Je tam, to tvý korpus dyrektý. Třeba ho budeš ještě potřebovat. Co? No nic, buď zdráv!“ A aniž čekal na nějaké dlouhé děkování, rozběhl se ke garážím.

A v té chvíli si praporčík Karel Vaněk pomyslel, že i když teď všechno poctivě vylíčí náčelníkovi poručíku Hamzovi, tak o tomhle – vytáhl bílý plášť a zase ho rychle pustil do bílé polyetylénové taštičky – pravděpodobně pomlčí.