František Jungwirth

Smrt přichází oknem

1

Nero Wolfe seděl za psacím stolem a zamračeně se díval na našeho hosta v červené klubovce. Já jsem se v židli otočil zády ke stolu, na kolenou jsem měl zápisník a přirozeně jsem se nemračil.

Wolfe se tvářil zachmuřeně částečně ze zásady a částečně proto, že David R. Fyfe si předem neujednal schůzku. Řeknete si nejspíš, že by to mělo být jedno. Pracovna v přízemí starého kamenného domu na Třicáté páté byla pořád k dispozici. Wolfe seděl v křesle, které měl rád, a brousil si nůž na dopisy na starém brousku. Já, Archie Goodwin, jsem byl celý nedočkavý zasloužit si svůj plat a vyhovět i jeho nejpodivnějším nápadům. V kuchyni připravoval Fritz Brenner oběd a jedním uchem při tom hlídal zvonek, jestli se neozve jednou krátce a jednou dlouze; to by znamenalo pivo. Nahoře ve skleníku byl Theodore Horstmann, převinující těch deset tisíc Wolfových orchidejí. A konečně tady, v červené klubovce, seděl chlapík, který potřeboval detektiva – jinak by tu přece nebyl. Nebýt jeho a jemu podobných, sháněli bychom si Fritz, Theodore i já někde práci, a co by dělal Wolfe, to suď bůh. Ale Wolfe se mračil. Fyfe si měl předem sjednat schůzku.

Seděl v klubovce nakloněn dopředu, nedotýkaje se opěradla. Měl svislá úzká ramena a jeho pobledlá tvář vypadala, jako by ji nosil přesčas. Byl bych mu hádal asi padesát, jenže když už někoho okolnosti donutí k návštěvě soukromého detektiva, vypadá obvykle starší, než opravdu je. Udal své jméno, adresu a zaměstnání – vedoucí katedry angličtiny na Audubonské vysoké škole v Bronxu – a pak nám vytříbeným, i když unaveným hlasem sdělil, že by chtěl, aby Wolfe prošetřil jistou důvěrnou rodinnou záležitost.

„Manželskou?“ Wolfe ze sebe vydal zvuk, který přesně odpovídal jeho výrazu.

„Ne.“ Návštěvník zavrtěl hlavou. „Ne, manželskou ne. Jsem už vdovec a mám dvě děti na vysoké škole. Týká se to mého bratra Bertrama – jeho smrti. Zemřel v sobotu v noci na zápal plic. Bude nutno – musím vám to vysvětlit.“

Wolfe na mne vrhl pohled, kterému jsem hrdě čelil. Nechá-li Fyfa vysvětlovat, je možné, že ho čeká práce. A práci nenáviděl, zvlášť když jeho bankovní účet vypadal jako zrovna teď. Já však jen pevně stiskl rty a Wolfe se tedy zklamaně obrátil k hostu. „Prosím,“ zamumlal a povzdechl.

Fyfe vysvětloval a já dělal poznámky. Jeho bratr Bertram se po dvaceti letech najednou a bez ohlášení objevil v Novém Yorku. Najal si apartmá v Churchill Towers a navázal spojení s rodinou – se svým starším bratrem Davidem, to byl náš vysvětlující host, mladším bratrem Paulem a sestrou Louisou, která se teď jmenovala paní Vincent Tuttlová. Všichni byli samozřejmě rádi, že ho po tolika letech opět vidí, včetně pana Tuttla, a stejně rádi slyšeli, že shrábl bank – David se samozřejmě vyjádřil trochu jinak: prohlásil, že bratr narazil na bonanzu – v podobě čtyřmílové žíly uranové rudy v sousedství města zvaného Black Elbow někde v Kanadě. Člověk přece rád slyší, že se někdo z příbuzenstva stal milionářem.

Tak tedy Bertrama, bratříčka Berta, hezky přivítali; přivítali také mladíka jménem Johnny Arrow, který s ním přijel z Kanady a nastěhoval se také do Churchill Towers. Bert se choval celkem bratrsky, projevoval zájem o staré vztahy a vzpomínky. Dokonce požádal Paula, pozemkového agenta, aby zjistil, jestli by nebylo možnost koupit ten starý dům v Mount Kisco, v němž se všichni narodili a strávili dětství. Zřejmě se hodlal znovu stát členem rodiny. Před deseti dny je všechny pozval na sobotu šestého na večeři a do divadla, ale ve čtvrtek dostal zápal plic. Odmítl převoz do nemocnice a zůstal doma v posteli; rozhodně nechtěl, aby se kvůli němu změnil sobotní plán večeře v Churchillu a divadla. Sešli se tedy všichni v sobotu odpoledne v jeho apartmá, dodrželi daný program a po představení se sem vrátili na šampaňské a něco na zub.

To jest – vrátili se čtyři: sestra Louisa s mužem, Johnny Arrow z Kanady a bratr David. Mladší bratr Paul odpoledne prohlásil, že by Berta přece jen neměli nechávat samotného jen s ošetřovatelkou, a zůstal v bytě. Když se ti čtyři vrátili, našli poněkud choulostivou situaci. Paul zmizel, ošetřovatelka měla roztrženou uniformu, šrámy na krku, tvářích a zápěstích a vztek. Hodlala odejít, hned jak přijde nová ošetřovatelka, o kterou už telefonovala lékaři. Sestra Louisa se cítila dotčena některými jejími poznámkami a nařídila jí, aby šla hned. Ošetřovatelka tedy odešla. Louisa zavolala doktora a sdělila mu, že tam zůstane, dokud se neobjeví náhrada. Johnny Arrow se ztratil a na scéně zůstal jen David a Louisa s manželem. David se ještě zašel podívat na Berta, jenž hluboce spal po morfiové injekci, kterou mu na lékařův příkaz píchla ošetřovatelka, a odporoučel se domů.

Louisa a Tuttle se uložili v pokoji, v němž pravděpodobně bydlel

Johnny Arrow, ale ještě ani neusnuli, když se ozval zvonek u dveří. Tuttle šel otevřít a venku stál Paul. Prohlásil, že byl dole v baru a že se tam objevil Johnny Arrow a najednou ho napadl. Jako důkaz ukazoval nádhernou sbírku modřin. Arrowa prý odvedli dva policisté. Paul se domníval, že má přeraženou čelist a jedno nebo dvě zlomená žebra a nejevil zvláštní touhu jet domů do Mount Kisco. Uložili ho tedy na pohovku v obývacím pokoji, kde během třiceti vteřin usnul a hlasitě chrápal. Louisa a Tuttle nakoukli ještě do Bertova pokoje a šel také spát. Někdy kolem šesté je probudil Paul. Spadl s pohovky, probral se a šel se podívat na Berta. Našel ho mrtvého. Zavolali dolů do vrátnice o doktora, protože normálně ošetřoval Berta na jeho přání jejich starý rodinný lékař z Mount Kisco, na kterého teď nechtěli čekat. Zavolali ho samozřejmě také, ale dostavil se mnohem později.

Wolfe sebou vrtěl. Vrtí sebou tak, že špičkou ukazováku maluje malé kroužky na opěradle židle. „Doufám,“ vrčel, „že doktorův výrok vysvětlí vaši návštěvu u mne a tenhle dlouhý projev. Nebo aspoň jedno z toho.“

„Bohužel ne.“ David Fyfe potřásl hlavou. „Lékař nezjistil nic podezřelého. Můj bratr zemřel na zápal plic. Doktor Buhl – to je náš lékař z Mount Kisco, doktor Frederick Buhl – vystavil úmrtní list a bratr byl včera pohřben do naší rodinné hrobky. Že ošetřovatelka odešla, bylo samozřejmě poněkud – eh – neobvyklé, ale nevyvolalo to žádné otázky.“

„Co tedy k čertu ode mne vlastně chcete?“

„To vám právě chci vysvětlit.“ Fyfe si odkašlal a jeho hlas zněl ještě vytříbeněji než předtím. „Včera po pohřbu nám ten člověk, Arrow, řekl, že Bertova poslední vůle bude přečtena dnes ráno v jedenáct hodin v jeho apartmá. Samozřejmě jsme přišli. Louisa přivedla také svého muže. Byl tam nějaký právník z Montrealu, který dnes přiletěl s poslední vůlí, jmenoval se McNeil. Když si odmyslíme ty různé právnické výrazy, ukázalo se, že Bert odkázal všechno své jmění Paulovi, Louise a mně a Arrowa ustanovil vykonavatelem závěti. O výši jeho majetku tam nebylo zmínky, ale z různých Bertových poznámek jsem soudil, že jeho uranový důl mohl mít cenu od pěti miliónů výš; možná i dvakrát tolik.“

Wolfe sebou přestal vrtět.

„Potom,“ pokračoval Fyfe, „vytáhl ten právník z aktovky další dokument. Měla prý to být kopie dohody, kterou před rokem vypracoval pro Bertrama a Johnny Arrowa. Přečetl nám ji.

Úvodní preambule mluvila o jejich pětiletém prospektorování a společném nálezu uranové žíly u Black Elbow. Zbytek se dá stručně vyjádřit tím, že kdyby jeden z obou partnerů zemřel, stane se důl včetně všech aktiv, zemřelým na základě vlastnění dolu získaných, majetkem přeživšího partnera. Necituji vám samozřejmě legální frazeologii, celá dohoda byla psána velmi formálně; sděluji vám jen vlastní obsah. Hned po právníkovi se ujal slova Johnny Arrow. Prohlásil, že pokud ví, nevlastnil Bert kromě poloviny dolu a majetku z něj získaného nic, a že tedy všechno, včetně vkladů v kanadských bankách, přechází do jeho vlastnictví. Když se Bert vrátil do New Yorku, nechal prý si sem převést asi třicet nebo čtyřicet tisíc. On, Arrow, nehodlá vznášet nárok na to, co z nich zbylo; to že však tvoří celý Bertův volný majetek.“

David udělal malé gesto rukou: „Předpokládám, že byl docela velkomyslný, mohl si přece dělat nárok i na ten zbytek. Zeptali jsme se ještě právníka na několik detailů a pak jsme šli do restaurace na oběd. Paul se značně rozčiloval, je totiž abych tak řekl, impulzívní. Chtěl jít na policii a prohlásit tam, že Bert zemřel za podezřelých okolností. Podle jeho názoru se Arrow, který byl svědkem Bertova smíření s rodinou, obával, aby nám nedal nějaké peníze nebo snad podíly na dolu; rozhodl se tedy, že Bert musí zemřít. Vincent Tuttle, manžel mé sestry, namítl, že i kdyby byl Paulův předpoklad správný, zřejmě podle něj Arrow nejednal, protože dva kompetentní lékaři se shodli, že Bertram zemřel na zápal plic. Louisa a já jsme s ním souhlasili, ale Paul trval neústupně na svém. Dokonce naznačil, že ví něco, co my ne, jenže on si vždycky rád hrál na tajemného. Za nic si nechtěl dát policii vymluvit. Hádali jsme se tam dlouho. Konečně jsem navrhl, jako kompromis, předat celou záležitost Nero Wolfovi. Jestliže vy rozhodnete, že je dostatečný důvod k povolání policie, uděláme to; dojdete-li k závěru, že ne, musí Paul rezignovat. Paul prohlásil, že souhlasí, že je ochoten přijmout vaše rozhodnutí. A to je právě to, co bychom si přáli, abyste udělal. Vím, že za svou práci účtujete hodně, ale tohle by jistě nevyžadovalo – to jest – chci říci, zde snad nejsou žádné velké komplikace. Je to celkem jednoduchý problém, ne?“

Wolfe jen zafuněl. „Možná. Co pitva?“

„Pitva? Ale… pitva přece nebyla vůbec provedena.“

„To měl být první krok. Teď už je přirozeně pozdě, zvlášť chcete-li se vyhnout pozornosti policie. Před pohřbem bychom ji mohli dát provést v rámci všeobecného vyšetření, tak říkajíc k uspokojení lékařského svědomí, ale exhumaci už může nařídit jen vyšší autorita. Předpokládám, že si přejete, aby mé vyšetřování i závěr nevyvolalo pozornost policie?“

Fyfe rozhodně přikývl. „Přesně tak, to rozhodně ne. V nejmenším nechceme vyvolat žádný skandál… jakékoliv klepy, které by se mohly rozšířit…“

„Málokdo stojí o skandál,“ řekl Wolfe suše. „Je docela možné, že ho budu muset rozvířit. Chápete, doufám, že vyústí-li mé vyšetřování v nějaké důvodné podezření, nebude už záležet na vašem rozhodnutí, zda toto podezření zveřejníte nebo ne. Nemůžete mě angažovat k potlačení důkazů vraždy, za předpokladu, že nějaké najdu. Dospěji-li na příklad k závěru, že pachatelem jste vy sám, musím mít volnou ruku v jednání.“

„To je samozřejmé.“ Fyfe se celkem úspěšně pokusil o úsměv. „Mohu jen podotknout, že o sobě samozřejmě vím, že jsem žádný zločin nespáchal, a pochybuji, že k nějakému vůbec došlo. Můj bratr Paul je prostě trochu příliš vznětlivý. Jistě s ním budete chtít mluvit a dovedu si představit, že on bude chtít mluvit s vámi.“

„Musím s nimi mluvit se všemi.“ Wolfův hlas zněl rozmrzele. Práce! Pokusil se chytit posledního stébla. „Vzhledem k okolnostem od vás musím žádat zálohu jako doklad, že věc míníte skutečně vážně. Řekněme – šek na tisíc dolarů?“

Na poslední zoufalý pokus to nebylo špatné; dalo se počítat s tím, že učitel s dvěma studujícími dětmi nebude zrovna vycpaný tisícovkami. Tím by byla celá záležitost vyřízena. Jenže Fyfe se ani nepokusil smlouvat. Jenom dvakrát polkl. Jednou, když to slyšel, a po druhé, když musel vytáhnout šekovou knížku a vyplnit a podepsat ten drahocenný papírek. Vstal jsem, vzal od něj šek a postrčil na stůl před Wolfa.

„Trochu drahé –“ řekl Fyfe; neznělo to jako stížnost, jen prosté konstatování, „ale nedá se nic dělat. Jinak bychom asi Paula neuklidnili. Kdy s ním budete chtít mluvit?“

Wolfe mrknul na šek a uložil ho pod těžítko, kus zkamenělého dřeva, jímž kdysi muž jménem Duggan rozbil hlavu vlastní ženě. Hodiny na stěně ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na čtyři; za dvacet minut měl své obvyklé rande s orchidejemi nahoře ve skleníku.

„Především musím mluvit s doktorem Buhlem. Můžete mi ho sem objednat na šest hodin?“ Fyfe se zatvářil pochybovačně. „Zkusím to. Musel by sem ovšem přijet až z Mount Kisco a má hodně práce. Nemohli bychom ho vynechat? Úmrtní list už podepsal, to znamená, že nenašel nic divného.“

„Vyloučeno. Naopak, musím ho vidět dřív, než začnu jednat s členy vaší rodiny. Může-li sem doktor Buhl přijít v šest, zařiďte laskavě, aby vaši příbuzní přišli o půl sedmé. To znamená – váš bratr a sestra, pan Tuttle a pan Arrow.“

Fyfe se polekal. „Proboha, jenom ne Arrow,“ protestoval. „Ostatně, stejně by nepřišel.“ Rozhodně zavrtěl hlavou. „Ne, Arrowovi říkat nebudu.“

Wolfe pokrčil rameny. „Pozvu ho tedy sám. A možná, že bude lépe… ano. Sezení se může protáhnout a já o půl osmé večeřím. Objednejte doktora Buhla raději až na devět, to už nebude mít práci, a ostatní ať přijdou o půl desáté. Budeme mít aspoň k dispozici více času; celou noc, kdyby bylo zapotřebí. Jistě bychom mohli různé detaily s vaší pomocí probrat už teď – například jak přesně vypadala situace po vašem návratu z divadla a jak vůbec probíhalo usmíření vašeho bratra Bertrama s rodinou – jsem však již bohužel od čtyř hodin zadán; kromě toho bude možná prospěšnější promluvit si o tom všem za přítomnosti ostatních členů rodiny. Prozatím budete, doufám, tak laskav a dáte panu Goodwinovi adresy a telefonní čísla všech zúčastněných.“ Posunul hrozivou masu svého těla trochu dopředu v křesle, zvedl se stolu nůž na dopisy a začal jím jemně přejíždět po brousku. Tenhle stav už jsem znal: vnutili mu práci, byl tedy odhodlán ji stůj co stůj dokončit.

„Situaci jsem vám už popsal,“ řekl Fyfe, tentokrát o poznání ostřeji. „Dokonce jsem naznačil, že Paul zůstal v bytě, aby měl možnost vnutit své pozornosti ošetřovatelce. S jeho způsoby navazování styků se ženami zásadně nesouhlasím. Řekl jsem vám už, že je příliš impulzivní.“

Wolfe opatrně přejížděl palcem po ostří nože.

„A co se týče vaší druhé otázky, nevím, co míníte smířením s rodinou,“ dodal Fyfe.

„Jen to, že jste sám tohoto výrazu použil.“ Wolfe se znovu věnoval broušení. „Co se vlastně stalo, že jste se museli smiřovat? Možná, že odpověď je bezvýznamná, ale to je osud mnoha faktů při vyšetřování. Popravdě mohu počkat do večera.“

Fyfe se mračil. „Je to už stará záležitost.“ Ostří z jeho hlasu znovu vymizelo a zůstala jen únava. „Snad má určitý význam, protože může do jisté míry vysvětlit Paulovo chování. Kromě toho snáze pochopíte, proč se tak úzkostlivě vyhýbáme skandálu.

Zápal plic je totiž pro nás trochu choulostivá věc. Před dvaceti lety zemřel na zápal plic náš otec. Jenže policie si myslela, že byl zavražděn. A nejenom policie. Ležel tenkrát v ložnici v přízemí našeho domu v Mount Kisco; bylo to v lednu a jednou v noci, když venku mrzlo a padal sníh, otevřel někdo dokořán obě okna. Když jsem v pět ráno vešel dovnitř, byl otec už mrtev. Na podlaze ležely třiceticentimetrové závěje, trochu sněhu se dostalo i na postel. Louisa, tedy moje sestra, která o něj tenkrát pečovala, hluboce spala na pohovce v sousedním pokoji. Říkalo se, že jí někdo namíchal do čokolády uspávací prášky, ale nic se neprokázalo. Okna nebyla zamčena a kdokoliv je mohl i zvenku otevřít – vlastně, jedině zvenku. Otec obchodoval s realitami a některé jeho obchody byly až příliš… šťastné. V naší obci žilo mnoho lidí, kteří… prostě, neměli ho příliš rádi.“

Fyfe opakoval své mírné gesto. „Chápete tu shodu okolností. Těsně předtím se Bert – bylo mu tehdy dvaadvacet – s otcem pohádal a nebydlel doma. Našel si podnájem asi jednu míli od našeho domu a pracoval v garáži. Policie věřila, že má proti němu dost důkazů, takže byl zatčen a postaven před soud, ale usvědčující důkazy byly přece jen příliš slabé. Kromě toho měl také alibi. Až do dvou hodin hrál s jedním přítelem – s Vincentem Tuttlem, který si později vzal Louisu – v jeho pokoji karty. Okna v otcově pokoji musela být otevřena dávno předtím, protože těsně po druhé přestalo sněžit. Bert nám však měl velmi za zlé naše svědectví – to jest Paulovo, Louisino a mé – i když jsme před soudem uvedli jen to, o čem každý stejně dobře věděl: například že se s otcem pohádal. Den po svém osvobození opustil Bert město a dvacet let jsme o něm neslyšeli ani slovo. Proto jsem užil výrazu smíření.“

Wolfe mezitím odložil nůž a ukládal pečlivě brousek do zásuvky stolu.

„Ve skutečnosti,“ pokračoval Fyfe, „se Arrow mýlil, když říkal, že Bert neměl nic, co by nezískal v souvislosti se svým uranovým dolem. Po otcově smrti mu přece připadla čtvrtina majetku, jenže nebyl nikde k nalezení; my jsme nikdy nežádali o nové rozdělení. Původně to dělalo asi šedesát tisíc dolarů, dnes je to víc než dvojnásobek. Teď po něm tedy budeme s Paulem a Louisou dědit. Nemám z toho žádné zvláštní potěšení. Upřímně řečeno, pane Wolfe, mrzí mne, že se Bert vůbec vrátil. Jeho návrat zbytečně rozjitřil starou ránu; k tomu ještě způsob jeho smrti a Paulovo chování…“

Hodiny ukazovaly za minutu čtyři a Wolfe se začal zvedat ze židle. „Ale samozřejmě, pane Fyfe,“ souhlasil. „Živý přinášel jen obtíže a mrtvý zase zármutek. Buďte tak laskav a dejte panu Goodwinovi všechny nutné informace; až zajistíte návštěvu všech ostatních na dnešní večer, zavolejte nám.“

2

Troška šťourání v zákulisí nemůže škodit ani u případů, kde se to zdá zbytečné. Když Fyfe odešel, začal jsem si hrát s telefonem; vyneslo mi to chudou úrodu celkem bezcenných informací. David přednášel na Audubonské vysoké škole dvanáct let, z toho poslední čtyři byl vedoucím katedry angličtiny. Paulova pozemková agentura v Mount Kisco nenadělala sice zvláštní randál, ale údajně byla přinejmenším solventní. Vincent Tuttle vlastnil drogerii, taky v Mount Kisco, a vedlo se mu zřejmě docela dobře. David neznal ani číslo, ani adresu ošetřovatelky Anny Gorenové, ale našel jsem ji v manhattanském seznamu. První dva pokusy mi vynesly obsazenou stanici, další tři nikdo nebral. Nesehnal jsem ani Johnny Arrowa. Do Churchill Towers se volá přes centrálu hotelu; nechal jsem mu tam tedy vzkaz, aby mi zavolal. Těsně před večeří se mi podařilo dostat k aparátu Tima Ewarta, to je domácí fízl, pro vás „člen bezpečnostního oddělení“, v Churchillu, a mohl jsem mu položit pár diskrétních otázek. Odpovědi vyzněly příznivě i nepříznivě. Příznivě: luxusní apartmá v Towers bylo zaplaceno hotově a předem, personál v baru i v restauraci měl Johnny Arrowa v oblibě. Hlavně zbožňovali jeho představy o vhodné výši tuzérů. Nepříznivě: v sobotu v noci se Johnny Arrow pustil v baru s vášní a nadšením do nějakého chlapíka. Musel být odstraněn policajty. Podle Tima byla věc provedena z čistě technické stránky opravdu dobře, ale bar v Churchillu není prostě vhodné prostředí.

Pak se ozval Fyfe, že na večer už je všechno zařízeno. V devět hodin, kdy měl přijít doktor Frederick Buhl, už jsme byli v jídelně dávno hotovi. Porazili jsme s Wolfem asi čtyři libry lososové pěny podle jeho vlastního receptu a nějakých deset litrů letního salátu a spokojeně jsme se odebrali do pracovny. Hned nato zazvonil zvonek u dveří a já šel dělat klíčníka. Pohled hlavními dveřmi, zevnitř průhlednými, mi poskytl dvojité překvapení. Doktor Buhl nebyl žádný rozklepaný utahaný vesnický felčar, ale prvotřídně ohozený šedovlasý elegán. Vedle něj stála mladá dívka, jejíž přednosti mohl člověk ocenit i na dálku, a to se nemusel dívat dvakrát.

Otevřel jsem dveře. Doktor ji pustil napřed a pak vstoupil sám s prohlášením, že je doktor Buhl a že má schůzku s Wolfem. Nosil své ušlechtilé šedivé vlasy bez klobouku, takže stojan v hale nedostal krmení. Když jsem je uvedl do pracovny, doktor se na chvilku zastavil, rozhlédl se kolem sebe a pak teprve přešel k Wolfovu stolu, kde výbojně prohlásil: „Jsem Frederick Buhl. David Fyfe mě požádal, abych sem přišel. Co má celý ten nesmysl znamenat?“

„Nevím,“ zamumlal Wolfe. Když ho nikdo nedráždí, po jídle vždycky jen tiše mumlá. „Obávám se, že to právě mám zjistit. Posaďte se, prosím. Ta mladá dáma…?“

„Ošetřovatelka. Slečna Anne Gorenová. Posaďte se, Anne.“

Pozdě. Byla už usazena v židli, kterou jsem jí podstrčil. V duchu jsem poopravil své mínění o Paulu Fyfovi. Možná, že je impulzivní, jenže tváří v tvář takovému pokušení…; šrámy na jejím krku, rukou a obličeji musely zřejmě být jen povrchní, protože už po nich nebylo ani stopy. Musíte taky uvážit, že uniforma ošetřovatelky působí ještě povzbudivěji než ty šaty z modré tištěné bavlny a bolerový kabátek, které měla teď. I v tomhle oblečení bych docela… ale vynechme to. Stejně tu byla úředně. Za židli mi poděkovala chladně a bez úsměvu.

Doktor Buhl se usadil do červené klubovky. „Tak co se děje?“

Wolfe zamumlal: „Pan Fyfe vám nic neřekl?“

„Jen to, že Paul vidí na Bertově smrti něco podezřelého a chtěl jít na policii; že si to nedal vymluvit Davidem ani Louisou a že se nakonec dohodli předat celou záležitost vám a přijmout vaše rozhodnutí. Že s vámi mluvil a vy jste naléhal na rozhovor se mnou. Myslím, že naprosto zbytečně. Jsem považován za důvěryhodnou osobu, a když jsem podepsal úmrtní list, dal jsem tím své mínění jasně najevo.“

„To už jsem pochopil,“ pokračoval Wolfe v mumlání, „ale má-li být mé rozhodnutí konečné, musí být plně podloženo. Vůbec jsem neměl v úmyslu brát v potaz vaši důvěryhodnost nebo vaše oprávnění vystavit úmrtní list. Chci vám jen položit několik otázek. Kdy jste viděl naposledy Bertrama Fyfa naživu?“

„V sobotu večer. Byl jsem u něj asi půl hodiny. Odešel jsem dvacet minut po sedmé. Ostatní tam zůstali; seděli zrovna v jídelně u večeře. Odmítl nechat se převézt do nemocnice. Zkusil jsem mu dát kyslíkový dýchací přístroj, ale několikrát si ho strhl, nechtěl ho mít na sobě; ani já, ani slečna Gorenová jsme jej nedokázali přesvědčit. Měl značné bolesti, nebo to aspoň říkal, ale teplota mu klesla na sto dva stupně. Bert byl obtížný pacient. Stěžoval si, že nemůže usnout; řekl jsem ošetřovatelce, aby mu po odchodu hostů dala čtvrt gránu morfia, a když to nezabere během hodiny, ještě čtvrt gránu. Noc předtím dostal také půl gránu.“

„Pak jste se vrátil do Mount Kisco?“

„Ano.“

„Počítal jste s tím, že by pan Fyfe mohl ještě v noci zemřít?“

„Ovšemže ne.“

„Když jste se v neděli ráno dozvěděl, že zemřel, muselo vás to tedy překvapit?“

„Samozřejmě, že mne to překvapilo.“ Buhl se opřel dlaněmi o opěradla klubovky. „Podívejte se, pane Wolfe, přišel jsem k vám jenom na žádost Davida Fyfa. Ptáte se nejapně. Je mi už šedesát let a více než polovinu z toho provozuji lékařskou praxi. Nejméně polovina mých pacientů mě něčím překvapila – krváceli příliš mnoho nebo příliš málo, dostávali vyrážku po aspirinu, odmítali mít horečku i při zvýšeném tepu, žili, když měli zemřít, a umírali, když měli zůstat naživu. Tyhle zkušenosti vám potvrdí každý praktický lékař. Jistě, smrt Bertrama Fyfa mě překvapila, ale o nic víc, než spousta podobných případů dříve. Několik hodin po smrti jsem ho důkladně vyšetřil a nenašel nic, co by mě oprávnilo v nejmenším pochybovat o příčině smrti. Vystavil jsem tedy osvědčení.“

„Proč jste vlastně důkladně vyšetřoval mrtvolu?“ Wolfe stále jen mumlal.

„Protože ošetřovatelka předčasně opustila pacienta – to jest byla donucena jej opustit – a já nemohl včas zajistit náhradu. Nová ošetřovatelka měla nastoupit v sedm ráno. Za těchto okolností jsem považoval za vhodné provést důkladné vyšetření a učinit záznam.“

„Jste tedy naprosto jist, že příčinou smrti byl normální zápal plic bez jakýchkoli doplňkových faktorů?“

„Vůbec ne. Naprostá jistota je v našem povolání přímo raritou, pane Wolfe. Jsem přesvědčen, že vystavení nálezu bylo oprávněno a korektní, že příčina smrti Bertrama Fyfa nevyvolala na jeho těle žádné stopy, kterými by se lišila od úmrtí způsobeného – laicky řečeno – zápalem plic. To neznamená, že bych se chtěl vytáčet. Před dlouhou dobou mi zemřel jeden pacient také na zápal plic: bylo to v zimě a někdo na něj v mrazivé noci otevřel okno a vpustil dovnitř ledový vzduch a vánici. To můžete rozhodně považovat za doplňkový faktor. Jenže tentokrát se jednalo o horkou letní noc a okna byla zavřena. Kromě toho je v apartmá uměle udržována stálá teplota; ošetřovatelka nastavila klimatizační zařízení na osmdesát stupňů, protože pacient se zápalem plic potřebuje teplo. Tedy žádné doplňkové faktory neexistovaly.“

Wolfe pochvalně pokývl hlavou. „Vaše vysvětlení bylo naprosto jasné, doktore, ale otevřelo novou možnost. Klimatizační zařízení. Co kdyby někdo nastavil po odchodu ošetřovatelky regulátor na nejnižší teplotu? Mohl by se pokoj ochladit tak, aby to mělo přímý vliv na smrt pacienta, o němž jste sám předpokládal, že bude žít?“

„Předpokládal jsem, že ne, ale vzal jsem pro jistotu i tuhle možnost v úvahu. Tuttlovi mě ujistili, že se regulátoru vůbec nedotkli a že teplota v pokoji zůstala pořád stejná. Kromě toho jsem se přesvědčil, že by přístroj v tak horké noci nedokázal místnost dostatečně vychladit. Už jsem vám říkal, že ošetřovatelka byla přinucena pacienta opustit, snažil jsem se proto vyjasnit všechny detaily: požádal jsem vedení hotelu, aby nechali klimatizační zařízení v Bertově pokoji vyzkoušet. Po šesti hodinách plného chodu klesla teplota na šedesát devět stupňů. To je pro člověka se zápalem plic, i kdyby byl důkladně přikryt, hodně málo, ale rozhodně to nemůže mít smrtelné následky.“

„Rozumím,“ kývl Wolfe. „Nespolehl jste se tedy na prohlášení manželů Tuttlových.“

Buhl se usmál. „Otázka není formulována úplně poctivě. Spoléhal jsem na ně asi tak, jako vy spoléháte na mne. Všechno jsem důkladně vyšetřil. Řekněme, že jsem prostě důkladný.“

„Výborný zvyk. Trpím jím také. Měl jste – ať už bezdůvodně, nebo na základě nějakých důvodů – podezření, že snad někdo mohl zápalu plic vašeho pacienta využít k jeho odstranění?“

„Ne, byl jsem jen důkladný.“

Wolfe znovu přikývl: „Dobrá.“ Hluboce vzdechl, aby se připravil na tělesnou námahu, a pak pootočil hlavu ke slečně Gorenové. Ta seděla celou tu dobu zpříma, se zdviženou hlavou a s rukama složenýma v klíně. Měl jsem ji přímo z profilu. Najdete jen málo ženských brad, které byste mohli obodovat stejně vysoko ze strany i zepředu.

Wolfe konečně promluvil: „Jednu otázku, slečno Gorenová

– nebo možná dvě. Souhlasíte se vším, co mi doktor Buhl sdělil? Shoduje se to s vašimi vlastními vědomostmi?“

„Ano, souhlasím.“ Její hlas zněl poněkud chraptivě, ale nevypadalo to na trik.

„Vyrozuměl jsem, že zatímco byli ostatní v divadle, začal vás Paul Fyfe obtěžovat svými pozornostmi, které jste odmítla. Je to tak?“

„Ano.“

„Mělo to nějaký vliv na vaši práci? Znemožnilo vám to věnovat náležitou péči pacientovi?“

„Ne. Pacient dostal sedativum a byl v hlubokém spánku.“

„Můžete mi poskytnout jakoukoliv informaci nebo komentář k tomu, co zde bylo řečeno? David Fyfe mě požádal, abych rozhodl, jestli smrt jeho bratra a okolnosti s ní spojené vyžadují policejního šetření. Můžete mi sdělit něco, co by mi při tomto rozhodnutí pomohlo?“

Zabloudila očima na chvilku k Buhlovi, pak se podívala znovu na Wolfa. „Ne,“ řekla a vstala. Od ošetřovatelky se přirozeně vyžaduje, aby dovedla vstát ze židle a neprobudit při tom polovičku domu, jenže Anne Gorenová se vysloveně vznesla. „To je všechno?“

Wolfe neodpověděl. Dala se tedy na odchod. Buhl vstal z křesla. Když už byla skoro u dveří, ozval se Wolfe podstatně hlasitěji než svým dosavadním mumláním: „Slečno Gorenová, okamžik.“ Otočila se. „Posaďte se, prosím.“

Chvilku váhala, nerozhodně se podívala na Buhla a pak se vrátila. „Přejete si ještě něco?“

Wolfe se na ni krátce podíval a otočil se k Buhlovi: „Měl jsem se vás zeptat už dříve, proč jste vlastně slečnu Gorenovou přivedl. Na první pohled to bylo úplně zbytečné, případ sám znáte a jste oprávněn i připraven se mnou jednat. Kromě toho ji tím zbytečně vtahujete do celkem delikátní záležitosti, což vypadá neuváženě. Je tedy jen logické předpokládat, že jste očekával nějakou otázku, na kterou může odpovědět jen ona, a ne vy. Zřejmě jsem tu otázku nepoložil, ale přinejmenším jsem slečnu Gorenovou poněkud vyvedl z míry. Když jsem se zeptal, může-li mi cokoliv nového říci, podívala se na vás. Z toho vyplývá, že něco zatajuje a vy víte co. Nemám vám ani co nabídnout, ani čím hrozit, ale vzbudili jste mou zvědavost. Rozhodně ji musím nějak uspokojit. Možná, že bude pro všechny výhodnější, když ji uspokojíte vy sami.“

Buhl se posadil, opřel se loktem o opěradlo a palcem a ukazováčkem se potahoval za nos. Pak toho nechal. „Přece jen asi nejste jen nafouklý žok,“ řekl. „Máte naprosto pravdu. Čekal jsem, že budete mluvit o něčem, co vyžaduje přítomnost slečny Gorenové, nechápu, proč jste to neudělal. Chtěl jsem celou věc napřed uvážit sám, ale klidně se o ní zmíním. Nebo vám snad o těch ohřívacích lahvích neřekli?“

„Ne, pane. O ohřívacích lahvích slyším poprvé.“

„To znamená, že Paul zřejmě… ale ne, mé dohady nemají význam. Řekněte mu to, Anne.“

„Stejně všechno ví,“ prohlásila opovržlivě. „Jeden z nich ho přece platí.“

Wolfův způsob zacházení s něžným pohlavím se podstatně liší od Paulova i od mého. „Řekněte mi to,“ navrhl, „aspoň pro srovnání.“

„Beze všeho.“ Pomilováníhodná brada trčela zase výbojně vzhůru. „Dávala jsem pacientovi láhve s teplou vodou, na každou stranu prsou jednu. Vodu jsem v nich měnila každé dvě hodiny. Naposledy těsně předtím, než jsem odešla – než mi paní Tuttlová nařídila odejít. V neděli večer za mnou přišel do bytu Paul Fyfe – bydlím s jednou kolegyni v malém bytě na Čtyřicáté osmé ulici – a řekl, že když našel včera ráno svého bratra, stáhl z něj pokrývku a uviděl tam obě ohřívací láhve prázdné. Vzal je a odnesl do koupelny. Později je objevila jeho sestra, paní Tuttlová, a zavolala ho, aby se šel podívat, že ošetřovatelka zanedbala svou povinnost a že to musí hlásit lékaři. Zeptal se jí, jestli v nich sama nevyměňovala vodu, a paní Tuttlová odpověděla, že ne, protože věděla, že já ji vyměnila těsně před odchodem.“

Hlas slečny Gorenové nezněl teď nijak chraptivě. Byl jasný, pevný, a bez stopy váháni. „Pan Fyfe prý potom sdělil paní Tuttlové, že vodu vylil sám, když odnášel láhve do koupelny. Udělal to z okamžitého nápadu, protože mě chtěl ušetřit nepříjemností s doktorem, ale později si uvědomil, že to asi neměl říkat, protože ty prázdné láhve snad mohly mít něco společného se smrtí jeho bratra. Mám prý s ním jít na večeři a tam si o tom důkladně promluvíme. Stáli jsme ve dveřích, protože dovnitř jsem ho nepustila. Když skončil, zavřela jsem mu před nosem. Příští den, to znamená včera, mi třikrát telefonoval a večer znovu přišel, ale to už jsem ani neotevřela. Zřejmě to řekl svému bratru Davidovi, a ten přišel honem za vámi. Jak se to shoduje?“

Wolfe se na ni zamračil. Prohlásil jen bezmocně: „Fuj,“ pak to vzdal a obrátil se na doktora Buhla. „Tak to je ono?“ zavrčel.

Buhl přikývl. „Slečna Gorenová mi telefonovala už v neděli večer a včera znovu. Přirozeně, jde přece o její profesionální pověst. Divíte se, že jsem počítal s vaší zvědavostí právě v tomhle směru?“

„Nedivím. Bohužel slyším o ohřívacích lahvích poprvé od vás. Jak velká je možnost, že je slečna Gorenová opravdu zapomněla naplnit?“

„Vzhledem k tomu, že sama udává, že vodu vyměnila, vůbec žádná. Znám ji velmi dobře už od té doby, kdy se školila v nemocnici v Mount Kisco. Kdykoliv mám v New Yorku pacienta, snažím se zajistit si její služby, pokud je volná. Tuhle možnost můžete vyloučit.“

„To tedy znamená, že buď Paul Fyfe lže, nebo někdo láhve vzal, vylil a dal zpátky do postele. To ovšem zní nesmyslně. Účinek na pacienta nemohl přece být nijak velký. Nebo snad ano?“

„Ne, v žádném případě to nemohlo mít vliv na jeho stav.“ Doktor Buhl si přihladil dlaní své reprezentační kadeře. „Ale mohlo to mít značný vliv na profesionální pověst slečny Gorenové, za niž se cítím poněkud zodpovědný. Neptal jste se mne sice na můj názor, ale nabízím vám ho: domnívám se, že Bertram Fyfe zemřel na zápal plic, bez jakýchkoliv komplikujících faktorů kromě těch, které si způsobil sám – tím, že odmítl jít do nemocnice, nechtěl si nechat kyslíkový přístroj a nedokázal ani odvolat večeři pro rodinu. Byl tvrdohlavý už jako kluk a zřejmě se nezměnil. Pokud se týká ohřívacích lahví, myslím, že Paul Fyfe prostě lže. Nechci se ho dotýkat, ale jeho výstřelky v chování k ženám jsou všeobecně známy. Narazí-li na ženu, která se mu zalíbí, není prostě jen přitahován, ale přímo posedlý. Vůbec bych se nedivil, kdyby láhve prostě vzal a sám vylil, protože ho napadlo, že by tím mohl získat zbraň proti slečně Gorenové.“

„Jenomže pak by asi neřekl sestře, že je vylil sám, to by musel být osel,“ namítl Wolfe.

Buhl zavrtěl hlavou. „Chtěl ji jen uklidnit. Mohl slečně Gorenové říci, že jí prokázal tuhle službu, a současně pohrozit, třeba jen mlčky, že její nedbalost odhalí. Kromě toho netvrdím, že není osel; posedlí lidé obyčejně jsou. Tvrdím jen, že podle mého názoru řekl své sestře pravdu a slečně Gorenové lhal. Láhve nejspíš vyprázdnil sám. Přijde sem dnes večer s ostatními.

Buďte tak laskav a řekněte mu, že jakýkoliv pokus obvinit slečnu Gorenovou z nedbalosti odmítám a podniknu proti tomu příslušné kroky. Poradím jí, aby zažalovala pro urážku na cti a nabídnu své svědectví. Řeknu jim sám…“

V hale zadrnčel zvonek. Nakoukl jsem ke dveřím a vrátil se do pracovny.

„Už jsou tady,“ ohlásil jsem Wolfovi. „David, dva muži a jedna žena.“ Podíval se na hodiny. „Deset minut zpoždění. Přiveďte je.“

Anne Gorenová vyskočila: „Ne, nechci s nimi být v jedné místnosti! Pane doktore, prosím vás…“

3

Louise se podařilo vyrůst víc než oběma bratrům; také lépe vypadala. Naopak, na dámu středních let padala do oka docela dobře, i když by jí prospělo semtam trochu líp přikrýt kosti a mohla by nosit delší vlasy. Její manžel Tuttle tenhle problém neměl. Jeho lesklá lebka vybíhala nahoře skoro do špičky a vévodila celé krajině. Detaily jako oči, nos a brada se vedle ní doslova ztrácely. Když jste si jich chtěli všimnout, museli jste se opravdu soustředit.

Když jsem se dostal zpátky na místo, mluvil zrovna Wolfe: „…a doktor Buhl udal, že podle jeho názoru zemřel váš bratr Bertram na zápal plic, bez jakýchkoli podezřelých okolností. Vzhledem k tomu, že v tomto smyslu zní také jím vystavený úmrtní list, nepomohlo nám jeho mínění ani o kousek dál.“ Zaostřil pohled na Paula. „Pokud vím, byl jste to vy, kdo naléhal, aby se zavolala policie. Je to tak?“

„To se můžete vsadit, že je.“

Měl hluboký baryton a krmil ho spoustou vzduchu.

„Ostatní, pokud vím, s vámi nesouhlasí.“ Wolfe pootočil hlavu. „Nesouhlasíte, pane Fyfe?“

„Už jsem vám to řekl.“ Davidův hlas zněl ještě unaveněji, než dříve. „Nesouhlasím.“

„A vy, paní Tuttlová?“

„Rozhodně nesouhlasím.“ Měla vysoký slabý hlas a zvyk stříhat slabiky. „Nevěřím, že by mělo nějaký význam vyvolávat skandál. Stejně jako nevěří můj manžel.“ Podívala se na něj: „Vince?“

„Samozřejmě, drahoušku,“ burácel Tuttle. „Víš, že s tebou vždycky souhlasím, i kdybych třeba nesouhlasil, ale tentokrát máš naprosto pravdu.“

Wolfe se otočil zpět k Paulovi: „Je to tedy jen na vás. Kdybyste šel na policii, co byste jim řekl?“

„Plno zajímavých věcí.“ Stropní osvětlení dávalo Paulovu monoklu krásně vyniknout. „Když doktor Buhl v sobotu večer odcházel, řekl nám, že Bertův stav je docela uspokojivý a že můžeme klidně jít do divadla; jenže pár hodin nato byl Bert mrtev. Taky bych jim mohl říci, jak ten chlap Arrow balil ošetřovatelku a ta na něj dělala oči jak na výstavě. Klidně mohl sebrat to morfium, co měl Bert dostat, a podstrčit něco jiného. Doktor Buhl nám všem o morfiu říkal. Nebo což takhle naťuknout, že Arrow shrábnul hezkých pár miliónů, ke kterým by si ani nečichl, kdyby Bert nezemřel. K tomu ještě řeknu, jak Arrow musel vidět, že se Bert s námi zase dává dohromady, a že se mu to vůbec nelíbilo, to na něm bylo vidět.“

Paul se na chvilku zarazil a jemně si prsty ohmatával čelist. „Bolí to, když mluvím,“ postěžoval si. „Zatracený vandrák. Koukejte, já nejsem žádný jemný kvítek. Díváte se na mne, jako byste se chtěli zeptat, jestli jsem strážcem bratra svého, a to k čertu nejsem. Když jsme byli kluci, nevycházeli jsme s Bertem nijak zázračně a pak jsem ho dvacet let neviděl, tak co? Vlastně, můžu vám říci, co. Podle zákona nesmí vrah na svém zločinu nic trhnout a jestli ho zabil Arrow, může si celou jejich dohodu strčit za klobouk; všechny peníze se stanou Bertovým dědictvím a dědici jsme my. Je to přece jasné, tak proč mlčet? Nemusel bych to ani policajtům říkat, pochopili by to sami.“

„Takhle přece nemůžeš mluvit, Paule!“ řekl David ostře.

„Jasně,“ souhlasil Tuttle, „to nejde.“

„Ty mlč,“ odrazil Paul svého švagra. „Proč se do toho vůbec pleteš?“

„Protože je můj manžel –“ vyštěkla na něj Louisa. „Mohl by ses od něho naučit spoustu věcí, kdybys nebyl na učení imunní.“

Rodinné radovánky přerušil Wolfe: „Připouštím, že byste mohl na policii vyvolat jistou zvědavost,“ řekl Paulovi, „ale pouhé předpoklady nestačí. Mohl byste jim říci ještě víc?“

„Ne. A taky by to nebylo zapotřebí.“

„Pro mne ale ano.“ Wolfe se opřel dozadu v křesle, vtáhl do plic asi tak hektolitr vzduchu a pomalu jej vypouštěl.

„Zkusme tedy něco objevit. V kolik jste přišel do apartmá svého bratra v sobotu večer?“

„Odpoledne kolem páté.“ Spodní polovička Paulova obličeje se stáhla do znetvořeného výrazu a už jsem si myslel, že dostal křeč. Pak jsem si ale uvědomil, že se jen snaží usmát, a to je s natlučenou bradou vždycky problém. „Jasně, rozumím. Kde jste byl šestého srpna za devět minut šest? No dobrá. Odejel jsem z Mount Kisco ve tři čtvrti na čtyři, vozem, bez doprovodu, a jel do New Yorku. První zastávka u Schramma na Madison Avenue – koupil jsem tam dva litry jejich mangové zmrzliny, protože jsme měli na neděli pozvanou do Mount Kisco společnost. A pak už rovnou na Padesátou druhou, kde se v sobotu odpoledne obyčejně dá najít parkování, a pěšky do Churchillu. K Bertovi jsem přišel něco po páté. Chtěl jsem tam být dřív než ostatní, protože jsem předtím mluvil po telefonu s ošetřovatelkou a líbil se mi její hlas, chtěl jsem tedy mít možnost si ji pořádně prohlédnout. Ale kdepak. Ten chlap Arrow ji unesl do obývacího pokoje a krmil ji historkami o hledání uranu. Každých deset minut nebo tak zaběhla do Bertova pokoje, podívat se na pacienta, a pak se zas rychle vrátila k prospektorování. Chvíli po mně přišel Dave, za ním Louisa s Vincentem a nakonec, když asi ve tři čtvrti na sedm dorazil doktor Buhl, zrovna jsme začínali večeřet. Mám zpívat dál?“

„Až do konce, prosím.“

„Jak je libo. Buhl zůstal u Berta asi půl hodiny, a když odcházel – to konečně už víte, co nám řekl. K večeři jsme taky trochu pili a možná, že jsem nabral o něco víc. Říkal jsem si, že bychom tu neměli nechat Berta samotného jen s ošetřovatelkou, a nešel jsem s ostatními do divadla. Napadlo mě, že když tak ráda poslouchá o prospektorování, bude se třeba zajímat i o jiné věci, ale ani slyšet. Po několika – tedy, vyměnili jsme si pár poznámek a ona odešla do Bertova pokoje a zamkla se tam. Později vyprávěla mé sestře, že jsem tloukl na dveře a ječel, že když neotevře, že je vyrazím, ale to přeháněla. A Bert dostal stejně už předtím svoje morfium – jestli to bylo morfium – a byl pro svět mrtvý. Potom tedy vyšla zase ven a trochu jsme mluvili, možná, že jsem na ni sáhl, ale ty šrámy, co ukazovala ostatním, když se vrátili z divadla, ty si musela udělat sama. Tak namazaný jsem určitě nebyl. Nakonec chytla telefon a řekla, že když hned nevypadnu, zavolá do vrátnice, aby mě vyhodili. Radši jsem tedy zmizel. Chcete to slyšet dál?“

„Pokračujte.“

„Tak jedem. Šel jsem dolů do baru a dal si skleničku. Teda, dvě nebo tři. Vzpomněl jsem si na tu zmrzlinu, dal jsem ji předtím u Berta do ledničky, a teď jsem nevěděl, jestli se mám pro ni vrátit nebo ne. Najednou stál přede mnou Arrow a křičel, abych vstal. Chytil mě za rameno, zvedl na nohy, a prý abych zvedl ruce a bránil se. No, a pak mě začal tlouct. Ani nevím, kolikrát mě vlastně praštil. Nakonec ho odstavili, a když se konečně ukázal policajt, odšoural jsem se z baru pryč. Vincent mě pustil nahoře do apartmá. Musím říci, že si tak moc nepamatuju. Uložili mě zřejmě na pohovku, protože jsem se pak probudil tím, že jsem z ní slítl. Probral jsem se jen tak napůl a matně jsem si vzpomínal, že mám nějaké zranění a že by mě ta ošetřovatelka mohla obvázat. Hledal jsem ji v Bertově pokoji. Záclony byly staženy, a když jsem rozsvítil, nikdo tam nebyl. Bert vypadal divně, ležel s otevřenými ústy, a když jsem z něj stáhl pokrývku, nebylo vůbec cítit tep. Vedle něj ležely dvě ohřívací láhve a vypadaly, jako by byly prázdné; jednu jsem zkusil a vážně prázdná byla. Asi na to zapomněla, říkal jsem si, když jsem ji tak naštval, ale tohle vypadá blbě; druhá byla prázdná taky. Raději jsem je odnesl do koupelny.“

„Paule,“ Louisa do něho zavrtávala pohled, „mně jsi řekl, žes je vylil sám!“

„No jasně,“ zašklebil se na ni, nebo spíš se pokusil zašklebit. „Nechtěl jsem, abys to hlásila doktorovi. Zatraceně, copak člověk nemůže být taky trochu galantní?“ Obrátil se zpátky na Wolfa: „Říkal jste, že bych musel vědět ještě něco víc. Dobrá, tady máte to svoje víc. Stačí?“

„…Takže jsi vlastně Louise lhal,“ ozval se Tuttle.

„Nebo lžeš teď,“ dodal David, vůbec ne unaveně. „Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Vždyť to vysvětluju, kruci, chtěl jsem jen být galantní.“ A rodinka se do toho pustila znovu, jeden přes druhého. Louisin vysoký soprán, Paulův baryton, Davidův falset a Tuttlovo bručení dávaly dohromady už docela slušný kvartet.

Wolfe zavřel oči, stiskl rty a snášel to tak dlouho, jak jen mohl. Pak je prostě překřičel: „Žvanění! Nechte toho!“ Vybral si znovu Paula: „Mluvíte o galantnosti. Neřekl jsem vám, že u mne byl doktor Buhl se slečnou Gorenovou, která mi vyprávěla o vašich návštěvách jejího bytu a telefonování, takže galantnost snad necháme raději stranou. Mnohem důležitější jsou dva body: jednak – našel jste láhve skutečně prázdné, nebo jste je vylil sám?“

„Byly prázdné. Sestře jsem řekl…“

„Už jsem slyšel, co jste řekl sestře, i důvod, který udáváte. Ale i za předpokladu, že byly skutečně prázdné, bylo by směšné nabízet tento fakt jako důkaz pro policii. Doktor Buhl mi sdělil, že i kdyby slečna Gorenová byla svou povinnost zanedbala a vodu nevyměnila, což považuje za vyloučeno, nemělo by to žádný zvláštní účinek na pacienta. Nemá to tedy žádný zvláštní účinek ani na mne. Mnohem důležitější je však váš předpoklad o vyměnění morfia za něco jiného. Můžete jej něčím podepřít?“

„To přece nemusím, o to ať se pokouší policie.“

„Obávám se, že nepodložený předpoklad sice může sloužit jako východisko pro soukromé vyšetřování, ale není přípustné užít ho jako základ úředního podezření na vraždu. Já bych mohl například dospět k názoru, že vy, nevěda o dohodě mezi vaším bratrem a panem Arrowem, a v domnění, že po něm zdědíte třetinu majetku, jste sám pachatelem, ale nemohl bych přirozeně na základě tohoto názoru –“

„To byste tedy nemohl,“ skočil mu Paul do řeči a znovu zkřivil obličej do pokusu o úsměv. „Já o té dohodě věděl.“

„Od koho?“

„Ode mne,“ řekl David. „Bert mi o ní jednou říkal a já jsem to opakoval Paulovi i Louise.“

„Vidíte,“ Wolfe mávnul rukou. „A kde je můj předpoklad? Kdybych byl tvrdohlavý, mohl bych samozřejmě trvat na tom, že jste sice o dohodě věděl, ale rozhodl jste se proti ní právně bojovat, s tím, že váš zemřelý bratr by už pochopitelně nemohl svědčit o její pravosti, jenže můj postup by byl slabomyslný, protože bych neměl ani ten nejmenší fakt.“ Zavrtěl hlavou. „Obávám se, že chcete začít palbu bez střeliva. Bohužel jsem se už jednou zavázal k provedení pátrání a nebudu uhýbat.“ Věnoval znovu pozornost Davidovi. „Dovedu si představit vaše pocity, pane Fyfe, a nechci vás zbytečně obtěžovat, ale několik otázek vám jistě neuškodí. Co víte o morfiu?“

„Vlastně nic. Jenom to, že doktor Buhl je dal ošetřovatelce pro Berta.“

„Byl jste po odchodu doktora Buhla v pokoji svého bratra?“

„Ano, šli jsme se k němu podívat všichni – Paul, Louisa, Vincent i já. Chtěli jsme mu jen říci, že večeře byla výborná a že nás mrzí, že nemůže jít s námi do divadla.“

„Kde byl pan Arrow?“

„Nevím. Mám takový dojem, že si odešel převléci košili.“

„Byl on také u vašeho bratra po odchodu doktora Buhla?“

„To vám nemohu říci.“ David zavrtěl hlavou. „Nemám tušení.“

Wolfe zafuněl. „To by samozřejmě nebyl žádný důkaz. A co potom, po návratu z divadla? Navštívil vašeho bratra?“

„Myslím, že ne. Aspoň jsem ho neviděl.“ David vypadal zachmuřeně. „Už jsem vám řekl, jak to tam vypadalo. Ošetřovatelka byla velmi rozrušená a říkala, že telefonovala doktoru Buhlovi, aby za ni poslal náhradu. Když Arrow uslyšel, co se stalo, odešel někam pryč. Pak se ošetřovatelka a moje sestra poněkud… pohádaly… a sestra jí řekla, aby okamžitě odešla. Pak telefonovala doktoru Buhlovi sama, že tam zůstane se svým mužem až do příchodu nové ošetřovatelky. Brzy nato jsem odešel domů. Bydlím v Riverdale.“

„Ale ještě před odchodem jste se byl znovu podívat na bratra?“

„Ano.“

„Jak mu bylo?“

„Hluboce spal a dost nahlas dýchal, ale jinak vypadal normálně. Doktor Buhl řekl po telefonu Louise, že Bert dostal půl gránu morfia a že se neprobudí dřív jak ráno.“

Wolfe pootočil hlavu: „Paní Tuttlová, slyšela jste, co říkali vaši bratři. Chcete jejich výroky nějak opravit nebo doplnit?“

Vypadala, jako by zničehonic onemocněla. Lapala po dechu a zatínala ruce v klíně. Chvíli se na Wolfa mlčky dívala, pak najednou vykřikla: „Já za nic nemohu! Nikdo nemůže tvrdit, že je to moje vina!“

Wolfe se zatvářil znechuceně: „A proč by to někdo tvrdil, madam?“

„Protože stejně zemřel můj otec a také se to snažili svést na mne. Víte, jak zemřel?“

„Ano, vím to od vašeho bratra.“

„No, a právě to mi všichni vyčítali. Že jsem spala, místo abych na něj dávala pozor. Že jsem se vůbec nešla podívat do jeho pokoje. Dokonce se ptali, jestli jsem si nedala do čokolády prášky pro spaní. Čtyřiadvacetileté děvče nepotřebuje prášky pro spaní na to, aby hluboce usnulo!“

„Klid, drahoušku,“ poklepal jí Tuttle na rameno. „To už je dávno všechno pryč. A v Bertově pokoji stejně nebylo žádné otevřené okno.“

„Ale já jsem poslala pryč ošetřovatelku.“ Mluvila dál k Wolfovi. „A doktoru Buhlovi jsem řekla, že na sebe beru odpovědnost za Berta. Pak jsem šla klidně spát a ani jsem se nepodívala na ohřívací láhve.“ Prudce otočila hlavu na svého mladšího bratra: „Řekni mi pravdu, Paule, ale skutečnou pravdu: byly ty láhve prázdné?“

Taky jí poklepal na rameno. „Jen klid, Lou. Jasně že byly prázdné, na mou hříšnou duši, ale to ho nezabilo a taky jsem nikdy neříkal, že ano.“

„Nikdo ti přece nic nevyčítá,“ ujistil ji Tuttle. „Proč bys vlastně tenkrát měla zůstávat vzhůru? Byla už jedna pryč a doktor Buhl ti řekl, že Bert bude spát až do rána. Opravdu, děláš z komára velblouda, drahoušku.“

Sehnula hlavu a zakryla si dlaněmi tvář. Ramena se jí chvěla. Pro Wolfa je dáma v nesnázích prostě ženská, která má záchvat, a když náhodou začne brečet, zvedne se Wolfe podstatně rychleji, než byste při jeho proporcích považovali za možné nebo zdravé, a zmizí. Louisa nebrečela. Chvilku ji ostražitě pozoroval, rozhodl se, že nespustí, a obrátil se tedy na jejího muže.

„Říkal jste, pane Tuttle, že už byla jedna pryč, když jste šli spát. Paula jste pustil dovnitř předtím?“

„Ano.“ Tuttle držel ruku na rameni své ženy a uklidňoval ji. „Poslechnout si Paula a uložit ho na pohovku nezabralo moc času. Pak jsme ještě nakoukli k Bertovi do pokoje, zjistili, že klidně spí, a šli do postele.“

„Spal jste až do té doby, než vás Paul probudil? To znamená, tuším, kolem šesté ráno.“

„Myslím, že moje žena spala. Byla hodně unavená. Možná, že se trochu vrtěla, ale neprobudila se. Já byl asi dvakrát v koupelně, obyčejně v noci chodívám; jinak jsem spal až do Paulova příchodu. Když jsem byl venku po druhé, podíval jsem se znovu na Berta. Nic jsem neslyšel, tak jsem ani nešel dovnitř. Proč se ptáte? Je to snad důležité?“

„Nijak zvlášť.“

Wolfe mrkl na Louisu, připravenou na všechno, a mluvil dál k Tuttlovi: „Snažím se jen ujasnit si všechny okolnosti a myslím na pana Arrowa. Měl samozřejmě svůj klíč, takže mohl kdykoli v noci vejít, za předpokladu, že tam měl něco na práci, a zase odejít. Nebo ne?“

Tuttle přemýšlel. Musel jsem se soustředit, abych zapomněl na jeho blýskající se hlavu, když jsem ho chtěl pozorovat při přemýšlení. Dalo to práci. Kdyby byl měl oči, nos a ústa na vršku lebky, bylo by to jednodušší.

„Možná,“ připustil, „ale pochybuji o tom. Nespím nijak hluboce a myslím, že bych ho slyšel. Musel by taky projít obývacím pokojem, kde ležel Paul, jenže ten nebyl příliš schopen vnímat.“

„Dokonce vůbec ne,“ ujistil nás Paul. „Kdyby byl chtěl, abych si ho všimnul, musel by mě znovu praštit.“ Podíval se na Wolfa: „To je nápad. A co tam asi mohl mít na práci?“

„Nemám na mysli nic určitého. Jenom kladu otázky. – Pane Tuttle, kdy jste pak viděl pana Arrowa?“

„Hned ráno. Přišel do apartmá asi v devět, těsně po doktoru Buhlovi.“

„Odkud přišel?“

„Nevím, neptal jsem se ho a sám neříkal nic. Bylo… prostě v domě smutku… chápete. Kladl nám spoustu otázek, některé podle mého mínění impertinentní, ale bral jsem v úvahu právě okolnosti.“

Wolfe se opřel dozadu, zavřel oči a spustil bradu. Bratři seděli a dívali se na něj. Tuttle se otočil na ženu a začal ji hladit po rameni a něco mručel. Za chvilku se uklidnila natolik, že sundala ruce z obličeje a zvedla hlavu. Vytáhl z náprsní kapsy krásný nový kapesník, Louisa se ho zmocnila a začala si jím poklepávat po obličeji. Nezdálo se, že by si měla co utírat.

Wolfe otevřel oči a přejel pohledem po posluchačstvu. „Nemá smysl zdržovat vás. Doufal jsem, že bude možno dnes večer dosáhnout určitého rozhodnutí“ – zastavil se u Paula – „ale váš předpoklad o morfiu bude nutno blíže vyšetřit, a to diskrétně. Nechtěl bych vás vystavit nebezpečí obžaloby pro urážku na cti.“ Znovu zahrnul do svého pohledu všechny ostatní: „Mimochodem, neřekl jsem vám dosud, že mě doktor Buhl požádal, abych vám vyřídil, že kdybyste snad chtěli obvinit slečnu Gorenovou z nedbalosti, poradí jí, aby právě žalobou pro urážku na cti odpověděla. Slečna Gorenová tvrdí, že v lahvích vodu vyměnila, a on jí věří. Dám vám ještě vědět, nejpozději do…“

V hale se ozval zvonek. Když máme v pracovně návštěvu, vyřizuje to obyčejně Fritz, ale měl jsem takové tušení, jako ostatně často, a šel jsem sám. Zrovna včas, abych Fritze zarazil a řekl, že to vyřídím. Naším trikovým sklem jsem venku viděl nějakého cizince – ukázkový širokoramenáč asi tak mého věku a skoro tak velký jako já. Otevřel jsem dveře na řetěz a povídám: „Mohu vám nějak posloužit?“

Škvírou se ozval měkký protahovaný hlas. „Řekl bych, že ano. Jmenuji se Arrow, Johnny Arrow. Chtěl bych vidět Nero Wolfa. Kdybyste ty dveře otevřel víc, to by mi jistě posloužilo.“

„Jo, ale to se ho budu muset napřed zeptat. Moment.“ Zavřel jsem dveře, napsal na kousek papíru „Arrow“ a šel papír předat Wolfovi. Návštěvníci už vstali se židlí a chystali se k odchodu.

Wolfe mrkl na papír. „Čert to vem,“ zavrčel, „myslel jsem, že už je pro dnešek konec. Dobrá.“

Prosím, připouštím, že bych mohl být obviněn z nedbalosti, protože jsem věděl, co se stalo v sobotu večer v baru v Churchillu, ale popírám, že bych to byl udělal úmyslně. Mám nábytek v pracovně přinejmenším stejně tak v úctě jako Wolfe nebo Fritz, když na to přijde. Prostě mě jen nenapadlo se zastavit a věc rozvážit, když jsem pouštěl toho uranového krále dovnitř. Ještě jsem ustoupil stranou, abych se mohl potěšit jejich obličeji. V důsledku toho jsem byl trochu daleko, když Johnny Arrow vystartoval na Paula hned jak ho uviděl, a jedna žlutá židle přišla k rozbití. Jedinou útěchou bylo, že jsem aspoň viděl praktickou ukázku, jak Paul získal modřiny z obou stran brady. Arrow ho ťuknul levačkou jen tak akorát, aby ho dostal z rovnováhy, a pak ho krásným pravým hákem poslal na šest yardů do té nešťastné židle. Teprve když po něm natahoval ruku, pravděpodobně, aby se se stejnou péčí věnoval i druhému oku, jsem se k nim dostal. Vzal jsem Arrowa zezadu kolem krku a opřel si ho o koleno. Tuttle ho zkoušel držet za rukáv a David pobíhal kolem, zřejmě veden snahou dostat se mezi ně; to je přirozeně nesmyslná taktika. Louisa mezitím pištěla.

„Jen klid,“ řekl jsem jim. „Držím ho pevně.“

Arrow se trochu kroutil, pak přišel na to, že jediná otázka je, jestli mu dřív povolí krk nebo páteř, a vzdal to. Wolfe znechuceně pobídl Fyfovy, že by snad bylo lépe, kdyby už šli. Paul se vyhrabal na nohy a chvilku jsem měl dojem, že se pokusí Arrowa v mém objetí praštit, ale David ho chytil za ruku a odtáhl. U dveří do haly si ještě David zaprotestoval: „Neměl jste ho pouštět dovnitř, pane Wolfe. Mohl jste přece vědět, jak to dopadne.“ Když se konečně všichni dostali do haly, pustil jsem Arrowa a šel jim otevřít dveře. Popřál jsem jim ještě dobrou noc, ale podobné přání pro mne měl jen David.

V pracovně se zatím Johnny Arrow posadil do červené klubovky a opatrně otáčel hlavu ze strany na stranu, jako by chtěl zkusit, jestli mu ještě sedí na krku. Možná, že jsem ho chytil trochu důkladněji, ale copak to jde předem odhadnout?

4

Znovu jsem se usadil zády ke stolu a věnoval se prohlížení nového exempláře. Vzbuzoval zájem z několika důvodů. Jednak to byl čerstvě vyrobený uranový milionář. Kromě toho měl nepotlačitelný zvyk mlátit do brady bez ohledu na prostředí. Rozezná hezkou ošetřovatelku, když ji uvidí, a hned se za ní pustí. A ještě ke všemu se právě stal jedním z vážných kandidátů na elektrické křeslo. Docela slušné úspěchy v jeho věku. Když si člověk nedělá vzory z těch typů, co se objevují na reklamách na cigarety, nevypadal nijak špatně. Zklamalo mě, že neměl mozoly na rukou a ošlehané tváře po těch pěti letech tlučení kamenů v divočině, ale nejspíš už měl kdy se trochu nalakovat od té doby, co našel Black Elbow.

Přestal kroutit hlavou a opětoval moje pozorování zvědavým pohledem hnědých očí, v koutcích zvrásněných – zřejmě od šilhání po uranu. „To už bylo pořádný zmáčknutí,“ protáhl bez výčitky v hlase. „Počítal jsem, že mám krk pryč.“

„Také jste si to zasloužil,“ řekl mu přísně Wolfe. „Podívejte se na tu židli.“

„To klidně zatáhnu.“ Vytáhl z kapsy u kalhot tlustý svitek zelených. „Kolik?“

„Pan Goodwin vám pošle účet.“ Wolfe se mračil. „Moje pracovna není aréna pro gladiátory. Předpokládám, že jste přišel v odpověď na můj vzkaz?“

„Vzkaz? Žádný jsem nedostal, nebyl jsem od rána v hotelu.“ Zvedl ruku a masíroval si dlaní krk. „Přišel jsem, protože jsem chtěl mluvit já s váma.“ Zdůraznil to já protažením. „Paula Fyfa jsem chtěl vidět taky, ale nevěděl jsem, že je tady. To byla vyložená klika. Chtěl jsem s ním mluvit kvůli takovému triku, který zkouší na jedné mojí známé. Už vám vyprávěli o těch flaškách?“

Wolfe přikývl. „A proč jste chtěl vidět mne?“

„Slyšel jsem, že vás najali, abyste mi hodil na krk zabití Berta Fyfa.“ Hnědé oči se trochu zúžily. Nejspíš se koukal na světě i po jiných věcech než jen po uranu. „Přišel jsem se tedy zeptat, jestli nepotřebujete pomoct.“

Wolfe jen zafuněl. „Vaše informace jsou mylné, pane Arrowe.

Mám pouze celý případ prošetřit a zjistit, je-li na okolnostech smrti pana Fyfa něco, o čem by měla být zpravena policie. A v tom jistě mohu pomoc potřebovat. Naprosto se nejedná o házení na krk, jak to nazýváte. Nepochybuji, že vaše nabídka byla míněna ironicky, ale skutečně byste mi mohl pomoci. Můžeme pokračovat?“

Arrow se smál. Žádné hlasité chechtání, jenom takový tichý klidný smích, který si pořídil, aby mu ladil s tím zpěvavým hlasem. „Přijde na to jak…“ prohlásil, „Jak pokračovat?“

„Výměnou informací. Já je potřebuji a vám se nějaké také mohou hodit. Za prvé – předpokládám, že co víte, jste se dozvěděl od slečny Gorenové. Mýlím-li se, opravte mne. Musel jste s ní mluvit až dnes večer. Nepochybuji, že vám podala podle svého mínění přesné informace, ale jestli ve vás vzbudila dojem, že jsem proti vám předem zaujat, mýlila se. Mohl byste mi říci, jestli mám až dosud pravdu?“

„Zatím máte. Večeřela se mnou. Pak pro ni přišel doktor Buhl a šli sem.“

Nerad bych vzbudil dojem, že hořel touhou spolupracovat s Wolfem. Prostě se jen vytahoval. Byl celý bez sebe, že má možnost někomu, komukoliv, říci, že mu slečna Gorenová dovolila, aby jí koupil večeři.

„Pak byste si měl především uvědomit,“ řekl Wolfe, „že vaše zpráva pochází od jedné ze zúčastněných stran; tím nechci říci, že by snad slečna Gorenová úmyslně zkreslovala. Mohu prohlásit, že jsem až dosud nenašel ani sebemenší důkaz, že byste byl jakkoliv zapleten do smrti Bertrama Fyfa; pan Goodwin může mé prohlášení napsat a já vám je podepíši, jestli si tak přejete. Ale mluvme raději o faktech. Co víte o ohřívacích lahvích? Na základě vlastního pozorování, ne to, co vám někdo, třebas i slečna Gorenová, řekl?“

„Vůbec nic. Nikdy jsem je neviděl.“

„Ani jste se jich nedotkl?“

„To se můžete vsadit, že ne. Proč bych na ně sahal?“

Jeho výslovnost zůstávala vytrvale pomalá. „Jestli se ptáte jen proto, že Paul Fyfe říká, že byly prázdný, co to má co dělat s fakty?“

„Možná, že nic. Nebojte se, nejsem osel. Kdy jste naposled viděl Bertrama Fyfa naživu?“

„V sobotu večer, zrovna než jsme šli do divadla. Na minutku jsem k němu zapadl.“

„Slečna Gorenová byla u něho?“

„Přirozeně.“

„Po návratu z divadla jste už k němu nešel?“

„Ne. Chcete vědět proč?“

„To už vím. Podle vyjádření pana Davida Fyfa jste se v apartmá dostali do napjaté situace a vy jste okamžitě odešel. Předpokládám, že jste šel hledat Paula Fyfa. Správně?“

„Jo, a taky jsem ho našel. Po tom, co nám slečna Gorenová řekla, bych ho byl hledal třeba celou noc, ale kápnul jsem na něj hned dole v baru.“

„A napadl ho.“

„Toseví. Přece jsem ho nehledal, abych mu vyleštil boty.“ Znovu se ozval ten jeho klidný a mírumilovný smích. „Řekl bych, že to byla docela klika, když se tam najednou objevil ten policajt, protože jsem ani tak moc dobře nevěděl, co dělám.“ Znovu se na mne podíval s přátelským zájmem. „To už bylo slušné zmáčknutí.“

„Co se stalo potom?“ ptal se Wolfe. „Pokud vím, do apartmá jste se nevrátil.“

„Buďte klidnej, že ne. Přišel ještě jeden policajt, ale já měl pořád ještě vztek a nechtěl jsem se dát sebrat; nakonec dostali vztek taky. Nasadili mi náramky, odvezli mě na stanici a zavřeli. Nechtěl jsem jim říct, koho jsem tloukl a proč, tak nejspíš hledali ubohou oběť, aby to mohli dát k soudu. Nakonec mě pustili k telefonu a já si zavolal advokáta. Ten mě dostal ven. Vrátil jsem se do apartmá a našel tam toho Paula Fyfa a Tuttla se ženou. Bert už byl mrtvej. Doktor tam byl taky.“

„Musel to být pro vás otřes.“

„Byl. Ptáte se proto, že kdybych ho byl oddělal sám, tak by to žádný otřes nebyl, ne?“ Johnny Arrow se znovu zasmál. „Koukněte, jestli je to opravdu na rovinu, jestli to vážně nechcete hodit na mě, tak vám něco řeknu. Potloukali jsme se s Bertem spolu pět let a sem tam to nebyla zrovna procházka na neděli. Hladem jsme nezašli nikdy, ale párkrát jsme k tomu neměli daleko. Když jsme nakonec našli Black Elbow, museli jsme sebou pořádně mrskat, než jsme si všechno zajistili. Jeden by na to nestačil nikdy. Proto jsme si tenkrát nechali od advokáta napsat tu dohodu; kdyby na jednoho z nás přišla smůla, aby měl ten druhý pokoj od nějakejch dědiců, aby se mu nepletli cizí lidi do kšeftu. Nakonec to vypadalo tak, že jsme byli docela rádi spolu, i když to nebylo v práci. Jen proto jsem s ním přijel, sám mi říkal, abych jel. Já v New Yorku nic nepotřebuju, všechny záležitosti s dolem se dají zařizovat v Black Elbow nebo v Montrealu. Můžete se vsadit, že jsem s ním nepřijel proto, abych ho tu oddělal.“

Wolfe se na něj upřeně díval. „To znamená, že ani pan Fyfe sem nepřijel obchodně?“

„Ne. Říkal, že je to něco privátního. Když jsme přijeli, sbubnoval dohromady sestru a dva bratry a já měl dojem, že ho žere něco, co si někdy dávno provedli. Párkrát jel do Mount Kisco a já s ním. Jezdili jsme po tom hnízdě v cadillacu a šli jsme i do toho domu, co se v něm narodil. Dnes tam žijou nějací Taliáni. Sháněl taky tu paní, co u ní bydlel, jenže ta už byla spoustu let pryč. Zrovna minulý týden zjistil, že žije někde v Poughkeepsie, a jeli jsme teda za ní.“

Tento neobvykle dlouhý projev mu zabral dost času, protože nikdy nezrychlil řeč. Mělo to výhodu, že nemusel nabírat dech. „Tak se mi zdá,“ řekl, „že nějak moc mluvím, jenže povídám o Bertovi. Hezkých pár let jsem mluvil skoro jen s ním, a když tu teda už není, mám chuť mluvit aspoň o něm.“

Naklonil hlavu stranou, chvilku uvažoval, a pak pokračoval:

„Nemám rád, když se na mě něco šije, nebo když se vůbec na někoho něco šije, ale musím říct, že o tom, co Berta žralo, vím přece jen trochu víc. Jednou jsme takhle seděli nahoře v Kanadě pod balvanem a povídali si. Říkal, že jestli budeme mít opravdu kliku a najdeme něco pořádného, půjde zpátky domů a ještě si něco vyřídí. Víte, jak zemřel jeho tatík a že to chtěli Bertovi hodit na krk?“

Wolfe odpověděl, že ví.

„Tak tedy právě to mi vyprávěl. Jak se vůbec nehlásil o svůj díl z dědictví po starém, protože prý od celé té šlamastiky utekl; to mě nepřekvapilo, a kdybyste znal Berta jako já, věřil byste tomu taky. Říkal mi, jak si pořád myslel, že už na to všechno zapomněl, ale teď prý, kdy to vypadá, jako by na nás čekal velký nález, má dojem, že by stálo za to se pak vrátit a trochu kolem celé věci čmuchat. A taky to udělal. Nevím, jestli měl přímo na někoho políčeno, ale všiml jsem si pár věcí. Svolal rodinu a všem jim řekl, co dělá; přitom se na ně moc dobře koukal. Když se dověděli, že si chce sehnat kompletní zápis od soudu, nešlo jim to zrovna moc pod nos. Zrovna tak málo se jim líbilo, že byl za tou starou bytnou. Skoro mi připadalo, jako by je schválně lechtal, aby se museli škrabat.“

Přimhouřil oči a znovu předvedl všechny vrásky v koutcích: „Jen si ale nemyslete, že chci něco na někoho shodit. Doktor říká, že Bert umřel na zápal plic a je to prý dobrý doktor. Tohle všechno jsem vám řek‘ jen tak, aby bylo jasné, proč Bert přijel do New Yorku. Chcete vědět ještě něco?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Prozatím ne. Možná později. Navrhoval jsem vám výměnu informací. Chcete vy něco vědět?“

„To je od vás vážně hezký.“ Arrow vypadal, jako by Wolfovu nabídku skutečně oceňoval. „Vlastně ani nechci.“ Vstal z klubovky a chvilku nerozhodně přešlapoval na místě. „Jenom, říkáte, že nemáte žádné důkazy k – co to bylo za slovo?“

„Obvinění?“

„Jo, to je ono. Tak proč nejdete prostě jinam? To jsme dělali s Bertem vždycky, když jsme přišli na to, že terén je mrtvej; šli jsme o číslo dál.“

„Neřekl jsem, že je mrtvý.“ Wolfe se tvářil otráveně. „Potíž je právě v tom, že není. Narazil jsem na jednu podivnou okolnost a ta prostě musí být vysvětlena, než se hnu o číslo dál.“

„Kterou?“

„Už jsem se vás na ni ptal a vy nic nevíte. Dokud nebudu vědět víc, nemohu o tom s vámi mluvit. Pan Goodwin vám pošle účet za opravu židle. Na shledanou, pane.“

Chtěl vědět víc o záhadné okolnosti, ale bez úspěchu. Když konečně přišel na to, že terén je mrtvý, šel o číslo dál a já mu otevřel dveře. Ještě na prahu se otočil, aby mi řekl: „To se vsaďte, že ještě cítím, jak jste mě popadl.“

V pracovně se Wolfe opíral dozadu v křesle, zamračen, se zavřenýma očima. Uklidil jsem rozlámanou židli, urovnal si věci na stole, zamkl sejf a teprve potom jsem se na něj otočil: „Co to bylo za nápad? Chtěl jste ho rozčílit? Jestli je tu nějaká záhada, tak jsem zřejmě spal. Co jste tím myslel?“

Wolfe ani neotevřel oči a zamumlal: „Ohřívací láhve.“

Protáhl jsem se a zazíval. „Aha. Přitáhli vás k práci, vy jste přišel na to, že problém je veškerý žádný, a promptně jste si jeden vymyslel. Pusťte to z hlavy. Konečně, tisícovka za osm hodin práce není tak špatná. Hlasujte ne. Případ je uzavřen.“

„Nemohu, problém tu opravdu je.“ Otevřel oči. „Kdo k čertu mohl ty láhve vylít a proč to udělal?“

„Paul. Proč ne?“

„Protože tomu nevěřím. Odhlédněte od jeho opakovaných popření, i když zněla přesvědčivě, a uvažujte jen skutečnou situaci. Vstoupí do pokoje svého bratra a najde ho mrtvého. Stáhne přikrývku z postele a najde prázdné ohřívací láhve.

Chce zavolat sestru a švagra, ale najednou si uvědomí, že prázdné láhve mu mohou posloužit za zbraň proti slečně Gorenové. Nechce na ně sestru zbytečně upozornit, a než ji zavolá, odnese je do koupelny. Vypadá to pravděpodobně?“

„Naprosto, ale…“

„Okamžik!… ale užiji já. Ale zkuste to takhle: vstoupí do pokoje svého bratra a najde ho mrtvého. Stáhne přikrývku z postele, aby mu zkusil tep. Na posteli leží láhve s teplou vodou. Když si jich všimne, vypracuje si strategický plán – uvědomte si, že je otřesen nálezem mrtvoly tam, kde čekal živého bratra – jak jich využít. Než zavolá ostatní, odnese je do koupelny a vylije, aby někdy v budoucnosti mohl slečně Gorenové říci, že je našel prázdné. Vypadá tohle pravděpodobně?“

„Když to tak líčíte,“ připustil jsem, „zní celá věc trochu divoce.“

„Líčím ji jen tak, jak se musela stát, jestli se opravdu stala. Současně říkám, že se tak nestala. Všiml si lahví jen proto, že byly prázdné; plné by si za těch okolností – u smrtelné postele – vůbec neuvědomil. Jistě existují lidé, schopní podobného uvažování i za těchto podmínek, ale Paul Fyfe k nim nepatří. Jsem nucen předpokládat, že našel láhve opravdu prázdné. A kam se tím dostanu?“

„Musím si to promyslet.“ Posadil jsem se.

„Pochybuji, že se vám to zalíbí.“ Jeho hlas zněl hořce. „Mně ne. Mám-li si zachovat své sebevědomí, a to je samozřejmě prvořadý úkol, musím tu záhadu prozkoumat. Není třebas údaj slečny Gorenové falešný? Co když položila do postele opravdu prázdné láhve?“

„Ne, pane. S tou bych se chtěl oženit. Kromě toho je to zkušená ošetřovatelka a žádná zkušená ošetřovatelka by neprovedla takovou pitomost. Tomu nevěřím.“

„Souhlasím. A pak dostáváme tenhle obraz: kolem půlnoci, těsně před odchodem, naplnila slečna Gorenová láhve horkou vodou a dala je do postele. Asi v šest ráno našel Paul Fyfe láhve sice v posteli, ale prázdné. Někdo je vzal, vylil a dal zpátky. Vysvětlete to!“

„Nedívejte se na mne, já to nebyl. Proč bych zrovna já měl vysvětlovat?“

„Ani byste nemohl. Předpoklad, že láhve byly vylity s vražedným úmyslem, je nesmyslný. Je dokonce nevysvětlitelný a cokoliv nevysvětlitelného kolem úmrtního lože je podezřelé; zvlášť když se jedná o úmrtní lože milionáře. Než se vůbec mohu zabývat otázkou, kdo to udělal, musím zjistit proč.“

„Vůbec ne,“ hádal jsem se. „Dobře, měním názor. Spokojte se s tisícovkou, ale nehlasujte ne. Hlasujte ano a nechte Paula jít na policii. Tím bude Fyfovic objednávka vyřízena.“

„Fuj! To myslíte vážně?“

Vzdal jsem se. „Asi ne. Jste v tom po krk. Policajti by se rozhodli, že ošetřovatelka zapomněla láhve naplnit a nechce to prostě přiznat. Hned nato by Johnny Arrow začal knokautovat celé vyšetřovací oddělení od inspektora Cramera dolů.“ Jat náhlým podezřením, prohlížel jsem si Wolfa přísným zrakem: „Nemá tohle být jen příprava? Nevíte už třeba, kdo to udělal, a nechcete jen, abych si všiml, jak geniálně jste na to přišel?“

„Ne. Nemám nejmenší tušení. Celá věc je horší než záhadná, je dokonce nesmyslná.“ Podíval se na hodiny. „Už je čas jít si lehnout; to znamená, že si ten nesmysl musím vzít s sebou do postele. Ale napřed instrukce na ráno. Vezměte si blok, prosím.“

5

Ve středu ráno jsem jako obvykle posnídal s Fritzem v kuchyni, zatímco Wolfe, rovněž jako obvykle, snídal v posteli, a začal jsem jednat podle instrukcí. Vypadaly jednoduše, ale jejich provádění se ukázalo přece jen trochu složitější. Nejdůležitějším bodem bylo zavolat doktora Buhla a objednat ho na jedenáct hodin, kdy se Wolfe vrací dolů ze skleníku. Měl s sebou přivést také slečnu Gorenovou. Jenže od devíti do deseti mi odpovídala jen jeho ‚informační služba‘, která mi trpělivě opakovala, že je někde na pochůzkách. Nechal jsem tedy vzkaz, aby mi zavolal, ale bez výsledku. Od deseti už jsem povýšil – odpovídala mi ošetřovatelka v jeho ordinaci. Poprvé, podruhé a potřetí byla zdvořilá a sympatizovala se mnou, pak už začala odpovídat úsečněji. Doktor je stále ještě mimo ordinaci. Ano, vyřídila mu, že má zavolat; asi má příliš naspěch a nestačil to. Když se konečně ozval, nemohl jsem ho dost dobře pozvat na jedenáct, protože bylo tři čtvrtě na dvanáct. Navrhl jsem tři odpoledne, a byl jsem stroze odmítnut: ani ve tři, ani kdykoliv jindy. Řekl už Wolfovi všechno, co o smrti Bertrama Fyfa vůbec může říci. Jestli si pan Wolfe přeje s ním mluvit po telefonu, má teď dvě minuty čas. To ovšem Wolfe odmítl. Dospěli jsme k mrtvému bodu.

Výsledek byl, že jsem po obědě vyvezl auto z garáže a odjel čtyřicet kilometrů do Mount Kisco. Buhlova ordinace byla ve velkém bílém domě na ještě větším zeleném trávníku. Ošetřovatelka mi sdělila, že s ním mohu mluvit až po odpoledních ordinačních hodinách, které končí ve čtyři, ale to ještě sedělo v čekárně nejméně pět pacientů. Než jsem se k němu konečně dostal, naučil jsem se nazpaměť všechny časopisy, které tam ležely.

Buhl seděl za stolem a vypadal unaveně. Rovnou se na mne obořil: „Musím ještě k pacientům a mám zpoždění. Co už zase chcete?“

Když na to přijde, dokážu být také úsečný. „Příbuzný zemřelého vznesl jeden dotaz: nemohl někdo vyměnit morfium a podstrčit něco jiného? Pan Wolfe nechtěl věc předat policii, dokud tuto možnost neprověří, ale dáváte-li přednost –“

„Morfium? Myslíte tabletky, které dostal Bert Fyfe?“

„Ano, pane. Protože jsme se dozvěděli –“

„No ovšem, ten pitomec Paul. Ale to je absurdní. Kdo a co by mohl podstrčit?“

„To nebylo specifikováno.“ Bez vyzvání jsem se posadil. „Pan Wolfe nemůže tuto možnost samozřejmě nechat bez povšimnutí a rád by získal přesnější informace. Morfium jste ošetřovatelce dal vy sám?“

Poctil mě pohledem, který mě zřetelně vyzýval, abych mu vlezl na záda, ale pak si to přece jen rozmyslel, nejspíš aby mě měl co nejdřív z krku. „Vzal jsem z dózy ve své lékárně dvě čtvrtgránové tablety morfia a dal je ošetřovatelce. Řekl jsem jí, aby jednu naordinovala pacientovi hned po odchodu hostů a druhou, bude-li třeba, o hodinu později. Je dokonale fantastické předpokládat, že by je někdo mohl vyměnit.“

„Zajisté, pane. Kam je slečna Gorenová uložila, než je dala pacientovi?“

„Nevím. Je to však zkušená a naprosto spolehlivá ošetřovatelka. Mám se jí zeptat?“

„Ne, děkuji, zeptám se jí sám. Pokud se týká vaší vlastní zásoby, ta je v naprostém pořádku? Nikdo se k ní nemohl dostat?“

„Vyloučeno.“

„Doplňoval jste ji v poslední době?“

„Ne. Nejméně dva týdny ne. Možná i déle.“

„Je tu nějaká možnost – řekněme jedna z miliónu, že byste sáhl omylem do špatné dózy?“

„Ani jedna možnost z bilionu.“ Zvedl obočí. „Není tohle všechno trochu zbytečné? Pokud jsem včera rozuměl Davidovi správně, zaměřil Paul své podezření na toho člověka, který přijel s Bertem do New Yorku – na pana Arrowa.“

„Možná, ale pan Wolfe to bere raději důkladně. Je prostě důkladný člověk. Kdybyste se divil, proč jsem přijel se ptát na takovou hloupost: pan Wolfe je také opatrný. Nerad se vyptává na okolnosti nenadálé smrti po telefonu.“

S tím jsem ho opustil a vrátil se k vozu. Cesta na dálnici vedla středem města, kde na jednom Červeném cihlovém domě visela velká tabule: TUTTLOVA LÉKÁRNA. Stejně musím volat Wolfovi a Tuttle má jistě zrovna tak dobrý telefon, jako kde jinde. Zaparkoval jsem vůz o jeden blok dál a vrátil se pěšky. Vevnitř to měl pan Tuttle zařízeno moc hezky – nejmodernější vybavení, bohaté zásoby a plný krám zákazníků, jednoho z nich zrovna sám vzadu u pultu obsluhoval. Schoval jsem se do telefonního boxu a zavolal číslo, které si pamatuji nejlépe ze všech. Za moment už jsem měl Wolfův hlas těsně u ucha.

„Volám z budky v Tuttlově lékárně v Mount Kisco,“ sdělil jsem mu. „Nápad, že by někdo vyměnil morfium, je – cituji doktora Buhla – fantastický a absurdní. Morfium samo je z jeho vlastní nejsoukromější zásoby, na kterou se nedostane ani Al Capone. Mám pokračovat v práci?“

„Ne!“ Wolfe vysloveně vrčel, ale to dělá vždycky, když ho někdo vyruší ve skleníku. „Chci říci ano, ale napřed provedete ještě další šetření v Mount Kisco. Po vašem odjezdu jsem přemýšlel o těch ohřívacích lahvích a něco mě napadlo – možná, že je to nesmysl, ale stojí za zkoušku. Zajděte za Paulem Fyfem a zeptejte se ho, co se vlastně stalo s jeho zmrzlinou. Vzpomínáte si –“

„Jo, koupil ji u Schramma, aby měl něco pro svou nedělní společnost. Naposledy viděna spočívala zcela klidně v Bertově ledničce. Říkáte, že chcete vědět, co se s ní stalo od té doby?“

„Ano. Běžte za ním a zeptejte se ho. Jeho odpověď si důkladně prošetřete. Jestli o zmrzlině nic neví, zeptejte se pana a paní Tuttlových a jejich odpovědi také prověřte. Jestli ani Tuttlovi se zmrzlinou nic neudělali, opakujte otázku slečně Gorenové; stejně za ní musíte jít kvůli tomu morfiu. V záporném případě jděte na pana Arrowa. Potřebuji vědět, kam se ta zmrzlina poděla.“

„To pozoruju. Řekněte mi proč, abych měl nějakou představu, co vlastně hledám.“

„Ne. Vaše diskrétnost má své meze a nechci ji přepínat.“

„Máte úplně pravdu a já jsem dojat vaší starostlivostí. Mám Tuttla zrovna při ruce. Mohu začít s ním?“

Prohlásil, že ne, že musím začít u Paula, a zavěsil. Po cestě k Paulovi jsem si pečlivě prohrabával mozkové závity a hledal nějakou souvislost mezi proslulou Schrammovou mangovou zmrzlinou a Fyfovými ohřívacími lahvemi, ale jestli vůbec nějaká byla, neobjevil jsem ji. Taky dobře, nerad přepínám svou diskrétnost.

Paula jsem našel v prvním patře starého dřevěného baráku, nad velkým koloniálem. Celý jeho podnik představovala jedna malá kancelář se dvěma psacími stoly a pár židlí, které vypadaly, jako by je byl zdědil po prababičce. U menšího stolu seděla ženská s dlouhým krkem a velkýma ušima, nejmíň dvakrát tak stará jako on. Ta se mohla cítit bezpečná dokonce i s Paulem v jedné místnosti. Paul se nenamáhal vstát, když jsem vstoupil.

„Vy?“ řekl. „Už jste na něco přišli?“

Bez odpovědi jsem se podíval směrem k té paní, která rovnala nějaké papíry. Řekl jí, že může jít, a ona jen položila na ty papíry těžítko, vstala a beze slova odešla. Žádné zbytečné zdvořilosti.

Odpověděl jsem, až když se za ní zavřely dveře: „Nepřišli jsme zatím na nic, ale zrovna pátráme. Pan Wolfe mě poslal do Mount Kisco, abych se zeptal doktora Buhla na morfium a vás na zmrzlinu. Poslední zpráva, kterou o ní máme, byla, že leží v ledničce vašeho bratra. Řekněte mi laskavě, co se s ní stalo pak?“

„No ne,“ vyvalil na mne oči, tedy přesně vzato jedno oko, protože co dělal s druhým, se pro modřinu nedalo posoudit, „co to má k čertu společného s Bertovou smrtí?“

„Nevím. To se mi stává s úkoly od pana Wolfa často, ale je to jeho vůz, pneumatiky i benzín, a navíc mě ještě platí; proč bych mu nevyhověl? Bylo by to konečně nejrychlejší a nejjednodušší i pro vás. Ledaže by kolem té zmrzliny bylo něco, co byste raději zamlčel.“

„Proč bych měl něco zamlčovat o pitomé zmrzlině?“

„Výborně, nemusím nás oba tedy zbytečně zdržovat. Odvezl jste ji do Mount Kisco pro svou nedělní společnost, jak jste chtěl?“

„Ne, vrátil jsem se do Mount Kisco až v neděli večer.“

„Den nato, v pondělí, jste už zase byl v New Yorku – na pohřbu – a u slečny Gorenové. Odnesl jste si ji?“

„Koukejte, slečnu Gorenovou vynechte, ano?“

„To se mi líbí,“ prohlásil jsem vřele. „Není nad galantnost. Ale co bylo se zmrzlinou?“

„Nemám ponětí a je mi to úplně fuk.“

„Neviděl jste ji nebo nebral jste ji po tom, kdy jste ji v sobotu odpoledne dal do ledničky?“

„Ne. A jestli chcete něco vědět, řekl bych, že je to nesmysl. Nevím, jak ten tlusťoch Wolfe získal svou pověst, ale jestli všechny případy vyše… kam se tak ženete?“

To už jsem byl u dveří. Při otevírání jsem se otočil, zdvořile řekl: „Jsem rád, že jsem vás viděli“ a vypadl jsem.

V Tuttlově lékárně se sice zákazníci vyměnili, ale obchod šel pořád čile. Tuttlova zářící lebka se tyčila za pultem s kosmetikou. Mrkl jsem na něj, sdělil mu, že bych s ním rád mluvil, až bude mít chvilku volnou, a šel jsem si dát mléko. Než se uvolnil, měl jsem je skoro v sobě. Dopil jsem a následoval ho dozadu, do malé místnosti za přepážkou. Opřel se o stůl a řekl, že je to milé překvapení, vidět mne tady.

„Pár malých úkolů,“ sdělil jsem mu. „Zeptat se doktora Buhla na morfium a vás na zmrzlinu. Už jsem byl u Paula Fyfa. Vzpomínáte si, že koupil u Schramma zmrzlinu, vzal ji do Bertova apartmá a tam ji dal do ledničky, protože si ji chtěl později odvézt domů?“

Tuttle mě opravil: „Vzpomínám si, že říkal, že to udělal. Co má být?“

„Pan Wolfe by chtěl vědět, co se s ní stalo. Paul neví. Říká, že už ji pak vůbec neviděl. Vy ano?“

„Já ji neviděl vůbec; ani předtím, ani potom.“

„Myslel jsem si, že byste mohl. Zůstal jste tam s paní v sobotu přes noc. V neděli ráno váš švagr zemřel, ale i tak jste přece museli něco jíst. Říkal jsem si, že jste třebas brali jídlo z ledničky a přitom jste si mohli zmrzliny všimnout.“

Tuttle zamyšleně svraštil obočí. „Dali jsme si snídani poslat nahoru. Apartmá není zařízeno na vaření. Ale teď si vzpomínám, že Paul opravdu o zmrzlině v sobotu večer mluvil. Něco v tom smyslu, že moje zmrzlina tady v obchodě se nedá srovnat se Schrammovou. Já mu na to odpověděl, že Schrammova se prodává jen v jejich vlastních obchodech a že je stejně moc drahá. Jestli se nepletu, moje žena říkala něco o zmrzlině, když v neděli šla do ledničky pro led do pití.“

„Nebrali jste si ji v neděli?“

„Ne. Už jsem říkal, že jsem ji vůbec neviděl. Zůstali jsme tam do pondělka a po pohřbu jsme jeli domů.“

„Takže vůbec nevíte, co se s ní stalo?“

„Ne. Řekl bych, že je pořád v ledničce. Aspoň pokud – proč se nezeptáte toho Arrowa?“

„Taky na něj dojde. Ale když už jsem tady, půjdu ještě za vaší ženou. Je tady?“

„Je doma, na Iron Hill Road. Mohl bych jí zavolat a říci, že přijdete, nebo se jí můžete zeptat telefonicky. Ale stejně nechápu, co může mít zmrzlina společného se smrtí mého švagra. Kde je tu nějaká souvislost?“

Napadlo mě, že tahle reakce přišla trochu pozdě, ale možná, že se prostě nechtěl vnucovat, když je vlastně jen švagr.

„Nemám ponětí, jsem tu pouze jako poslíček,“ řekl jsem mu. „Snad bude nejlepší, když vaší paní zavoláme. Možná, že ji ani nebudu muset osobně obtěžovat.“

Zvedl telefon, vytočil číslo, sdělil paní Tuttlové, že se jí chci na něco zeptat, a předal mi sluchátko. Louisa, jako sestra a ne pouhá švagrová, mi okamžitě sdělila, že je směšné obtěžovat je něčím tak bezvýznamným, ale pak trochu roztála a řekla mi všechno, co věděla, to znamená nic. Nikdy neviděla zmrzlinu, nanejvýš je možné, že viděla balíček. Když brala v neděli odpoledne led, všimla si, že na spodní polici leží nějaký papírový sáček. Vrátila se do pokoje a zmínila se o tom manželovi a bratru Davidovi, který tam seděl, s tím, že to asi bude Paulova zmrzlina; zeptala se jich, jestli si nechtějí vzít. Oba odmítli, takže se do sáčku ani nedívala. Nemá ponětí, co se s ním stalo. Poděkoval jsem jí, zavěsil, poděkoval jejímu muži a zmizel.

Příští stanice – Čtyřicátá osmá ulice, Manhattan.

6

Vzhledem k parkovací, nebo spíše neparkovací situaci jsem si už dávno odvykl jezdit autem po středu města. Zajel jsem napřed do garáže. Mohl jsem sice odtamtud Wolfovi zavolat, ale máme garáž zrovna za rohem, takže jsem šel raději postup pátrání hlásit osobně. U dveří mě čekalo překvapení. Místo Fritze mi otevřel Saul Panzer. Saul vypadá se svým nosem, zabírajícím asi polovinu veškeré plochy jeho obličeje, jako by potřeboval pomoc pro zjištění, kolik je dvě a dvě; ve skutečnosti nepotřebuje pomoc vůbec v ničem. Není jen nejlepším privátním čmuchalem z těch čtyř nebo pěti, které Wolfe příležitostně užívá, je nejlepší na světě.

„Tak už jsi konečně dostal můj flek, co?“ pozdravil jsem ho. „Uveď mě do pracovny!“

„Prosím, pane. Máte ujednanou schůzku?“ zeptal se, zavíraje dveře. Pak šel za mnou dovnitř.

Wolfe na mne za stolem zafuněl: „To už jste hotov?“

„Ještě ne, pane,“ odpověděl jsem. „Jen se tu zastavuji na cestě z garáže. Chcete slyšet zprávu o Paulovi a manželech Tuttlových?“

„Ano. Doslova, prosím.“

Doslova u něho znamenalo nejenom všechna slova, ale také všechny akce a výrazy, je nejlepší posluchač. Jakého znám; obvykle sedí s lokty na opěradlech, s bradou podepřenou pěstí a s přivřenýma očima.

Když jsem skončil, seděl chvilku mlčky a pak přikývl. „Uspokojivé. Pokračujte podle programu. Vzhledem k tomu, že nebudete potřebovat vůz, může si ho vzít Saul?“

Ve skutečnosti to nebylo tak demokratické, jak to znělo.

Už dávno jsme se dohodli, že vůz je jediný kus jeho vlastnictví, o kterém rozhoduji já.

„Na jak dlouho?“

„Dnes, přes noc a možná na část zítřka.“

Podíval jsem se na hodinky – bylo 6,55. „Z dneška už moc nezbývá. Dobře. Mohu se zeptat na co?“

„Zatím ne. Možná, že bude jen honit vlastní stín. Jak to uděláte s večeří?“

„Nevím.“ Vstal jsem. „Sním třeba tu zmrzlinu. Jestli ji najdu.“

Zatímco jsem seděl v taxíku a plazil se dopředu po Osmačtyřicáté jako jeden článek obrovského červa složeného z aut, uvažoval jsem, že asi musí mít nějaké podezření, protože Saul bral padesát dolarů denně a to už je hezké sousto z mizerné tisícovky, ale pořád jsem nemohl objevit žádnou souvislost mezi zmrzlinou a ohřívacími lahvemi. Ale je možné, že Saul jde za něčím úplně jiným; pokud se týkalo Wolfovy tajuplnosti, už dávno jsem si odvykl nechat se jí vyvádět z míry.

Příslušné číslo na Osmačtyřicáté patřilo ke starému cihlovému čtyřpatrovému domu, který někdo natřel na žluto. Ve vestibulu byla řada zvonků se štítky – u předposledního shora dvě jména: Gorenová a Polettiová. Stiskl jsem zvonek, a když se ozvalo zabzučení, otevřel jsem dveře. Za nimi mě čekaly úzké schody s kobercem, a člověk by nevěřil vlastním očím – byly dokonce čisté. Na posledním odpočívadle malé překvapení: ve dveřích nestojí ani Gorenová, ani Polettiová, ale Johnny Arrow a mžourá po mně očima.

„Oh,“ řekl, „myslel jsem, že by to mohl být Paul Fyfe.“

Vyšplhal jsem posledních pár schodů. „Kdyby vám to nevadilo, rád bych mluvil se slečnou Gorenovou.“

„O čem?“

Potřeboval rozhodně trochu srazit hřebínek. „No ne, ještě včera jste se vytahoval, že jste ji směl vzít na večeři. Neříkejte, že už vás povýšila na hlídacího psa. Chci se jí na něco zeptat.“

Asi vteřinu jsem počítal, že zase bude chtít vědět na co, ale pak si to rozmyslel a zachechtal se. Pozval mě dál, postrčil mě do obývacího pokoje zaneřáděného citlivou ženskou rukou, někam zmizel a za minutku se vrátil. „Převléká se,“ sdělil mi. Posadil se také. „Jste mě namáknul, s tím vytahováním.“ Jeho zpívání znělo docela přátelsky. „Zrovna jsme se vrátili z hřiště a jdeme se nakrmit. Chtěl jsem vám dnes ráno zavolat.“

„To jako panu Wolfovi, ne?“

„Ne, vám. Chtěl jsem se vás zeptat, kde jste koupil ty hadry, co jste měl včera na sobě. A když vás tak vidím, nejraději bych se zeptal, kde jste koupil tyhle, ale to už by bylo trochu osobní, ne?“

Přišlo mi ho najednou líto. Člověk, který se pět let potlouká pustinou a pak se najednou ocitne v New Yorku v úloze zamilovaného průvodce dam, musí mít pořádně zamotanou hlavu, zvlášť když má chudák k dispozici jen nějakých deset miliónů tvrdých. Zásobil jsem ho informacemi od ponožek až po košile. Zrovna jsme rozhodovali, má-li přejít na vyšívané vesty nebo ne, když se objevila Anne Gorenová. Jediný pohled a už jsem litoval všech těch dobrých rad, které jsem mu dal. Nebýt toho, že jsem pracoval, byl bych ji ochotně vyvedl na trochu krmě sám.

„Je mi líto, že jste musel čekat,“ řekla mi zdvořile. Nesedla si k tomu; mluvili jsme spolu ve stoje.

„Co si přejete?“

„Jen několik maličkostí. Mluvil jsem dnes dopoledne s doktorem Buhlem a myslel jsem, že vám zavolá, ale protože jste byla pryč, zřejmě se nedovolal. Především se chci zeptat na morfium, které jste dostala od Buhla v sobotu odpoledne pro Bertrama Fyfa. Říká, že vzal ze své zásoby dvě čtvrtgránové tablety a předal je i s instrukcemi vám. Je to tak?“

„Okamžik, Anne!“ Arrow na mne znovu zamžoural. „Co tím sledujete?“

Podíval jsem se mu do očí. „Nic přesného. Pan Wolfe potřebuje informace, aby mohl celou záležitost nějak skončit; to je všechno. Máte snad nějaké námitky mu je poskytnout, slečno Gorenová? Ptal jsem se doktora Buhla, co jste s tabletami udělala, a on mě odkázal na vás.“

„Položila jsem je na tácek a s táckem na poličku v pacientově pokoji. Je to nejobvyklejší postup.“

„Jistě. Mohla byste mi ho popsat podrobněji? Od okamžiku, kdy jste dostala tablety od doktora Buhla.“

„Dal mi je těsně před odchodem a hned nato jsem je položila na tácek na poličku. Podle instrukcí měl pacient dostat jednu hned po odchodu hostů a druhou v případě potřeby, asi tak hodinu poté. To jsem také udělala.“ Nasadila svůj chladný a profesionální hlas. „Deset minut po osmé jsem si dala jednu tabletu do injekční stříkačky s jedním kubickým centimetrem sterilní vody a roztok jsem píchla pacientovi do ruky. Za hodinu sice spal, ale trochu neklidně, takže jsem udělala totéž s druhou tabletou. To ho uklidnilo.“

„Bylo by možné se domnívat, že někdo tablety na tácku vyměnil? Že jste dala pacientovi něco jiného, než co jste dostala od doktora Buhla?“

„Ovšem, že ne.“

„Koukejte,“ protáhl Johnny Arrow, „to je trochu divná otázka. Řekl bych, že to stačí.“

Jen jsem se na něj zašklebil. „Nebuďte tak citlivý. Kdyby se to dostalo až k policajtům, otloukali by jí tytéž otázky o hlavu celé hodiny. Už pět lidí připustilo, že byli v Bertově pokoji po odchodu doktora Buhla, včetně vás. Policajti by to s ní probírali shora dolů, zdola nahoru a ze všech stran. Já jí nechci zkazit chuť na večeři, tak se jen ptám, jestli neviděla nebo neslyšela nic podezřelého. Viděla, slečno Gorenová?“

„Vůbec nic.“

„No, prosím. A teď k druhému bodu. Možná, že víte, že Paul Fyfe donesl do apartmá nějakou zmrzlinu a dal ji do ledničky.

Mluvilo se o tom při večeři, ale vy jste tam nebyla, že? Nevíte, co se s tou zmrzlinou stalo?“

„Ne.“ její hlas zazněl ostřeji. „Vypadá to dost nesmyslně. Zmrzlina?“

„Často se chovám nesmyslně. Prostě to ignorujte. Pan Wolfe chce znát osudy té zmrzliny. Víte o ní vůbec něco?“

„Ne. Nikdy jsem o ní ani neslyšela.“

„Dobrá.“ Otočil jsem se na Arrowa. „Tahle otázka platí i pro vás. Víte něco o Paulově zmrzlině?“

„Nic.“ Znovu se měkce zasmál. „Po tom včerejším zmáčknutí si na mě můžete vyjíždět jak chcete, ale dám si dobrý pozor, abyste se mi nedostal do zad. Budu si vás držet vepředu.“

„Zepředu mám zase jiné triky. Pamatujete si, že o ní Paul při večeři mluvil?“

„Řekl bych, že jo. Vypadlo mi to z hlavy.“

„Ale nikdy jste ji neviděl nebo nebral.“

„Ne.“

„Ani jste neslyšel, co se s ní stalo?“

„Ne.“

„Tak byste mi aspoň mohl prokázat službu. Současně taky sobě, protože tak se mě zbavíte nejrychleji. Kam jdete na večeři?“

„Mám rezervovaný stůl u Rustermana.“

Začínal zvládat New York docela slušně, ale možná, že mu Anne trochu pomáhala. „To je fajn,“ řekl jsem, „protože si moc nezajedete. Chtěl bych, abyste mě zavezl do apartmá v Churchill Towers a nechal mě podívat se do ledničky.“

Moje rady ohledně krejčích a kloboučníků se teď vyplatily. Jinak by mě byl asi odmítl a já bych musel jít přesvědčovat Tima Evarta, domácího fízla v Churchillu, aby mě tam pustil, a to by stálo čas i peníze. Arrow se sice netvářil zrovna nadšeně, ale pak se do věci vložila Anne a vysvětlila mu, že rychlejší bude mi vyhovět, než se se mnou hádat, a to věc rozhodlo. Měl jsem takový dojem, že v budoucích letech bude asi Anne provádět většinu rozhodnutí a rovnou jsem dospěl k názoru, že bude snad přece jen lepší, když mu ji přenechám. Dovolila mu, aby jí pomohl se žlutým vyšívaným přehozem. Potom si vzal se stolu černý homburg a šli jsme. Byl bych mu mohl ještě po schodech a v taxi poskytnout školení o černém homburgu – kdy, kam a s čím – ale asi by to v přítomnosti Anne Gorenové dostatečně neocenil. Byl jsem tedy raději zticha.

Apartmá v Churchill Towers, ve dvaatřicátém patře, se honosilo předsíní velikosti mé ložnice a obývací pokoj by spolkl bez obtíží tři kulečníky, na kterých by se mohlo hrát na všech najednou. Mezi pokojem a ložnicemi byla ještě hala a servírovací přístěnek se zvláštním vchodem na jednom konci. Kromě pultu z nerezavějící oceli a obrovské ohřívací skříně tu byla ještě větší lednička, ale nic na vaření. Anne a Arrow zůstali stát těsně vedle sebe u dveří a já šel k ledničce.

V mrazící zásuvce nahoře bylo jen šest tácků s kostkami ledu. Na poličkách pod nimi pár lahví – pivo, soda, minerálka, pět lahví šampaňského, mísa pomerančů a grapefruity. Žádný papírový sáček, ani velký, ani malý, a ani stopa po zmrzlině. Zavřel jsem dveře a nakoukl do ohřívací skříně; tam nebylo vůbec nic. Z dvířek propadla na odpadky se na mě sice vylinuly nejrůznější vůně, ale žádná po zmrzlině.

Otočil jsem se na lovce i úlovek. „V pořádku,“ řekl jsem jim. „Už tu končím. Děkuji za ochotu. Jak jsem už říkal, byl to nejrychlejší způsob, jak se mě zbavit. Bavte se dobře.“ Udělali mi cestu a já vypadl.

Když se mě Wolfe ptal, kde budu večeřet, řekl jsem, že nevím. Teď mi to ale bylo jasné. Dostanu se domů někdy kolem půl deváté; celé odpoledne připravoval Fritz jedno z oblíbených Wolfových jídel do horkého počasí: měl tam osm raků, osm avocados a mísu mladého salátu. Když se k tomu přidá správné množství pažitky, papriky, petržele, kečupu, majonézy, soli, pepře, malých papriček a bílého vína, je výsledkem brazilský račí salát ve Wolfově podání a ani Wolfe sám to nedokáže do půl deváté všechno spořádat.

Nedokázal. Našel jsem ho v jídelně nad borůvkovým koláčem se šlehačkou. Žádný račí salát nebyl sice v dohledu, ale Fritz ho donesl za okamžik skoro plnou mísu. Ve Wolfově jídelně platí přísné embargo na mluvení o úředních záležitostech během jídla; chrání tím jak sebe, tak ostatní strávníky. Pilně jsem tedy mlčel a zabýval se jen užitečnými problémy, jako třeba kolik salátu přijde na jedno sousto tak, aby ho člověk nejlíp vychutnal. Teprve když jsem vyřešil tento problém a věnoval zdvořilou pozornost borůvkovému koláči, přemístili jsme se do pracovny a nad kávou se mě Wolfe zeptal na moje novinky. Předal jsem mu je. Po podrobném popisu závěru – to jest prázdné ledničky, jsem vstal, abych nalil znovu kávu.

„Jestli vám pořád záleží na tom vědět, co se se zmrzlinou stalo, máte další slabou naději. Na mém seznamu nebyl David. Chtěl jsem vám zavolat z Churchill Towers, jestli se o něj mám pokusit, ale to bych byl přišel o račí salát. Byl tam přece skoro celou neděli. Mám se za ním vypravit?“

Wolfe zamítavě zafuněl. „Volal jsem mu dnes odpoledne. Říká, že o zmrzlině nic neví.“

„Tak tím jsme je odbyli všechny.“ Znovu jsem se posadil a napil se kávy. Fritz dělá nejlepší kávu na světě. Kolikrát už jsem to zkusil přesně podle něj, ale nikdy není výsledek týž. Napil jsem se ještě jednou. „Tenhle trik vám nevyšel.“

„To nebyl trik.“

„Tak co tedy?“

„Smrt přichází oknem. Aspoň myslím. A na tom dneska přestaneme. Uvidíme zítra. Archie!“

„Ano?“

„Nelíbí se mi úhel vašeho obočí. Máte-li v úmyslu do mne rýt, nedělejte to. Jděte někam jinam.“

„Jedině rád. Půjdu si sníst ještě jeden borůvkový koláč.“ Vzal jsem svou kávu a zmizel v kuchyni.

Zbytek večera jsem strávil v kuchyni výměnou drbů s Fritzem až do jedenácti, kdy chodí spát. Pak znovu do pracovny, zavřít trezor a popřát přese všechno Wolfovi dobrou noc. Občas mívám před spaním docela dobrý pocit, zvlášť když se mi něco povede, ale dnes večer rozhodně ne. Nezjistil jsem podrobný životopis zmrzliny. Nechápal jsem, co myslel Wolfe tím, že smrt přichází oknem, i když jsem věděl, co to znamenalo jedné zimní noci před dvaceti lety. Jak známo, k základním povinnostem šlechetného muže patří zachraňovat sličné dívky před milionáři, a ani v tomhle jsem nehnul prstem, abych zastavil Arrowa. Celý případ stejně nestojí za nic a víc než těch tisíc dolarů z něj nevyrazíme. Obvykle usnu deset vteřin po tom, co dolehnu, ale tentokrát jsem se převaloval snad celou minutu.

Největší zákeřnost jitra spočívá v tom, že přijde ještě dříve, než jste vzhůru. Všechno kolem mne je jen rozmazaná skvrna až do chvíle, kdy umyt a oblečen do sebe nalévám v kuchyni mošt, a i tak se doopravdy probouzím teprve po druhém šálku kávy. Ten čtvrtek byl ale trochu zrychlený. Už když jsem si bral sklenici s moštem, změnil se kus rozmazané skvrny ve Fritze s podnosem. Podíval jsem se na hodinky.

„No nazdar, pěkně jste se zpozdil, je už čtvrt na devět.“

„Ba ne, pan Wolfe má už snídani nahoře. Tohle je pro Saula, je u něj. Říkal, že už snídal, ale víte přece, jak má moje letní párky rád.“

„Kdy přišel?“

„Asi v osm. Po snídani máte přijít nahoru.“ Sebral podnos a zmizel.

To mě oddělalo. Probudil jsem se dokonale. Jenže zase mi to zkazilo radost ze snídaně. Párek jsem sice snědl, ale bez chuti a bez potěšení. Taky jsem si zapomněl dát med na poslední sušenku. S Times opřenými před sebou jsem vydržel až do 8.32 předstírat, že nemám zatím náladu, ale pak jsem jedním douškem dorazil kávu a vyběhl nahoru k Wolfovi.

Seděl ve žlutém pyžamu a bos u stolku vedle okna; naproti němu žvýkal Saul poslední sousto párku. Vstoupil jsem dovnitř.

„Dobré jitro,“ prohlásil jsem chladně. „Přejete si vyčistit obuv?“

„Archie,“ řekl Wolfe.

„Ano, pane. Vyžehlit šaty?“

„Vím, že se po ránu necítíte nejlépe, ale musíme pokračovat s případem. Pozvete sem všechny zúčastněné na jedenáct, jestli to nepůjde, tedy na dvanáct. Sdělte jim, že jsem dospěl k rozhodnutí a chci jim je sdělit. Doktor Buhl je poněkud tvrdohlavý – řekněte mu, že moje rozhodnutí a jeho důvody jsou profesionálně lékařsky velmi zajímavé a že se domnívám, že by měl být přítomen. Když mu zavoláte ihned, zastihnete ho ještě před ranními pochůzkami. Začněte s ním.“

„To je všechno?“

„Zatím ano. Musím ještě mluvit se Saulem.“

7

Ve tři čtvrtě na dvanáct jsem je tu konečně měl všechny a mohl jsem domácím telefonem zavolat Wolfa. Dostavil se za deset minut dvanáct, postavil se za stůl a pozdravil je úklonou vlevo a vpravo.

David, jako senior rodiny, dostal červenou klubovku, ostatní seděli v řadě proti Wolfovu stolu. Paula jsem posadil vedle sebe, abych ho měl po ruce, kdyby měl Arrow chuť na rozcvičku. Arrow s Anne Gorenovou seděli ve druhé řadě, za Buhlem. Saul Panzer se usadil stranou, vedle Wolfova velkého glóbusu, s nohama vtaženýma pod židlí a opřenýma o zem jen palci. Takhle sedí vždycky, dokonce i když hrajeme pinochle.

Wolfa zaostřil pohled na Davida. „Zadal jste mi úkol vyšetřit smrt vašeho bratra a zjistit, zda by měl být případ předán policii. Rozhodl jsem se, že ano, že je to skutečně policejní případ.“

Směsice zvuků a výměna pohledů. Paul se otočil a vyvalil oči na Johnny Arrowa. Louisa Tuttlová chytila svého muže za ruku. Doktor Buhl autoritativně prohlásil: „Pochybuji o správnosti vašeho rozhodnutí. Jako lékař zemřelého si přeji znát vaše důvody.“

Wolfe přikývl. „Ovšem, pane doktore. Váš požadavek je naprosto oprávněný. Jistě budou moje důvody chtít znát i ostatní a nepochybně také policie. Nejjednodušším způsobem, jak vyhovět všem najednou, bude, když své memorandum inspektoru Cramerovi nadiktuji ve vaší přítomnosti.“ Přejel pohledem po celém shromáždění. „Budete-li mít nějaké otázky, zodpovím je po skončení. Archie, připravte si blok. Především dopis panu Cramerovi.“

Otočil jsem se v židli pro zápisník a tužku, pak zase zpět, přehodil nohu přes nohu a položil zápisník na koleno. „Jen do toho,“ řekl jsem.

„Milý pane Cramere. Domnívám se, že byste měl věnovat pozornost úmrtí muže jménem Bertram Fyfe, který náhle zemřel minulou sobotu večer ve svém apartmá v Churchill Towers. Pro podepření svého názoru přikládám obsah rozhovorů se sedmi osobami, spolu s jejich identifikací a rovněž memorandum o výsledcích pátrání, která jsem podnikl. V úctě.“

Kývl na mne prstem: „Připravíte obsah rozhovorů a identifikační data. Z memoranda poznáte, co musíte zahrnout a co může být vypuštěno. Memorandum napište na papír s hlavičkou v obvyklé formě. Rozuměl?“

„Jasně.“

Zaklonil se a zhluboka se nadechl. „Memorandum:

Vzhledem k tomu, že tři ze zúčastněných osob se jmenují Fyfe, budu užívat křestních jmen. Paulova domněnka o morfiu nemusí být podle mého názoru vzata v úvahu. Předpoklad, že jeden z hostů s sebou přinesl tablety, vzhledem tak podobné morfiu, že by rozdíl nepoznala ani zkušená ošetřovatelka, je neudržitelný. Jeden z hostů, farmaceut Tuttle, mohl mít možnost si takové tablety opatřit, ale i pak bychom museli předpokládat, že předvídal možnost jejich nepozorované výměny, což je stejně neudržitelné.“

„Vyloženě směšné!“ prohlásil doktor Buhl. „Jakákoliv medicíně známá smrtelná látka by zanechala stopy, kterých bych si musel všimnout.“

„Pochybuji, doktore. Přeháníte a nechtěl bych vás tohle slyšet opakovat u soudu. Žádal jsem, abych nebyl přerušován. Archie?“

To znamenalo, že chce slyšet poslední tři slova, aby mohl navázat. „… je stejně neudržitelné.“

„Děkuji. Proto jsem po předběžném šetření, provedeném panem Goodwinem, manipulaci s morfiem odmítl jako přelud vyvolaný Paulovou nenávistí; byl bych současně s tím prohlásil i celý případ za jasný, nebýt jedné nevysvětlené okolnosti, jmenovitě ohřívacích lahví. Odstavec.

Dospěl jsem k závěru, a domnívám se, že se mnou budete souhlasit, že Paul skutečně našel v posteli prázdné láhve. To mne udivilo. Po odchodu ošetřovatelky sebral někdo láhve z postele, vylil je a dal zpátky. Jaký mohl mít rozumný důvod? Tento problém nebylo možno jen tak pominout. Poslal jsem pana Goodwina do Mount Kisco, aby vyšetřil otázku morfia, ale to jen kvůli řemeslu. Především bylo nutno nějak vysvětlit prázdné láhve. Probíral jsem tuto záhadu ze všech možných aspektů, ve vztahu ke všemu, co jsem se dozvěděl od zúčastněných. Odpověď přišla ze dvou stran najednou. Jednak jako možná odpověď na otázku, k čemu byly prázdné láhve v posteli vhodnější než plné, druhou stranu tvořil fakt, že otec Fyfů zemřel také na zápal plic, když někdo v jeho pokoji otevřel v mrazivé zimní noci okno. Smrt přišla oknem. Otázka a tento fakt mě přivedly na nápad. Odstavec.

Zavolal jsem vedoucího ze Schrammova obchodu na Madison Avenue, abych se dozvěděl, jak balí větší porci zmrzliny za horkého letního dne pro zákazníka, který ji chce vézt delší dobu autem. Sdělil mi, že zmrzlina je uložena do lepenkové krabice a v ní do kartónu, který má na dně vrstvu ledu. Kousky ledu jsou pak vloženy kolem stěn krabice a na víko. Dělají to prý vždycky stejně. Druhý hovor byl s doktorem Vollmerem, který žije v této ulici, a na jeho doporučení třetí s vedoucím úředníkem firmy, jež umělý led vyrábí. Od něho jsem se dověděl, že za:

a) větší množství umělého ledu, uloženého pod pokrývkou vedle hrudi pacienta se zápalem plic, podstatně, možná osudně, sníží jeho teplotu;

b) pouze podrobné pokusy by mohly dokázat, jak teplota klesne, ale pokles může být smrtelný;

c) umělý led zanechává na těle patrné stopy i přes látku;

d) gumová láhev by byla dokonalým izolátorem, který by vytvoření stop zabránil. Můj čtvrtý hovor…“

„To je fantazie,“ přerušil ho doktor Buhl. „Naprostá fantazie.“

„Souhlasím,“ řekl mu Wolfe. „Vždyť jsem také musel fantastický případ řešit. Odstavec. Můj čtvrtý hovor byl s Davidem Fyfem. Chtěl jsem, aby za mnou přišel. Dále bylo nutno zjistit, co se stalo se zmrzlinou. Jestli někdo viděl balíček ještě v neděli neporušený, je tím má hypotéza vyvrácena, proto jsem panu Goodwinovi uložil, když mi z Mount Kisco telefonoval, aby se v tomto smyslu vyptával. Navštívil Paula, manžele Tuttlovy, slečnu Gorenovou a pana Arrowa, kteří všichni popřeli jakoukoliv vědomost. Dále…“

Byl znovu přerušen, tentokrát vysokým tenkým hlasem Louisy Tuttlové: „To není pravda. Řekla jsem mu, že jsem zmrzlinu viděla v neděli v ledničce!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Řekla jste mu, že jste v ledničce viděla velký papírový sáček, o kterém jste si myslela, že obsahuje balíček se zmrzlinou. Nedívala jste se dovnitř. Neviděla jste umělý led.“ Provrtával ji očima. „Nebo snad ano?“

„Nic neříkej!“ ozval se úsečně Tuttle.

„Vida.“ Wolfe pozvedl obočí. „Už jsme se tedy dostali do stadia, kdy není radno odpovídat na otázky? Podívala jste se do sáčku, paní Tuttlová?“

„Ne.“

„Pak mohu pokračovat. Archie?“

Hodil jsem mu narážku: „… jakoukoliv vědomost. Dále…“

„Ano. Dále zašel pan Goodwin do Bertramova apartmá a prohlédl ledničku – nebylo v ní ani stopy po zmrzlině. Mezitím jsem se sám ptal Davida, který rovněž nic nevěděl. Moje hypotéza zůstala tedy v platnosti. Někdo musel zmrzlinu odstranit a vypovídal falešně. Jestli byl umělý led užit naznačeným způsobem, nebude možno pachateli nic dokázat, protože nezanechal žádné stopy, a moje hypotéza zůstane navždy jen domněnkou. Musel jsem se pokusit řešit celou věc z jiného hlediska, což jsem už připravil tím, že jsem položil několik otázek Davidovi a poslal pro Saula Panzera, kterého znáte. Odstavec.

Několik náznaků najdete ve výtazích z rozhovorů. Bert Fyfe byl podezřelý z vraždy svého otce, ale soud ho osvobodil. Cítil se dotčen výpověďmi svých sourozenců a svou obhajobu založil na alibi, potvrzeném jeho přítelem Vincentem Tuttlem, který dosvědčil, že Bert Fyfe s ním hrál karty. Podle pana Arrowa nepřijel Bert do New Yorku obchodně, ale aby si vyřídil něco, co ho už dlouho rozrušovalo. Arrow sám byl samozřejmě mimo podezření, protože strávil sobotní noc na policejní stanici. Jistě si všimnete dalších důležitých bodů, z nichž nejzávažnější je myslím skutečnost, že Bert hledal svou bývalou bytnou, a když se dozvěděl, že se přestěhovala do Poughkeepsie, neváhal se za ní vydat. Z obsahu mého rozhovoru s Davidem můžete vidět – musím vám to ještě dát, Archie – že Bert u ní bydlel jenom dva měsíce; jistě příliš krátká doba na vytvoření tak silných pout, aby ji bez jiných důvodů po dvaceti letech tak soustavně hledal. Je možno vyvodit, že měl nějaký specifický cíl. Odstavec.

Další zajímavé body vyplynuly rovněž z rozhovoru s Davidem jako odpovědi na mé otázky. Vztah jeho otce ke svým potomkům nebyl, zvláště po matčině smrti, nikterak srdečný. Vykázal Berta z domu. Hádal se s Davidem 1 s Paulem. Nedovolil dceři vdát se za mladého muže jménem Vincent Tuttle tehdy prodavače v místní lékárně, a zakázal jí dokonce se s ním stýkat. Po jeho smrti si Louisa Tuttla vzala a manželé z jejího dědického podílu koupili jmenovanou lékárnu. Již z předchozích rozhovorů jsem přirozeně věděl, že dědictví bylo rovnoměrně rozděleno mezi všechny děti.“

Wolfe pootočil hlavu. „Ještě než budu pokračovat: možná, že byste rád odpověděl na jednu nebo dvě otázky, pane Tuttle. Je pravda, že se Bert ve vaší přítomnosti zmínil o tom, že mluvil s vaší bývalou společnou bytnou, paní Dobbsovou?“

Tuttle si olízl rty. „Mám dojem, že ne,“ mumlal. Odkašlal si. „Pokud se pamatuji, ne.“

„Mluvil o tom, Vince!“ prohlásil David. Pohlédl na Wolfa: „Přece jsem vám to včera říkal.“

„Ano, já vím. Zkoušel jsem jen jeho paměť.“ Wolfe se otočil k Paulovi: „Vy se na to pamatujete?“

„Ano.“

Paul pozoroval Tuttla. „To se vsaďte, že pamatuju. Říkal, že za ní pojede znovu, jen co se mu udělá líp.“

Wolfe zafuněl. „Vás se nebudu ptát, paní Tuttlová.“ Pak obrátil znovu pozornost na jejího muže.

„Druhá otázka: kde jste byl včera večer od šesti do deseti?“

Tohle mu vyrazilo dech. Nečekal ji a nebyl na ni připraven.

„Včera večer?“ zeptal se nejistě.

„Ano. Od šesti do deseti. Abych oživil vaši paměť, mohu vám připomenout, že když u vás byl pan Goodwin a vyptával se na zmrzlinu, bylo půl šesté.“

„Nepotřebuji oživovat paměť,“ ohradil se Tuttle, „ale nehodlám se podrobovat vašemu vyslýchání. Vám nebudu vykládat, co jsem dělal.“

„Odmítáte tedy odpověď?“

„Nemáte právo se mne ptát. Nic vám po tom není.“

„Jistěže, chtěl jsem vám jen poskytnout právo odpovědět. Archie?“

Přerušení bylo delší, nahrál jsem mu tedy víc než tři slova: „… že dědictví bylo rovnoměrně rozděleno mezi všechny děti.“

Wolfe přikývl. „Odstavec. Z obsahu mého rozhovoru s panem Arrowem vyrozumíte, že Bert sdělil svým sourozencům, Že byl navštívit svou bývalou bytnou; David tento údaj včera ověřil a dal mi její jméno – paní Robert Dobbsová. V době, kdy memorandum diktuji, byl uvedený údaj potvrzen také Paulem. Potřeboval jsem se dovědět, co Bert od paní Dobbsové chtěl, a protože pan Goodwin byl zaneprázdněn jinými úkoly, vyslal jsem do Poughkeepsie Saula Panzera. David neznal její adresu a Saulu Panzerovi trvalo téměř do deseti hodin, než našel dům, v němž paní Dobbsová žije se svou provdanou dcerou… Když se přiblížil ke dveřím, tyto se otevřely a vyšel z nich muž. Když spatřil Saula Panzera, zastavil se a ptal se, koho hledá. Jak víte, pan Panzer je neobyčejně diskrétní. Odpověděl, že hledá Jima Heatona, což je, jak zjistil během svého pátrání, jméno zetě paní Dobbsové. Muž pak odešel. Při svém pozdějším hlášení jej pan Panzer podrobně popsal a jeho popis do detailu odpovídal Vincentu Tuttlovi.“

Wolfe se otočil v židli: „Saule?“

„Ano, pane. Přesně tak.“

„Přejete si něco dodat, pane Tuttle?“

„Ne.“

„Řekl bych, že děláte dobře.“ Vrátil se pohledem ke mně. „Odstavec. Před nadiktováním posledního odstavce jsem se zeptal pana Tuttla, kde byl poslední večer. Odmítl odpovědět. Přikládám také obsah rozhovoru Saula Panzera s paní Dobbsovou. Musím přiznat, že není nijak průkazný. Odmítla identifikovat muže, který právě odešel. Odmítla sdělit, proč ji navštívil Bert Fyfe. Odmítla mluvit o podrobnostech události před dvaceti lety. To nám ovšem nebrání ve formulování jistých předpokladů. Bylo alibi, jež Tuttle Bertovi tenkrát poskytl, falešné a Bert se bál ho nevyužít? Věděla paní Dobbsová, že je falešné? Odešel tenkrát v noci Tuttle, zatímco Bert zůstal doma a ví to paní Dobbsová? Šel Tuttle k Fyfům, za Louisou, dal jí do čokolády uspávací prášek a pak otevřel zvenčí okna do pokoje nemocného? Neobviňuji jej z těchto činů, ale otázky se přímo nabízejí. Mým úkolem nebylo najít důkazy pro odsouzení pachatele, ale pouze rozhodnout, zda by měl být případ předán policii. Z uvedených důvodů se domnívám, že ano. Dnes ráno jsem vám telefonoval, abyste požádal policii v Poughkeepsie o střežení domu, v němž žije paní Dobbsová, z důvodů, jež vám brzy sdělím. Tímto vám je tedy sděluji. Odstavec.

Stejné množství otázek se nabízí i v souvislosti se smrtí Berta Fyfa. Aspoň jednu na ukázku: jestli se Vincent Tuttle znovu odhodlal využít zápalu plic k vraždě, aby zabránil odhalení starého zločinu, a chtěl tentokrát využít umělého ledu místo otevřeného okna, proč nechal tu noc papírový sáček, pravděpodobně ještě se zmrzlinou, v ledničce? Nedostanete-li odpověď od něho, budete muset odpovědět sám, ale možná, že prostě nevěděl, že v přístěnku je propadlo na odpadky; když je v neděli odpoledne objevil, při první vhodné příležitosti se papíru zbavil. Pokud se týká umělého ledu, nezanechává žádných stop, takže nemůžete nic pozitivního najít, ale odborníci vám mohou dát potřebné údaje. Kusy ledu nebyly samozřejmě vloženy do ohřívacích lahví, ty tvořily jen izolaci, zabraňující ledu v dotyku s tělem. Odborníci vám mohou říci, za jak dlouho se malé kousky umělého ledu vypaří, ale není to příliš důležité, protože pan Tuttle byl v apartmá po celou dobu a mohl zbytky kdykoliv, ještě než Paul našel tělo, odstranit. Tuto, stejně jako ostatní důležité otázky, přenechávám vám. Můj úkol je tímto skončen a doufám, že mne k dalšímu postupu nebudete potřebovat. Všechny informace, které mám, jsou obsaženy v memorandu a v přílohách.“

Wolfe se opřel plochami dlaní o své křeslo a znovu věnoval pozornost hostům. „To bychom měli. Nechtěl jsem vám to podrobně vysvětlovat a pak totéž psát panu Cramerovi. Máte nějaké otázky?“

David seděl předkloněn v klubovce a zíral na podlahu. Na Wolfovu otázku zvolna zvedl hlavu, přejel pohledem po ostatních a pomalu, namáhavě promluvil.

„Mám takový pocit, že bych měl Berta litovat, ale nemohu. Vždycky jsem myslel, že Bert otce opravdu zabil a že Vince lhal, aby ho zachránil. Teď je mi to jasné. Bez alibi by byl Bert asi odsouzen, takže ho zachránilo, jenže současně zachránilo také Vince. Bert samozřejmě věděl, že je falešné, že nebyli spolu s Vincem celý večer, ale kdyby byl řekl, že Vince na chvíli odešel, byl by zničil i své vlastní alibi – a to si netroufl. Samozřejmě nevěděl, že Vince zabil našeho otce. Možná, že ho podezíral, ale nemohl to vědět určitě. Začínám vidět také úlohu paní Dobbsové.“ Zamračil se. „Snažím se vzpomenout si, co vlastně svědčila. Říkala, že neslyšela nikoho vycházet, ale zřejmě slyšela, a asi také věděla, který z nich to byl. Jenomže kdyby byla řekla, že jeden z nich odešel, bylo by padlo Bertovo alibi, a ona měla Berta opravdu ráda a nenáviděla našeho otce. Málokdo k němu cítil něco jiného.“

Chtěl pokračovat, ale pak si to rozmyslel, vstal a otočil se na Paula: „Tohle jsi měl na mysli, Paule? Proto jsi chtěl dosáhnout policejního vyšetřování?“

„To ne!“ řekl Paul drsně. „Víš zatraceně dobře, koho jsem podezíral. Jestli má ten tlusťoch pravdu s tím umělým ledem…“ vyskočil ze židle a otočil se k Johnny Arrowovi, „… proč to nemohl udělat on? Měl klíč k apartmá! Nikdy jsem neříkal, že vím, jak to provedl! A jestli – pusť mě!“

David ho chytil za ruku; vteřinku jsem čekal, že Paul praští vlastního staršího bratra, ale evidentně ho David znal líp než já. Nic neřekl, jen mu prostě visel na ruce, zakormidloval s ním kolem židlí a ven do haly. Saul je šel pustit.

Doktor Buhl také vstal. „Já rozhodně nemám žádné otázky.“ Podíval se na Tuttlovy, pak na Wolfa. „Bože, po dvaceti letech. Užil jste výrazu ‚smrt přišla oknem‘. Otevřel jste ho teď pořádně.“ Znovu se podíval dolů. „Louiso, byl jsem vaším lékařem skoro celý váš život. Nepotřebujete mě teď? Jste v pořádku?“

„Nic mi není!“ Její vysoký hlas se zoufale snažil, aby nepřešel ve vzlykání. „Nevěřím tomu. Ničemu z toho nevěřím!“

Buhl otevřel ústa, pak se rozhodl jinak, otočil se a odešel. Wolfe se obrátil na lékárníka a jeho ženu. „Nemáte-li nějaké otázky, snad bude lépe, když odejdete.“

Louisa zaťala zuby do spodního rtu a zatahala manžela za rukáv. Ten zhluboka vydechl, vstal a pomohl jí vstát. Bok po boku zamířili ke dveřím a já je přenechal taky Saulovi. Když zmizeli z dohledu, věnoval Wolfe pozornost páru v druhé řadě a ostře prohlásil: „Tak co, zařídil jsem to pro vás uspokojivě?“

Ať mě vezme čert, jestli se nedrželi za ruce; dokonce v tom pokračovali, i když vstali a šli k jeho stolu. Když na to přijde, dokážu se taky držet za ruce, ale rozhodně ne na veřejnosti. Anne vypadala, jako by měla každou chvíli začít brečet a vůbec na to nehledět. Naštěstí držela Johnnyho za levou ruku, protože ten měl s pravicí jiné plány. Když se dostali až ke stolu, napřáhl ji a prohlásil: „Chci vám potřást rukou.“

8

Zbyla tu ještě jedna věc k vysvětlení. Johnny a Anne v posledním dějství vůbec nevystupovali – proč je tedy Wolfe vlastně pozval? Nemusel jsem se ho ani ptát, znám ho skrz naskrz. Jedna docela malá tisícovka není zrovna nejtučnější honorář za bravurní vystopování vraha, a když tu Johnny Arrow seděl a sám viděl úhledný pracovní postup, kterým byl odhalen vrah jeho partnera, možná, že pocítí potřebu ukázat svou vděčnost zasláním malého kousku uranu. Nic jiného neměl Wolfe v hlavě, za to vám ručím. Ještě pár týdnů potom jsem prohlížel každou ranní poštu s mírným napětím, ale obálka se zpáteční adresou Johnny Arrowa se neobjevovala. Po čase jsem ji přestal vyhlížet.

Teprve poslední týden, právě čtyři dny po odsouzení Vincenta Tuttla pro vraždu otce Bertrama Fyfa – policie se rozhodla soudit ho pro tu starou věc, protože byla snáze dokazatelná, zvlášť když paní Dobbsová přestala mlčet – nám pošťák přinesl obálku s hlavičkou „Důlní společnost Fyfe-Arrow“ natištěnou v rohu. Když jsem ji otevřel a přečetl si sumu na šeku, jen jsem povytáhl obočí. To už byl opravdu pěkný kousek uranu.

Dopis v obálce nebyl, ale to je pochopitelné. Johnny Arrow nemá čas na psaní dopisů. Musí přece vysvětlovat své ženě všechno o prospektorování.

Raymond Chandler se narodil roku 1888 v Chicagu, studoval v Anglii a krátký čas ve Francii a Německu. Celou první světovou válku bojoval na frontě a po válce vystřídal v USA řadu zaměstnání: učil, psal kritiky, byl účetním, filmovým scenáristou Spolu s Dashiellem Hammettem patří k zakladatelům „drsné školy“ amerického detektivního románu, který svým uměním slova pozdvihl na poetickou úroveň. Podle jeho románu Hluboký spánek napsal William Faulkner scénář ke stejnojmennému filmu, jeho přáteli a obdivovateli byli John Steinbeck, E. S. Gardner. Básník W. H. Auden píše, že Chandlerovy romány je nutno posuzovat jako umělecká díla nikoli jako únikovou četbu. A k těmto hlasům se připojuje i Sommerset Maugham, Elizabeth Bowenová a jiní významní západní autoři. Kromě třiceti povídek napsal Chandler sedm románů a měl rozepsaný osmý, když zemřel roku 1959 v La Jolle, Kalifornie.

Jeho detektiv je skromný poctivý a často zle bitý dříč detektivního řemesla, sarkastický glosátor amerického způsobu života, který se za všech okolností snaží uchovat si svou čest a čisté ruce „v tomto podivném, zkorumpovaném světě, v němž podobná snaha je považována za sentimentalitu či prostě za bláznovství…“

1

George Millar, noční účetní v hotelu Carlton, byl úhledný čiperný mužík s lahodným hlubokým hlasem lidového zpěváka. Snažil se jej tlumit, ale v očích mu ostře a hněvivě blýskalo, když říkal do mluvítka domácí centrály: „Promiňte, prosím. Už se to víckrát nestane. Hned tam nahoru někoho pošlu.“

Strhl si z hlavy sluchátko, odhodil je na kolíčky zapojovací desky a hbitě vykročil zpoza matované skleněné zástěny do vstupní haly. Bylo po jedné hodině a Carlton byl ze dvou třetin obsazen stálými hosty. Lampy v hlavním vestibulu, kam se scházelo po třech nízkých schodech, byly ztlumeny a noční vrátný už skončil úklid. Bylo tam jak po vymření – v té rozlehlé místnosti s tmavým nábytkem a tlustým kobercem. Někde v pozadí hrálo tiše rádio. Millar sestoupil se schodů a rychle kráčel za zvukem hudby, prošel otevřeným obloukem a pohlédl na muže, který ležel na světle zeleném lehátku, pod sebou naskládány snad všechny polštáře, které byly v hotelu k nalezení. Ležel na boku, oči zasněné, a poslouchal rádio, stojící asi dva metry od něho.

Millar vyštěkl: „Hele, tyl Co myslíš, držíme si tě tu jako domácího detektiva nebo jako domácí kočku?“

Steve Grayce pomalu otočil hlavu a pohlédl na Millara. Byl to vysoký, černovlasý, asi osmadvacetiletý muž s hluboko vsazenýma tichýma očima a docela jemnými ústy. Ukázal prstem na rádio a usmál se. „Hraje King Leopardi, George. Poslechni si tu trubku. Hebounká jak andělská peruť, chlapče.“

„No jo, úplná senzace. Ale teď alou nahoru a koukej ho vyhnat z chodby!“

Steve se zatvářil uraženě. „Cože – už zase? Já myslel, že mám ty holoubky už dávno v kanafasu.“ Spustil nohy na zem a vstal. Byl aspoň o hlavu větší než Millar.

„No, host z osmsetšestnáctky tvrdí, že ne. Osmsetšestnáctka říká, že ten chlap je na chodbě a s ním ještě dva z těch jeho tatrmanů. Má na sobě jen žluté hedvábné trenýrky a trombón a uspořádal tam s těmi svými kumpány jam session. A jedna z těch štětek, co Quillan zapsal na osmsetjedenáctku, jim k tomu trdluje. Tak vem to do ruky, Steve – a tentokrát s nima zatoč jaksepatří.“

Steve Grayce se křivě usmál. Řekl: „Leopardi do tohohle hotelu stejně nezapadá. Smím použít chloroformu, nebo musím vystačit s pendrekem?“

Vykročil dlouhýma nohama přes bledě zelený koberec, prošel obloukem do vestibulu a zamířil k jedinému výtahu, který byl otevřený a osvětlený. Zasunul dveře a vyjel do osmého patra, rázně výtah zastavil a vyšel na chodbu.

Rámus ho udeřil do tváře jako náhlý nápor větru. Stěny se třásly. Půl tuctu dveří bylo otevřeno a z nich vykukovali rozhořčení hosté v županech.

„Nic se neděje, vážení,“ řekl Steve Grayce spěšně. „Teď už to definitivně hasne. Jen klid.“

Zabočil za roh a ryčná hudba ho div neporazila. Tři muži se opírali o zeď vedle otevřených dveří, ze kterých se linulo světlo. Prostřední z nich, ten s trombónem, měřil přes sto osmdesát a byl to statný a pohledný chlapík s tenkým knírkem. Byl rudý v obličeji a oči se mu opile třpytily. Na sobě měl žluté saténové trenýrky s velkým černým monogramem, vyšitým na levé nohavici – a jinak nic. Jeho tělo bylo opálené a nahé.

Oba jeho kumpáni, tuctoví hezouni, jací se vyskytují ve všech kapelách, měli pyžama a byli dost pod párou, ale ještě se drželi na nohou. Jeden zběsile týral klarinet, druhý tenorsaxofon.

Před nimi trsala a hopsala sem a tam zlatohřívá blondýna, otáčela se pyšně jako straka, se zdviženými pažemi i obočím, prohýbala prsty, až se karmínovými nehty téměř dotýkala paží, pohupovala se do taktu a vůbec řádila ostošest. Její zpěv byl jen hrdelní vřeštění bez melodie, falešné jako její řasy a ostré jako její nehty. Měla trepky s vysokými podpatky a černé pyžama s dlouhou purpurovou šerpou.

Steve zůstal stát a prudce mávl rukou k zemi. „Zabalte to!“ vybafl na ně. „A vyneste se! Dejte si to k ledu. Zavažte to do uzlíčku a zakopejte to. Konec představení. Koukejte se vypařit – ale trapem!“

King Leopardi odtrhl trombón od úst a zahulákal: „Fanfáry na počest místnímu fízlovi!“

Všichni tři opilci zahřímali, až se zdi zatřásly. Dívka se přihlouple zasmála a mrskla nohou do výšky. Její střevíc zasáhl Steva do prsou. Chytil jej ve vzduchu, přiskočil k dívce a popadl ji za zápěstí.

„Slečna si troufá, co?“ zazubil se. „Tak vás vezmeme na řadu první.“

„Na něj!“ zařval Leopardi. „Přeražte ho vejpůl! Šlápněte tomu čmuchalovi na chřtán!“

Steve zdvihl dívku ze země, hodil si ji pod paždí a dal se do běhu. Nesl ji lehce jako baliček. Pokoušela se kopnout ho do nohy. Zasmál se a letmo pohlédl do osvětlených dveří. Pod skříní uviděl hrubé mužské střevíce. Přeběhl k dalším osvětleným dveřím, vrazil do nich, kopnutím je za sebou zavřel a obrátil se, aby otočil v zámku klíčem, na němž visela cedulka s číslem. Téměř současně dopadla na dveře první rána. Nevšímal si toho.

Protáhl se s dívkou úzkou chodbičkou kolem koupelny a pustil ji. Odskočila od něho, opřela se zády o prádelník, udýchaná, v očích zuřivý vztek. Pramen vlhkých, zlatem pajcovaných vlasů jí visel přes oko. Zatřásla divoce hlavou a vycenila na Steva zuby.

„Co byste tomu říkala, kdyby vás sbalili pro potulku, sestřičko?“

„Děte se bodnout,“ vykřikla a plivla po něm. „King je můj přítel, jasný? Rači koukejte, abyste ty pazoury držel dál vode mě, fízle jeden.“

„Vy patříte k těm chlapcům do party?“

Znovu na něho plivla.

„Jak jste věděla, že budou spát tady?“

Na posteli ležela ještě jedna dívka, hlavu až u zdi, rozcuchané černé vlasy jí zakrývaly bledý obličej. Jedna nohavice jejího pyžama byla roztržená. Ležela tam jako bez duše a sténala.

Steve řekl hrubě: „A hele, tady se někdo chystá zahrát tu starou habaďůru s roztrženým pyžamem. S tím si na nás nepřijdete, holčičko, jste vedle jak ta jedle. Tak poslouchejte, vy cácorky. Buď půjdete spát a zůstanete tu do rána, anebo můžete vymáznout hned. Račte si vybrat.“

Černovlasá dívka zasténala. Blondýna řekla: „Vypadněte z mýho pokoje, vy hnusnej čmuchale!“

Sáhla dozadu a hodila po něm zrcátko. Steve se přikrčil. Zrcadlo uhodilo do zdi a spadlo na zem, aniž se rozbilo. Černovláska se překulila na posteli a řekla ztrápeně: „Nech už toho, mně je nanic.“

Ležela se zavřenýma očima a víčka se jí chvěla.

Blondýna zahoupala boky a dovrtěla se přes pokoj k psacímu stolu pod oknem, nalila si do sklenice na vodu dobře půl odlívky whisky a vyzunkla ji dřív, než se k ní Steve dostal. Prudce se rozkašlala, upustila sklenici a sesula se na všechny čtyři.

Steve řekl přísně: „To byl zrovna ten panák, po kterém se padá na ústa, děvenko.“

Dívka se choulila na zemi a vrtěla hlavou. Škytla a zakryla si ústa karmínovými nehty. Pokusila se vstát, ale nohy pod ní uklouzly, upadla na bok a ihned tvrdě usnula.

Steve si povzdechl, šel k oknu a pevně je zavřel. Převrátil černovlasou dívku na záda, narovnal ji na posteli, vytáhl jí zpod těla přikrývku a hlavu jí podložil polštářem. Zvedl blondýnu z podlahy, hodil ji na postel a přikryl obě děvčata až po bradu. Otevřel ventilaci, zhasil stropní lampu a odemkl dveře. Zvenčí zase zamkl univerzálním klíčem, který nosil stále na řetízku.

„Tahle rachota v hotelech,“ řekl si šeptem, „no fujtajksl!“

Chodba teď byla prázdná. Jedny osvětlené dveře byly ještě otevřené. Měly číslo 815, ob jedny dveře za pokojem, kde spaly dívky. Za nimi hrál někdo na trombón dost tiše – ale ne tak tiše, aby to nerušilo v půl druhé ráno.

Steve Grayce vstoupil do pokoje, ramenem za sebou přirazil dveře a prošel kolem koupelny. King Leopardi byl v pokoji sám.

Král džezu se rozvaloval v křesle, u ruky vysokou zamženou sklenici. Jak hrál, zakroužil maličko trombónem a na korpusu zatančila světla.

Steve si zapálil cigaretu, vyfoukl obláček kouře a díval se skrze něj na Leopardiho s podivným, zpola obdivným, zpola pohrdavým výrazem.

Řekl tiše: „Je odtroubeno, žluťásku. Foukáš na trubku jedna báseň a ten tvůj trombón se taky dá docela dobře poslouchat. Ale tady ho nemůžeme potřebovat. Už jsem ti to jednou říkal. Zabal to. Dej tu hračku pryč.“

Leopardi se zlomyslně usmál a vyloudil na trombónu klokotavý, vibrující zvuk, který zněl jako ďábelský chechtot.

„Kecáš,“ řekl. „Leopardi si dělá, co chce, kde chce a kdy chce. A ještě nikdo mu to nezarazil, tichošlápku. Koukej vypadnout.“

Steve nahrbil záda a přistoupil těsně k tomu černovlasému dlouhánovi. Řekl trpělivě: „Dej té troubě pohov, honimíre. Lidi chtějí spát. To víš, jsou to podivíni. Ty jsi ohromný sekáč, jakmile se octneš na pódiu. Ale všude jinde nejsi nic víc než chasník s fůrou merglí a s reputací, která smrdí odsud až do Miami a zase nazpátek. Já mám svou práci, a tu taky dělám. Zkus do té trouby ještě jednou fouknout, a já ti ji omotám kolem krku.“

Leopardi sklonil trombón a důkladně si přihnul z té sklenice, co mu stála u lokte. V očích mu zlomyslně blýsklo. Zase zvedl trombón k ústům, nadechl si plné plíce a zatroubil, až se dům otřásl. Pak bleskurychle vstal a praštil Steva trombónem přes hlavu.

„Hotelový fízly jsem jakživ nemoh vystát,“ ušklíbl se. „Smrděj jak veřejný záchodky.“

Steve maličko couvl a zatřásl hlavou. Úkosem se na Leopardiho podíval, předsunul jednu nohu a udeřil ho plochou dlaní. Rána se zdála lehká, ale Leopardi se zapotácel přes celý pokoj, praštil sebou u nohou postele a zůstal sedět na zemi, pravou ruku zastrčenou v otevřeném zavazadle.

Chvíli zůstali oba muži bez hnutí. Pak Steve odkopl trombón a zamáčkl cigaretu ve skleněném popelníku. Jeho černé oči byly bezvýrazné, ale ústa se bíle cenila.

„Když si koleduješ o malér,“ řekl, „máš ho mít. V mé rodné obci na ně mají fabriku.“

Leopardi se napjatě usmál sevřenými rty, vytáhl z kufru pravičku a v ní revolver. Palcem odjistil kohoutek. Držel revolver pevně v ruce, pečlivě mířil.

„Tak teďka ukaž, co umíš,“ řekl a vystřelil.

Ohlušivý rachot výstřelu děsivě zaburácel v zavřeném pokoji. Zrcadlo na prádelníku se roztříštilo a sklo se rozletělo na všechny strany. Jedna střepina prořízla Stevovi tvář jako holicí čepelka. Krev se mu vyřinula malým tenkým praménkem po kůži.

Mžikem poklesl v kolenou. Pravým ramenem vrazil do Leopardiho nahé hrudi, levou rukou mu vytrhl zbraň a odhodil ji pod postel. Rychle se překulil doprava a vyhoupl se zase na kolena.

Řekl zastřeným, chraptivým hlasem: „Kápls na nepravého, bráško.“

Vrhl se na Leopardiho, popadl ho za vlasy a táhl vší silou, až ho postavil na nohy. Leopardi zaječel a dvakrát ho udeřil do brady, ale Steve se jen šklebil a nepřestal svírat v levé hrsti muzikantovy dlouhé hladké černé pačesy. Otočil rukou a hlava se otočila s ní a Leopardiho třetí úder dopadl Stevovi na rameno. Steve uchopil ruku, která ránu vedla, za zápěstí a zkroutil ji, až Leopardi zaskučel a klesl na kolena. Steve ho zase zvedl za vlasy, pustil jeho pěst a zasáhl ho do žaludku třemi strašlivými krátkými direkty. Po čtvrtém úderu, kdy se mu ruka zabořila do Leopardiho těla téměř až po zápěstí, pustil jeho vlasy.

Leopardi klesl poslepu na kolena a začal zvracet.

Steve se od něho odvrátil, zašel do koupelny a stáhl z věšáku ručník. Hodil ho Leopardimu, vytáhl otevřený kufr na postel a začal do něho házet věci.

Leopardi si utřel obličej a vyhrabal se na nohy, ale zvracet nepřestal. Zapotácel se a musel se opřít o roh skříně. Byl bílý jako stěna.

Steve Grayce řekl: „Obleč se, Leopardi. Anebo vypadni tak, jak jsi. Mně je to úplně jedno.“

Leopardi vklopýtal do koupelny, přidržuje se zdi jako slepec.

2

Když se dveře výtahu otevřely, Millar stál bez hnutí za pultem. Obličej měl bledý a ustrašený a krátce zastřižený černý knírek vypadal na jeho horním rtu jako šmouha. První vystoupil z výtahu Leopardi, šálu kolem krku, lehký plášť přehozený přes ruku, klobouk na stranu. Kráčel prkenně, trochu nakloněný kupředu, oči prázdné. Obličej měl bledý až do zelena.

Steve vystoupil za ním s kufrem v ruce a noční vrátný Karol šel poslední a nesl ještě dvě zavazadla a dvě černá kožená pouzdra na hudební nástroje. Steve přistoupil k pultu a řekl chraptivě: „Účet pro pana Leopardiho – dostane-li nějaký. Odchází od nás.“

Millar na něho vytřeštil oči přes mramorovou desku. „Já – já – snad abych ani žádný…“

„Tak dobrá. Já si hned myslel, že nic platit nebude.“

Leopardi se usmál velmi stroze a nepříjemně a vyšel mosazí rámovanými létacími dveřmi, které mu vrátný přidržel. Venku stály dva noční taxíky. Jeden řidič se probudil a předjel ke vchodu a vrátný naskládal Leopardiho věci do vozu. Leopardi nastoupil do taxíku a vyklonil hlavu z otevřeného okna. Řekl pomalu a ztěžka: „Je mi tě líto, čmuchale. Vážně líto.“

Steve Grayce ustoupil dozadu a tvrdě se na něho podíval. Taxík se rozjel ulicí, zahnul za roh a zmizel. Steve se otočil na patě, vytáhl z kapsy čtvrťák a vyhodil ho do vzduchu. Pak ho položil vrátnému do dlaně.

„Tuzér od krále,“ řekl. „Schovej si to, ať máš co ukazovat vnoučatům.“

Vrátil se do hotelu, na Millara se ani nepodíval, vstoupil do výtahu, vyjel zase do osmého patra, prošel chodbou a otevřel si Leopardiho pokoj univerzálním klíčem. Zevnitř zase zamkl, odtáhl postel od zdi a vlezl za ni. Sebral s koberce revolver ráže 32, strčil si ho do kapsy a hledal očima na podlaze vystřelenou nábojnici. Našel ji vedle koše na papír, sehnul se pro ni, ale zůstal skloněn a civěl do koše. Sevřel pevně rty. Sebral nábojnici a roztržitě si ji pustil do kapsy, pak hrábl zvědavě do koše a vytáhl kousek papíru, na němž byl nalepen proužek vystřižený z novin. Potom zvedl košík, přistrčil zase postel ke zdi a vysypal na ni obsah koše.

Ze změti roztrhaných papírů a zápalek vytřídil několik kousků, na nichž byly nalepeny ty výstřižky z novin. Vzal si je k psacímu stolu a sedl si. Za několik minut měl všechny útržky složeny dohromady jako skládanku a mohl si přečíst zprávu, která byla sestavena ze slov a písmen, vystříhaných z časopisů a nalepených na kus papíru:

DESET TÁCŮ VE ČTVRTEK VEČER LEOPARDI.

DEN PO ZAHÁJENÍ V KLUBU ŠALOTKA.

JINAK JE S TEBOU AMEN. JEJÍ BRATR.

Steve Grayce řekl: „Tak vida.“ Vecpal útržky do hotelové obálky, zastrčil si ji do náprsní kapsy a zapálil si cigaretu. „Ten chlápek má kuráž,“ řekl si. „To mu musím přičíst k dobru - a taky tu jeho trumpetu, to se ví.“

Zamkl pokoj, chvilku naslouchal v chodbě, teď docela tiché, a pak přistoupil k pokoji, kde bydlely ty dvě dívky. Tiše zaklepal a přitiskl ucho ke dveřím. Zavrzala židle a něčí kroky se blížily ke dveřím.

„Kdo je to?“ Dívčin hlas byl chladný, ostražitý. Nebyl to hlas té blondýny.

„Domácí detektiv. Můžu s vámi chvilku mluvit?“

„Mluvíte se mnou.“

„Ale bez těch dveří mezi námi, dámo.“

„Máte šperhák. Poslužte si.“ Kroky se vzdálily. Otevřel si dveře univerzálním klíčem, tiše vešel a zavřel za sebou. Tlumené světlo vycházelo z lampy s nařaseným stínidlem, která stála na psacím stole. Na posteli hlučně chrápala blondýna, jednu ruku zaťatou v kovově lesklých vlasech. Černovláska seděla na židli u okna s nohama přehozenýma kolmo přes sebe jako muž a civěla prázdným pohledem na Steva.

Přistoupil až k ní a ukázal na dlouhou trhlinu v nohavici jejího pyžama. Řekl tiše: „Není vám špatně. Nebyla jste opilá. Tahle trhlina byla udělána už dávno. Co máte za lubem? Zmáčknout Kinga?“

Dívka se na něho chladně dívala, kouřila cigaretu a neříkala nic.

„Už tu nebydlí,“ řekl Steve. „Tenhle kšeft jste prošvihla, sestřičko.“ Pozoroval ji jak ostříž, černé oči tvrdě a pevně zahleděné do její tváře.

„Šmarjá, vy hoteloví fízlové mi ale lezete krkem,“ řekla dívka v náhlém vzteku. Vyskočila a přešla kolem něho do koupelny, zavřela za sebou a zamkla se.

Steve pokrčil rameny a ohmatal tep dívce spící na posteli – byl to těžký, pomalý tep, tep alkoholiků.

„Chudinky zatracené, tyhle štětky,“ řekl si šeptem.

Podíval se na velikou červenou kabelu, která ležela na prádelníku, líně po ní sáhl, nadzdvihl ji a zase pustil. Tvář mu opět ztuhla. Kabela hlučně bouchla o skleněnou desku, jako kdyby v ní byl kus olova. Spěšně ji otevřel a hmátl dovnitř. Jeho prsty se dotkly studeného kovu pistole. Otevřel tašku dokořán a zadíval se do ní na malý revolver ráže 25. Jeho pohled upoutal bílý lístek papíru. Vylovil jej a podržel na světle – byla to stvrzenka na činži se jménem a adresou. Nacpal si ji do kapsy, zavřel kabelku, a když dívka vyšla z koupelny, stál už u okna.

„Sakra, to tu ještě pořád strašíte?“ vyjela na něho. „Víte, co se stává hotelovým fízlům, když se v noci dobývají paklíčem do pokojů, kde spí dámy?“

Steve řekl ledabyle: „No jo. Dostanou se do maléru. Někdo na ně může i vystřelit.“

Dívčina tvář strnula, ale její oči se pokradmu stočily stranou a pohlédly na rudou tašku. Steve ji pozoroval. „Znala jste Leopardiho ve Frisku?“ zeptal se. „Tady nevystupoval už dva roky. A tehdy hrál jako trumpetista v kapele Vana Utigora – a to byl jen takový mizerný šraml.“

Dívka zkřivila rty, přešla kolem něho a zase si sedla k oknu. Obličej měla bílý a nehybný. Řekla tupě: „Blossom ho znala. Blossom, to je ta na posteli.“

„Věděla jste, že dnes bude nocovat v tomhle hotelu?“

„Co je vám po tom?“

„Nejde mi na rozum, jak se sem dostal,“ řekl Steve. „Tohle je takový tichý podnik. Pořád koumám, jak to, že právě sem někdo přišel, aby z něho ždímal prachy.“

„Jděte si koumat někam jinam. Já se potřebuju vyspat.“

Steve řekl: „Dobrou noc, milunko – a nezapomeňte se zamknout.“

Hubený člověk s řídkými plavými vlasy a hubeným obličejem stál u recepčního pultu a hubenými prsty bubnoval na mramorovou desku. Millar stál ještě za pultem a byl pořád ještě pobledlý a ustrašený. Hubený muž měl tmavě šedý oblek a šálu zastrčenou mezi klopy saka. Vypadal, jako když právě vstal z postele. Pomalu obrátil modrozelené oči k Stevovi, díval se, jak vystupuje z výtahu, a čekal, až dojde k pultu a hodí na něj klíč s visačkou.

Steve řekl: „Leopardiho klíč, George. V jeho pokoji je rozbité zrcadlo a na koberci leží jeho večeře – většinou samá whisky.“ Obrátil se k hubenému muži. „Chcete se mnou mluvit, pane Petersi?“

„Co se stalo, Grayce?“ Hubený muž měl pánovitý hlas člověka, který počítá s tím, že mu lidé lžou.

„Leopardi a dva z jeho hochů se ubytovali v osmém patře, zbytek té bandy byl v pátém. Parta v pátém šla spát. Dvěma vysloveným courám se podařilo dostat pokoj ob jedny dveře vedle Leopardiho. Seznámily se s ním a všichni vespolek si uspořádali náramně povedený a hlučný mejdan na chodbě. Když jsem to chtěl zarazit, musel jsem na ně došlápnout trochu tvrdě.“

„Máte na tváři krev,“ řekl Peters chladně. „Utřete si to.“

Steve si drhl tvář kapesníkem. Ten tenký pramínek krve už uschl. „Uklidil jsem ta děvčata do jejich pokoje,“ řekl. „Ti jeho dva tajtrlíci si dali říct a zdekovali se, ale Leopardi si vzal do hlavy, že zdejší hosté touží, aby jim ještě trochu zahrál na trombón. Pohrozil jsem mu, že mu tu troubu omotám kolem krku, a on mě s ní praštil. Vlepil jsem mu facku a on vytáhl bouchačku a vystřelil na mne. Tady je ta bouchačka.“

Vyndal tu dvaatřicítku z kapsy a položil ji na pult. Vystřelenou nábojnici položil vedle. „Tak jsem do něho musel vtlouct trochu rozumu, a pak jsem ho vyhodil,“ dodal.

Peters zabubnoval na mramor: „Takže jste postupoval s jemnocitem, který je vám vlastní.“

Steve na něho civěl. „Vystřelil na mě,“ opakoval klidně. „Z revolveru. Z tohohle revolveru. Jsem na to jaksi háklivý. Pravda, minul mě, ale co kdyby se strefil? Mně můj žaludek vyhovuje přesně takový, jaký je, jen s jedním otvorem tam a s jedním ven.“

Peters stáhl plavá obočí. Řekl nesmírně uctivě: „Vedeme vás ve výkazech jako nočního zřízence, protože se nám slovo detektiv nelíbí. Ale ani noční zřízenci, ani detektivové nevyhazují hosty, aniž se předtím se mnou poradili. To by nešlo, pane Grayce.“

Steve řekl: „Ten chlap po mně střelil, kamaráde. Revolverem. Chápete? Přece se ode mne nevyžaduje, abych si to dal líbit a ani nemukal, že ne?“ Trochu pobledl v obličeji.

Peters řekl: „A povím vám ještě něco, co stojí za úvahu. Hlavní finanční podíl na tomto hotelu vlastní pan Halsey G. Walters. Pan Walters je také majitelem Klubu Šalotka, kde King Leopardi ve středu večer zahajuje. A proto, pane Grayce, byl Leopardi tak laskav, že se u nás ubytoval. Uhádnete sám, co bych vám ještě chtěl říct?“

„No bodejť – že mám padáka,“ řekl Steve zasmušile.

„Velmi správně, pane Grayce. Dobrou noc, pane Grayce.“

Hubený blondýn vstoupil do výtahu a noční vrátný s ním vyjel nahoru. Steve pohlédl na Millara.

„Jumbo Walters, co?“ řekl měkce. „Ostrý, mazaný chlápek. Příliš mazaný, než aby si namlouval, že do téhle díry může přilákat totéž publikum jako do Klubu Šalotka. Psal Peters Leopardimu, aby se tu ubytoval?“

„Myslím, že psal, Steve,“ Millarův hlas zněl hluše a sklíčeně.

„Tak proč ho nevrazili do zvláštního apartmá s balkónem za osmadvacet dolarů denně, kde by mohl řádit po libosti? Proč ho ubytovali na lacinějším poschodí, kam se dávají přechodní hosté? A jak to, že mu Quillan pustil ta děvčata tak blízko k tělu?“

Millar si poškubával černý knírek. „King byl nejspíš na suchu s prachama – a zalejval se skotskou. A pokud jde o ta děvčata, to nevím.“

Steve pleskl dlaní na pult. „Tak vida, vylili mě, protože jsem nepřipustil, aby si napařený vagabund zařídil na osmém poschodí bordel kombinovaný se střelnicí. Himl! No, bude se mi po tomhle zapadáku stýskat.“

„A mně po tobě, Steve,“ řekl Millar vlídně. „Ale tenhle týden ještě ne. Beru si od zítřka na týden dovolenou. Bratr má chatu nahoře na Hřebenech.“

„Ani jsem nevěděl, že máš bráchu,“ řekl Steve roztržitě. Otvíral a zatínal pěst na mramorové desce pultu.

„Přijde málokdy do města. Je to chlap jak hora. Kdysi boxoval.“

Steve přikývl a odtáhl se od pultu.

„Jakpak bych zakončil ten načatý večer,“ řekl. „Nejlíp vleže na zádech. Ukliď někam tu stříkačku, George.“

Nevesele se ušklíbl, sestoupil po schodech do zšeřelého vestibulu a vešel do pokoje, kde bylo rádio. Natřásl polštáře na bledě zelené lenošce, ale pak náhle sáhl do kapsy a vyndal kousek bílého papíru, který našel v rudé kabelce černovlasé dívky. Byla to stvrzenka na týdenní nájemné pro slečnu Marilyn Delormovou, byt číslo 211 v Ridgeland Apartments, Court Street 811.

Vložil si ji do náprsní tašky a zůstal stát, oči upřené na němé rádio. „Steve, mám dojem, že tě čeká další fuška,“ řekl si pošeptmu. „Na téhle kulišárně mi něco nevoní.“

Vklouzl do těsné telefonní budky v rohu místnosti, vhodil do aparátu niklák a vytočil číslo rozhlasové stanice, která vysílá celou noc. Musel to zkoušet čtyřikrát, než dostal volnou linku na hlasatele pořadu „pro sovy“.

„Nezahráli byste mi ještě jednou desku Kinga Leopardiho Osamění?“ zeptal se ho Steve.

„Mám tu strašnou fůru žádostí. Už jsem to hrál dvakrát. Kdo volá?“

„Steve Grayce, noční zřízenec z hotelu Carlton.“

„Á, konečně jeden střízlivý chlápek, co dělá svou práci. Pro vás všechno, kamaráde.“

Steve se vrátil k lehátku, otevřel rádio a lehl si na záda, ruce složené za hlavou.

Za deset minut se z přijímače začaly linout vysoké, pronikavě sladké tóny a Leopardiho trubka, ztlumená téměř v šepot, držela vysoké E tak dlouho, že to bylo skoro k neuvěření.

„Hernajs,“ zabručel Steve, když deska dohrála. „Chlap, který dovede takhle hrát – snad jsem na něho přece neměl jít tak zostra.“

3

Court Street, to máte staré město, město Taliánů, město šejdířů, město pochybných kumštýřů. Táhne se přes hřeben Bunker Hillu a najdete tam kdekoho, od někdejších obyvatel Greenwich Village, kteří se octli na suchu, až po uprchlé kriminálníky, od slečen pro každého až po svěřence okresní chudinské péče, kteří se věčně handrkují s hubatými bytnými ve velikých starých domech s točitými sloupky na verandě, parketovými podlahami a ohromným, půvabně vinutým zábradlím na schodišti z bílého dubu, mahagonu nebo čerkeského ořechu.

Za onoho času to bývalo pěkné místo, tenhle Bunker Hill, a z těch šťastných dob tu zbyla taková legrační maličká lanovka, říká se jí Andělský vzlet, a šplhá se vzhůru a zase dolů od Hill Street po žlutém jílovém náspu. Bylo už po poledni, když Steve Grayce vystoupil nahoře z vozu jako jediný cestující. Procházel se po sluníčku, vysoký, ramenatý, hbitý chlapík v dobře střiženém modrém obleku.

Zabočil na západ do Court Street a prohlížel si čísla domů. Ten, který hledal, byl druhý od rohu, právě proti pohřebnímu ústavu, červené cihlové budově se zlatým nápisem na průčelí. PAOLO PERRUGINI, DOMOV ZESNULÝCH. Před záclonou, která zakrývala vchod do domu z červených cihel, stál snědý, prošedivělý Ital v žaketu, pokuřoval doutník a trpělivě čekal, až někdo umře.

Číslo osm set jedenáct byl třípatrový činžák dřevěné konstrukce. Měl skleněné dveře, dobře zamaskované špinavou síťovanou záclonou, v chodbě půl metru široký běhoun, kalné šedé dveře s čísly namalovanými stejnou kalně šedou barvou, a v pozadí schodiště. Mosazné tyčky zábradlí se leskly v šeru chodby.

Steve Grayce vyšel po schodech nahoru a vplížil se do přední části domu. Byt číslo 211, který obývala slečna Marilyn Delormová, byl po pravé straně, s okny do ulice. Steve zaklepal zlehka na dřevo, vyčkal, zaklepal znovu. Nikde se nic nepohnulo, ani za tichými dveřmi, ani v chodbě. Za jinými dveřmi na druhé straně chodby se někdo rozkašlal a nemohl přestat.

Steve tam v tom příšeří stál a najednou se začal divit, proč sem vlastně chodil. Slečna Delormová měla u sebe pistoli. Leopardi dostal výhrůžný dopis, roztrhal jej a zahodil. Slečna Delormová se odstěhovala z Carltonu asi hodinu po tom, kdy jí Steve řekl, že Leopardi je pryč. Ale přesto –

Vytáhl kožené pouzdro na klíče a prohlédl si zámek na dveřích. Zdálo se, že zámek by si při troše dobré vůle dal říct. Steve do něj zkusmo vsunul háček, otočil západkou a vstoupil tiše do pokoje. Zavřel dveře, ale zamknout je paklíčem nemohl.

V pokoji bylo šero, rolety na obou oknech byly staženy. Vzduch voněl pudrem. Byl tam světle natřený nábytek, dvojitá sklápěcí postel, sklopená, ale neodestlaná. Ležel na ní nějaký časopis, skleněný popelník plný nedopalků z cigaret a zpola plná půllitrová láhev whisky a na židli vedle postele stála sklenice. Dva polštáře, které si někdo pro větší pohodlí zastrčil za záda, se válely ještě zmačkané uprostřed lůžka.

Na prádelníku byla toaletní souprava, ani laciná, ani drahá, hřeben s vyčesanými černými vlasy, kazeta s manikúrou, hromada rozsypaného pudru – a v koupelně nic. Ve skříni za postelí visela spousta šatů a byly tam dva kufry. Boty měly všechny stejnou velikost.

Steve stál u postele a škrábal se na bradě. „Blossom, ta plivající blondýna, tu nebydlí,“ zabručel pro sebe. „Pouze Marilyn, kráska s roztrhanými kaťaty.“

Šel zase k prádelníku a vytáhl zásuvky. Ve svrchní zásuvce pod kusem úklidového papíru, kterým byla vyložena, našel krabičku nábojů do revolveru. Prohrábl špačky v popelníku. Všechny byly začerveněné od rtěnky. Znovu se poškrábal na bradě, pak máchl dlaní jako veslař pádlem.

„Volovina,“ řekl tiše, „jen tu maříš čas, chlapče zlatý.“

Šel ke dveřím a sáhl na kliku, ale pak se zase vrátil k posteli a vyzvedl ji za trnož vzhůru.

Slečna Marilyn Delormová byla doma. Ležela na boku pod postelí na podlaze, dlouhé nohy skřížené jako v běhu. Na jedné noze měla pantoflíček, na druhé nic. Nad punčochami jí bylo vidět podvazky a pruh kůže a jakási modrá květina na růžovém podkladu. Měla nepříliš čisté šaty s krátkými rukávy a čtverhranným výstřihem. Hrdlo nad výstřihem bylo poseté fialovými ranami. V obličeji měla tmavě švestkovou barvu, v očích matný strnulý lesk smrti a ústa tak široce otevřená, že jí to zkracovalo obličej. Byla chladnější než led a pořád ještě dost ohebná. Musela být mrtvá už nejméně dvě až tři hodiny, nanejvýš šest.

Rudá taška ležela vedle ní, dokořán otevřená jako ústa. Steve se nedotkl žádné z věcí, které se z ní vysypaly na zem. Nebyla tam žádná zbraň ani papíry.

Spustil postel zase dolů a pak prošel bytem a utřel všechno, nač předtím sáhl, a nadto spoustu věcí, o kterých si nebyl jist, zda se jich dotkl, nebo ne.

Chvíli naslouchal u dveří a vyšel ven. Chodba byla ještě pořád prázdná. Člověk za protější zdí ještě pořád kašlal. Steve sestoupil se schodů, prohlédl si schránky na dopisy a prošel vstupní chodbou zase dozadu k jedněm dveřím.

Za těmi dveřmi jednotvárně skřípala houpací židle. Zaklepal a odpověděl mu ostrý ženský hlas. Steve otevřel dveře rukou omotanou kapesníkem a vešel.

Uprostřed pokoje se jakási žena houpala na staré houpací židli, tělo zhroucené únavou a jako bez kostí. Měla špinavě hnědý obličej, vlasy jako provázky, šedivé bavlněné punčochy

– prostě správcová z domu na Bunker Hill, jaká má být. Dívala se na Steva očima, v nichž bylo asi tolik zájmu jako v očích mrtvé zlaté rybičky.

„Kdo je tady správcem?“

Žena se přestala houpat a zaječela z plných plic: „Jářku Jake! Návštěva!“ a zase se začala houpat.

Za pootevřenými dveřmi do vedlejší místnosti se ozvalo zaklapnutí dvířek od ledničky a do místnosti vstoupil neobyčejně hřmotný muž s plechovkou piva. Měl těstovitý debilní obličej, na temeni jinak lysé hlavy chomáč chmýří, tlustý brutální krk a bradu a jeho hnědá prasečí očka byla stejně tupá jako oči té ženy. Zapomněl se oholit – už den předtím se zapomněl oholit – a košile bez límečku se mu rozvírala nad širokou, silnou, zarostlou hrudí. Měl purpurové šle s velikými pozlacenými přezkami.

Podal tu plechovku piva ženě. Vyrvala mu ji z ruky a řekla trpce: „Sem tak utahaná, že nevím, kde mi hlava stojí.“

Muž řekl: „No jo. Ale stejně si ty chodby jen tak vodflákla.“

Žena zavrčela: „Dělám, co umím.“ A žíznivě hltala pivo.

Steve pohlédl na muže a řekl: „Vy jste správce?“

„Jo. To jsem já. Jake Stoyanoff. Sto čtyřicet kilo neto a pořád eště vazba.“

Steve se zeptal: „Kdo bydlí v čísle dvě stě jedenáct?“

Vazoun se trochu předklonil v pase a zatahal se za kšandy. V jeho očích se nic nezměnilo. Snad jen kůže na obrovské bradě se mu maličko napjala. „Jedna dáma,“ řekl.

„Sama?“

„Jen tak dál – račte se vyptávat, co hrdlo ráčí,“ řekl vazoun. Natáhl ruku a zvedl doutník, který ležel na hraně stolu z natřeného dřeva. Doutník hořel nestejnoměrně a zapáchal, jako když někdo podpálí rohožku u dveří. Muž si jej vrazil mezi zuby tak prudce a s rozmachem, jako by čekal, že se jeho ústa budou proti tomu vzpěčovat.

„Vždyť se taky ptám,“ řekl Steve.

„Vodbydem si to rači vedle v kuchyni,“ řekl vazoun pomalu.

Otočil se a přidržel dveře otevřené. Steve prošel kolem něho.

Habán zavřel dveře kopnutím a skřípání houpací židle zmlklo; otevřel ledničku a vyndal z ní dvě plechovky piva. Otevřel je a jednu podal Stevovi. „Ste fízl?“

Steve se napil piva, postavil plechovku na dřez, vytáhl z náprsní tašky zbrusu novou navštívenku – obchodní navštívenku, kterou si dal ráno natisknout. Podal ji muži.

Muž si ji přečetl, položil ji na dřez, znovu ji zvedl a ještě jednou si ji přečetl. „Tak takovej vy ste ptáček,“ zavrčel nad pivem. „Co zas vyvedla?“

Steve pokrčil rameny a řekl: „Myslím, že totéž co jindy. Tu habaďůru s roztrženým pyžamem. Jenže tentokrát si něco vykoledovala.“

„A hele? A vy to s ní máte zaválet? To musí bejt ňáká vypečená levota.“

Steve přikývl. Habán vyfoukl kouř. „Tak děte a klíďo to s ní sfoukněte,“ řekl.

„Nebude vám vadit, když ji tady klofnou?“

Habán se srdečně rozesmál. „Necintej si pentli, bráško,“ řekl docela vlídně. „Ty seš privátní vočko. Takže je jasný, že se to tutlá. Což mi hoví. Běž si to ututlat, beze všeho. A i dyby mi tu někoho zašili – mně to je dočista putna. Tak jen di na věc. Nekvaltuj a dej si na čas. Jake Stoyanoffa poldové nemůžou rozházet.“

Steve se na něho upřeně díval. Neříkal nic. Habán se ještě víc rozpovídal a zřejmě ho to začínalo zajímat. „A vůbec,“ pokračoval, mávaje doutníkem. „Já sem náramně měkkosrcatej, jakživ bych neshodil dámu. Já nejsem štont svalit ňákou kočku do průšvihu.“ Dopil pivo, plechovku odhodil do koše pod výlevkou, natáhl ruce kupředu a ohromný palec pomalu třel o ukazovák a prostředník. „Ledaže by z toho koukalo ňáký tohlencto.“

Steve řekl mírně: „Máte veliké ruce. Mohl jste to udělat.“

„Cože?“ Drobná matná hnědá očka ztichla a zpozorněla.

Steve řekl: „Už jo. Třeba v tom ani namočený nejste. Ale poldové si vás kvůli těmhle rukám stejně podají jaksepatří.“

Habán se pohnul trochu doleva, stranou od dřezu. Pravou ruku nechal viset volně podél těla. Zaťal zuby tak pevně, že mu doutník bezmála pálil nos.

„Hele, vo co kráčí?“ vyštěkl. „Co na mě chceš svalit, ty podrazníku? Co…“

„Tak dost,“ řekl Steve pomalu. „Je mrtvá. Uškrcená. Leží nahoře, na podlaze pod postelí. Řekl bych, že se to stalo někdy dopoledne. A udělaly to veliké ruce - jako ty vaše.“

Habán vyrukoval s pistolí tak hbitě, až radost pohledět. Objevila se dočista znenadání, jako kdyby mu v ruce vyrostla a nikdy se odtamtud nehnula.

Steve se na ni zamračil a ani se nepohnul. Habán si ho přeměřil. „Seš sekáč,“ řekl. „Já byl dost dlouho mezi provazama, abych doved vodhadnout, z jakýho těsta chlap je. Seš hodně tvrdej, chlapečku. Ale tak tvrdej jako volovo nejseš. Teď mi to dopověz, ale kvaltem.“

„Zaklepal jsem u ní na dveře. Nikdo se neozval. Zámek na dveřích byl úplná hračka. Vešel jsem dovnitř. Málem jsem ji nezahlíd, protože postel byla sklopena dolů a ona na ní předtím nejspíš seděla a četla časopis. Nebyly tam žádné stopy po zápase. Zvedl jsem postel, až teprve když jsem už byl na odchodu – a tam byla. Dočista a nadobro mrtvá, pane Stoyanoffe. A dejte tu stříkačku pryč. Policajti vás přece nemůžou rozházet, před minutou jste to říkal.“

Habán zašeptal: „Můžou a nemůžou. Že bych je ňák miloval, to se taky nedá říct. Tuhle tamhle mi vylejou perka. Většinou pro nic za nic. Ale povídal ste něco vo mejch rukách, pane šéf.“

Steve zavrtěl hlavou. „To byl jen takový fór,“ řekl. „To děvče má na krku škrábance od nehtů. Vy si okusujete nehty až na maso. Tím jste z toho venku.“

Habán se na své ruce nepodíval. Byl velmi bledý. V černém strništi na spodním rtu mu stál pot. Ještě stál nakloněn dopředu, pořád bez hnutí, když se z kuchyně ozvalo klepání na dveře vedoucí z obývacího pokoje do chodby. Vrzání židle ustalo a ženin ječivý hlas zavřeštěl: „Jářku, Jake! Návštěva!“

Vazoun pohodil hlavou: „Ta stará mrcha by se z tý sesle nehnula, ani kdyby hořel barák,“ řekl chraplavě.

Šel ke dveřím, proklouzl jimi a zamkl je za sebou.

Steve si rychle prohlédl kuchyň. Vedle výlevky bylo vysoké okénko, padací dvířka pro koš na odpadky a balíčky, ale dveře už žádné. Steve sebral navštívenku, kterou Stoyanoff nechal ležet na dřezu, a strčil ji zase do kapsy. Pak vytáhl revolver značky Detektiv - speciál z náprsní kapsy, kde jej nosil zastrčený krátkou hlavní dolů jako v pouzdru.

Dál se nedostal, když za stěnou zarachotily výstřely – poněkud ztlumené, ale přesto až dost hlasité – čtyři rány splývající v jediné zaburácení.

Steve couvl a nohou nataženou v koleně kopl do kuchyňských dveří. Dveře odolaly a náraz Stevem otřásl od temene hlavy až po kyčelní kloub. Zaklel, vzal si rozběh přes celou kuchyň a vrazil do dveří levým ramenem. Tentokrát povolily. Vpadl do obývacího pokoje. Žena s popelavým obličejem se v houpací židli nakláněla kupředu, hlavu k jedné straně, pramen šedivých vlasů rozmáznutý po kostnatém čele.

„To byl vejfuk, že jo?“ zabrebtala hloupě. „Někde blízko. Muselo to bejt tady v uličce.“

Steve skočil přes pokoj, rozrazil venkovní dveře a pádil do chodby.

Habán se ještě držel na nohou asi o tři metry dál v chodbě, směrem ke dveřím se sítí proti moskytům, které se otvíraly přímo do uličky. Přidržoval se stěny, u nohou mu ležel revolver. Levé koleno se pod ním podlomilo a muž na ně těžce dopadl.

Jedny dveře se rozletěly, otrle vyhlížející žena z nich vystrčila hlavu a hned je zase přibouchla. Hudba z rádia za nimi náhle zesílila.

Habán se zvedl z levého kolena a noha se mu prudce třásla v nohavici. Pak se svezl na obě kolena, popadl revolver a začal se plazit ke dveřím. Pojednou upadl obličejem na zem a tak se snažil doplazit dál, rozdíraje si tváře o úzký běhoun na podlaze.

A potom se přestal plazit a přestal se vůbec pohybovat. Tělo mu ochablo, dlaň s revolverem se otevřela a revolver z ní vyklouzl.

Steve vrazil do sítěných dveří a vyběhl ven. Šedivý sedan ujížděl na druhý konec uličky. Steve se zastavil, napřímil se a zvedl revolver, ale vtom se sedan mihl kolem rohu a zmizel z dohledu.

Z jednoho činžáku naproti v uličce vyběhl muž. Steve se nezastavil, ale zamával na něho dozadu a ukazoval před sebe. V běhu si zasunul revolver do kapsy. Když dorazil na konec uličky, šedivý sedan už nebylo vidět. Steve zabočil kolem zdi na chodník, zpomalil krok a pak se zastavil.

O půl domovního bloku dál jakýsi muž zaparkoval auto, vystoupil a přešel přes chodník do restaurace. Steve čekal, až vejde, pak si narovnal klobouk a zamířil podél zdi k restauraci.

Vešel dovnitř, sedl si k pultu a objednal si kávu. Za malou chvíli se ozvaly sirény.

Steve dopil kávu, požádal o další šálek a vypil jej. Zapálil si cigaretu a sešel s kopce na Pátou ulici a přes Bunker Hill zpátky ke stanici Andělského vzletu a vyvezl si svůj sporťák z parkoviště.

Zamířil na západ za Vermont k malému hotelu, kde si ráno najal pokoj.

4

Bill Dockery, vedoucí klubu Šalotka, se houpal na patách a zíval v neosvětleném vchodu do jídelny. Byla to pro podnik mrtvá doba, hodina koktajlů končila a bylo ještě příliš záhy na večeře, neřku-li na hlavní činnost tohoto klubu, totiž na elegantní hazard. Dockery byl pohledný číman v tmavomodrém smokingu s rudým karafiátem v knoflíkové dírce. Pod černými jako nalakovanými vlasy měl asi tak na dva prsty vysoké čelo, příjemné, ač poněkud těžké rysy, bystré hnědé oči s neobyčejně dlouhými zahnutými řasami, které rád mhouřil, když chtěl vyprovokovat rozkurážené opilce, aby se na něho vrhli.

Olivrejovaný vrátný otevřel vstupní dveře a Steve Grayce vešel dovnitř.

Dockery udělal: „Ehm, hm,“ poklepal si prstem na zuby a celou vahou se naklonil kupředu. Přešel pomalu vestibulem, aby uvítal hosta. Steve zůstal stát hned u dveří a přelétl očima vysokou místnost se stěnami z mléčného skla, jimiž procházelo jemné světlo. Do skla byly vyryty obrázky plachetnic, zvěře z džungle, siamských pagod, chrámů z Yukatanu. Dveře tvořily prosté rámy z chromovaného kovu jako rámečky na fotografie. V klubu Šalotka bylo všechno, nač si člověk vzpomene, ze skla, a hlasy, které sem zaléhaly zleva od baru, zněly zcela nevtíravě. Tichá španělská hudba v pozadí byla jemná jako vyřezávaný vějíř.

Dockery postoupil kupředu a o coul nachýlil ulízanou hlavu. „Čím vám mohu posloužit?“

„Je tu King Leopardi?“

Dockery se zase odtáhl. Už nevypadal tak úslužně. „Ten muzikant? Začíná až od zítřka večer.“

„Myslel jsem, že ho tu snad najdu – že zkouší nebo něco.“

„Je to váš přítel?“

„Znám ho. Ale nemyslete si, nesháním místo, ani nejsem džezový fanda.“

Dockery se zahoupal na patách. Neměl hudební sluch a Leopardi pro něho neznamenal víc než pytlík buráků. Pousmál se. „Před chvílí byl v baru.“ Ukázal hranatou, jakoby z kamene vytesanou bradou. Steve Grayce šel do baru.

Bylo tam jen asi ze třetiny plno, teplo a příjemně, ani příliš šero, ani příliš světlo. Malý španělský orchestr ve výklenku hrál na ztlumených strunách lehké, svůdné melodie, které se podobaly spíš vzpomínkám než tónům. Nebyl tam taneční parket.

Jen dlouhý barový pult s pohodlnými stoličkami a malé kulaté stolky s vykládanými deskami, rozestavěné nepříliš blízko u sebe. Do tří stěn místnosti byla zabudována dlouhá sedačka. Číšníci poletovali mezi stolky jako můry.

Leopardiho uviděl Steve sedět v protějším koutě s dívkou. Vedlejší stolky po obou stranách byly prázdné. Dívka byla oslňující.

Zdála se vysoká a její vlasy měly barvu hořícího keře viděného skrze oblak prachu. Na nich jí v nejodvážnějším úhlu seděl černý sametový baret se dvěma uzly a párem umělých motýlů z tečkovaného peří, připíchnutých dlouhými stříbrnými jehlicemi. Šaty měla z vínově červené vlny a modrá liška, která ji visela přes rameno, byla aspoň půl metru široká. Měla veliké kouřově modré oči a vypadala znuděně. Levou rukou v rukavičce pomalu otáčela sklenkou na desce stolu.

Leopardi seděl proti ní, nakloněný kupředu, a hovořil. V béžovém sportovním saku z chlupaté vlny vypadal velmi ramenatý. Vlasy na snědém krku se mu nad límcem sbíhaly do špičky. Právě když Steve přicházel, zasmál se King na dívku přes stůl, a jeho smích zněl sebevědomě a povýšeně.

Steve se zastavil a chystal se usednout k vedlejšímu stolu. Leopardi si jeho pohybu všiml. Otočil rozmrzele hlavu, ale když se na něho podíval, oči se mu náhle zvětšily a zatřpytily a celé tělo se začalo pomalu otáčet jako mechanická hračka.

Leopardi opřel obě dosti malé a pěkně utvářené ruce o stůl vedle sklenice s whiskou. Usmál se. Pak se odstrčil na židli dozadu a vstal. Jedním prstem si přihladil ten svůj tenoučký knírek, afektovaně jako na jevišti. Načež řekl líně, ale srozumitelně: „Ty kurvo jedna!“

Muž sedící u blízkého stolku otočil hlavu a zamračil se. Číšník, který se sem blížil, se v půli cesty zarazil a zmizel mezi stolky. Dívka se na Steva Grayce podívala, opřela se o vypolštářované opěradlo sedátka, naslinila si špičku prstu pravé ruky, na níž neměla rukavici, a přihladila si kaštanově zbarvené obočí.

Steve stál bez hnutí. Na lícních kostech mu vyskočil ruměnec. Řekl tiše: „Tohle jste si včera v hotelu zapomněl. Myslím, že byste s tím měl něco dělat. Tumáte.“

Vytáhl z kapsy složený kus papíru a podal mu jej. Leopardi si papír vzal, stále ještě s úsměvem, rozložil jej a četl. Byl to žlutavý aršík, na kterém byly nalepeny kousky roztrhaného bílého papíru. Leopardi list zmačkal a hodil na zem.

Plavným krokem přistoupil k Stevovi a opakoval ještě hlasitěji: „Ty kurvo jedna!“

Muž, který se předtím ohlédl, teď rázně vstal a otočil se. Řekl jasně: „Nedovolím, abyste takhle mluvil před mou ženou.“

Leopardi se na muže ani nepodíval a řekl: „Vy se dejte vycpat i se svou ženou.“

Muž zbrunátněl v obličeji. Žena, která byla s ním, vstala, sebrala kabelku a plášť a šla pryč. Po malé chvilce váhání ji muž následoval. Teď už kdekdo v místnosti zbystřil pozornost. Číšník, který předtím zmizel mezi stolky, prošel dveřmi do foyeru a měl zřejmě velmi naspěch.

Leopardi udělal ještě jeden, delší krok a udeřil Steve Grayce do brady. Steve se pootočil ve směru rány, zachytil se rukou za nejbližší stolek a převrhl sklenici. Otočil se, aby se omluvil párku, sedícímu za stolem. Leopardi k němu bleskurychle přiskočil a udeřil ho za ucho.

Dockery prošel dveřmi, rozrazil dva číšníky jako kulečníkové koule a s vyceněnými zuby se rozběhl přes místnost.

Steve se trochu zajíkl a uhnul stranou. Obrátil se a řekl chraptivě: „Počkejte, vy blázne – to není všechno – ještě tu je…“

Leopardi udělal rychlý výpad a zasadil mu ránu přímo na ústa. Stevovi se vyřinul ze rtu pramének krve, stekl vráskou v koutku úst a zaleskl se mu na bradě. Dívka s rudými vlasy, bledá hněvem, sebrala kabelku a chystala se vstát od stolku.

Zničehonic se Leopardi otočil na patě a šel pryč. Dockery vztáhl ruku, aby ho zarazil. Leopardi ho odstrčil a šel dál, ven z baru.

Ta vysoká rudovláska zase položila kabelku na stůl a upustila kapesník. Klidně pohlédla na Steva a klidně promluvila. „Utřete si tu krev, než vám skápne na košili.“ Měla lahodný, zastřený, melodický hlas.

Dockery k nim přistoupil, obličej stažený vztekem, vzal Steva za paži a vší vahou se o ni opřel: „Tak hele, už je toho dost! Vystřel!“

Steve stál bez hnutí, nohy pevně rozkročené, a díval se na dívku. Kapesníkem si utíral ústa. Téměř se usmíval. Dockery s ním nepohnul ani o vlas. Pustil jeho ruku, kývl na dva číšníky a ti přiskočili za Steva, ale nedotkli se ho.

Steve si opatrně ohmatával ret a díval se na krev na kapesníku. Obrátil se k lidem, kteří seděli u stolku za jeho zády, a řekl: „Strašně mě to mrzí. Ztratil jsem rovnováhu.“

Dívka, jejíž sklenici převrhl, si utírala šaty maličkým ubrouskem olemovaným třásněmi. Vzhlédla k němu s úsměvem a řekla: „Nebyla to vaše vina.“

Oba číšníci najednou popadli Steva zezadu za paže. Dockery zavrtěl hlavou a číšníci zase povolili. Dockery řekl břitce: „Uhodil jste ho?“

„Ne.“

„Řekl jste mu něco takového, že vás musel praštit?“

„Ne.“

Dívka u rohového stolu se shýbla, aby sebrala kapesník z podlahy. Trvalo jí to dost dlouho. Konečně jej zvedla a zase vklouzla do kouta za stůl. Promluvila chladně. „Je to pravda, Bille. To King zase jednou předvedl, jak roztomile se umí chovat vůči obecenstvu.“

Dockery řekl: „Tak?“ a otočil k ní hlavu na silné, pevné šíji. Pak se zazubil a opět pohlédl na Steva.

Steve řekl zlobně: „Dal mi tři pořádné šlupky, z toho jednu odzadu, a já mu to neoplatil. Vy vypadáte jako pořádná vazba.Zkuste to udělat po něm.“

Dockery si ho změřil očima. Řekl klidně: „Vyhrál jste. Nezkusím to… A vy zmizte!“ přikázal ostře číšníkům. Odešli. Dockery přivoněl ke svému karafiátu a řekl klidně: „My tady o rvačky nestojíme.“ Usmál se na dívku, a jak odcházel mezi stolky, prohodil sem tam nějaké slůvko. Prošel dveřmi do foyeru.

Steve si přetřel ret, zastrčil kapesník do kapsy a zůstal stát, oči upřené na podlahu.

Dívka s rudými vlasy řekla klidně: „Myslím, že mám to, co hledáte – sebrala jsem to s kapesníkem. Nechcete si sednout?“

Její hlas mu zněl jaksi povědomě, jako kdyby jej už někdy slyšel.

Posadil se proti ní, do židle, na které předtím seděl Leopardi.

Rudovláska řekla: „Zvu vás na skleničku. Byla jsem tu s ním.“

Steve řekl číšníkovi: „Coca colu s kapkou hořké.“

Číšník se zeptal: „A milostivá?“

„Koňak se sodovkou. Toho koňaku jen trochu, prosím.“ Číšník se uklonil a vytratil se. Dívka řekla pobaveně: „Coca cola s kapkou hořké. Tohle je to, co na Hollywoodu miluju. Člověk tu potká takovou spoustu pošuků.“

Steve se jí podíval do očí a řekl mírně: „Já jsem kvartálník; to je takový chlap, co si zajde na jedno pivo, a když se probere, zjistí, že je v Singapúru a že mu narostl plnovous.“

„Nevěřím vám ani slovo. Znáte Kinga dlouho?“

„Seznámil jsem se s ním včera v noci. Nějak jsme se neshodli.“

„To jsem si taky všimla.“ Zasmála se. I její smích měl bohatý a lahodný zvuk.

„Dejte mi ten papír, dámo.“

„Á, zas jeden z těch netrpělivých hochů. Času dost.“ Kapesník se zmuchlaným žlutým papírem uvnitř svírala pevně v dlani pokryté rukavičkou. Prostředníkem pravé ruky si hladila obočí. „Vy nejste u filmu, že ne?“

„Chraň mě pámbu!“

„Mě taky. Ale já jsem na to beztak moc dlouhá. Všichni ti krasavci si musí stoupnout na chůdy, aby mě mohli přivinout ke své mužné hrudi.“

Číšník postavil na stolek sklenice s pitím, zamával frajersky ubrouskem a odešel.

Steve opakoval klidně, ale tvrdošíjně: „Dejte mi ten papír, dámo.“

„Tu dámu si nechte. Připadá mi to, jako kdyby se mnou mluvil policajt.“

„Nevím, jak se jmenujete.“

„Já taky nevím, jak se jmenujete. Kde jste se setkal s Leopardim?“

Steve si povzdechl. Hudba té malé španělské kapely teď přešla v melancholický mollový nápěv a ztlumené chřestění marakasů v ní převládalo. Steve naslouchal, hlavu schýlenou ke straně, řekl: „Struna E je o půl tónu nižší. To je rafinovaný efekt.“

Dívka na něho pohlédla s novým zájmem. „Toho bych si nikdy nevšimla,“ řekla. „A to se o mně říká, že jsem dobrá zpěvačka. Ale neodpověděl jste na mou otázku.“

Steve řekl pomalu: „Včera v noci jsem fachal v Carltonu coby hotelový detektiv. Říkali mi noční zřízenec, ale ve skutečnosti jsem byl detektiv. Leopardi se tam ubytoval a začal dělat z hotelu kůlničku na dříví. Vyhodil jsem ho a sám jsem za to dostal padáka.“

Dívka řekla. „Aha. Už mi začíná svítat. On si hrál na krále a vy – jak se zdá – na hotelového detektiva, který pro ránu daleko nejde.“

„Tak nějak to bylo. A teď, byla byste tak laskava…“

„Ještě jste mi neprozradil, jak se jmenujete.“

Vytáhl náprsní tašku, vyndal z ní jednu zbrusu novou navštívenku a podal ji dívce přes stůl. Upil ze sklenice a čekal, až si ji přečte.

„Hezké jméno,“ řekla pomalu. „Ale adresa za moc nestojí. A ‚soukromý detektiv‘ nemá břink. Měl jste tam dát vytisknout ‚Informace‘, do levého spodního rohu a hodně maličké.“

„Nic velkého to stejně nebude,“ zazubil se Steve. „Tak teď, prosím vás…“

Náhle napřáhla ruku přes stůl a pustila mu do dlaně zmuchlanou kuličku papíru.

„Ale je vám jasné, že jsem si to nepřečetla – a že by mě to zajímalo, to je taky jasné. Tolik byste mi snad mohl věřit…“ pohlédla znovu na navštívenku, a dodala: „…Steve. Ano, a měl byste mít kancelář v nějaké georgiánské nebo hodně moderní budově někde kolem čísla osmdesát na bulváru Sunset. Apartmá číslo tolik a tolik. A měl byste nosit hodně výstřední obleky. Vážně, Steve, úplně bláznivé. Kdo chce být v tomhle městě nenápadný, musí vyhlížet jako zkrachovaný paďour.“

Usmál se na ni. V jeho hlubokých černých očích zářila světélka. Schovala navštívenku do kabelky, nadhodila si kožešinu na rameni a upila asi polovinu ze své sklenice. „Musím už jít.“ Kývla na číšníka a zaplatila. Číšník odešel a dívka vstala.

Steve řekl břitce: „Sedněte si.“

Udiveně se na něho podívala. Pak zase usedla a opřela se o zeď, oči stále upřené na Steva. Steve se naklonil přes stůl a zeptal se: „Jak dobře znáte Leopardiho vy?“

„Vlastně už celá léta. Jenže nevím, co je vám po tom. Jenom se proboha na mě nezačněte vytahovat. Panovačné mužské nemůžu vystát. Kdysi jsem v jeho orchestru zpívala, ale ne dlouho. S Leopardim nestačí jen zpívat – chápete.“

„Byla jste si tu s ním popít?“

Lehce přikývla a pokrčila rameny. „Od zítřka tu bude hrát. Chtěl mě přemluvit, abych zase pro něho zpívala. Řekla jsem ne, ale možná, že budu stejně muset, aspoň týden nebo čtrnáct dní. Majitel klubu Šalotka vlastní také mou smlouvu – i rozhlasovou stanici, kde já hodně často vystupuju.“

„Jumbo Walters,“ řekl Steve. „Říká se, že je to ostrý chlápek, ale poctivý. Nikdy jsem se s ním nesetkal, a rád bych. Musím konec konců hledět, abych si vydělal na živobytí. Tumáte.“

Natáhl ruku přes stůl a položil tam papír. „A vaše jméno?“

„Dolores Chiozzová.“

Steve je opakoval, prodlévaje u každé slabiky. „Líbí se mi. A váš zpěv se mi taky líbí. Často jsem vás slyšel. Vy neuděláte z každé písničky doják, jako většina těch hogo fogo zpěvaček.“ Oči se mu třpytily.

Dívka rozložila papír na stole a pomalu, s nehybnou tváří si jej přečetla. Pak řekla klidně: „Kdo to roztrhal?“

„Nejspíš Leopardi. Ty kousky byly včera v noci v jeho koši na papír. Když odešel, složil jsem je dohromady. Ten chlap má kuráž – anebo dostává takovéhle dopisy tak často, že už ho nemůžou rozházet.“

„Anebo si myslel, že si z něj někdo vystřelil.“ Zpříma na něho pohlédla přes stůl, složila papír a vrátila mu ho.

„Možná. Ale jestli je to takový týpek, jak jeho pověst praví – dočká se, že si ho jednou někdo podá vážně a vyrazí z něho víc než jenom prachy.“

Dolores Chiozzová řekla: „Je to přesně takový týpek, jak jeho pověst praví.“

„Takže by pro ženu nemuselo být nic těžkého dostat se mu na tělo – ani pro ženu, která má u sebe revolver?“

Nepřestávala na něho upřeně zírat. „Ne. A jestli chcete něco vědět, našlo by se moc lidí, kteří by jí při tom rádi pomohli. Na vašem místě bych to celé pustila z hlavy. Jestli potřebuje, aby ho někdo chránil – Walters mu v tom může píchnout víc než policie. A jestli nepotřebuje – co je komu do toho? Mně určitě nic. Pro mne za mne, ať se jde bodnout.“

„Vy jste sama dost tvrdá nátura, slečno Chiozzová – aspoň v některých věcech.“

Neodpověděla. Obličej teď měla trochu bledší a víc než trochu zatrpklý.

Steve dopil sklenici, odstrčil židli a sáhl po klobouku. Vstal. „Děkuji vám mockrát za ten drink, slečno Chiozzová. Teď, když jsem se s vámi seznámil, bude mě ještě víc těšit, až vás zase uslyším zpívat.“

„Cože jste najednou tak sakramentsky zdvořilý,“ řekla.

Zazubil se: „Tak ahoj, Dolores.“

„Ahoj, Steve. Hodně štěstí – v té čmuchalské branži. Jestli o něčem uslyším…“

Otočil se a vyšel mezi stolky z baru.

5

Světla Hollywoodu a Los Angeles na něho mrkala ve svěžím podzimním večeru. Světlomety pátraly po bezmračném nebi, jako kdyby hledaly bombardéry.

Steve vyjel se svým sportovním vozem z parkoviště a rozjel se na východ po bulváru Sunset. Na rohu Fairfaxu si koupil večerník a zajel k chodníku, aby si noviny prolistoval. O Court Street číslo 811 v nich nebylo ani zmínky.

Jel dál a navečeřel se v malé kavárně vedle svého hotelu a pak šel do kina. Po představení si koupil ranní noviny, místní vydání Tribune. A tam to bylo – o obou mrtvých.

Policie se domnívala, že Jake Stoyanoff mohl zardousit tu dívku, ale o dívčině pověsti se nešířila. Noviny psaly, že byla písařkou, dočasně bez zaměstnání. Její fotografii neotiskly. Byl tam však Stoyanoffův snímek, který vypadal jako retušovaná policejní fotografie. Policie prý hledá muže, který se Stoyanoffem mluvil krátce před jeho smrtí. Několik lidí hlásilo, že to byl vysoký muž v tmavém obleku. Lepší popis policie nedostala – anebo nechtěla uveřejnit.

Steve se kysele ušklíbl, zastavil se v kavárně na večerní šálek kávy a pak šel nahoru do svého pokoje. Bylo několik minut před jedenáctou. Když odmykal dveře, začal zvonit telefon.

Steve zavřel dveře, zůstal stát ve tmě a rozpomínal se, kde vlastně má telefon. Pak přešel jako kočka temným pokojem přímo k aparátu, posadil se do křesla a zvedl telefon z odkládací desky malého stolku. Přiložil si sluchátko k uchu a řekl: „Haló!“

„Je tam Steve?“ Byl to lahodný, zastřený hlas, hluboký a rozechvělý. A bylo v něm slyšet napětí.

„Ano, tady Steve. Slyším vás. Vím, kdo jste.“

Ozvalo se krátké, suché zasmání. „Snad z vás přece jednou bude detektiv. A tak se mi zdá, že já budu váš první případ. Mohl byste ke mně ihned přijít? Adresa je Renfrew dvacet čtyři dvanáct a je to v severní části, ale žádná jižní neexistuje – pojedete jen půl bloku za fontánu. Je tam takové prostranství s vilkami. Můj domek je poslední v zadní řadě.“

Steve řekl: „Ano. Samozřejmě. Co se děje?“

Na chvíli se odmlčela. Na ulici před hotelem zahoukal klakson. Přes strop se mihl pruh bílého světla, jak nějaký vůz zahýbal za roh do vršku. Tichý hlas řekl velmi pomalu: „Leopardi. Nemůžu se ho zbavit. Víte – on se úplně sťal a zůstal mi ležet v ložnici.“ Pak se ozval tenký smích, který se k tomu hlasu vůbec nehodil.

Steve sevřel sluchátko tak pevně, až ho ruka rozbolela. Zuby mu zajektaly do tmy. Řekl hluše, bezvýrazným, stísněným hlasem: „Beze všeho. Ale bude vás to stát dvacku.“

„Samozřejmě. Pospěšte si, prosím vás.“

Zavěsil a seděl tam v tom temném pokoji a zhluboka oddychoval. Posunul si klobouk do týla, pak si ho zas vztekle postrčil kupředu a hlasitě se zasmál. „No vida,“ řekl, „tak taková je to saze.“

Renfrew dvacet čtyři dvanáct nebylo žádné vilové sídliště. Byla to klikatá řada šesti domků, všechny obrácené na jednu stranu, ale uspořádané tak, aby z jednoho nebylo vidět na vchod do druhého. Vzadu byla cihlová zeď a za tou zdí stál kostel. Byl tam dlouhý hladký trávník postříbřený světlem měsíce.

Ke vchodu vedly dva schody s lucernou po obou stranách a ve dveřích bylo okénko zakryté tepanou mřížkou. To se otevřelo, když Steve zaklepal, a z něho vyhlédla dívčí tvář, drobná oválná tvářička s ústy jako Amorův luk a s klenutým vytrhaným obočím pod zvlněnými hnědými vlasy. Oči vypadaly jako dva čerstvé lesklé kaštany.

Steve odhodil cigaretu a zašlápl ji. „Slečna Chiozzová mě očekává. Jsem Steve Grayce.“

„Slečna Chiozzová šla spát,“ řekla dívka a uštěpačně zkřivila rty.

„Nechte si to, holčičko. Slyšela jste, slečna mě očekává.“

Špehýrka zaklapla. Čekal a díval se zachmuřeně přes nízký, měsícem zalitý trávník na ulici. Inu, inu. Takhle to tedy vypadá – no, projet se při měsíčku za dvě pětky, to už samo není marné.

Zámek cvakl a dveře se rozletěly. Steve prošel kolem služebné do teplého, přívětivého pokoje se staromódními kretonovými povlaky. Lampy nebyly ani staré, ani moderní a bylo jich tam dost – a na správných místech. Za vykládanou měděnou zástěnou byl krb, poblíž něho lenoška a v rohu bar kombinovaný s rádiem.

Služebná řekla upjatě: „Promiňte, pane. Slečna Chiozzová mi to zapomněla říct. Prosím, posaďte se.“ Byl to příjemný hlas, ale nejspíš falešný. Dívka odcházela přes pokoj – krátké sukně, tenké hedvábné punčochy a deseticentimetrové jehlové podpatky.

Steve si sedl, klobouk si položil na koleno a mračil se na zeď. Zavrzly létací dveře. Vytáhl cigaretu a promnul ji mezi prsty, ale pak ji schválně rozmačkal, takže z ní nezbyl než beztvarý štipec bílého papíru a rozdrceného tabáku. Odhodil ji na zástěnu u krbu.

Dolores Chiozzová kráčela k němu. Měla zelené sametové domácí pyžama, přepásané dlouhou šňůrou se zlatými střapci. Točila koncem šňůry, jako kdyby se chystala chytit něco do lasa. Usmívala se slabým, nuceným úsměvem. Měla čistý a jakoby vydrhnutý obličej a její oční víčka byla zamodralá a chvěla se.

Steve vstal a díval se, jak jí zpod pyžama při každém kroku vykukují zelené marokénové pantoflíčky. Když byla až u něho, vzhlédl, podíval se jí do tváře a řekl tupě: „Ahoj.“

Podívala se na něho obzvlášť naléhavě a pak promluvila vysokým, zvučným hlasem. „Je už pozdě, ale vím, že jste byl zvyklý ponocovat celou noc. Tak jsem si řekla, že si potřebujeme o lecčems pohovořit – nechcete se posadit?“

Maličko pootočila hlavu a zdálo se, že naslouchá.

Steve řekl: „Nechodím nikdy spát před druhou ráno. Všechno v pořádku.“

Popošla ke krbu a stiskla zvonek. Po chvilce se služebná objevila v klenutém průchodu.

„Přineste nějaké ledové kostky, Agáto. Pak jděte domů. Je už pozdě.“

„Ano, slečno.“ Děvče zmizelo.

Pak se rozhostilo ticho, které téměř burácelo, až konečně ta vysoká dívka vyňala roztržitě cigaretu z kazety, vložila si ji mezi rty a Steve nemotorně rozškrtl sirku o botu. Přiblížila konec cigarety k plameni a její kouřově modré oči se pevně zaklesly do jeho černých. Nepatrně zavrtěla hlavou.

Služebná se vrátila s měděným kbelíkem na led. Přisunula mezi ně k lenošce nízký stolek s indickým mosazným podnosem, postavila na něj nádobku s ledem, sifon, sklenice a lžičky a trojhrannou láhev, která nejspíš obsahovala dobrou skotskou, ale byla pokryta stříbrným filigránovým obalem a uzavřena ozdobnou zátkou.

Dolores Chiozzová řekla: „Namícháte nám pití?“ velmi zdvořilým tónem.

Nalil do dvou sklenic, zamíchal a jednu jí podal. Upila a zavrtěla hlavou. „Moc slabé,“ řekla. Přilil a znovu jí podal sklenku. Řekla: „To už je lepší,“ a stulila se do rohu lenošky.

Služebná vešla znovu do pokoje. Na vlnitých hnědých vlasech jí seděl maličký rozpustilý klobouček, na sobě měla šedý plášť ozdobený pěknou kožešinou. Nesla černou brokátovou kabelu, do které by se vešel obsah hezky velké ledničky. Řekla: „Dobrou noc, slečno Dolores.“

„Dobrou noc, Agáto.“

Děvče vyšlo předními dveřmi a tiše je za sebou zavřelo, její podpatky klapaly po cestičce. Dvířka vzdáleného vozu se otevřela a zavřela a motor nastartoval.

Hučení motoru brzy doznělo v dálce. Byl to neobyčejně tichý kout města.

Steve postavil sklenici na bronzový podnos, podíval se zpříma na vysokou dívku a řekl drsně: „Tak tím bychom ji měli z cesty, že?“

„Ano. Jezdí domů vlastním vozem. Do studia mě vozí mým autem – pokud tam mám co dělat, jako třeba dnes večer. Nerada sama řídím.“

„No dobrá, tak nač teď čekáte?“

Rudovláska civěla strnule na vykládanou zástěnu a na nezapálené poleno za ní. Na tváři jí cukal sval.

Za okamžik řekla: „Divná věc, že jsem zavolala vás a ne Walterse. Může mi pomoct spíš než vy. Jenže ten by mi nevěřil. A já doufala, že vy snad ano. Nepozvala jsem Leopardiho k sobě. Pokud vím, my dva jsme jediní lidé na světě, kteří vědí, že tu je.“

Cosi v jejím hlase způsobilo, že Steve sebou trhl.

Dívka vytáhla z náprsní kapsy zeleného sametového pyžama maličký bělostný kapesník, upustila jej na zem, rychle jej zvedla a přitiskla k ústům. Znenadání a docela tiše se začala chvět jako list.

Steve řekl rychle: „Co prokrista – toho lumpa já vyřídím levou rukou. Včera v noci jsem ho taky srovnal – a to měl pistoli a vystřelil na mě.“

Otočila hlavu. Oči měla obrovské a vytřeštěné. „Ale to nemohla být moje pistole,“ řekla mrtvým hlasem.

„Cože? Samo sebou, že ne – co –?“

„Jenomže tentokrát to je má pistole,“ řekla, hledíc na něho. „Sám jste povídal, že by se k němu žena s revolverem mohla dostat docela snadno.“

Steve jen zíral. Jeho obličej byl teď docela bílý a v hrdle mu slabě zachrčelo.

„Není opilý, Steve,“ řekla dívka mírně. „Je mrtev. Má žluté pyžamo – a leží v mé posteli. S mým revolverem v ruce. Vy jste přece tušil, že není jen opilý – nebo ne, Steve?“

Prudce se vymrštil ze židle a pak úplně znehybněl a upřeně se na ni zadíval. Přejel si jazykem rty, a teprve za hodnou chvíli mohl promluvit. „Pojďme se na něho podívat,“ řekl přiškrceným hlasem.

6

Byl to pokoj v zadní části domu po levé straně. Dívka vytáhla z kapsy klíč a odemkla dveře. Z lampy na stolku se linulo slabé světlo a rolety na oknech byly stažené. Steve prošel kolem dívky do pokoje, tiše, kočičími kroky.

Leopardi ležel přesně uprostřed postele, mohutný, pohledný, tichý muž, ve smrti voskový a jako umělý. I jeho knírek vypadal falešně. Pootevřené oči, nevidomé jako hrací kuličky, vypadaly, jako by nikdy neměly schopnost vidění. Ležel naznak na prostěradle a přikrývky byly přehozeny přes pelest postele.

King měl žluté hedvábné pyžama s kabátkem, který se přetahuje přes hlavu, a s přeloženým límcem. Bylo volné a tenké. Na prsou mělo tmavou skvrnu, kde se krev vsákla do hedvábí jako do pijavého papíru. Trochu krve bylo i na holém snědém krku.

Steve se na něho chvíli díval a pak řekl hluše: „Král v žlutém hávu. Kdysi jsem četl knihu, která se tak jmenovala. Zřejmě měl žlutou barvu rád. Včera jsem mu skládal nějaké věci do kufru. Ale strašpytel to nebyl. A chlápkové jako on obvykle bývají – nemyslíte?“

Dívka přešla přes pokoj do kouta, sedla si na taburet a dívala se na podlahu. Byl to hezký pokoj, tak výstřední, jak byl obývací pokoj konvenční. Na podlaze žinilkový koberec barvy bílé kávy, přísný hranatý nábytek z vykládaného dřeva a prádelník, který vypadal spíš jako psací stůl, se zrcadlovou deskou a se zásuvkami po stranách. Nahoře bylo třídílné zrcadlo a polokruhové matné osvětlovací těleso připevněné na zeď nad zrcadlem. V rohu stál skleněný stolek s křišťálovou soškou chrta a lampa s nejdelším rourovitým stínidlem, jaké kdy Steve viděl.

Přestal si prohlížet pokoj a podíval se znovu na Leopardiho. Jemně mu vysoukal pyžamo a prohlédl si ránu. Byla těsně nad srdcem a kůže okolo byla popálená a skvrnitá. Krve mnoho nevyteklo. Zemřel ve zlomku vteřiny.

V jeho pravé dlani, ležící na druhém polštáři, se choulila maličká mauserovka.

„Mistrovská práce,“ řekl Steve a ukázal na ránu. „Baže, tohle se povedlo. Typická rána zblízka, řekl bych. Dokonce si na to i vysoukal pyžamo. Slyšel jsem, že to dělávají. Mauserovka. Víte jistě, že je vaše?“

„Ano.“ Pořád se dívala na podlahu. „Ležela v psacím stole v obývacím pokoji – nenabitá – ale byly tam náboje. Nevím nač. Kdosi mi ji jednou daroval. Ani jsem nevěděla, jak se to nabíjí.“

Steve se usmál. Dívka náhle vzhlédla a uviděla jeho úsměv a zachvěla se. „Vždyť já vím, že mi to nikdo nebude věřit,“ řekla. „Měli bychom nejspíš hned zavolat policii.“

Steve roztržitě přikývl, dal si do úst cigaretu a komíhal jí nahoru a dolů mezi rty, které byly dosud opuchlé po ráně, kterou mu Leopardi zasadil. Škrtl sirkou o nehet na palci, vyfoukl obláček kouře a řekl klidně: „Jen žádné poldy. Prozatím ještě ne. Nejdřív mi všechno povězte.“

Rudovlasá dívka řekla: „Zpívám pro rozhlasovou stanici K.F.L.C., jak víte. Tři večery v týdnu – ve čtvrthodince pro automobilisty. Dnes byl takový večer. Přijely jsme s Agátou domů – mohlo být skoro půl jedenácté. Až u dveří jsem si vzpomněla, že nemáme žádnou sodovku, a tak jsem Agátu pro ni poslala do vinárny o tři ulice dál, a sama jsem vešla dovnitř. V domě byl podivný zápach. Nevím, co to bylo. Jako kdyby tu byl větší počet lidí, nebo co. Když jsem vešla do ložnice – ležel tu přesně tak jako teď. Uviděla jsem tu pistoli, podívala jsem se na ni zblízka a hned mi bylo jasné, že je se mnou zle. Nevěděla jsem, co počít. I kdyby policie dokázala, že jsem nevinná, přece všude, kam se vrtnu…“

Steve řekl ostře: „Jak se sem dostal?“

„To nevím.“

„Pokračujte.“

„Zamkla jsem dveře ložnice. Pak jsem se převlékla – s tímhle tady na mé posteli. Šla jsem do koupelny, abych se osprchovala a vzala rozum do hrsti – pokud mi ještě nějaký zbýval. Když jsem odcházela z ložnice, zamkla jsem a klíč jsem vzala s sebou. Agáta se už vrátila, ale myslím, že mě neviděla. No, po té sprše jsem se trochu vzpamatovala. Vypila jsem si skleničku a pak jsem šla sem a zavolala vás.“

Odmlčela se, naslinila si prst a uhladila si koneček levého obočí. „To je všechno, Steve – dočista všechno.“

„Pomocnice v domácnosti dovedou být náramně všetečné. A tahle Agáta je ještě zvědavější než většina jiných – jestli se moc nemýlím.“ Šel ke dveřím a prohlédl si zámek. „Vsadím se, že by se v domě našly aspoň tři nebo čtyři klíče, které se hodí do tohohle zámku.“ Šel k oknům a zkoušel zástrčky, podíval se skrze sklo na rolety a přes rameno se jakoby mimochodem zeptal: „Byl do vás King zamilovaný?“

Její hlas odpověděl ostře, téměř hněvivě: „Nikdy žádnou ženu nemiloval. Před dvěma lety v San Francisku, když jsem krátkou dobu vystupovala s jeho orchestrem, rozšířily se o nás nějaké pitomé klepy. Nic na tom nebylo. Teď to zase oživlo ve zprávách dodávaných tisku, aby se to jeho zdejší zahájení trochu přišolíchalo. Dnes odpoledne jsem mu řekla, že si to nedám líbit, že nechci, aby mě lidi jakkoli spojovali s ním. Jeho soukromý život byl hnusný. Páchl jako žumpa. To ví každý, kdo jen přičichne k téhle branži. A to je pole, na kterém beztak nikdo žádné vonné lilie nehledá.“

Steve se zeptal: „Takže vaše ložnice byla jediná, do které se nemohl dostat?“

Dívka se zarděla až ke kořínkům temně rudých vlasů.

„Zní to sprostě,“ řekl. „Ale já musím vědět, co a jak. Měl jsem přibližně pravdu, že?“

„Ano – aspoň myslím. Ale neřekla bych, že moje ložnice byla jediná.“

„Jděte vedle do pokoje a nalejte si panáka.“

Vstala a přes postel se mu podívala pevně do očí. „Nezabila jsem ho, Steve. Nevpustila jsem ho dnes večer do domu. Nevěděla jsem, že sem přijde, ani že má nějaký důvod, aby sem přišel. Věřte mi to nebo ne. Ale na celé té věci něco nehraje. Leopardi byl poslední člověk na světě, který by si sám sáhl na ten svůj líbezný život.“

Steve řekl: „Taky že to neudělal, andílku můj. Jděte si nalít toho panáka. Leopardi byl zavražděn. To celé je prostě podraz – a ten, kdo to tak narafičil, počítal s tím, že Jumbo Walters to kvůli vám ututlá. Tak jděte.“

Stál tiše, bez hnutí, až mu šramot z obývacího pokoje prozradil, že dívka už tam je. Pak vytáhl kapesník, vyprostil pistoli z Leopardiho pravičky a celou ji pečlivě zvenčí otřel, vytáhl zásobník a utřel ho, vysypal všechny náboje a i ty jeden po druhém utřel, vyňal náboj z komory a utřel jej. Opět pistoli nabil a vložil ji zase do Leopardiho mrtvé ruky, sevřel mu prsty kolem ní a ukazováček opřel o kohoutek. Pak ruku pustil, aby klesla přirozeně na postel.

Prohmatal ložní prádlo a našel vystřelenou nábojnici a také ji utřel a zase ji vložil tam, kde ji našel. Zvedl kapesník k nosu, přičichl k němu a ušklíbl se, pak obešel postel, přistoupil k šatníku a otevřel ho.

„Chlapče, na šaty jsi moc pečlivý nebyl,“ řekl tiše.

Drsné krémově žluté sako bylo pověšeno na věšáku přes tmavošedé kalhoty s páskem z ještěrčí kůže. Žlutá saténová košile a vínově červená vázanka visela vedle. Deseticentimetrový cíp kapesníku, stejné barvy jako kravata, plandal z náprsní kapsy saka. Na podlaze stál pár muškátově hnědých sportovních střevíců z gazelí kůže a v nich ponožky bez podvazků. A hned vedle ležely žluté saténové trenýrky s velikým černým monogramem.

Steve sáhl opatrně do kapsy šedých kalhot a vytáhl kožené pouzdro na klíče. Vyšel z pokoje a prošel příčnou chodbou do kuchyně. Byly tam pevné dveře s dobrým patentním zámkem, v němž trčel klíč. Vytáhl ho a zkoušel postupně všechny klíče z pouzdra, nenašel žádný, který by se do zámku hodil, zastrčil původní klíč zase zpátky a šel do obývacího pokoje. Otevřel vstupní dveře domku, vyšel ven a zavřel za sebou a po dívce, schoulené v rohu lenošky, se ani neohlédl. Zkoušel, který klíč se hodí do zámku, až konečně jeden našel. Vstoupil zase do domku, vrátil se do ložnice a vstrčil klíče zpátky do kapsy šedých kalhot. Pak šel opět do obývacího pokoje.

Dívka se stále ještě bez hnutí krčila na pohovce a hleděla na něho.

Opřel se o římsu u krbu a kouřil. „Byla Agáta po celou tu dobu ve studiu s vámi?“

Přikývla. „Myslím, že byla. Tak on měl klíč. To jste si zjišťoval, že?“

„Ano. Je u vás Agáta dlouho?“

„Asi rok.“

„Krade vám? Myslím nějaké takové drobnosti.“

Dolores Chiozzová pokrčila unaveně rameny. „Co na tom záleží? To dělají skoro všechny. Trochu pleťového krému nebo pudru, kapesník, sem tam nějaký pár punčoch. Ano, myslím, že trochu krade. Tahle děvčata to pokládají více méně za své právo.“

„Ty opravdu hodné ne, anděli.“

„No víte – u mne má dost nevýhodnou pracovní dobu. Já pracuju v noci, často přicházím domů hodně pozdě. Dělá mi nejen služebnou, ale i garderobiérku.“

„Víte o ní ještě něco? Šňupe koks nebo kouří nějakou travičku? Ráda si přihne? Měla někdy hysterické záchvaty?“

„Myslím, že ne. Co to s tím má společného, Steve?“

„Krásná dámo, tahle slečna někomu prodala klíč od vašeho bytu. To je jasné. Vy jste mu ten klíč nedala, domácího by to ani nenapadlo, ale Agáta svůj klíč měla. Souhlasí?“

V očích se jí objevilo zděšení. Ústa se jí trochu chvěla, docela maličko. U ruky jí stála nedotčená sklenice. Steve se sklonil a trochu z ní upil.

Dívka řekla pomalu: „Maříme čas, Steve. Musíme zavolat policii. Nedá se svítit. Coby slušné děvče mám odzvoněno, i kdybych se, povšechně vzato, z toho dostala. Budou si myslet, že to byla hádka mezi milenci a že jsem ho zastřelila, to je na beton. A i kdyby se mi podařilo přesvědčit je, že jsem to neudělala, stačí, že se zastřelil v mé posteli, aby se mnou stejně byl amen. Takže mi nezbývá, než zatnout zuby a připravit se na nejhorší.“

Steve řekl jemně: „Teď dávejte pozor. Tohle mi dělávala maminka.“

Přitiskl si prst na ústa, sklonil se a dotkl se jejích rtů na témže místě stejným prstem. Usmál se a řekl: „A teď půjdeme k Waltersovi – nebo vlastně vy k němu půjdete. A on si vybere své poldy a ti, co on vybírá, nebudou dělat žádný bengál ani bublat reportérům do oušek. Vplíží se sem potichoučku jak exekutoři. Walters v těchhle věcech umí chodit. S tím se právě počítalo. Já se zatím vydám za Agátou. Protože chci vědět, jak vypadal ten chlápek, kterému prodala klíč – a chci si to zjistit hodně zčerstva. A mimochodem, visíte mi dvacku za to, že jsem sem přišel. Tak abyste nezapomněla.“

Vysoká dívka vstala a usmála se: „Vy jste ale číslo, jen co je pravda,“ řekla. „Jak můžete tak jistě vědět, že byl zavražděn?“

„Nemá na sobě své pyžamo. Na tom svém má monogram. Balil jsem mu včera věci – než jsem ho vyrazil z Carltonu. Oblékněte se, andílku – a dejte mi Agátinu adresu.“

Zašel do ložnice a přetáhl přes Leopardiho mrtvolu prostěradlo, ale chvíli je podržel nad tichým, voskovým obličejem, než je na něj spustil.

„Sbohem, chlapče,“ řekl mírně. „Byl jsi pěkná veš – ale měls muziku v těle, to ti nikdo neupře.“

Byl to malý dřevěný domek na Brighton Avenue poblíž Jeffersonovy třídy, v bloku samých dřevěných domků, staromódně postavených, s pavlačí u vchodu. K tomuhle vedl úzký betonový chodníček, který v měsíčním světle vypadal bělejší než byl.

Steve vystoupil po schodech a pohlédl na světlem lemovaný stín širokého okna v průčelí. Zaklepal. Ozvaly se šouravé kroky a jakási žena otevřela dveře a prohlížela si ho skrze síť proti hmyzu upevněnou hákem – byla to utrápená postarší ženská s kudrnatými šedivými vlasy. Neforemné tělo měla zahalené v županu a nohy se jí smekaly v příliš velkých pantoflích. Muž s úplně lysou hlavou a mléčným zákalem na očích seděl v proutěné židli u stolu. Ruce měl složené v klíně a z dlouhé chvíle praskal kotníky prstů. Ke dveřím se nepodíval.

Steve řekl: „Přicházím od slečny Chiozzové. Jste Agátina matka?“

Žena řekla tupě: „To sem. Jenže vona neni doma, pane.“ Muž na židli vydoloval odněkud kapesník a vysmrkal se. Tlumeně se zachechtal.

Steve řekl: „Slečna Chiozzová se dnes necítí nějak dobře. Byla by ráda, kdyby se Agáta vrátila a zůstala u ní přes noc.“

Muž s mléčnýma očima se znovu uchechtl, tentokrát ostřeji. Žena řekla: „My nemáme ani ponětí, kde je. Vona nechodí domu. My tady s tátou věčně věků čekáme, kdy příde. Ta se tak trajdá, že je nám z toho voboum nanic.“

Stařík vyštěkl pisklavým hlasem: „Vona bude tak dlouho courat venku, až jí jednou seberou chlupatý.“

„Táta je napůl slepej,“ řekla žena. „A z toho je takovej mrzutej. Nechcete jít dál?“

Steve zavrtěl hlavou a otáčel kloboukem v rukou jako přitroublý křupan v kovbojském filmu. „Musím ji najít,“ řekl. „Kam tak chodívá?“

„Někde chlastá kořalku s všelijakejma ničemnejma flákačema,“ zakdákal táta. „S libovejma frajérama, co nosej hedvábný šátky místo kravat. Já mít voči, zmlátil bych jí řemenem, až by padla.“ Sevřel opěradlo židle a svaly na rukou mu vyskočily jako uzly. A pak se rozplakal. Slzy se mu řinuly z těch bělavých očí a roztěkaly se po bílém strništi na tvářích. Žena šla k němu, vzala mu z dlaně kapesník a osušila mu jím obličej. Pak si do něho utřela nos a vrátila se ke dveřím.

„Mohla by bejt všelikdes,“ řekla Stevovi. „Tohle je veliký město, milej pane. Nevím, co bych vám víc řekla.“

Steve řekl sklíčeně: „Ještě se tu stavím. Jestli přijde, zdržte ji tady. Jaké máte telefonní číslo?“

„Jaký máme telefonní číslo, táto?“ křikla žena přes rameno.

„A nepovím,“ trucoval táta.

Žena řekla: „Už si vzpomínám. Dvě-štyry-pět-štyry, jih. Zavolejte, kdy budete chtít. My s tátou nemáme nic na práci.“

Steve jí poděkoval a vrátil se po bílém chodníčku zase na ulici a šel o půl bloku dál, kde nechal stát auto. Mimoděk pohlédl přes ulici a už se chystal vstoupit do vozu, když se náhle zarazil s rukou na klice dveří. Pustil ji, ustoupil o tři kroky stranou, zůstal stát a s pevně staženými rty se díval na druhou stranu ulice.

Všechny domy v bloku vypadaly stejně, jenom ten protější měl v okně tabulku s nápisem K PRONAJMUTÍ a v cípku trávníku před domem zapíchnuté oznámení realitní kanceláře. Dům vypadal zanedbaný a úplně prázdný, ale před ním na úzké příjezdové cestě stálo malé, hezké černé dvousedadlové auto.

Steve si řekl pro sebe: „Je to jenom takové tušení, ale – do toho, Steve!“

Přešel téměř po špičkách přes širokou prašnou ulici, ruku v kapse na tvrdém kovu revolveru, a když přišel až k tomu autíčku, zastavil se a naslouchal. Tiše přešel na levou stranu vozu, rozhlédl se po ulici a pak se podíval do otevřeného levého okénka vozu.

Dívka tam seděla skoro jako kdyby řídila, až na to, že měla hlavu nakloněnou trochu příliš do rohu. Na hlavě jí dosud seděl červený klobouček, šedý, kožešinou zdobený plášť jí stále ještě halil tělo. V odraženém světle měsíce bylo vidět, že má ústa dokořán otevřená. Jazyk jí visel ven. A kaštanově hnědé oči zíraly na strop vozu.

Steve se jí nedotkl. Nemusel na ni sahat, ani si ji prohlížet, aby věděl, že má na krku hluboké šrámy.

„Tihle hoši mají spadeno na ženy,“ zašeptal.

Dívčina velká brokátová taška ležela na sedadle vedle ní, dokořán otevřená jako její ústa – stejně jako ústa slečny Marilyn Delormové a jako její rudá kabelka.

„Baže – dávají jim pěkně zabrat.“

Couval tak dlouho, až stál pod palmou u okraje příjezdové cesty. Ulice byla prázdná a pustá jako zavřené divadlo. Přešel tiše ke svému vozu, vlezl dovnitř a odjel.

Docela všední případ. Děvče se vrací pozdě v noci samo domů a pár kroků od jejího domu ji nějaký surovec přepadne a uškrtí. Jednoduché jak facka. První policejní patrola, která pojede ulicí – budou-li chlapci jen trochu při smyslech – si na ni posvítí, jakmile zahlédnou tu ceduli K PRONAJMUTÍ. Steve šlápl na plyn a ujížděl pryč.

Na rohu Washingtonovy ulice a Figueroa vešel do nočního bufetu a zavřel za sebou dveře telefonní budky v pozadí lokálu. Vhodil do přístroje niklák a vytočil číslo policejního komisařství.

Požádal, aby ho spojili se službou, a řekl: „Zapište si, co vám teď řeknu, seržante: Brighton Avenue, blok třicet dvě stě, západní část, příjezdová cesta k prázdnému domu. Máte to?“

„Jo. A co tam má bejt?“

„Auto a v něm mrtvá žena,“ řekl Steve a zavěsil.

7

Quillan, hlavní správce a zástupce ředitele hotelu Carlton, měl noční službu, protože noční účetní Millar měl týden dovolené. Bylo půl druhé a ticho po pěšině a Quillan se nudil. Už dávno zařídil všechno, co bylo zapotřebí, vždyť pro člověka, který pracoval v hotelech už dvacet let, to bylo všechno hračka.

Noční vrátný skončil úklid a odešel do svého pokoje vedle řady výtahů. Jeden výtah byl osvětlený a otevřený jako vždycky. Hlavní vestibul byl uklizený a světla náležitě ztlumena. Všechno přesně jako obvykle.

Quillan byl pomenší, obtloustlý chlapík s jasnýma, bystrýma žabíma očima, které vypadaly přívětivě, i když ve skutečnosti neměly vůbec žádný výraz. Vlasy měl světlé jako písek a bylo jich poskrovnu. Bílé ruce držel sepjaté na mramorové desce pultu. Byl právě dost velký, aby se mohl o stůl opřít a nevypadat přitom, jako když se na něm povaluje. Díval se na protější zeď vstupní haly, ale neviděl ji. Podřimoval, ačkoli měl oči otevřené, a kdyby noční vrátný za svými dveřmi škrtl zápalkou, Quillan by to ihned zpozoroval a zazvonil by na něho.

Mosazí rámované létací dveře do ulice se otevřely a vešel Steve Grayce, límec letního pláště ohrnutý, klobouk vražený do čela, v koutku úst cigaretu, z níž vycházely obláčky kouře. Vypadal velmi nenuceně, velmi čile a klidně. Došel k pultu a zabubnoval na něj.

„Vzbuď se!“ ušklíbl se.

Quillan zatěkal očima a řekl: „Můžete dostat pokoj do ulice s koupelnou. Ale rozhodně netrpíme žádné mejdany v osmém poschodí. Tě zdravím, Steve. Tak přece tě nakonec vylili. A zrovna když sis to nezasloužil. Takový je život.“ Steve řekl: „Co dělat. Máte tu nového nočního zřízence?“

„Nikoho nepotřebujeme, Steve. A podle mého jsme ho nikdy nepotřebovali.“

„Budete ho potřebovat tak dlouho, dokud takoví machři, jako jsi ty, budou strkat všelijaké doroty na stejnou chodbu s chlapy jako Leopardi.“

Quillan přimhouřil oči a pak je zase otevřel tak jako dřív. Řekl lhostejně: „Já je nepřijímal, kamaráde. Ale chybu může udělat každý. Millar je ve skutečnosti revizor účtů, a ne recepční úředník.“

Steve se opřel dozadu a obličej mu znehybněl. Kouř zůstal takřka viset na konci jeho cigarety. Oči měl teď jako z černého skla. Usmál se trochu neupřímně.

„A proč jste ubytovali Leopardiho v čtyřdolarovém pokoji na osmém patře a ne v luxusním apartmá za osmadvacet dolarů denně?“

Quillan mu úsměv oplatil. „Já Leopardiho nepřijímal, ty jeden pišišvore. Měl rezervovaný pokoj. Předpokládám, že takový, jaký chtěl. Někteří kunčafti neradi utrácejí. Máte ještě nějaké otázky, pane Grayce?“

„Samo. Byl pokoj číslo osm set třináct včera v noci prázdný?“

„Opravovalo se tam, tak byl prázdný. Zlobil tam vodovod. Další, prosím.“

„Kdo určil, že se má oprava provádět?“

Quillanovy jiskrné, nevyzpytatelné oči se odvrátily a podivně strnuly. Neodpověděl.

Steve řekl: „Já ti povím, proč to všechno. Leopardi byl na osmsetpatnáctce a ta dvě děvčata na osmsetjedenáctce. Mezi nimi byla jen osmsettřináctka. Chlápek s univerzálním klíčem mohl vejít do osmsettřináctky a odstrčit závory na obou spojovacích dveřích. Kdyby pak lidé v obou sousedních pokojích udělali totéž, měli by pro sebe celé apartmá.“

„No a?“ opáčil Quillan. „Že nás obrali o osm babek? No to se stává i v lepších hotelích, než je tenhle.“ Jeho oči teď vypadaly ospale.

Steve řekl: „Mohl to udělat Millar. To mi ale sakra nehraje. Millar není takový šizuňk. Riskovat flek pro pár šoufků tuzéru – fuj! Millar není žádný dolarový pasák.“

Quillan řekl: „No tak, policajte. Pověz mi, co ti doopravdy vrtá v hlavě.“

„Jedna z těch dívek v osmsetjedenáctce měla bouchačku. Leopardi dostal včera výhrůžný dopis – nevím kde, ani jak. Ale vůbec ho to nerozházelo. Roztrhal ho. Tak jsem se to dověděl. Sesbíral jsem ty útržky z jeho koše na papír. Leopardiho kámošové se už asi odtud vystěhovali, co?“

„Samozřejmě. Ubytovali se v Normandii.“

„Zavolej do Normandie a chtěj k telefonu Leopardiho. Jestli tam je, bude ještě nasávat. Nejspíš s nějakou partou.“

„Proč to?“ zeptal se Quillan vlídně.

„Protože jsi prima chlap. Jestli ti Leopardi odpoví – prostě zavěš.“ Steve se odmlčel a štípl se silně do brady. „Jestli odešel, zkus zjistit kam.“

Quillan se napřímil, ještě jednou se na Steva dlouze a klidně podíval a zašel za matovanou skleněnou zástěnu. Steve stál docela tiše a naslouchal, jednu ruku po boku, zaťatou v pěst, druhou neslyšně bubnoval na mramorovou desku.

Asi za tři minuty se Quillan vrátil a zase se opřel o pult a řekl: „Není tam. V jeho apartmá – navalili mu přepychový bejvák – je nějaká sešlost a dělají tam binec. Mluvil jsem s chlápkem, který byl ještě jakž takž střízlivý. Říká, že asi v deset Leopardiho někdo volal – nějaké děvče. Odešel nafuněný jako páv, říká ten chlápek. Prý se honil, že má senzační rande. Ten chlápek byl tak akorát zpálkovaný, že mi tohle všechno vyklopil.“

Steve řekl: „Ty jsi vážně dobrý kluk. Hrozně mě mrzí, že ti nemůžu všechno říct. Vůbec, rád jsem tady pracoval. A taky jsem se nijak nepředřel.“

Vykročil nazpátek k východu. Quillan čekal, až položil ruku na mosaznou kliku, a teprve pak na něho zavolal. Steve se obrátil a šel pomalu zpátky.

Quillan řekl: „Slyšel jsem, že po tobě Leopardi střelil. Myslím, že to nebylo vzato v úvahu. Tady v kanceláři to nikdo nehlásil. A já myslím, že Peters si to ani pořádně neuvědomil, dokud neviděl to zrcadlo v osmsetpatnáctce. Kdybys chtěl přijít zpátky, Steve –“

Steve zavrtěl hlavou: „Děkuju za laskavost.“

„A když jsem slyšel o tom střílení,“ dodal Quillan, „vzpomněl jsem si na něco. Před dvěma lety se v pokoji osm set patnáct zastřelilo jedno děvče.“

Steve bezmála nadskočil. „Jaké děvče?“

Quillan vypadal překvapeně. „Já ti ani nevím. Nepamatuju si, jak se jmenovala. Byla to nějaká holka, která si už prodělala všechno, co dokázala vydržet, a chtěla umřít v čisté posteli – sama.“

Steve sáhl přes pult a chytil Quillana za paži. „Hotelové seznamy,“ zasykl. „Budou v nich výstřižky z novin, všechno, co o tom noviny napsaly. Musím vidět ty výstřižky.“

Quillan na něho hodnou chvíli zíral. Pak řekl: „Ať už hraješ co hraješ, chlapče, dovedeš se sakramentsky postarat, aby ti nebylo vidět do karet. To se ti musí nechat. A já tu zíval nudou a nevěděl, jak zabít čas.“

Sáhl na konec pultu a stiskl zvonek. Dveře u pokoje nočního vrátného se otevřely a vrátný k nim zamířil přes vestibul. Kývl na Steva a usmál se.

Quillan řekl: „Vem to tady za mě, Karle. Jdu na chvilku do kanceláře pana Peterse.“

Otočil se k pokladně a vytáhl z ní klíče.

8

Chata stála vysoko na úbočí kopce a odrážela se od hustého porostu borovic, dubů a vonných cedrů. Bylo to solidní stavení s kamenným komínem, celé pobité šindeli a pevně vzepřené proti svahu. Její střecha byla za denního světla zelená a stěny temně rudohnědé, okenní rámy a stažené rolety červené. V tajuplném jasu měsíční noci, jaká bývá v horách v polovině října, bylo na ní vidět všechno do nejmenších podrobností, kromě barev.

Stála na konci silnice, čtvrt míle od všech ostatních chat. V pět hodin ráno Steve projížděl bez světel zatáčkou k domku. Jakmile si byl jist, že je to chata, kterou hledá, okamžitě zastavil, vystoupil z vozu a šel dál pěšky podle okraje štěrkované cesty, kde jeho kroky tlumil koberec divokých kosatců.

Na konci silnice stála garáž z hrubých borových prken a odtamtud vedla pěšina k verandě chaty. Garáž nebyla zamčená. Steve otevřel opatrně dveře, dotápal ve tmě k vozu a sáhl na kryt chladiče. Byl ještě teplý. Vytáhl z kapsy malou baterku a posvítil si na vůz. Šedivý sedan, zaprášený, ukazatel benzínu téměř na nule. Zhasil baterku, pečlivě zavřel dveře garáže a zase zastrčil do petlice dřevěný kolík. Potom se vydal vzhůru po pěšině k domku.

Za staženými červenými záclonami svítilo světlo. Veranda v průčelí byla vysoká a ležela tam hromada jalovcových polen ještě s kůrou. Na domovních dveřích byla obyčejná závora a nad ní hrubá venkovská klika.

Steve vystoupil nahoru, ani zvlášť tiše, ani příliš hlučně, zvedl ruku, zhluboka se nadechl a zaklepal. Sáhl na hlaveň revolveru, který měl ve vnitřní kapse kabátu, ale když ruku vytáhl, byla prázdná.

Zavrzala židle, kroky zašoupaly po podlaze a nějaký hlas tiše zavolal: „Kdo je?“ Byl to Millarův hlas.

Steve přiblížil ústa těsně ke dveřím a řekl: „George, to jsem já – Steve. Jsi už vzhůru?“

Klíč se otočil v zámku a dveře se otevřely. George Millar, švihácký noční účetní z Carltonu, teď zrovna švihácky nevypadal. Měl na sobě staré kalhoty a tlustý modrý svetr s rolovacím límcem. Na nohou měl vzorkované vlněné ponožky a pantofle s beránkem. Pečlivě zastřižený černý knírek vypadal na jeho bledém obličeji jako křivá šmouha. Dvě elektrické žárovky svítily v objímkách zasazených do nízkého trámu, který se táhl přes celý pokoj pod šikmým vysokým krovem. Stolní lampa byla rozsvícena a stínidlo staženo tak, aby světlo padalo na veliké křeslo s koženým sedadlem a posuvným čalouněným opěradlem. Oheň líně doutnal pod hromadou hebkého popela ve velikém otevřeném krbu.

Millar řekl svým hlubokým, chraplavým hlasem: „A hele, Steve. To jsem rád, že tě vidím. Jakpak jsi nás vůbec našel? Jen pojď dál, kamaráde.“

Steve prošel dveřmi a Millar za ním zamkl. „Zvyk z města,“ zazubil se. „Tady v horách nikdo nic nezamyká. Posaď se. Ohřej si nohy. Takhle pozdě v noci je venku chladno.“

Steve řekl: „To je. Hrozná zima.“

Usedl do křesla a položil si klobouk a plášť na roh těžkého dřevěného stolu vedle křesla. Naklonil se kupředu a natáhl ruce k ohni.

Millar řekl: „Tak mi sakra pověz, jaks nás našel, Steve.“

Steve se na něho nepodíval. Řekl klidně: „Snadné to zrovna nebylo. Včera večer jsi mi řekl, že tvůj bratr tady má chatu – pamatuješ? No a já neměl zrovna nic na práci a tak jsem si pomyslel, že si sem vyjedu za vámi a pozvu se k vám na snídani. Ten chlápek v hospodě na Hřebenech nevěděl, která chata komu patří. On má spíš co dělat s lidmi, co tudy jen projíždějí. Zavolal jsem do garáží, ale tam nevěděli, že by tu měl chatu nějaký Millar. Pak jsem si všiml, že kousek dál v ulici se rozsvítilo světlo ve skladišti uhlí a dříví a takový mrňous, co tu dělá hajného a šerifova náměstka a prodává dříví a benzín a kdoví co ještě, zrovna vyjížděl z garáže, protože si potřeboval zajet do San Bernardina natankovat nějaký benzín. Náramně šikovný chlápek. Sotva jsem mu řekl, že tvůj bratr je bývalý boxer, hned byl doma. No a tak mě tu máš.“

Millar si poškubával knírek. Kdesi uvnitř chaty zavrzala pera v posteli. „No víš, on ještě pořád užívá toho jména, pod kterým boxoval – Gaff Talley. Vzbudím ho a vypijeme si trochu kávy. Mám dojem, že jsi na tom stejně jako já. Člověk je zvyklý dělat v noci a pak nemůže spát. Vůbec jsem si dnes nelehl.“

Steve se na něho pomalu podíval a hned odvrátil zrak. Drsný hlas za jejich zády řekl: „Gaff je už vzhůru. Kdopak tě to přišel navštívit, George?“

Steve ledabyle vstal a otočil se. Nejdřív se podíval tomu muži na ruce. Nemohl jinak. Byly to veliké ruce, bezvadně čisté, ale hrubé a šeredné. Jeden kotník byl zle polámaný. Muž byl mohutný a měl zrzavé vlasy. Přes silné flanelové pyžamo měl přehozen umazaný župan. Jeho obličej byl tuhý a bezvýrazný, na lícních kostech zjizvený. Tenké bílé jizvy mu přetínaly obočí a koutky úst. Nos měl rozpláclý a zduřelý. Na celém tom obličeji bylo vidět, že na něj dopadla spousta boxerských rukavic. Jen oči se snad vzdáleně podobaly Millarovým.

Millar řekl: „To je Steve Grayce. Noční zřízenec v hotelu – až do včerejška.“ Usmál se trochu nuceně.

Gaff Talley k Stevovi přistoupil a potřásl mu rukou. „Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl. „Hodím na sebe nějaký hadry a uklohníme si něco k snídani. Už jsem se dost vyspal. Chudák George si ani nezdřím.“

Vrátil se přes pokoj ke dveřím, z nichž předtím vyšel. Tam se zastavil, opřel se o starý gramofon a položil svou obrovskou tlapu za hromadu desek v papírových obalech. Tak tam zůstal a ani se nepohnul.

Millar řekl: „Už sis našel nějakou fušku, Steve? Nebo ses o to ještě nepokoušel?“

„Ale ano. Více méně. Je to asi uhozený nápad, ale chci zkusit, jestli bych se uchytil jako soukromý detektiv. Moc si od toho neslibuju, ledaže by se mi podařilo udělat si trochu reklamy.“ Pokrčil rameny. Pak řekl nesmírně klidně: „Někdo odprásk Kinga Leopardiho.“

Millar otevřel ústa. Téměř minutu tak zůstal – úplně bez hnutí, ústa dokořán. Gaff Talley se opíral o zeď a civěl před sebe a v obličeji se mu nezračilo vůbec nic. Konečně řekl Millar: „Odprásk? A kde? Neříkej mi –“

„Ne, v hotelu ne, George. To by byla smůla, co? Stalo se to v bytě jedné dívky. A je to slušné děvče. Nevylákala ho tam. Bylo to narafičené jako sebevražda – jenže na to nikdo neskočí. A ta dívka je má klientka.“

Millar se nepohnul. Ani ten kolohnát se nepohnul. Steve se přitiskl zády ke kamenné římse nad krbem. Řekl mírně: „Šel jsem dnes odpoledne do klubu Šalotka, abych se Leopardimu omluvil. Byl to pitomý nápad, protože jsem se mu přece neměl zač omlouvat. Seděl tam v baru s dívkou. Třikrát mě praštil a vzal roha. Té dívce se to nezamlouvalo. Dost jsme se skamarádili. Vypili jsme si spolu skleničku. Potom pozdě v noci – dnes v noci – mě zavolala a řekla mi, že Leopardi je u ní v bytě dočista sťatý a že se ho nemůže zbavit. Šel jsem tam. Jenže on vůbec nebyl sťatý. Ležel mrtvý v její posteli, ve žlutém pyžamu.“

Hromotluk zvedl levou ruku a prohrábl si vlasy. Millar se opřel o hranu stolu tak opatrně, jako kdyby se bál, že se o ni pořeže. Ústa pod přistřiženým černým knírkem mu cukala.

Řekl chraptivě: „To je nadělení.“

Hromotluk řekl: „Teda z toho by se jeden zjevil.“

Steve řekl: „Jenomže to nebylo Leopardiho pyžamo. Na tom svém měl monogram – veliký černý monogram. A bylo saténové, ne z obyčejného hedvábí. A měl sice bouchačku v ruce – mimochodem patřila té dívce – ale sám se do srdce nestřelil. Poldové na to určitě přijdou. Vy hoši jste možná nikdy neslyšeli o Lundově zkoušce, při které se pomocí parafínu zjistí, kdo naposled vystřelil nebo nevystřelil z revolveru. Ta vražda měla být původně spáchána včera v noci v hotelu, v pokoji osm set patnáct. Já to celé shodil, protože jsem s ním vyrazil dveře dřív, než se mu ta černovláska z osmsetjedenáctky mohla dostat na kobylku. Že je to tak, George?“

Millar odpověděl: „Řekl bych, že ano – kdybych měl ponětí, o čem vlastně mluvíš.“

Steve řekl zvolna: „Já myslím, že moc dobře víš, o čem mluvím, George. Byla by to jakási osudová spravedlnost, kdyby Kinga Leopardiho odkrouhli v pokoji osm set patnáct. Protože v tomhle pokoji se přede dvěma roky zastřelilo jedno děvče. Dívka, která se zapsala jako Mary Smithová – ale obvykle si dávala říkat Eva Talleyová. A ve skutečnosti se jmenovala Eva Millarová.“

Hromotluk ztěžka nalehl na skříň gramofonu a řekl drsně: „Se mi zdá, že jsem se ještě neprobudil. Jestli se nemejlím, tak tohle vypadá na pěknej podraz. Měli sme sestru, co se menovala Eva a zastřelila se v Carltonu. A co má bejt?“

Steve se usmál trochu křivě, řekl: „Poslyš, George. Řekls mi, že ty dvě dívky ubytoval na osmsetjedenáctce Quillan. Ale udělals to ty. Řekls mi, že Leopardi si místo pořádného apartmá vzal pokoj na osmém patře proto, že je švorc. Ale on nebyl švorc. Prostě mu bylo úplně jedno, kde bydlí, jen když měl po ruce dámskou společnost. A o to ses mu postaral. Celou tu věc jsi naplánoval ty, George. Dokonce jsi přiměl Peterse, aby napsal Leopardimu do Raleighu ve Frisku a požádal ho, aby se ubytoval v Carltonu, až sem přijede, protože je to hotel, který patří témuž majiteli jako klub Šalotka. Jako kdyby takového hlavouna, jako je Jumbo Walters, zajímalo, kde se nějaký šumař ubytuje.“

Millarův obličej byl smrtelně bledý, bezvýrazný. Hlas mu přeskakoval: „Steve – propánaboha, Steve, o čem to tu mluvíš? Jak bych já mohl…“

„Je mi líto, chlapče. Rád jsem s tebou pracoval. Měl jsem tě vůbec moc rád. Myslím, že tě mám ještě pořád rád. Ale chlapy, kteří škrtí ženy, rád nemám – ani ty, co vraždí ze msty, a aby se kryli, šijou boudy na děvčata.“

Trhl rukou vzhůru – ale zarazil se. Hromotluk řekl: „To chce klid – a mrkni na tohle.“

Gaffova ruka už nebyla zakryta hromadou gramofonových desek. A držela kolt ráže 45. Procedil mezi zuby: „Já dycky myslel, že tyhle hoteloví fízlové jsou dobrý leda do buřtů. Ale se mi zdá, že v tobě jsem se splet. Ty máš přece něco pod čepicí. Hernajs, já bych se vsadil, žes zabrousil i do Court Street, číslo osm set jedenáct. Uhád sem?“

Steve spustil ruku k boku prázdnou a pohlédl zpříma na veliký kolt.

„Uhodl. Viděl jsem to děvče – mrtvé – s modřinami od tvých prstů na krku. A ty se dají změřit, kamaráde. Žes zabil služebnou Dolores Chiozzové stejným způsobem jako to první děvče, byla chyba. Porovnají si oboje otisky, zjistí, že ta vaše černovlasá pistolnice byla včera v noci v Carltonu, a kousek po kousku si dají tu celou historku dohromady. S tím, co se dovědí v hotelu, musí to rozluštit jedna dvě. Dávám vám tak čtrnáct dnů, jestli se odtud rychle vypaříte. A když říkám rychle, tak myslím kalupem.“

Millar si olízl suché rty a řekl tiše: „Nemáme žádný spěch, Steve. Vůbec žádný. Naše práce je skončena. Možná že jsme to neprovedli ani moc chytře ani moc pěkně, ale víš, ona to taky nebyla pěkná fuška. A Leopardi byl syčák, že horšího bys pohledal. Měli jsme svou sestru rádi a on z ní udělal běhnu. Bylo to takové nezkušené děcko, které se zamilovalo do nafrčeného halamy, a když ten halama udělal kariéru, vykopl ji na ulici kvůli zrzavé zpěvačce, která mu líp hověla. Vykopl ji a zlomil jí srdce a ona se zabila.“

Steve řekl drsně: „No, a copak jste vy dva celou tu dobu podnikali– manikýrovali jste si nehtíčky?“

„Nebyli jsme tu, když se to stalo. Chvilku nám trvalo, než jsme zjistili, co a jak.“

Steve řekl: „Tak to vám stálo za to, abyste oddělali čtyři lidi, co? A jestli chceš něco vědět, Dolores Chiozzová by si o Leopardiho ani boty neutřela – tehdy ani nikdy potom. Ale vy jste ji museli do té syčárny taky namočit, do toho hnusného pomstychtivého vraždění. Dělá se mi z tebe špatně, George. Řekni tomu svému vykutálenému bratříčkovi, aby se nedal rušit, když mu to zabíjení jde tak pěkně od ruky.“

Hromotluk se ušklíbl a řekl: „To sou samý kecy, George. Podívej, jestli má bouchačku – a nestav se mu za záda ani před něj. Tenhle kanón dělá díry skrz naskrz.“

Steve se upřeně díval na pětačtyřicítku v ruce toho ohromného chlapa. Tvář měl tvrdou jako ze slonoviny. Ústa svíral do chladného opovržlivého úšklebku a oči měl studené a hluboce temné.

Millar tiše našlapoval v kožešinou podšitých pantoflích. Obešel stůl a přistoupil z boku k Stevovi a vztáhl ruku, aby mu ohmatal kapsy. Odstoupil a ukázal prstem: „Tady je.“

Steve řekl mírně: „Já musím být úplný cvok. Teď jsem tě mohl dostat, George.“

Gaff Talley vyštěkl: „Jdi vod něho dál.“

Přešel těžkopádně přes pokoj a tvrdě přitiskl Stevovi ten veliký kolt na žaludek. Zvedl levou ruku a vydoloval jeho speciál z vnitřní náprsní kapsy. Očima se zabodával do Stevových. Podal Stevův revolver za sebe. „Tohle si vem, George.“

Millar vzal revolver a zase obešel ten veliký stůl a na jeho druhém konci zůstal stát. Gaff Talley ucouvl od Steva.

„Seš vodkecanej, ty hlavičko moudrá,“ řekl. „To musíš sám vědět. Z těchhle kopců vedou jen dvě cesty a my potřebujem čas. A tys třeba vo tom ani nikomu neřek. Tak je to jasný, ne?“

Steve stál jako skála, bílý ve tváři, a pokřivený úsměv mu poškubával koutky rtů. Upřeně zíral na silákův revolver a v jeho pohledu byl jakýsi údiv.

Millar řekl: „Musí to být, Gaffe?“ Znělo to jako zaskřehotání, jeho hlas ztratil svou zvučnost, svůj jindy tak příjemný zastřený tón.

Steve pootočil hlavu a pohlédl na Millara. „To víš, že musí, George. Vy dva jste konec konců jen párek docela sprostých lumpů, odporných sadistů, kteří si hrají na mstitele zhrzené dívčí cti. Hrdinové divokého západu. A přitom jste prakticky už teď, v tomhle okamžiku, bradou vzhůru – červům napospas.“

Gaff Talley se rozesmál a palcem natáhl kohoutek toho velikého revolveru. „Pomodli se, hošánku,“ poškleboval se.

Steve řekl zavile: „Kdo ti nakukal, že mě můžeš odprásknout tímhle střepem? Vždyť to nemáš nabité, škrtiči. Snad abys mě radši vyřídil tak, jak to děláš se ženami – holýma rukama.“

Hromotlukovi na okamžik sklouzly oči dolů a zamžily se. Pak se rozesmál na celé kolo. „Marjá panno, kam chodíš na takový starý triky?“ chechtal se. „Tak dávej bacha.“

Namířil revolver na podlahu a stiskl kohoutek. Nárazník suše cvakl – o prázdnou komoru. Gaffovi křečovitě zaškubalo ve tváři.

Malou chvilku se nikdo nepohnul. Pak se Gaff otočil na špičkách a pohlédl na bratra. Řekl skoro vlídně: „To ty, George?“

Millar si olízl rty a polkl. Musel několikrát pohnout ústy, než dokázal promluvit.

„Já, Gaffe. Stál jsem u okna, když Steve vystoupil z auta tam dole na silnici, a viděl jsem ho vejít do garáže. Věděl jsem, že náš vůz musí být ještě teplý. Už bylo toho zabíjení dost, Gaffe. Víc než dost. Proto jsem ti vyndal z revolveru náboje.“

Millarův palec natáhl kohoutek na Stevovu speciálu. Gaff vyvalil oči. Civěl jako očarovaný na krátkou hlaveň revolveru. Pak se divoce vrhl kupředu a rozmáchl se prázdným koltem. Millar sebral všechny síly, aby zůstal klidně stát, a pak řekl chabě, stařeckým hlasem: „Sbohem, Gaffe.“

Revolver třikrát poskočil v drobné pěstěné ruce. Kouř se líně vyvalil z hlavně. V krbu se rozpadl kus spáleného polena.

Gaff se podivně usmál, nachýlil se a zůstal bez hnutí stát. Revolver mu spadl k nohám. Přitiskl si ty své veliké těžké ruce na žaludek a řekl pomalu, neohebným jazykem: „Dobřes udělal, chlapče. Dobře. Já myslím… Já myslím, že…“

Hlas mu selhal a nohy se pod ním začaly podlamovat. Steve udělal tři dlouhé, rychlé, neslyšné kroky a tvrdě udeřil Millara do brady. Hromotluk ještě pořád padal – pomalu jako podťatý strom.

Millar přeletěl přes celý pokoj, vrazil do protější zdi a z police spadl modrobílý talíř a rozbil se. Revolver vypadl Millarovi z prstů. Steve po něm skočil a zdvihl jej. Millar se schoulil na zemi a nespouštěl oči z bratra.

Gaff Talley sklonil hlavu k zemi, vzepřel se o ruce a pak si klidně lehl na břicho, jako kdyby byl k smrti unaven. Nevydal ze sebe ani hlásku.

Kolem červených záclon v oknech se rozjasňovalo. Kus rozpadlého polena čadil u stěny krbu a z ostatního ohně zbyla jen hromádka jemného šedého popele s žhnoucím jádrem.

Steve řekl ztěžka: „Zachránils mi život, George – nebo přinejmenším jsi zabránil pořádné přestřelce. Riskoval jsem to, protože jsem nutně potřeboval důkazy. Sedni si tamhle k psacímu stolu a všechno to sepiš a podepiš.“

Millar se zeptal: „Je mrtev?“

„Je mrtev, George. Zabils ho. To tam taky napiš.“

Millar řekl tiše: „Divná věc. Chtěl jsem vyřídit Leopardiho sám, vlastníma rukama, když byl na vrcholu slávy a měl nejvíc co ztratit. Prostě ho odprásknout a pak si to odpykat, ať přijde, co přijde. Jenže Gaff na to chtěl jít od lesa. Gaff, takový surový hulvát, který jakživ nedostal kouska vzdělání a nikdy neuhnul před ranou, ten pořád spekuloval a kombinoval, kde se co dá trhnout. Možná, že proto si taky kupoval nemovitosti jako například ten činžák v Court Street, kde mu správcoval Jake Stoyanoff. Jak se mu podařilo obalamutit služebnou Dolores Chlozzové, to nevím. Ale na tom ani moc nezáleží, že ne?“

Steve řekl: „Jdi a všechno napiš. To tys volal Leopardiho a vydával se za tu dívku, co?“

Millar řekl: „Ano. Napíšu všechno, Steve. Podepíšu to a pak mě necháš odejít – jenom na hodinu. Že to uděláš, Steve? Dej mi hodinový náskok. Tolik přece člověk může od starého přítele žádat, nemyslíš, Steve?“

Millar se usmál. Byl to nepatrný, křehký, přízračný úsměv.

Steve se naklonil k nataženému tělu toho velikého chlapa a sáhl mu na krční tepnu. Vzhlédl a řekl: „Je nadobro mrtev… Ano, dostaneš hodinový náskok, George – když to všechno řádně sepíšeš.“

Millar přistoupil tiše k vysokému dubovému psacímu stolu s řadou zásuvek, pobitému zašlými bronzovými cvočky. Zdvihl desku stolu, posadil se a sáhl po peru. Odzátkoval láhev inkoustu a začal psát svým úhledným, čistým účetnickým rukopisem.

Steve Grayce si sedl před krb, zapálil si cigaretu a díval se do popele. Levou rukou si přidržoval revolver na koleně. Před chatou začali zpívat ptáci. Uvnitř nebylo slyšet nic kromě skřípání pera.

9

Slunce už stálo vysoko, když Steve vyšel z chaty, zamkl ji, sešel po svažité stezce a pak úzkou štěrkovou silnicí až k svému vozu. Garáž teď byla prázdná. Šedý sedan zmizel. Kouř z jiné chaty se lenivě vznášel nad borovicemi a duby asi půl míle daleko. Nastartoval vůz, projel zatáčkou kolem dvou starých vagónů přeměněných na chaty, a pak na hlavní silnici s pruhem uprostřed a tou pořád vzhůru až na Hřeben.

Zaparkoval vůz na rušné ulici před hospodou Na konci světa, vypil si u pultu šálek kávy a pak se zavřel do telefonní budky na konci prázdné haly. Požádal telefonistku v centrále o číslo Jumba Walterse v Los Angeles a pak majitele klubu šalotka zavolal.

Hedvábný hlásek řekl: „Tady je sídlo pana Walterse.“

„Tady Steve Grayce. Prosím vás, zavolejte pana Walterse k telefonu.“

„Okamžik, prosím.“ Cvaknutí a jiný hlas, už ne tak hebký a mnohem ráznější: „Ano?“

„Steve Grayce. Chtěl bych mluvit s panem Waltersem.“

„Promiňte, ale myslím, že vás neznám. Je trochu brzy, amigo. Copak byste rád?“

„Byl pan Walters u slečny Chiozzové?“

„Aha.“ Ticho. „Tak vy jste ten čmuchal. Už chápu. Zůstaňte u telefonu, kamaráde.“

Další hlas – líně, s nepatrným nádechem irského přízvuku: „Mluvte, chlapče. Tady je Walters.“

„Jmenuju se Steve Grayce. Já jsem ten…“

„Všechno o tom vím, synku. Mimochodem, té dámě se vede dobře. Je tady a myslím, že spí. Tak pokračujte.“

„Jsem na Hřebenech – na špičce Arrowheadu. Leopardiho zabili dva muži. Jeden z nich je George Millar, noční účetní z hotelu Carlton. Ten druhý byl jeho bratr, bývalý boxer, který se jmenoval Gaff Talley. Talley je mrtev – jeho bratr ho zastřelil. Millar uprchl – ale zanechal mi písemné doznání, podrobné, úplné a podepsané.“

Walters řekl pomalu: „Vy ale dovedete zčerstva zapracovat, synku – jestli ovšem nejste nějaký blázen. Nejlíp, když sem co nejrychleji přijedete. Proč to udělali?“

„Měli sestru.“

Walters opakoval tiše: „Měli sestru… A co bude s tím chlápkem, který utekl? Nestojíme o to, aby si šerif odněkud z Křupanova nebo nějaký slávychtivý okresní prokurátor vzali do hlavy…“

Steve ho mírně přerušil: „Myslím, že s tím si starosti dělat nemusíte, pane Waltersi. Mám dojem, že vím, kam se poděl.“

Nasnídal se v hostinci, ne protože byl hladov, ale protože mu bylo slabo. Vstoupil zase do vozu a rozjel se dlouhým plynulým svahem z Hřebenů k San Bernardinu po širokém dlážděném bulváru vinoucím se po okraji příkrého srázu nad hlubokým údolím. Chvílemi se silnice, chráněná bílým plotem, přibližovala až těsně k okraji propasti.

To místo bylo dvě míle pod Hřebeny. Silnice tam tvořila ostrou zatáčku kolem úbočí kopce. Na štěrku vedle vydlážděné jízdní dráhy stály vozy – několik soukromých aut, jedno policejní a jeden havarijní vůz. Bílý plot byl proražen a kolem otvoru stáli lidé a dívali se dolů.

A tam, asi třicet metrů hluboko, ležely tiše v ranním slunci zborcené pozůstatky šedého sedanu.

1

Toho dne jsem neměl nic na práci, krom klácení nohama, a tak jsem doháněl, co jsem zameškal. Otevřeným oknem kanceláře vháněl svěží teplý vánek saze z naftového topení hotelu Mansion, který stál na protější straně ulice, a na skleněnou desku mého psacího stolu padala černá zrníčka jako pyl na nezastavěnou parcelu.

Zrovna jsem uvažoval, že si zaskočím na oběd, když vešla Kathy Hornová.

Byla to vysoká, ošumělá blondýna se smutnýma očima, která bývala policistkou a přišla o místo, když si vzala nanicovatého padělatele šeků Johnyho Horna, aby ho uvedla na správnou cestu. Napravit ho se jí nepodařilo, a teď čekala, až ho pustí z vězení, aby to s ním zkusila znovu. Zatím prodávala v hotelu Mansion doutníky a dívala se na oblaka dýmu ze šestákových cigár, která kouřili různí šizuňkové. A občas některému vypomohla deseti dolary, aby se mohl ztratit z města. Měla prostě takové měkké srdce. Posadila se, otevřela velkou lesklou kabelku, vytáhla krabičku cigaret a mým stolním zapalovačem si jednu zapálila. Vyfoukla obláček kouře a pokrčila přitom nos.

„Slyšel jste někdy o Leanderových perlách?“ zeptala se. „Páni, ten modrý serž se leskne jak hedvábí. Podle toho kvádra, co nosíte, máte v bance jistě fůru peněz.“

„Dvakrát jste vedle,“ řekl jsem. „O těch perlách jsem nikdy neslyšel a žádné peníze v bance nemám.“

„Tak byste se třeba rád šábnul o pětadvacet táců.“

Zapálil jsem si jednu z jejích cigaret. Vstala a šla zavřít okno. „Toho hotelového čoudu mám dost v práci.“

Znovu se posadila a pokračovala: „Stalo se to před devatenácti lety. Ten chlápek si odseděl patnáct let v Leavenworthu a je už čtyři roky venku. Koupil je prachatý dřevař Sol Leander své ženě – teda ty dvě perly. Stály ho dvě stě táců.“

„To je museli přivézt dodávkou,“ řekl jsem.

„Vidím, že o perlách moc velkou páru nemáte,“ řekla Kathy Hornová. „Nezáleží jen na tom, jak jsou velké. Přitom dnes ty perly mají mnohem větší cenu než tenkrát, a ta odměna pětadvacet táců, kterou vypsala pojišťovna Reliance, pořád ještě platí.“

„Už chápu,“ řekl jsem. „Ty perly někdo štípl.“

„Tak vida konečně jste nabral drobet kyslíku.“ Odhodila ještě hořící cigaretu do popelníku a podle dámského zlozvyku ji tam nechala čoudit. „Proto ten chlápek seděl v Leavenworthu, jenže nikdy mu nedokázali, že ty perly má. Vykradl poštovní vůz. Nějak se v něm schoval a ve Wyomingu zastřelil poštovního úředníka, sebral doporučenou poštu a upláchl. Dostal se až do Britské Kolumbie, než ho zmáčkli. Ale z toho, co vzal, nedostali nic – aspoň tenkrát. Chytili jenom jeho. Dostal doživotí.“

„Jestli to bude dlouhé povídání, měli bychom se napít.“

„Před západem slunce nikdy nepiju. To člověka zkazí.“

„Podle vás musejí být Eskymáci úplní chuděrové, přinejmenším v létě.“

Dívala se, jak vytahuji svou plochou lahvičku. Pak pokračovala: „Ten chlápek se jmenuje Sype, Willy Sype. Udělal to docela sám. A nekápl božskou, ani nepípl. Po patnácti dlouhých letech mu řekli, že mu zbytek trestu prominou, jestli prozradí, kam tu kořist schoval. Vrátil jim všechno kromě perel.“

„Kde je měl schované?“ zeptal jsem se. „V klobouku?“

„Hele, tohle nejsou vtípky z estrády. Mám tip, jak se k těm kuličkám dostat.“

Zakryl jsem si ústa dlaní, abych vypadal vážně.

„Říkal, že ty perly vůbec nikdy neměl, a oni mu tak napůl uvěřili, poněvadž mu zbytek trestu odpustili. Ty perly však byly v tom poštovním voze mezi ostatní doporučenou poštou a nikdo je od té doby neviděl.“

Pocítil jsem, že mám sucho v hrdle. Neříkal jsem nic.

Kathy Hornová pokračovala: „V Leavenworthu se Willy Sype jednou – jenom jednou za celou tu dobu – dostal ke kanystru s čirým šelakem a namazal se jak deka. V jedné cele s ním byl mrňous, kterému říkají Loupáček Mardo. Kroutil sedmadvacet měsíců za to, že dělal z jedné dvacetidolarovky dvě. Tomu Sype řekl, že má ty perly zakopaný někde v Idahu.“

Naklonil jsem se dopředu.

„Začíná vás to interesovat, co?“ řekla. „Tak abyste věděl: Loupáček Mardo je u mne v podnájmu, je to narkoman a mluví ze spaní.“

Opřel jsem se zas dozadu. „Propána,“ řekl jsem. „A já už skoro přemýšlel, zač utratím tu odměnu.“

Chladně na mě zírala. Pak jí rysy změkly. „Tak dobře,“ řekla rezignovaně. „Vím, že to zní uhozeně. Je to už fůra let a kdovíkolik chytrých lidí z poštovní kontroly a detektivních kanceláří si nad tím lámalo hlavu. A pak by to měl shodit nějaký narkoman. Je to ale hodný mrňous a já mu nějak věřím. On ví, kde Sype je.“

Řekl jsem: „Tohle všechno říkal ze spaní?“

„Samozřejmě, že ne. Ale znáte mě přece. Nadarmo jsem nesloužila u policie a mám uši. Možná, že jsem ho neměla špehovat, ale tušila jsem, že seděl, a dělalo mi starosti, že těch drog bere moc. Žádného jiného podnájemníka teď nemám, a tak jsem někdy vešla jeho dveřmi a poslouchala, co si to pro sebe povídá. Dověděla jsem se dost, abych z něho vymáčkla i zbytek. Potřebuje někoho, kdo by mu pomohl vyinkasovat tu odměnu.“

Opět jsem se naklonil dopředu. „Kde ten Sype je?“

Kathy Hornová se usmála a zavrtěla hlavou. „Tohle je jediná věc, kterou mi nechtěl říct, a pak ještě to, pod jakým jménem se teď Sype skrývá. Je ale někde na severu blízko Olympie ve státě Washington. Tam ho Loupáček viděl a zjistil si taky, kde Sype bydlí. Tvrdí, že Sype ho neviděl.“

„Co tu Loupáček pohledává?“ zeptal jsem se.

„V tomhle městě ho zašili a pak dostal ten flastr do Leavenworthu. Vždyť to znáte, každý trestanec se vrací zpátky, aby se podíval na ten chodník, na kterém uklouzl. Ale žádné kamarády tady už nemá.“

Zapálil jsem si další cigaretu a ještě jednou jsem si lokl z čutory.

„Říkáte, že Sype je venku už čtyři roky. Loupáček seděl dva a čtvrt roku. A co dělal od té doby?“

Kathy Hornová rozevřela své porcelánově modré oči a lítostivě se na mne podívala. „Myslíte si, že člověk může sedět jenom v jednom lapáku?“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Bude se mnou chtít mluvit? Počítám, že potřebuje někoho, kdo by to zprostředkoval s tou pojišťovnou, jestli vůbec nějaké perly existují a Sype je dá Loupáčkovi rovnou do ručičky atakdále. Mám pravdu?“

Kathy Hornová si povzdechla. „Ovšem, že s vámi bude mluvit. Nemůže se dočkat. Něco ho vyděsilo. Zajdete za ním hned teď, než se na noc naláduje koksem?“

„Přirozeně, když vám jde o tohle.“

Vytáhla z kabelky plochý klíček a napsala mi na můj blok svou adresu. Pomalu se zvedla.

„Je to dvojdomek s dvěma oddělenými byty. V spojovacích dveřích je z mé strany klíč. To je pro případ, že by vám nepřišel otevřít.“

„Dobře,“ řekl jsem. Vyfoukl jsem kouř ke stropu a upřeně se na ni zadíval.

„Já si žádné velké nároky dělat nemůžu,“ řekla. „Snad vůbec žádné. Ale kdyby mi to hodilo jeden nebo dva tácy, počkám, až Johnnyho pustí, a možná…“

„… a možná ho udržíte na správné cestě,“ řekl jsem. „To je sen, Kathy. To všechno je jenom sen. Když to ale vyjde, tak berete třetinu.“

Zalapala po dechu a pronikavě se na mě dívala, aby se nedala do breku. Zamířila ke dveřím, zastavila se a zase se vrátila.

„To ještě není všecko. Jde o toho starýho Sypa. Odkroutil si svých patnáct let. Zaplatil za to. Pořádně za to zaplatil. Nezdá se vám, že jednáme tak trochu sprostě?“

Zavrtěl jsem hlavou. „On ty perly ukradl, ne? A zabil člověka. Z čeho žije?“

„Jeho žena má peníze,“ řekla Kathy Hornová. „On si jenom hraje se zlatejma rybičkama.“

„Se zlatejma rybičkama?“ řekl jsem. „Ať se jde bodnout.“

Potom odešla.

2

V těch končinách u Šedého jezera jsem byl naposled, když jsem pomáhal vyšetřovateli státního návladního Bernie Ohlsovi odstřelit zabijáka jménem Poke Andrews. To však bylo výš na kopci a dál od jezera. Ten dům byl kousek nad úpatím kopce, za zákrutem ulice. Stál na terasovitém svahu, před ním byla popraskaná opěrná zídka a za ním se prostíralo několik nezastavěných parcel.

Původně to byl dvojdomek, takže měl dvoje domovní dveře, a ke každým se šlo po zvláštních schodech. Nad mřížkou, která zakrývala kukátko, byla na jedněch dveřích připíchnuta cedulka: Volejte 1432.

Zaparkoval jsem vůz, vyšlapal pravoúhlé schody a prošel po cestičce lemované karafiáty. Po dalším schodišti jsem došel k místu, kde visela ta cedulka. Tady by měl ten podnájemník bydlet. Zazvonil jsem. Nikdo nepřišel otevřít, a tak jsem přešel k sousedním dveřím. Ani tam mi nikdo neotevřel.

Zatímco jsem čekal, projel zatáčkou šedý dodge a drobná úhledná dívka v modrém ke mně na vteřinu zvedla oči. Neviděl jsem, kdo s ní je ještě ve voze. Příliš jsem se o to nestaral. Nevěděl jsem, že to je důležité.

Vytáhl jsem klíč, který mi dala Kathy Hornová, odemkl jsem dveře a vešel do obýváku, kde voněla cedrová pryskyřice. Byl tam jen ten nejnutnější nábytek a síťovanými záclonami pronikalo klidné sluneční světlo. Malá jídelna, kuchyň, vzadu ložnice, kde zřejmě Kathy spala, koupelna a vpředu další ložnice, do které si teď dala šicí stroj. Z této místnosti vedly dveře do druhé poloviny domku.

Odemkl jsem a – jako bych prošel zrcadlem. Všechno bylo obrácené, kromě nábytku. V této polovině domku stály v obýváku manželské postele, ale nevypadaly na to, že jich někdo používá.

Kráčel jsem dál dozadu, prošel druhou koupelnou a zaklepal na zavřené dveře, které odpovídaly dveřím do Kathiny ložnice v druhé polovině domku.

Nikdo se neozýval. Stiskl jsem kliku a vstoupil dovnitř. Mužík, který ležel na posteli, byl patrně Loupáček Mardo. Všiml jsem si nejdřív jeho nohou, neboť Mardo měl na sobě kalhoty a košili, ale nohy, které mu visely přes okraj postele, měl bosé. Provazem obtočeným kolem kotníků byly připoutány k pelesti.

Měl chodidla spálená až na živé maso. Přestože okno bylo otevřené, v pokoji bylo cítit pach připáleného masa a taky pach doutnajícího dřeva. Na stole stála horká elektrická žehlička. Šel jsem a vypnul ji.

Vrátil jsem se do kuchyně Kathy Hornové, vyšťoural v chladničce půllitrovku brooklynské whisky a dal si několik loků. Chvíli jsem zhluboka oddechoval a díval se oknem ven na ty nezastavěné parcely. Za domkem byl úzký betonový chodník a zeleně natřené schody vedly dolů na ulici.

Vrátil jsem se do pokoje, kde ležel Mardo. Hnědé sako s červenými proužky viselo přes židli se zpřevracenými kapsami, jejichž obsah se povaloval na podlaze.

Mardo měl na sobě kalhoty stejné barvy a vzorku a kapsy rovněž zpřevracené. Vedle něho leželo na posteli několik klíčků, pár drobných mincí a ještě kovové pouzdro, velmi podobné dámské pudřence, z něhož se vysypalo trochu bílého prášku. Kokain.

Byl to malý chlápek, nanejvýš tak metr šedesát, s prořídlými hnědými vlasy a velkými ušima. Oči měl bezbarvé. Jen oči, široce rozevřené a naprosto mrtvé oči. Paže měl odtažené od těla a zápěstí svázaná provazem, který se ztrácel pod postelí.

Díval jsem se, jestli na něm nenajdu stopy po bodné nebo střelné ráně, ale nenašel jsem nic. Kromě těch chodidel nebyly nikde stopy násilí. Nervový šok či srdeční slabost – nebo obojí dohromady – způsobily jeho smrt. Mardo byl ještě vlažný. Roubík, který měl v ústech, byl teplý a vlhký.

Otřel jsem všechno, čeho jsem se dotkl, a než jsem vyšel z domu, díval jsem se chvíli ven z Kathina předního okna.

Bylo půl čtvrté odpoledne, když jsem vešel do vestibulu hotelu Mansion a kráčel dozadu k pultu s cigaretami. Opřel jsem se o sklo a řekl si o balíček kamelek.

Kathy Hornová mi přisunula balíček, strčila mi drobné do náprsní kapsy a věnovala mi úsměv určený zákazníkům.

„Tak co? Vzal jste to nějak hopem,“ řekla a po očku koukala na nějakého ochmelku, který se pokoušel zapálit si doutník staromódním zapalovačem s křesacím kamínkem.

„Malér,“ řekl jsem. „Připravte se.“

Kathy se rychle obrátila a hodila opilci trhací zápalky. Ten po nich chvíli šmátral, upustil zápalky i doutník na zem, hněvivě je sesbíral s podlahy, a když odcházel, ohlížel se přes rameno, jako by čekal, že dostane kopanec.

Kathy se chladnýma a prázdnýma očima zadívala kamsi za mne na strop.

„Jsem připravena,“ zašeptala.

„Jdeme na holport,“ řekl jsem. „Loupáček vypadl. Oddělali ho v posteli.“

Zamžikala. Dva prsty pevně sevřely sklo blízko mého lokte. Kolem úst se jí objevila bledá vráska. To bylo všechno.

„Poslouchejte mě,“ řekl jsem. „Neříkejte nic, dokud nedomluvím. Mardo zemřel následkem nervového šoku. Někdo mu lacinou elektrickou žehličkou spálil chodidla. Nebyla to vaše žehlička, díval jsem se. Myslím, že zemřel rychle a moc toho nenapovídal. Ještě má v ústech roubík. Když jsem se chystal k vám do toho domku, abych pravdu řekl, myslel jsem, že to jsou všechno jen povídačky. Teď už o tom nejsem přesvědčen. Jestli Mardo kápl božskou, jsme nahraní my a Sype taky, když ho nenajdu já dřív. Ti lidé, co to udělali, se nezastaví před ničím. Ale jestli z něho nic nevymáčkli, není ještě pozdě.“

Obrátila hlavu a upřeně pozorovala kyvadlové dveře vedoucí do hotelové haly. Na tvářích jí naskočily bledé skvrny.

„Co mám dělat?“ vydechla.

Přisunul jsem ruku ke krabici s doutníky a upustil do ní klíč. Dlouhými prsty jej obratně vylovila a schovala.

„Až přijdete domů, tak ho najdete. Nevíte nic. O mně a o perlách ani muk. Až mu vezmou otisky, poznají, že je bývalý trestanec, a budou myslet, že si s ním nějaký komplic vyrovnal účet.“

S krabičky cigaret jsem strhl celofánový uzávěr, zapálil si kamelku a pozoroval chvíli Kathy.

Nepohnula se ani o píď.

„Vydržíte to?“ zeptal jsem se. „Jestli myslíte, že to nepůjde, měla byste raději promluvit teď.“

„Nebojte se.“ Nadzvedla obočí. „Vypadám na to, že bych někoho mučila?“

„Vzala jste si grázla,“ řekl jsem studeně.

Tváře jí zrudly, a právě toho jsem chtěl dosáhnout. „To není pravda! On se jen chová jako blázen! Kvůli němu se na mě nikdo nekouká skrz prsty, ani na komisařství ne!“

„No dobře. Takhle se mi líbíte, Kathy. Konec konců, my tu vraždu na svědomí nemáme. A jestli teď budeme mluvit, můžeme se rozloučit s tou odměnou – jestli ji bude vůbec chtít pojišťovna vyplatit.“

„Aby do toho hrom…“ řekla Kathy Hornová zoufale. „Ach, ten chudinka mrňous,“ skoro se rozbrečela.

Popleskal jsem ji po paži, zazubil se na ni, jak jsem dovedl nejlépe, a vyšel ven z hotelu.

3

Pojišťovací společnost Reliance sídlila v paláci Graas ve třech malých kancelářích, které nepůsobily nijak zvláštním dojmem. Byl to podnik dost veliký, aby si mohl dovolit vypadat poněkud ošuntěle.

Oblastní ředitel se jmenoval Lutin. Byl to holohlavý muž v středních letech, s klidnýma očima a drobnými prsty, v nichž mazlivě svíral kropenatý doutník. Seděl za velkým, dokonale uklizeným psacím stolem a mírumilovně hleděl na mou bradu.

„Marlowe, že? Slyšel jsem o vás.“ Nablýskaným malíčkem se dotkl mé vizitky. „Co máte na srdci?“

Zamnul jsem cigaretu mezi prsty a polohlasně řekl: „Vzpomínáte si na Leandrovy perly?“

Kolem úst se mu rozestřel pomalý a poněkud unavený úsměv.

„Na ty perly hned tak nezapomenu. Naši firmu stály sto padesát tisíc franků. V té době jsem byl ještě mladý domýšlivý inspektůrek.“

Řekl jsem: „Mám nápad. Je možná fantastický – a patrně opravdu fantastický bude. Ale rád bych se o tom přesvědčil. Je ta vypsaná odměna dvacet pět táců ještě platná?“

Zazubil se: „Dvacet, Marlowe. Těch pět tisíc padlo na naše výdaje. Ztrácíte čas.“

„Je to můj čas. Tak tedy dvacet. Jakou pomoc mi poskytnete?“

„Co máte konkrétně na mysli?“

„Vaše doporučení, které bych mohl ukázat vašim pobočkám, kdybych musel pracovat v dalších státech. Snad budu potřebovat přímluvu u místních poldíků.“

„Ve kterých dalších státech?“

Usmál jsem se na něj. Oklepal doutník o okraj popelníku a potom se také usmál. Ani můj, ani jeho úsměv nebyly upřímně míněny.

„Žádné doporučení vám nedám,“ řekl. „Newyorské ústředí by mi to neschválilo. Máme svoje vlastní kontakty. Ale poskytneme vám veškerou pomoc, jen to musí zůstat pod pokličkou. A těch dvacet táců dostanete, když perly najdete. To se vám ovšem nepovede.“

Zapálil jsem si cigaretu, zaklonil se a vyfoukl kouř ke stropu.

„Nepovede? Proč myslíte? Vy jste ty perly zpět nedostali. A ty perly přece existovaly, či ne?“

„Máte svatou pravdu, že ty perly existovaly. A jestli ještě jsou na světě, patří nám. Ale dvě stě táců nezůstane ležet a čekat pod zemí dvacet let, až je někdo vykope.“

„Dobře. Jde pořád jen o ztrátu mého času.“

Oklepl drobet popele z doutníku a změřil si mě. „Líbí se mi, že jste tak tvrdohlavý,“ řekl, „třebaže jste blázen. Ale my jsme veliký podnik. Dejme tomu, že vás dám sledovat. Co uděláte pak?“

„Nechám toho. Poznal bych, že jsem sledován. Sám už moc dlouho pracuju ve stejné branži, takže mi to neujde. Vzdám se toho, řeknu poldíkům, co vím, a odejdu domů.“

„A proč byste to dělal?“

Naklonil jsem se znovu nad psací stůl. „Protože,“ řekl jsem zvolna, „dnes někdo oddělal chlapa, který tu stopu znal.“

„Ach jo,“ podrbal se Lutin na nose.

„Já ho neoddělal,“ dodal jsem.

Na chvíli jsme se oba odmlčeli. Pak Lutin řekl: „Vy žádný dopis nepotřebujete. Ani byste ho nepoužil. A víte zatraceně dobře, že po tom, co jste mi říkal, bych se vám žádný dopis neodvážil dát.“

Zvedl jsem se, zazubil se a vykročil ke dveřím. Také on hbitě vyskočil, oběhl psací stůl a položil mi na paži drobnou úhlednou ruku.

„Poslyšte, já vím, že jste blázen, ale kdybyste na něco přišel, předejte to přes nás. Potřebujeme takovou reklamu.“

„A z čeho žiju já, co myslíte?“ zavrčel jsem.

„Dvacet pět táců.“

„Myslel jsem, že jste říkal dvacet.“

„Dvacet pět. A stejně je to bláznovství. Sype ty perly nemá. Kdyby je měl, tak jsme se s ním už dávno dohodli.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Měli jste dost času na rozmyšlenou.“

Potřásli jsme si rukama a zazubili se na sebe jako dva čímani, kteří vědí, že jeden druhému nenalítne, ale pořád jim stojí za to, aby to přece jen zkusili.

Bylo tři čtvrti na šest, když jsem se vrátil do kanceláře. Dal jsem si pár loků, nacpal si dýmku a usedl, abych z hlavy tahal rozumy. Zadrnčel telefon.

Ženský hlas řekl: „Marlowe?“ Byl to slabý, nervózní, chladný hlas. Slyšel jsem jej poprvé.

„Jo.“

„Měl byste zajít za Rush Madderem. Znáte ho?“

„Ne,“ zalhal jsem. „Proč tam mám zajít?“

Ve sluchátku se ozval zvonivý a mrazivý smích. „Kvůli jednomu chlápkovi s bolavýma nohama,“ řekl hlas.

Ozvalo se cvaknutí. Také jsem odložil sluchátko, zapálil sirku a díval se upřeně na stěnu, až mi plamen ožehl prsty.

Rush Madder byl pokoutní advokát, který bydlel v Quornově domě. Handrkoval se za klienty o vyšší bolestné, psal stížnosti kverulantům, obstarával alibi – zkrátka dělal všechno to, co se pohybovalo na samé hranici zákona, na čem se ale dalo něco vyzískat. Nikdy jsem neslyšel, že by měl prsty v nějaké větší věci – jako třeba pálit lidem nohy.

4

Na dolní Spring Street se chýlila pracovní doba ke konci. Taxíky okouněly blízko chodníků, z kanceláří spěchaly písařky, aby se dostaly brzy domů, tramvaje zůstávaly každou chvíli stát, poldové na křižovatce nedovolili řidičům aut zahnout doprava, i když to bylo naprosto podle předpisu.

Quornův dům měl úzké průčelí, barvu zaschlé hořčice a vedle vchodu stála vystavena skleněná skřínka s falešným chrupem. V seznamu nájemníků byli dentisté, kteří slibovali bezbolestné ošetření, lidé ochotní vyučit vás profesi listonoše, byla tam jména bez bližších údajů a jmenovky bez jmen. Rush Madder, advokát, měl kancelář v místnosti 619.

Z drkotavé zdviže jsem vystoupil na špinavou gumovou rohožku, kde stálo ušpiněné plivátko, prošel jsem chodbou, kde páchly odhozené cigaretové špačky, a stiskl jsem kliku pod tabulí mléčného skla na dveřích číslo 619. Dveře byly zamčeny. Zaklepal jsem.

Za sklem se objevil stín a dveře se kvičivě otevřely. Díval jsem se na podsaditého muže s měkkou kulatou bradou, hustým černým obočím, mastnou pletí a charliechanovským knírem, kvůli němuž jeho obličej vypadal tučnější, než opravdu byl.

Muž mi podával dva prsty potřísněné nikotinem. „Koukejme se, přišel známý antoušek. Oko, které věčně bdí. Marlowe, jestli se nemýlím?“

Vešel jsem dovnitř a čekal, až se dveře s vrznutím zase zavřou. Holou podlahu bez koberce pokrývalo hnědé linoleum. V místnosti stál plochý psací stůl se stahovací roletou, mohutná zelená nedobytná, která vypadala stejně ohnivzdorně jako papírový pytlík, dvě registratury, tři židle, a ve výklenku u dveří byl šatník ve zdi a umývadlo.

„No tak, račte se posadit,“ řekl Madder. „Jsem rád, že vás vidím.“ Šmátral za stolem, aby si na židli upravil polštářek, a posadil se. „Je to od vás hezké, že jste za mnou zaskočil. Přicházíte obchodně?“

Usedl jsem, zasunul do úst cigaretu a díval se na něho. Neřekl jsem ani slovo. Pozoroval jsem ho, jak se začíná potit. Nejdřív se objevil pot na čele. Hmátl po tužce a začal čmárat na psací podložku. Potom po mně blýskl očima a zadíval se znovu na podložku. Promluvil – k psací podložce.

„Máte nějaký návrh?“ zeptal se tiše.

„Jaký návrh?“

Nevzhlédl. „Třeba jak bychom spolu mohli udělat kšeftík. Například v takové bižuterii.“

„Kdopak je ta sýkorka?“ zeptal jsem se.

„Co? Jaká sýkorka?“ Ani teď nevzhlédl.

„Ta, co mi telefonovala.“

„Vám někdo telefonoval?“

Sáhl jsem po jeho telefonním přístroji, který patřil k těm starým typům s kolmo pověšeným sluchátkem. Zvedl jsem je a začal zvolna vytáčet číslo policejního ředitelství. Věděl jsem, že to číslo zná stejně dobře jako své boty.

Natáhl ruku a zmáčkl vidlici. „No tak, koukejte,“ zanaříkal. „Berete to moc hopem. Proč chcete volat poldíky?“

Řekl jsem pomalu: „Mají si s vámi co povídat. O té vaší známé, co ví o chlápkovi s bolavýma nohama.“

„Musíte to řešit takhle?“ Začínal ho škrtit límeček. Roztáhl si ho prsty.

„Nemusím, pokud běží o mne. Ale jestli si myslíte, že tady budu vysedávat, abych koukal na vaši fyziognomii, pak nemám na vybranou.“

Madder otevřel plochou plechovou krabičku s cigaretami a olízl jednu. Přitom mlaskl, jako když se kuchá ryba. Ruka se mu třásla.

„No tak, vždyť je dobře,“ řekl zastřeně. „Jen se nečilte.“

„Musíte konečně přestat okolkovat,“ zavrčel jsem. „Mluvte k věci. Jestli pro mě nějakou práci máte, je to asi špinavost, se kterou nechci nic mít. Ale aspoň vás vyslechnu.“ Kývl hlavou. Byl zase ve své kůži. Věděl, že jsem mu hrozil naplano. Vyfoukl bledý obláček kouře a díval se, jak se vznáší ke stropu.

„To je v pořádku,“ řekl klidným hlasem. „Občas taky udělám nějakou botu. Ale fakt je, že něco víme; Carol vás viděla jít do toho domu a taky pak ven. Žádní poldové se tam neobjevili.“

„Carol?“

„Carol Donovanová. Moje přítelkyně. Ona vám telefonovala.“

Přikývl jsem. „Pokračujte.“

Neříkal nic. Jenom seděl a tupě na mě zíral.

Zazubil jsem se, naklonil se přes stůl a řekl jsem: „Já vím, co vám dělá starosti. Nevíte, proč jsem šel do toho domu a proč jsem nezavolal policii, když jsem vyšel. Snadná odpověď. Já myslel, že je to tajemství.“

„My si prostě ze sebe děláme šašky,“ řekl Madder kysele.

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Mluvme o těch perlách. Uleví se vám?“

V očích se mu zatřpytilo. Přál si, aby vypadal vzrušeně, ale nepodařilo se mu to. Nezvýšil hlas, když řekl chladně: „Carol to malé pivo jednou navečer nabalila. Takový bláznivý číslo, celý nacucaný sněhem, ale v makovici se mu pořád honila jedna myšlenka. Mluvil o perlách a o nějakém starém chlápkovi ze severozápadu či Kanady, co před dlouhými lety ty perly štípl, a kde bydlí. Byl pálený jako liška. Neřekl ani ň. Nevím proč.“

„Třeba čekal, až mu někdo spálí chodidla,“ řekl jsem.

Madderovi se roztřásly rty a na čele se mu zaperlil nový pot.

„Já mu to neudělal,“ řekl zastřeným hlasem.

„Vy nebo Carol, jakýpak v tom je rozdíl? Ten mrňavý chlápek zemřel. Dá se to kvalifikovat jako vražda. Nedověděli jste se to, co jste chtěli. Proto jsem tady. Myslíte, že já vám tu informaci dám. Podobné nápady vypusťte z hlavy. Kdybych já toho dost věděl, neseděl bych tady, a kdybyste vy toho věděli dost, nezvali byste mě. Je to tak?“

Ušklíbl se, jako by mu to působilo bolest. Vrtěl se chvíli na židli, povytáhl postranní šuple a na stůl postavil úhledně tvarovanou láhev a dvě skleničky s barevným proužkem. Zašeptal: „Půjdeme na holport. Vy a já. Carol necháme plavat. Je zatraceně tvrdá, Marlowe. Poznal jsem drsný ženský, ale tahle udělá rýhu do kalené oceli. Když se na ni kouknete, ani byste se toho nenadál, že ne?“

„Měl bych ji znát?“

„Myslím, že jo. Říkala, že jste ji viděl.“

„Aha, to děvče v dodgi.“

Kývl, nalil dvě pořádné dávky, láhev zastrčil do šuplete a vstal. „Zředěnou? Já si vodu dávám.“

„Ne,“ řekl jsem. „Ale proč se chcete se mnou šábovat? Nevím víc, než to, co jste říkal. Čili vím toho pramálo. Rozhodně ne tolik co vy, když přicházíte s takovou nabídkou.“

Přes sklenice se na mě úkosem podíval. „Já vím, kde dostanu za Leandrovy perly padesát táců. Dvakrát tolik, co byste dostal vy. Neproděláte, a ještě zůstane dost pro mne. Máte kvalifikaci, kterou já potřebuju k tomu, abych mohl pracovat otevřeně. Tak kolik té vody chcete?“

„Žádnou,“ řekl jsem.

Přešel k umývadlu ve výklenku zdi, natočil si vodu a vrátil se s poloplnou sklenkou. Posadil se, zazubil se a pozvedl sklenku.

Napili jsme se.

5

Zatím jsem udělal jenom čtyři chyby. Předně že jsem se do toho vůbec míchal, i když mě o to Kathy Hornová žádala. Za druhé, že jsem toho nenechal, když jsem našel mrtvolu Loupáčka Mardo. Za třetí jsem Rush Madderovi neměl dávat najevo, že vím, o čem je řeč. A moje čtvrtá a největší chyba byla, že jsem pil tu whisky.

Hned jak jsem ji do sebe obrátil, cítil jsem, že chutná nějak podivně. Potom přišel ten jasnozřivý okamžik, kdy jsem věděl, jako kdybych to na vlastní oči viděl, že si Madder vyměnil sklenku za jinou, kterou měl v tom výklenku připravenou.

Chvíli jsem nehybně seděl s prázdnou sklenkou v prstech a pokoušel se vzchopit. Madderova tvář se zvětšovala, zamlžovala a ztrácela ostré kontury. Zatímco mě pozoroval, na jeho tučné tváři se pod charliechanovským knírem zvolna šířil křečovitý úšklebek.

Sáhl jsem do zadní kapsy kalhot a vytáhl zmuchlaný kapesník. V něm zabalený malý zabiják asi vidět nebylo, poněvadž Madder se nepohnul, i když sunul ruku pod kabát.

Zvedl jsem se, opile se zapotácel a uhodil ho přímo do temene.

Vyboulil oči. Pokoušel se vstát. Klepl jsem ho do brady. Zmalátněl a ochablou rukou, která vyklouzla z kabátu, převrhl sklenku na stolní desce. Postavil jsem sklenku, tiše jsem stál a naslouchal a pokoušel se překonat pocit slabosti, který mě nutil ke zvracení a neustále se zesiloval.

Došel jsem ke spojovacím dveřím a zkusil kliku. Dveře byly zamčené. Už jsem vrávoral. Přivlekl jsem k předním dveřím kancelářskou židli a podsunul opěradlo pod kliku. Opíral jsem se o dveře, zatínal jsem zuby a v duchu se proklínal. Z kapsy jsem vytáhl želízka a vykročil k Madderovi.

Velmi hezká černovlasá dívka s šedýma očima vyšla ze šatníku a revolverem ráže 32 na mne zamířila.

Měla na sobě atraktivně střižené modré šaty. Klobouček podobný obrácenému talíři pošoupnutý do čela. Lesklé černé vlasy jí spadaly kolem obličeje. Oči měly břidlicově šedou barvu, dívaly se chladně a zároveň bezstarostně. Měla svěží, mladou a jemnou tvář, ale tvrdou jako rydlo.

„No tak, Marlowe. Lehněte si a vyspěte se. Jste hotov.“

Klopýtavě jsem k ní vykročil, mávaje zabijákem. Jak se pohnula, její tvář se před mýma očima zvětšovala, její rysy se měnily a rozkmitaly. Revolver, který držela v ruce, vypadal chvíli jako párátko, a hned zase jako tunel.

„Nebuď labuť, Marlowe,“ řekla. „Pár hodin se vyspíš, a my zas budeme mít těch pár hodin náskok. Nechtěj, abych vystřelila. To myslím vážně.“

„Jděte se bodnout,“ zamumlal jsem. „To vám věřím.“

„Kápls na to, bobečku. Musíš paničku poslechnout. Tak je to dobře. Sedni si.“

Podlaha se nadzvedla a udeřila mě. Houpala se jako vor na rozbouřeném moři. Přidržel jsem se podlahy dlaněmi, ale v prstech jsem už neměl cit. Celé tělo jsem měl strnulé.

Pokoušel jsem se na ni upřeně zadívat: „Cha! Že-žena vražedni-ce!“ zahihňal jsem se.

Odpověděl mi mrazivý smích, který jsem však skoro neslyšel. V mé hlavě duněly bubny, válečné bubny vzdálené džungle. Světlo se střídalo s tmavými stíny a v korunách stromů šelestil vítr. Nechtěl jsem si lehnout. Přece jsem si lehl.

Dívčin hlas se nesl z velké dálky jako hlásek skřítka.

„Tak pán půjde na holport, co? Moje metoda se mu nelíbí, že? Ach, ty moje měkké srdíčko. Já ti to už spočítám.“

Než jsem ztratil vědomí, nejasně jsem pocítil bouchnutí, které znělo skoro jako výstřel. Doufal jsem, že zastřelila Maddera, to však neudělala. Jen mi pomohla rychleji do bezvědomí – mým vlastním zabijákem.

Když jsem se probral, byla noc. Nade mnou něco hlasitě cvaklo. Otevřeným oknem za psacím stolem jsem viděl žluté světlo, které zalévalo vysoké postranní zdi protějšího domu. Pak se znovu ozvalo cvaknutí a světlo pohaslo. Světelná reklama na střeše.

Sbíral jsem se s podlahy, jako když se člověk drápe z hustého lepkavého bláta. Odkolébal jsem se k umývadlu, nabral vodu do dlaní a pocákal si obličej. Dotkl jsem se temene hlavy a bolestí jsem zasykl. Nato jsem se odkolébal zpátky ke dveřím a nahmatal vypínač.

U psacího stolu ležely poházené papíry, zlámané tužky, prázdná láhev od whisky, cigaretové špačky a popel. To všechno tu zůstalo po chvatném přehrabávání zásuvek. Nestálo mi za to, abych se těmi krámy probíral. Vyšel jsem z kanceláře, sjel roztřesenou zdviží dolů, zastavil se v lokále, vypil jednu brandy, a pak jsem usedl do vozu a odjel domů.

Převlékl jsem se, sbalil příruční zavazadlo, napil se whisky a zvedl zvonící telefon. Bylo asi půl desáté.

Kathy Hornová řekla: „Tak jste ještě neodjel. Doufala jsem, že vás zastihnu.“

„Jste sama?“ zeptal jsem se hlasem pořád ještě dost zastřeným.

„Ano, ne však dlouho. Celé hodiny se tady poldíci jen hemžili. Celkem vzato, chovali se hrozně slušně. Mají podezření, že si někdo vyřídil starý účet.“

„A váš telefon je patrně odposloucháván,“ zavrčel jsem. „Kam jsem měl podle vás odjet?“

„No, víte přece. Vaše děvče mi to řeklo.“

„Taková drobná brunetka? Velmi sebevědomé vystupování? Jmenuje se Carol Donovanová?“

„Měla vaši vizitku. Copak to nebyla…“

„Já žádné děvče nemám,“ řekl jsem studeně. „A vsadím se, že vám jen tak mimochodem bezmyšlenkovitě vyklouzlo jméno – jméno města tam na severu. Mám pravdu?“

„A-ano,“ přiznala se Kathy Hornová slabým hlasem.

Noční letadlo na sever jsem ještě stihl.

Let byl příjemný až na to, že mě bolela hlava a toužil jsem nesmírně po ledové vodě.

6

Hotel Snoqualmie v Olympii stál na Capitol Way, průčelím obrácený k tomu obvyklému čtverhranu městských sadů. Vyklouzl jsem dveřmi kavárny a po svažující se cestě jsem došel tam, kde poslední opuštěné rameno Pugetova zálivu odumírá v bahnité náplavě u řady nepoužívaných výkladišť. V popředí stály vysoké hromady svázaného palivového dříví a mezi nimi se lajdali starci, či s dýmkou v ústech seděli na obrácených bednách, nad sebou tabulky s nápisem „Palivové dříví a třísky na podpal. Donáška zdarma“.

V pozadí čněl nízký skalní útes a proti šedomodré obloze se vypínaly mohutné kanadské sosny.

Dva starci nevšímavě seděli na bednách asi šest metrů od sebe. Dopochodoval jsem k jednomu z nich. Měl na sobě manšestrové kalhoty a starý vybledlý červenočerný gumák. Jeho plstěný klobouk do sebe vsál pot dvaceti let. Stařec svíral v jedné ruce krátkou černou dýmku a umazanými prsty druhé ruky zvolna, opatrně a s potěšením škubal dlouhý zkroucený chlup, který mu vyrůstal z nosu.

Přitáhl jsem si k němu jednu bednu, usedl na ni, nacpal jsem dýmku, zapálil si a vyfoukl obláček kouře. Rukou jsem mávl k vodě a řekl: „Člověk by neřek, že je tohle kus Pacifiku.“

Stařec se na mne podíval.

Řekl jsem: „Mrtvá voda – tichá a pokojná jako tohle město. V takových městech se mi líbí.“

Stařec se na mne stále díval.

„Vsadím se,“ řekl jsem, „že když tady člověk nějaký čásek žije, zná každýho ve městě a v okolí.“

Řekl: „Oč se vsadíte?“

Vytáhl jsem z kapsy stříbrný dolar. Tady se ty stříbrňáky ještě občas vyskytly. Stařec se díval na minci, kývl hlavou, pojednou vyškubl z nosu ten dlouhý chlup a proti světlu si ho prohlížel.

„To byste prohrál,“ řekl.

Položil jsem si dolar na koleno. „Znáte v okolí někoho, kdo pěstuje zlatý rybičky?“

Stařec se upřeně díval na dolar. Vedle stál ještě jeden stařec, měl na sobě modráky a boty bez tkaniček. Také se díval upřeně na ten dolar. Oba starci si odplivli v stejném okamžiku. První stařec řekl: „Je to na houby.“ Pomalu se zvedl a kráčel k chatrči sbité za starých, nestejně dlouhých prken. Vešel dovnitř a zabouchl dveře.

Druhý stařec opatrně odložil širočinu na zem, odplivl si směrem k chatrči a zašel za hromady řeziva.

Dveře chatrče se otevřely a muž v gumáku vystrčil ven hlavu:

„Leda kraby ve stoce,“ řekl a znovu zabouchl dveře.

Zastrčil jsem dolar do kapsy a vylezl jsem zase na kopec. Počítal jsem, že by mi to moc dlouho trvalo, než bych se naučil jejich řeči.

Ulice Capitol Way se táhne od severu k jihu. Nazelenalá tramvaj předrčela kolem mne směrem k místu jménem Tumwater. V dáli jsem viděl vládní budovy. Ulice vedla na sever kolem dvou hotelů a několika obchodů a pak se rozvětvovala. Doprava se odbočovalo na Hacomu a do Seattle. Odbočkou doleva jste se dostali přes most na Olympijský poloostrov.

Za křižovatkou ulice začala vypadat pojednou zchátrale a sešle, asfalt na vozovce byl rozpraskaný a vydrolený. Stála tu čínská restaurace, zavřené kino s dveřmi zabedněnými prkny a zastavárna. Nad špinavý chodník čouhala firemní tabule s nápisem „Trafika“ a pod tím, jako kdyby majitel doufal, že si toho nikdo nevšimne, stálo drobným písmem „Kulečník“.

Prošel jsem kolem stojánku s magazíny v křiklavých obálkách a kolem výkladní skříně s doutníky, mezi nimiž ležely chcíplé mouchy. Na levé straně místnosti stál dlouhý dřevěný pult, několik hracích automatů a jediný kulečníkový stůl. Tři mladíci se bavili u hracích automatů a vysoký vyzáblý muž s dlouhým nosem, bez brady a s vyhaslým doutníkem v ústech hrál biliár sám se sebou.

Usedl jsem na stoličku a holohlavý muž s nevlídným pohledem za pultem se zvedl se židle, otřel si dlaně o špinavou šedou zástěru a blýskl na mne zlatým zubem.

„Kapku žitné,“ řekl jsem. „Znáte někoho, kdo si pěstuje zlaté rybičky?“

„Jo,“ řekl. „Ne.“

Nalil mi za pultem cosi do sklenice z tlustého skla, kterou mi přisunul.

„Čtvrt dolaru.“

Přičichl jsem k tekutině a pokrčil jsem nos. „To vaše ‚jo‘ platilo té žitné?“

Lysoun pozvedl velkou láhev s nálepkou, na které stálo „Pravá nejjemnější čistá žitná whisky, stará zaručeně nejméně čtyři měsíce“.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Vidím, že je čerstvě dovezená.“

Dolil jsem do sklenky trochu vody a napil jsem se. Mělo to chuť jako kultura cholerových bacilů. Položil jsem na pult čtvrt dolaru. Výčepní po mně blýskl zlatým zubem z druhé strany chrupu, přidržel se svalnatýma rukama desky výčepního pultu a vysunul na mne bradu.

„Co to mělo být za fór?“ zeptal se téměř slušně.

„Že jsem zrovna přijel,“ řekl jsem. „Hledám zlatý rybičky do akvária. Zlatý rybičky.“

Výčepní velmi pomalu řekl: „Copak vypadám jako chlap, který může znát nějakýho chlapa, co si drží zlatý rybičky?“ Tvář mu pobledla.

Dlouhonosý, který hrál sólo biliár, odložil tágo, přišoural se vedle mne a hodil niklák na pult.

„Natoč mi jednu kolu, než půjdeš na čaj,“ řekl výčepnímu.

Výčepní se s námahou odtrhl od nálevního pultu. Díval jsem se, jestli v tom dřevě nezůstaly po jeho prstech nějaké vruby.

Natočil coca colu, lžičkou ji zamíchal, sklenku postavil na pult, zhluboka se nadýchl, vydechl nosem, něco zamručel a zamířil ke dveřím s nápisem „Toalety“.

Dlouhonosý muž pozvedl sklenku a díval se do ušpiněného zrcadla za nálevním pultem. Levý koutek úst se mu na okamžik zacukal. Ozvalo se z něho nezřetelně: „Co dělá Loupáček?“

Stiskl jsem palec a ukazovák, přiložil si je k nosu, začichal k nim a smutně jsem zavrtěl hlavou.

„Pořád v tom jede, co?“

„Jo,“ řekl jsem. „Neslyšel jsem vaše jméno.“

„Říkejte mi Zápaďák. Šinu si to pořád víc na západ. Co myslíte, bude mlčet?“

„Bude mlčet.“ řekl jsem.

„A jak říkaj vám?“

„Dodge Willis z El Pasa,“ řekl jsem.

„Máte tu kvartýr?“

„V hotelu.“

Postavil prázdnou sklenku. „Tak se odpíchnem.“

7

Vyšli jsme nahoru do mého pokoje, usedli a nad sklenkami skotské a ledové vody se vzájemně okukovali. Zápaďák si mě bezvýraznýma očima posazenýma blízka sebe vždy trošku prohlédl. Když se ta troška po trošce sečetla, byla to nakonec docela důkladná prohlídka.

Popíjel jsem a čekal. Nakonec pronesl tím trochu šeplavým hlasem, při kterém se mu rty ani nepohnuly: „Pročpak nepřišel Loupáček osobně?“

„Ze stejného důvodu, proč tu nezůstal, když byl tady.“

„A to je?“

„Můžete na to přijít sám,“ řekl jsem.

Přikývl, jako kdybych pronesl něco hlubokomyslného. Pak řekl: „Kolik dělá strop?“

„Dvacet pět hadrů.“

„Blbost.“ Zápaďák promluvil důrazně, skoro hrubě.

Zaklonil jsem se v židli, zapálil si, vyfoukl jsem kouř k otevřenému oknu a díval se, jak ho tam vánek trhá na kousky a odnáší je ven.

„Poslyšte,“ povzdechl si Zápaďák. „Znám vás akorát tolik jako výsledek nedělního zápasu. Je možný, že jste docela lážový chlápek. Nevím prostě, co si vybrat.“

„Proč jste se tedy ke mně hlásil?“ zeptal jsem se.

„Přeci jste řek heslo, ne?“

Musel jsem prostě riskovat. Zazubil jsem se: „Ovšem. Zlatý rybičky. Schůzka v trafice.“

Výraz jeho tváře se nezměnil, a to dokazovalo, že jsem se strefil do černého. Byla to jedna z těch šťastných náhod, o nichž se někdy člověku zdá, ale které ani ve snu obvykle nevyjdou.

„Tak a co dál?“ zeptal se Zápaďák a ocucával led ze sklenky.

Zasmál jsem se. „Dobře, Zápaďáku. Těší mě, že jste opatrný. Ale takhle bychom se mohli bavit celé týdny. Vyložíme karty na stůl. Kde žije ten dědek?“

Zápaďák sevřel rty, olízl je a znovu rty sevřel. Pomalu postavil sklenku na stůl a pravici položil na stehno. Poznal jsem, že jsem udělal chybu, že Loupáček přesně věděl, kde starouš bydlí. Měl bych to vědět tedy také já.

Zápaďák vůbec nedal najevo, že jsem udělal chybu. Řekl rozmrzele: „Myslíte si, že já ty karty vyložím na stůl, abyste si je hezky moh prohlídnout. Kdepak.“

„Tak vám něco povím, když dovolíte,“ zavrčel jsem. „Loupáček je po smrti.“

Zacukal jedním obočím a koutkem úst. Jeho oči vypadaly snad ještě bezvýrazněji než dosud. V hlase mu zazněl drsnější tón, jako když po suché kůži přejedete prstem.

„Jak to?“

„Konkurence, s níž jste vy dva nepočítali.“ Zaklonil jsem se v židli a usmál se.

Ve světle slunce hrál revolver hebkým namodralým kovovým leskem. Vůbec jsem nezpozoroval, odkud ho vytáhl. Zelo na mne kulaté, temné a prázdné ústí hlavně.

„Tak to jste pad na špatnou adresu,“ řekl Zápaďák bezvýrazně. „Já na žádný podtrhy neskáču.“

Založil jsem ruce na prsou a přitom jsem dbal na to, aby viděl, že mám pravou ruku navrch.

„To vám schvaluju. Jenže já s vámi mluvím na rovinu. Loupáček nabalil holku, a ta z něj tahala rozumy. Něco ví, ale zdaleka ne všechno. Kde ten starouš bydlí, to Loupáček neprozradil. Holka sebrala amanta a oba zašli za Loupáčkem do kvartýru. Horkou žehličkou mu přejeli chodidla. Loupáček zemřel na šok.“

Zápaďák vypadal, jako by to na něj nedělalo žádný dojem.

„V uších mám ještě místa dost,“ řekl.

„Já taky,“ zavrčel jsem s předstíranou zlostí. „Vy sám jste mi neřekl ani ň. Jenom že Loupáčka znáte.“

Díval se na revolver, který roztočil na ukazováčku. „Starý Sype bydlí ve Westportu,“ řekl lhostejně. „Říká vám to něco?“

„Jo. Má ty kuličky?“

„Jak to já mám k čertu vědět?“ Zachytil revolver a položil si ho na stehno. Už na mne nemířil. „Co je s těma dvěma, o kterých jste mluvil?“

„Doufám, že jsem je svedl ze stopy,“ řekl jsem. „Ale nechtěl bych se sázet. Smím dát ruce dolů, abych se napil?“

„Jo, můžete. Jak jste se k tomu připlet?“

„Loupáček bydlel u ženy jednoho kamaráda, který sedí v base. Je to ženská, na kterou je spoleh. Loupáček jí to říkal, a ona to potom řekla mně.“

„Po tom, co ho oddělali? Tak kolik vás na tu polovičku je? Já totiž beru půl.“

Napil jsem se a prázdnou sklenku jsem odstrčil. „Kdepak, polovičku nedostanete.“

Zvedl revolver o pár centimetrů a znovu jej položil. „Kolik je nás celkem?“ pronesl ostře.

„Když Loupáček vypadl, jsme teď tři. Jestli se zbavíme konkurence.“

„Těch opékačů nohou? S těmi si starosti nedělejte. Jak vypadají?“

„Muž se jmenuje Rush Madder, je to pokoutní advokát z jihu, padesátník, tlustý, s tenkým knírem, tmavé vlasy, na temeni prořídlé, měří metr sedmdesát, asi osmdesát kilo, žádný nebojsa. Holka se jmenuje Carol Donovanová, je to brunetka s dlouhým mikádem, šedýma očima, pěkná, v obličeji drobná, dvacet pět až dvacet osm let, měří metr padesát pět, váží čtyřicet osm kilo, měla na sobě modré šaty a je tvrdá jako ocel. Z té dvojice je šéfem ona.“

Zápaďák lhostejně kývl a revolver schoval. „My ji už obměkčíme, jestli do toho bude strkat rypák,“ řekl. „Mám doma káru. Zajedem si k Westportu a obhlídneme terén. Třeba by ses k němu dostal přes ty zlatý rybičky. Jde o něm fáma, že je blázen do rybiček. Já se musím zdekovat. Hned by mě prokoukl a poznal, že jsem seděl v báni.“

„Prima,“ řekl jsem srdečně. „Já jsem taky vášnivý akvarista.“

Zápaďák natáhl ruku po lahvi, nalil na dva prsty skotské a láhev postavil. Zvedl se, upravil si límeček a pak na mne vystrčil bezbradou čelist.

„Nemysli si, že to bude lehká fuška. Musíme do toho šlápnout, chlápka odtáhnout do hlubokýho lesa a drobet mu zmáčknout prsty. Asi ho budem muset unést.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem. „Pojišťovna stojí za náma.“

Zápaďák si popotáhl vestu a podrbal si úzký zátylek. Nasadil jsem si klobouk, láhev se skotskou jsem uzamkl do zavazadla, které stálo u židle, a odešel jsem zavřít okno.

Vykročili jsme ke dveřím. Zrovna když jsem sahal na kliku, ozvalo se bušení na dveře. Pokynul jsem Zápaďákovi, aby se postavil ke zdi. Chvíli jsem na dveře zíral, a potom jsem otevřel.

Dva revolvery se vysunuly dopředu téměř ve stejné výši: drobná pistole 32 a velký Smith-Wesson. Oba nemohli naráz vejít do pokoje, takže dívka vešla první.

„Hele, koumesi,“ řekla suše. „Zvedni ručičky ke stropu.“

8

Couval jsem pomalu do pokoje. Oba návštěvníci, každý z jedné strany, mne tlačili dovnitř. Klopýtl jsem o příruční zavazadlo, padl dozadu a se zaúpěním jsem se převalil na bok.

Zápaďák pronesl lhostejně: „Hoďte je nahoru, lidičky! A honem!“

Oba příchozí ode mne na okamžik odvrátili pohled, a to už jsem měl připraven revolver dole po boku. Ale pořád ještě jsem úpěl.

Rozhostilo se ticho. Neslyšel jsem, že by někdo upustil revolver. Dveře do pokoje byly ještě dokořán a tak trochu za nimi se tiskl ke stěně Zápaďák.

Dívka zasykla: „Dávej bacha na šerloka, Rushi – a zavři dveře. Ten vejška tady nemůže vystřelit. Nikdo si to tady nemůže dovolit.“ A pak dodala šeptem, že jsem to stěží zaslechl: „Bouchni dveřma.“

Rush Madder ustupoval pomalu dozadu a přitom pořád na mne mířil Smith-Wessonem. Byl obrácen zády k Zápaďákovi a při tom pomyšlení mu oči lezly z důlků. Snadno jsem ho mohl odstřelit, to však nestálo ve scénáři. Zápaďák stál rozkročený a vyplazoval jazyk. V jeho bezvýrazných očích se objevilo cosi podobného úsměvu.

Upřeně hleděl na dívku a ona hleděla upřeně na něho. Jejich revolvery zíraly na sebe.

Rush Madder došel ke dveřím, sevřel rukou dřevěnou hranu a prudce dveřmi trhl. Věděl jsem, co se stane. Jakmile se dveře přibouchnou, vyjde rána z dvaatřicítky. Nevzbudí pozornost, když bude přesně načasovaná. Výstřel a bouchnutí dveří splynou v jedno.

Natáhl jsem ruku, uchopil Carol Donovanovou za kotník a prudce jsem škubl.

Dveře bouchly. Z jejího revolveru vyšla rána a odštípla ze stropu kousek omítky.

Dívka se obrátila a kopala do mne. Zápaďák protáhle zasykl: „Když se na to jde, tak se jde.“ Ozvalo se cvaknutí nataženého kohoutku jeho koltu.

Tón, kterým to pronesl, přiměl Carol Donovanovou ke klidu. Přestala kopat, svěsila ruku s pistolí, vrhla na mne ještě zlovolný pohled a poodstoupila ode mne.

Madder otočil klíčem ve dveřích a s hlasitým zafuněním se opřel o výplň. Klobouk se mu svezl k uchu a na hlavě mu bylo vidět dva proužky leukoplastu.

Zatímco jsem o tomhle přemítal, nikdo se ani nepohnul. Zvenčí nebylo slyšet žádné kroky, žádné známky toho, že by nastal poplach. Pozvedl jsem se na kolena, schoval jsem revolver, postavil se na nohy a přešel k oknu. Dole na chodníku nikdo nevzhlížel k vyšším patrům hotelu Snoqualmie.

Posadil jsem se na široký parapet okna a hleděl na přítomné trochu rozpačitě, asi tak, jako kdybych slyšel faráře pronést sprosté slovo.

Dívka na mne vyštěkla: „Ten čahoun je váš komplic?“

Neodpověděl jsem. Tváře jí zvolna zrudly a oči žhnuly. Madder napřáhl ruku a zamumlal: „Poslouchej, Carol, já – něco ti řeknu. Tohle není správný způ…“

„Nežvaň!“

„No, vždyť je dobře,“ řekl Madder chlácholivě.

Zápaďák si už potřetí či počtvrté dívku lenivě měřil. Stál v pohovu a jeho ruka s revolverem nedbale spočívala na kyčli. Viděl jsem, jak umí zacházet s revolverem, a tak jsem doufal, že dívka se jeho postojem nedá oklamat.

Pomalu řekl: „O vás dvou jsme slyšeli. Co nabídnete? Ani bych se vás neptal, nerad bych však jen tak pro nic za nic někoho složil.“

Dívka řekla: „Bude toho dost pro čtyři.“ Madder vehementně kýval svou velkou hlavou, dokonce se mu skoro podařilo usmát se.

Zápaďák se podíval po mně. Kývl jsem. „Tak čtvrtinu každýmu,“ povzdechl si. „Nikoho víc ale neberu. Zajedem si do mýho kvartýru a něco nasajem. Tady se mi to nelíbí.“

„Vypadáme na prostomyslné?“ řekla dívka jedovatě.

„Na takový prostomyslný, že by z nich měl člověk smrt,“ protáhl Zápaďák. „Potkal jsem jich fůru. Proto si to musíme vytmavit. Nejsme na střelnici.“

Carol Donovanová vsunula revolver do kožené kabelky, kterou měla dosud pod levým podpažím. Usmála se. Když se usmála, vypadala půvabně.

„Tak tady máte můj podíl,“ řekla klidně. „Já hraji. Kde máte ten kvartýr?“

„Na Water Street. Vezmem si taxík.“

„Tak nás veďte, sekáči.“

Vyšli jsme z pokoje, sjeli zdviží jako čtveřice přátel a prošli hotelovou halou s parožím visícím na zdích a s vycpanými ptáky a vylisovanými suchými lučními květinami ve skleněných vitrínách. Taxík jel po Capitol Way, přes náměstí, kolem ohromného červeného činžáku, příliš velkého na takové město, když tu zrovna nezasedá zákonodárně shromáždění. Jeli jsme podle kolejí, minuli vzdálené budovy nahoře na Capitolu a vysokou zavřenou bránu guvernérovy vily.

Duby lemovaly chodníky. Za zahradními zdmi stály rozlehlé vily. Náš taxík projel kolem a zabočil na cestu vedoucí směrem k průlivu. Za chvíli se na úzkém prostranství mezi vysokými stromy objevil dům. Daleko vzadu za kmeny stromů třpytila se vodní hladina. Dům měl zastřešenou přední verandu a na trávníku bujelo býlí a rostly keře, které už dávno nikdo neostříhal. Krátká prašná příjezdová cesta končila u dřevěného přístřešku, v němž se krčil starobylý cestovní vůz.

Vystoupili jsme a zaplatili taxíkáři. Všichni čtyři jsme se dívali, až taxi zmizí z dohledu. Pak řekl Zápaďák: „Kvartýr mám nahoře. V přízemí bydlí jedna učitelka, ta ale teď nebude doma. Půjdem se napít ke mně nahoru.“

Přešli jsme po trávníku k verandě. Zápaďák rozevřel dveře dokořán a ukázal na úzké schodiště.

„Dámy mají přednost. Veďte nás, fešando. V tomhle městě se dveře nezamykají.“

Dívka se po něm chladně podívala a přešla kolem něho ke schodům. Za ní jsem šel já, pak Madder a poslední Zápaďák.

Skoro celé první poschodí zabírala jediná velká místnost: Bylo v ní šero, protože arkýřové okno stínily stromy. Široký gauč byl přistrčen pod mansardový sešikmený strop, mezi několika proutěnými židlemi stál stůl, na kterém leželo malé černé rádio, a uprostřed místnosti se vypínala kulatá černá kamínka.

Zápaďák se odšoural do kuchyňského kouta a donesl hranatou láhev s několika sklenkami. Nalil, pozvedl sklenku a ostatní nechal stát na stole.

Každý jsme si vzali sklenku a posadili jsme se.

Zápaďák obrátil naráz sklenku do sebe, sklonil se, aby ji postavil na podlahu, a napřímil se s koltem v ruce.

Slyšel jsem, jak v tom mrazivém tichu Madder naprázdno polkl. Dívka ohrnula rty, jako kdyby se chtěla začít smát. Nato se naklonila dopředu a volnou levačkou držela sklenku na kabelce.

Zápaďák pomalu stiskl rty, až se proměnily v úzkou rovnou čáru. Zvolna a důrazně řekl: „Nohy opékat, to dovedete, co?“

Madder se zakuckal a začal roztahovat ruce. Kolt se pootočil k němu. Madder přitiskl ruce na kolena a prsty svíral kolenní klouby.

„A navrch jste jelita,“ pokračoval Zápaďák unaveně. „Chlápkovi pálíte nohy, aby kápl božskou, a pak si to namíříte akorát k jeho kámošovi. Měli by vás vystavovat.“

Madder zakoktal: „C-co chcete dě-dělat?“

Dívka se pousmála, ale neříkala nic. Zápaďák se zašklebil. „Vezmu špagát,“ řekl tiše. „Namočím pořádný kus špagátu a pěkně přitáhnu uzly. Pak s kamarádem půjdem chytit pár svatojánských mušek – čili perel – a pak, až se vrátíme…“odmlčel se a hranou levačky přejel kolem krku. „To má fazónu, ne?“ blýskl po mně očima.

„Jo, ale nemá cenu se moc vybavovat,“ řekl jsem. „Kde najdu špagát?“

„Ve stolku,“ odpověděl Zápaďák a uchem ukázal do kouta.

Vykročil jsem podél zdi. Pojednou Madder zakňučel, obrátil oči v sloup a spadl jako špalek se židle.

Zápaďáka to rozladilo. S něčím tak pošetilým nepočítal. Hnul pravačkou, takže jeho kolt mířil na Madderova záda.

Dívčina ruka sklouzla za kabelku. Kabelka se o dva centimetry nadzvedla. Revolver, zachycený na falešné sponě – revolver, o němž Zápaďák myslel, že leží v kabelce – vyplivl oheň.

Zápaďák zachroptěl. Jeho kolt zaburácel a střela utrhla třísku z opěradla židle, na níž Madder před chvílí seděl. Zápaďák upustil kolt, svěsil bradu na prsa a oči jako by chtěl pozvednout ke stropu. Dlouhé nohy se mu natáhly dopředu a podpatky zaskřípaly po podlaze. Seděl sklesle, s bradou na prsou a očima obrácenýma v sloup. Mrtvý jako vlašský ořech naložený v sirupu.

Odkopl jsem židli pod slečnou Donovanovou, takže padla na bok a nohama v hedvábných punčochách zakmitala ve vzduchu. Klobouček se jí svezl a seděl teď nakřivo. Vyjekla. Šlápl jsem jí na ruku, pak jsem rychle zvedl nohu a odkopl revolver k protější stěně.

„Vstaňte.“

Pomalu se zvedla a couvala přede mnou. Hryzala se do rtů, oči naplněné záští. Změnila se rázem v navztekaného spratka, chyceného při činu. Pořád ustupovala, až se jí postavila do cesty zeď. Oči jí svítily ve smrtelně bledé tváři.

Blýskl jsem pohledem po Madderovi a šel k zavřeným dveřím. Vedly do koupelny. Zevnitř jsem vytáhl klíč, z druhé strany ho zasunul do zámku a ukázal jsem rukou.

„Dovnitř.“

Šla, jako kdyby jí nohy strnuly, a když přecházela kolem mne, téměř se mě dotýkala.

„Na moment, šerloku –“

Strčil jsem ji za dveře a otočil jsem klíčem. Když bude chtít, může vyskočit oknem. Zezdola jsem ta okna viděl.

Nahnul jsem se k Zápaďákovi, přejel mu rukama po kapsách a nahmatal jsem tvrdou bouli, kroužek se svazkem klíčů. Vytáhl jsem mu je tak, abych ho neshodil se židle. Jinak jsem ho neprohledával.

Na kroužku byly klíče od vozu.

Znovu jsem se podíval na Maddera a všiml jsem si, že má prsty bílé jako sníh. Po úzkém ztmavlém schodišti jsem přišel na verandu, obešel roh domu a dostal jsem se k dřevěnému přístěnku s tím starým cestovním vozem. Jeden z klíčů se hodil k zapalování.

Nějakou chvíli trvalo, než jsem nastartoval motor a než jsem po prašné příjezdové cestě vycouval na vozovku. V domě se nic nehýbalo, aspoň jsem nic neviděl ani neslyšel. Větve těch vysokých sosen před domem se tiše pohybovaly a občas prosvitlo chladné, nemilosrdné světlo.

Největší rychlostí, které byl vůz schopen, jsem přejel po Capitol

Way přes město, kolem náměstí a hotelu Snoqualmie, a ujížděl jsem dál přes most směrem k Tichému oceánu a Westportu.

9

Po jednohodinové rychlé jízdě mezi prořídlými lesy, když jsem třikrát zastavil, abych v chladiči doplnil vodu a utáhl pár šroubků na splynovači, dostal jsem se konečně na doslech příboji. Široká silnice se žlutým pruhem uprostřed se zatáčela kolem svahu, a pak jsem uviděl v dálce několik budov, za nimiž se třpytil oceán. Silnice se rozvětvovala. U levé odbočky stál ukazatel s nápisem „Westport – 9 mil.“, cesta ale nevedla k těm domům. Přejel jsem zrezivělý železný most a sjel mezi jabloňové sady se zakrslými a od větru pokroucenými kmeny.

Po dvaceti minutách jsem vdrkotal na písčitou kosu, kde po svazích okolních návrší stály roztroušené domy Westportu. Kosa končila dlouhým, úzkým přístavištěm, před nímž kotvil hlouček plachetnic se spuštěnými plachtami, které plandaly na ráhnech. Kousek od pobřeží vyznačovaly upoutané bóje splavné pásmo, neboť za ním se čeřila nad skrytou mělčinou nepravidelná dlouhá čára bílé pěny.

Za tou mělčinou se valily vlny Pacifiku až k Japonsku. Zde na tomto nejzápadnějším výběžku, který ještě patřil k území Spojených států, končila souš. Pro sebe a pro ty dvě ukradené perly, veliké jak nové brambory, si propuštěný trestanec opravdu nemohl zvolit lepší skrýš – ovšem za předpokladu, že nemá žádné nepřátele.

Zastavil jsem před domem, před kterým visela cedule: „Obědy. Čaje. Večeře.“ Pihovatý mužík s tváří polekaného králíka se pokoušel zahradnickými hráběmi zahnat dvě černé slepice. Zdálo se mi, že se slepice vzpouzejí. Když chrčení motoru Zápaďákova vozu ustalo, mužík se obrátil.

Vylezl jsem z vozu, prošel vrátky do dvora a ukázal za sebe na tu ceduli.

„Máte něco k obědu?“

Mužík hodil hrábě po slepicích, otřel si dlaně o kalhoty a vycenil zuby. „To tam dala žena,“ svěřoval se pisklavým hláskem. „Máme jenom šunku s vejci.“

„To mi docela vyhovuje.“

Vešli jsme do domu. Stály tam tři stoly pokryté vzorkovaným voskovým plátnem, na stěně viselo několik barvotisků a na krbové římse stál úplně vybavený škuner v láhvi.

Posadil jsem se. Hostitel prošel otáčecími dveřmi do kuchyně, kde ho kdosi okřikl, a pak jsem uslyšel prskot škvařeného tuku. Mužík se vrátil, nahnul se mi přes rameno a na voskované plátno položil příbor a papírový servítek.

„Na jabkovici je ještě moc časně, ne?“

Odpověděl jsem, že se velice mýlí: Mužík odešel a přinesl sklenky a litrovou flašku s čirou zlatožlutou tekutinou. Přisedl ke stolu a nalil. Sytý baryton prozpěvoval v kuchyni „Chloe“.

Přiťukli jsme si, napili se a vyčkali, až se nám žilami začalo rozlévat teplo.

„Nejste zdejší, co?“ zeptal se mužík.

Řekl jsem, že nejsem.

„Ze Seattle, ne? Máte prima oblek.“

„Jsem ze Seattle,“ přitakal jsem.

„Moc cizích lidí tu nevidíme,“ řekl a přitom se díval na mé levé ucho. „Je to zapadákov. Ale než zrušili tu prohibici…“ odmlčel se a zadíval se ostře jako datel na mé druhé ucho.

„Ba jo, než zrušili tu prohibici,“ řekl jsem, mávl rukou a zasvěceně se napil.

Nahnul se ke mně a dýchal mi na bradu. „Hrome, to jste se mohl na přístavišti namazat v každém stánku s rybami. Flašky se vozily pod hromadami krabů či ústřic. Hrome, ve Westportu už ani nebylo místo, kde by se ta kořalka dala skladovat. Bedny od skotské se dávaly dětem na hraní. Pane, tady se nenechávalo jedno auto v garáži. Ty garáže byly nacvaknutý kanadskou kořalkou. Hrome, u mola jim patroloval kutr a dával pozor, jak se vykládají čluny. Vždycky ve stejný den, v pátek.“ Přimhouřil oko.

Kouřil jsem cigaretu a z kuchyně se dál ozývala „Chloe“, doprovázená prskáním smaženého jídla.

„Hrome, možná taky děláte v té branži,“ řekl.

„To ne, hrome. Kupuju zlaté rybičky,“ řekl jsem.

„No ba,“ řekl rozmrzele.

Znovu jsem nalil jemu i sobě. „Tu láhev platím já,“ řekl jsem. „A vzal bych si ještě pár s sebou.“

Tvář se mu rozjasnila. „Jak bylo ctěné jméno?“

„Marlowe. Myslíte si, že si s těmi zlatými rybičkami dělám legraci. Já to ale myslím vážně.“

„Hrome, taková havěť vás nemůže přeci uživit, nebo jo?“

Nastavil jsem mu rukáv. „Povídal jste, že mám prima šaty. Na těch parádnějších druzích se vydělat dá. Každou chvíli přijde nová móda, ‚nová odrůda. Slyšel jsem, že tady v okolí bydlí jeden starší vašnosta, který má báječné akvárium. Třeba by něco prodal. Některé odrůdy sám vypěstoval.“

Hřmotná žena s knírem kopla do otáčecích dveří, takže se o decimetr pootevřely, a křikla: „Pojď si pro tu šunku!“

Hostitel odběhl a vrátil se s plným talířem. Pustil jsem se do jídla. Bedlivě mě pozoroval. Po chvíli se najednou plácl dlaní přes hubené lýtko.

„Starý Wallace,“ zazubil se. „Ovšem, vy jste přijel za starým Wallacem. Hrome, moc ho neznáme. On nechodí mezi lidi.“

Pootočil se v židli a oknem, na němž visely ušpiněné záclony, mi ukázal na vzdálené návrší. Nahoře stál žlutobílý dům, který se třpytil na slunci.

„Hrome, bydlí tamhle. Má rybiček na fůry. Zlaté rybičky, povídal jste? Hrome, pírkem byste mě porazil.“

Tím skončil můj zájem o mužíčka. Chvatně jsem dojedl, zaplatil jsem za jídlo a za tři litrovky jablečné kořalky, dolar za litr, pak jsem mužíčkovi potřásl rukou a vrátil jsem se k vozu.

Neměl jsem naspěch. Až se Rush Madder probere z bezvědomí, pustí to děvče z koupelny. O Westportu nevěděli. Zápaďák nevyřkl jméno města v jejich přítomnosti. A když přijeli do Olympie, jméno města také nevěděli, jinak by pokračovali dál v cestě. A kdyby předtím poslouchali za dveřmi, pak by věděli, že nejsem sám. Když však ke mně dovnitř vpadli, nechovali se tak, jako by věděli, že mám návštěvu.

Zbývala mi spousta času. Sjel jsem na nábřeží a rozhlédl se. Vypadalo neutěšeně. Stály tam dřevěné stánky, kde se prodávaly ryby, několik hospod, malý výčep pro rybáře, kulečníková herna, řada hracích automatů a kukátka s necudnými fotografiemi. V moři nedaleko mola se mrskaly návnadové ryby ve velkých dřevěných kádích. Poflakovaly se tu různé roztodivné existence a všichni se tvářili tak, jako kdyby hodlali zatočit s každým, kdo by je chtěl obtěžovat. Nikde nablízku nebylo vidět poldíka.

Vrátil jsem se kousek zpátky a vyjel do kopce k žlutobílému domu. Stál zcela osaměle a nejbližší sousedé bydleli dobré čtyři domovní bloky dál. Před domem se prostíral dobře udržovaný zelený trávník, na zahradě byly květiny a stála tam alpinka.

Žena v hnědobílých kartounových šatech postřikovala rozprašovačem mšice.

Počkal jsem, až motor auta přestane běžet, pak jsem vylezl z vozu a sundal klobouk.

„Bydlí zde pan Wallace?“

Měla hezkou, klidnou, odhodlanou tvář. Přikývla.

„Chcete s ním mluvit?“ řekla vyrovnaným pevným hlasem se správným přízvukem. Nemluvila jako manželka vlakového lupiče a vraha.

Řekl jsem jí své jméno, a že jsem se ve městě doslechl o jeho akváriu. Dodal jsem, že se zvlášť zajímám o zlaté rybičky.

Žena odložila rozprašovač a odešla do domu. Kolem hlavy mi bzučely včely, velké chmýřité včely, kterým nevadí studený vítr vanoucí od moře. Zdáli doléhalo tříštění příboje jako scénická hudba. To severské slunce nehřálo, zdálo se chladné a bez tepla.

Žena vyšla z domu a dveře nechala otevřené.

„Je nahoře,“ řekla. „Kdybyste se chtěl obtěžovat.“

Prošel jsem kolem zahradní houpačky a vstoupil do domu muže, který ukradl Leandrovy perly.

10

Všude kolem rozlehlého pokoje stály nádrže s rybkami, dvěma řadami na upevněných policích, veliké čtverhranné nádoby s kovovými rámy. V některých akváriích svítily žárovky nahoře, jiná byla osvětlena zespodu. Za skleněnými stěnami nádob rostly vodní řasy, voda zeleně světélkovala, a v tom nazelenalém přísvitu se pohybovaly rybky duhových barev.

Viděl jsem protáhlé a štíhlé rybky podobné pozlacenému šípu, rájovce s fantasticky zbarvenými ploutvemi, rybky průhledné jako barevné sklo, skalérky a zebřičky a cifofory, i veliké neobratné čínské maury s vyboulenýma očima, žabí hlavou a zbytečnými ploutvemi, kteří se pohupovali v nazelenalé vodě jako tlouštíci jdoucí k obědu.

Do místnosti vcházelo světlo velkým šikmým střešním oknem. Pod ním stál dřevěný stůl, na němž vysoký vychrtlý muž levačkou přidržoval zmítající se červenou rybku. V pravé ruce měl žiletku s jedním ostřím zalepeným leukoplastem.

Vzhlédl zpod širokého šedého obočí. Oči měl vpadlé, bezbarvé a neprůhledné. Přistoupil jsem k němu a díval se na rybku, kterou držel v ruce.

„Plíseň?“ zeptal jsem se.

Pomalu přikývl. „Bílá plíseň.“ Položil rybku na stůl a pečlivě jí roztáhl hřbetní ploutev. Nepravidelné, otrhané okraje pokrýval bílý mechovitý povlak.

„Bílá plíseň nebývá nejhorší,“ řekl. „Pěkně ploutev oříznu a rybička zas bude čilouš. Co jste si přál, pane?“

Mnul jsem cigaretu mezi prsty a pousmál jsem se.

„Rybičky jsou jako lidé,“ řekl jsem. „Taky nebývají vždycky v pořádku.“

Přidržel rybičku na desce stolu a odřízl roztřepané okraje ploutve. Pak rybce roztáhl ocasní ploutev a provedl stejnou operaci. Rybička se přestala svíjet.

„Někdy se to spravit dá, jindy to nejde,“ řekl. „Třeba nemoc plovacího měchýře nevykurýrujete.“ Vzhlédl. „Nemyslete si, že ji to bolí,“ řekl. „Rybičky můžete k smrti vylekat, ale nezpůsobíte jim bolest jako člověku.“

Odložil žiletku, namočil chomáček vaty do fialové tekutiny a potřel oříznutá místa. Pak z kelímku nabral na prst trochu vazelíny a rány zamázl. Vhodil rybičku do menší nádrže u stěny pokoje. Rybka plavala klidně a spokojeně.

Vychrtlý muž si otřel ruce, posadil se na okraj lavice a očima bez života mě pozoroval. Kdysi před lety to musel být krasavec. „Vy se zajímáte o rybičky?“ zeptal se. V jeho hlase zazníval ten přidušený, opatrný tón lidí, kteří poznali vězeňské cely a povinné procházky.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nijak zvlášť. To byla jenom finta. Přicházím k vám zdaleka, pane Sype.“

Olízl si rty a dále na mne zíral. Když opět promluvil, měl hlas unavený a tichý.

„Já se jmenuju Wallace, pane.“

Vyfoukl jsem kolečko kouře a prstem je propíchl. „Pokud se mě týče, jmenujete se Sype.“

Naklonil se dopředu a ruce se sepnutými dlaněmi spustil mezi kostnatá kolena. Ty velké šlachovité ruce poznaly těžkou manuální práci. Pozvedl hlavu a zpod huňatého obočí na mě chladně zíraly jeho neživotné oči. Hlas však nezvýšil.

„Už jsem aspoň rok se žádným poldou nemluvil. Oč vám jde?“

„Hádejte,“ řekl jsem.

Ztlumil ještě více hlas. „Hele, poldo. Mám hezký a klidný domov. Nikdo mě nechodí otravovat. Nikdo na to ani nemá právo. Amnestovali mě přímo v Bílém domě. Bavím se s rybičkami, a když se o něco člověk stará, také si to oblíbí. Světu nedlužím ani findu. Svoje jsem si už odpykal. Moje žena má majetek, který stačí pro nás pro oba. Chci jen jedno, aby mě nechali všichni na pokoji. Rozuměls, poldíku?“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Nemůžete mě skřípnout – teď už ne.“

Neříkal jsem nic. Pousmál jsem se a pozoroval ho.

„Nikdo na mě nemůže sáhnout,“ řekl. „Dostal jsem amnestii přímo z presidentské kanceláře. Chci prostě mít svůj klid.“

Zavrtěl jsem hlavou a nepřestal jsem se usmívat. „Nikdy toho nedosáhnete, když zůstanete neústupný.“

„Hele,“ řekl tiše. „Asi vám tuhle práci dali teprve nedávno, protože jste do ní ještě celý žhavý. Chcete si udělat reputaci. Ale já jsem přišel skoro o dvacet let života a fůra lidí, mezi nimi mnoho chytrých hlav, se marně pokoušela tu věc objasnit. Poznali, že nemám nic, co mi nepatří. A nikdy jsem to ani neměl. Pomohl si k tomu někdo jiný.“

„Ten pošťák,“ řekl jsem. „Jasně.“

„Hele,“ řekl a stále ještě mluvil tlumeně. „Odkroutil jsem si těch patnáct let. Znám to ze všech možných konců. Já vím, že to lidem pořád vrtá v hlavě – a bude jim to vrtat tak dlouho, dokud se na to nezapomene. Já vím, že občas někoho pošlou, aby zase ohřál tu celou historii. Prosím, nic proti tomu nemám. Co mám ale udělat s vámi, abyste se sebral a šel domů?“

Zavrtěl jsem hlavou a hleděl mu přes rameno na rybičky, které pomalu plavaly ve velkých tichých nádržích. Cítil jsem se unavený. Ticho v domě zapůsobilo na mou obrazotvornost, oživilo příběh zašlých let. Noční temnotou uhání vlak, maskovaný lupič v poštovním voze, z pistole vyšlehne plamen, mrtvý poštovní úředník klesá na podlahu, když se lokomotiva zastaví, aby nabrala vodu, muž tiše seskakuje – ten muž, který devatenáct let dokázal udržet tajemství – či téměř je dokázal udržet.

„Udělal jste jedinou chybu,“ řekl jsem zvolna. „Vzpomínáte si na chlápka jménem Loupáček Mardo?“

Zvedl hlavu. Viděl jsem, jak pátrá v paměti. Jméno mu ale zřejmě nic neříkalo.

„Byl jste s ním v Leavenworthu,“ řekl jsem. „Malé pivo. Seděl, protože z jedné dvacetidolarové bankovky dělal dvě.“

„Ba jo,“ řekl. „Už si vzpomínám.“

„Tomu jste říkal, že ty perly máte,“ pokračoval jsem.

Viděl jsem, že mi nevěří. „Patrně jsem si z něj jen tak vystřelil,“ pomalu pronesl dutým hlasem.

„Dejme tomu. Ale je fakt, že on si to nemyslel. Před časem byl tady v okolí s kamarádem, jistým chlápkem, který si říkal Zápaďák. Někde vás tu zahlídli a Loupáček vás poznal. Začal dumat, jak by z toho vytloukl nějaké prachy. Ale Mardo byl kokainista a mluvil ze spaní. A tak se to dověděla jedna moje známá, a pak ještě jedna ženská, co peče s jistým pokoutním advokátem. Pálili mu tak dlouho chodidla, až Loupáček umřel.“

Sype ani nemžikl, jenom rýhy v koutcích úst se mu prohloubily.

Mávl jsem cigaretou a pokračoval: „Nevím, co z Loupáčka vytáhl, ale holka s tím advokátem jsou v Olympii. Zápaďák je v Olympii taky, jenomže je po smrti. Ti dva ho odbouchli. Neřeknu vám, jestli vědí, kde bydlíte, nebo ne. Jednou se to však dovědí, buď oni, nebo lidé stejného zrna jako oni. Můžete oblafnout poldíky, když u vás ty perly nenašli a vy se je nepokusíte prodat. Můžete oblafnout pojišťovnu a poštovní detektivy.“

Sype nepohnul ani svalem. Velké šlachovité ruce tiskl mezi koleny a upřeně se na mne díval.

„Ale grázly neoblafnete,“ řekl jsem. „Ti si nikdy pokoj nedají. Vždycky se najde pár takových, kteří budou mít dost času, dost peněz a dost špinavosti na to, aby si vynutili, co chtějí. Nějak se to už dozvědí. Třeba vám unesou ženu, nebo vás někam odvlečou do lesa a drobet si vás podají. A vy pak kápnete božskou. Já mám slušnou, poctivou nabídku…“

„Ke které partě patříte vy?“ zeptal se náhle Sype. „Myslel jsem, že je z vás cítit poldík, teď bych však už na to nesázel.“

„Zastupuju pojišťovnu,“ řekl jsem. „Odměna dělá dvacet pět táců celkem. Pět dostane ta moje známá, která mi dala tu hlášku. Dověděla se to legálně a na ty peníze má nárok. Deset táců si nechám já. Všecko jsem musel sám vykoumat a stát před ústím všech těch revolverů. A deset táců dostanete vy, mým prostřednictvím. Vám osobně by nedali ani zlámanou grešli. Jste spokojen? Co tomu říkáte?“

„Zní to hezky,“ řekl mírně. „Je v tom však jeden háček. Já žádné perly nemám, poldíku.“

Kysele jsem se ušklíbl. Vypálil jsem všechno, co jsem měl. Žádné rezervní náboje mi nezbyly. Odstoupil jsem od zdi, odhodil špaček na dřevěnou podlahu a tam ho zašlápl. Obrátil jsem se k odchodu.

Sype se zvedl a vztáhl ke mně ruku s otevřenou dlaní. „Počkejte moment,“ řekl vážně, „a já vám dokážu, že perly nemám.“

Přešel kolem mne po podlaze a vyšel ze dveří. Hleděl jsem na rybičky a hryzal se do rtu. Odkudsi zdáli jsem zaslechl hukot auta. Slyšel jsem, jak někdo vytahuje a zavírá zásuvku, patrně někde ve vedlejší místnosti.

Sype se vrátil do místnosti. V šlachovité ruce svíral lesklý kolt, pětačtyřicítku s hlavní dlouhou skoro jako předloktí dospělého muže.

Namířil na mě a řekl: „V tomhle jsou perly, šest perel z olova. Na dvacet metrů s tím trefím mouše nožičku. Vy nejste žádný polda. A teď se seberte a mažte odsud – a těm svým vykutáleným přítelíčkům vyřiďte, že jim napravím ksicht kterýkoli den. V neděli to udělám s dvojnásobným potěšením.“

Nepohnul jsem se. V mužových mrtvých očích se zračilo šílenství. Neodvážil jsem se pohnout.

„Zanechte toho tyátru,“ řekl jsem pomalu. „Můžu vám dokázat, že poldík jsem. Jste propuštěný trestanec a už tím, že máte bouchačku, se dopouštíte přečinu. Odložte ji a mluvte rozumně.“

Ten vůz, který jsem předtím zaslechl, se zastavil před domem, jak se mi zdálo. Brzdy zaskřípaly. Na chodníku zacvakaly kroky, pak vystupovaly po schodech. Ozýval se hlasitý hovor, pak přitlumený výkřik.

Sype zacouval do pokoje a mezi stolem a velikým, snad stolitrovým akváriem se zastavil. Šklebil se zeširoka a cenil zuby, jako když se bojovník dostane do úzkých.

„Tak se mi zdá, že se vaši přátelé ani moc neopozdili,“ protáhl. „Vyndejte bouchačku a hoďte ji na zem, dokud vám ještě zbývá čas – a dech.“

Vůbec jsem se nepohnul. Podíval jsem se na jeho zježené obočí a potom do očí. Věděl jsem, že kdybych se pohnul – i jen proto, abych ho uposlechl, okamžitě vystřelí.

Na schodech se ozývaly kroky. Zněly tlumeně, jako by se vlekly, vzpouzely.

Vešli tři lidé.

11

Paní Sypeová vcházela jako v tranzu: strnule, se skelnýma očima, s pažemi v loktech ohnutými. Chňapala prsty do vzduchu, jako kdyby chtěla nahmatat něco, co tam nebylo. Tlačil ji do zad revolver Carol Donovanové, zbraň, kterou Carol Donovanová pevně svírala ve své drobné, bezohledné ruce.

Madder šel poslední. Byl opilý, našel v láhvi kuráž. Tvář měl zrudlou a navztekanou. Mířil Smith-Wessonem na mě a posměšně se přitom šklebil.

Carol Donovanová paní Sypeovou prudce odstrčila. Starší žena odvrávorala do kouta a tam klesla na kolena s prázdným výrazem v očích.

Sype se upřeně díval na Donovanovou. Zmátla ho, protože byla mladá a hezká. Nevěděl, co má dělat. Kdyby vešli do místnosti muži, proděravěl by je jako řešeta.

Drobná brunetka s bledou tváří si ho chladně změřila a mrazivým hlasem řekla: „Hele, dědo. Zahoď tu bouchačku. A honem.“

Sype se pomalu shýbl, ale z dívky nespustil oči. Ohromný zálesácký kolt položil na podlahu.

„Odkopni to, dědo.“

Sype kopl do revolveru a kolt klouzal po holé prkenné podlaze doprostřed pokoje.

„Tak se mi to líbí, pamětníku. Drž ho v merku, Rushi, a já zatím vemu bouchačku tady šerlokovi.“

Dva revolvery se pootočily a ty její šedé bezcitné oči hleděly na mne. Madder vykročil k Sypovi a namířil mu Smith-Wesson na prsa.

Děvče se usmálo, nebyl to však příjemný úsměv. „Mazaný všemi mastmi, co? Do všeho strkáš prsty, dokud jednu neslízneš. Tentokrát jsi udělal botu, šerloku. Toho svého kámoše jsi dobře neprošacoval. V botě měl schovaný plánek.“

„Já ho nepotřeboval,“ řekl jsem pohotově a zazubil se.

Snažil jsem se, abych ji upoutal svým úsměvem, protože paní Sypeová se na kolenou sunula po podlaze a každým pohybem se víc blížila k Sypovu odhozenému koltu.

„Jsi teď nahraný, i když se křeníš. Hoď pracky nahoru a já si vemu tvou bouchačku. No tak, nádhero!“

Dívka byla sotva metr šedesát vysoká a vážila asi padesát kilo. Prostě dívka. Já měřím metr pětaosmdesát a vážím devadesát kilo. Zvedl jsem ruce a udeřil ji do brady.

Bylo to bláznovství, ale té dvojice Donovanová - Madder jsem už měl plné zuby – jak se pořád vytahovali, jak pořád mávali bouchačkami, jak mluvili jako ostří hoši. Udeřil jsem ji pěstí do brady.

Odletěla na metr ode mne a její špuntovka spustila. Střela mi ožehla kůži na boku. Dívka se kácela. Padala zvolna, jako v zpomaleném filmu. Vypadalo to pošetile.

Paní Sypeová zvedla kolt a střelila Carol do zad.

Madder se otočil, a v té chvíli se Sype na něho vrhl. Madder uskočil, vykřikl a znovu na Sypa zamířil. Sype se zastavil jako zkamenělý a na jeho vychrtlém obličeji se zase rozhostil široký úšklebek.

Střela koltu srazila dívku zase dopředu, jako když nedovřené dveře rozrazí vichr. Zahlédl jsem na okamžik modré šaty, a pak mě něco udeřilo do prsou. Byla to její hlava. Než se ode mne odrazila, zahlédl jsem letmo její tvář, cizí, neznámou tvář, kterou jsem předtím nikdy neviděl. Pak z ní zůstala hromádka na podlaze u mých nohou, schoulená, mrtvá, vyhaslá hromádka, z níž prýštila rudá tekutina. A za ní vysoká klidná žena s kouřící hlavní koltu, který držela v obou rukou.

Madder vpálil do Sypa dvě střely. Sype padl dopředu na stůl, ale z tváře se mu neztratil úšklebek. Fialová tekutina, které používal k ošetření nemocné ryby, se po něm rozstříkla. Když už klesal, vypálil na něho Madder znovu.

Vytrhl jsem svůj luger a střelil Maddera do nejbolestivějšího místa, na něž jsem si vzpomněl a kde nemohl být smrtelně zraněn – zezadu do kolena. Klesl přesně tak, jako kdyby zakopl o natažený drát. Nasadil jsem mu želízka dříve, než poprvé zasténal.

Odkopl jsem revolvery, povalující se po podlaze, přistoupil jsem k paní Sypeové a vzal jí kolt z rukou.

Na chvíli se v místnosti rozhostilo hrobové ticho. Cáry dýmu se vznášely k střešnímu oknu, našedlé a bledé v odpoledním slunci. Z dáli jsem slyšel hučení příboje. A pak jsem blízko sebe zaslechl hvízdavý zvuk.

Sype se pokoušel něco říct. Jeho žena k němu přilezla, pořád ještě po kolenou, a přikrčila se k němu. Sype měl na rtech krev a pěnu. Zoufale mžikal a snažil se vzchopit. Usmál se na ni. Slabě zasípal: „Ti mauři, Hattie, – ti mauři.“

Pak mu šíje poklesla, úsměv na jeho tváři pohasl. Hlava mu padla na holou podlahu.

Paní Sypeová se ho dotkla rukou, velice pomalu se zvedla a suchýma očima se na mne klidně dívala.

Řekla tiše a zřetelně: „Pomůžete mi ho přenést na postel? Nechci, aby ležel tady s těmi lidmi.“

Řekl jsem: „Samozřejmě. Co vám to řekl?“

„Já nevím. Nějakou hloupost o těch svých rybičkách.“

Uchopil jsem ho pod rameny, ona ho vzala za nohy a tak jsme ho nesli do ložnice a tam položili na postel. Složila mu ruce na prsou a zatlačila mu oči. Pak šla k oknu a zatáhla rolety.

„Děkuju vám, to je všechno,“ řekla, aniž na mě pohlédla. „Dole je telefon.“

Posadila se na židli k posteli a položila hlavu na pokrývku vedle Sypovy paže.

Vyšel jsem z pokoje a zavřel za sebou dveře.

12

Madderova noha krvácela, ale nevypadalo to nebezpečně. Vyděšeně na mne hleděl, zatímco jsem mu nad kolenem utahoval kapesník. Měl patrně roztrženou šlachu a rozštípnutou kost. Bude se belhat, až ho povedou na šibenici.

Sešel jsem se schodů a zastavil se na verandě. Hleděl jsem na dva vozy, které stály před domem, a pak jsem se podíval dolů k přístavišti. Nikdo nemohl poznat, odkud ty výstřely přišly, ledaže šel náhodou kolem domu. Podle všeho si jich stejně nikdo nevšiml. Z okolních lesů se zřejmě často ozývala střelba.

Vešel jsem do domu, podíval se na staromódní telefon na zdi obýváku, ale nedotkl jsem se ho. Něco mě zneklidňovalo. Zapálil jsem si, vyhlížel z okna a do ucha mi šeptal slabý hlásek: „Ti mauři, Hattie, ti mauři.“

Vrátil jsem se do místnosti s rybkami. Madder sténal, sténal hlasitě a bolestně. Ale co mi bylo po chlapovi, který dokáže mučit?

Dívka byla dočista mrtvá. Akvária vyvázla bez úhony. Rybky plovaly klidně v zelené vodě, pomalu, klidně a bez obav. Ani jim nic nebylo po Madderovi.

Nádrž s černými čínskými maury měla obsah čtyřicet litrů a stála v koutě. Byly v ní čtyři rybky, každá asi deset centimetrů dlouhá a černá jako uhel. Dvě pluly u hladiny, aby se nadýchaly kyslíku, a ty druhé dvě se pomalu pohybovaly u dna. Měly tlustá těla, dlouhé ocasní a hřbetní ploutve a s těma vypoulenýma očima vypadaly zepředu jako žáby.

Díval jsem se, jak se kolébají mezi zelenými vodními rostlinami a řasami. Po stěně akvária lezli dva červení šneci. Ty rybky na dně vypadaly pomalejší a tlustší než ty dvě nahoře u hladiny. Zamyslel jsem se nad tím.

Mezi dvěma nádržemi ležela síťka s dlouhým držadlem. Vzal jsem ji, zalovil v akváriu, chytil jednoho maura a vytáhl ho ven. Převracel jsem ho v síťce a díval se na jeho stříbřité bříško. Zahlédl jsem něco, co vypadalo jako stehy. Dotkl jsem se toho místa prsty a nahmatal vevnitř tvrdou bouli.

Vytáhl jsem zezdola tu druhou rybku. Zase jsem našel stehy a nahmatal tvrdou bouli. Chytil jsem jednu z těch, co plavaly u hladiny. Na břiše neměla žádné stehy a nenahmatal jsem ani tu bouli. Ta rybka se také mnohem hůř chytala.

Hodil jsem ji zpátky do akvária. Zajímaly mě teď jen ty dvě vylovené. Mám zlaté rybičky stejně rád jako kdokoli jiný, avšak obchod je obchod a zločin je zločin. Svlékl jsem sako, vykasal si rukávy košile a vzal se stolu žiletku s tím jedním ostřím zalepeným leukoplastem.

Nebyla to příjemná práce. Trvala asi pět minut. Potom mi ležely na dlani. V průměru dva centimetry, těžké, dokonale kulaté, mléčně zabarvené, a světélkovaly tím vnitřním světlem, které u žádného jiného šperku nenajdete. Leandrovy perly.

Omyl jsem je, zabalil do kapesníku, shrnul jsem si rukávy a oblékl sako. Podíval jsem se na Maddera, na ty jeho vyděšené oči, v nichž se zračila bolest. Tvář měl zalitou potem. Ale srdce mi nad ním neusedalo. Madder byl vrah, trýznitel.

Vyšel jsem z místnosti s nádržemi na ryby. Dveře ložnice byly pořád ještě zavřené. Sešel jsem po schodech a zatočil jsem kličkou telefonu na zdi obýváku.

„Zde je byt pana Wallace, Westport.“ řekl jsem. „Došlo tu k nehodě. Potřebujeme lékaře a policii. Můžete to zařídit?“

Dívka v centrále řekla: „Pokusím se vám toho doktora sehnat, pane Wallace. Budete však muset mít trpělivost. Ve Westportu je městský maršál. Postačí?“

„Myslím, že ano,“ řekl jsem, poděkoval jí a zavěsil. Konec konců takový venkovský telefon má své výhody.

Zapálil jsem si novou cigaretu a posadil se na zahradní houpačku. Po chvíli se ozvaly kroky a paní Sypeová vyšla z domu. Zastavila se, dívala se z kopce a potom usedla na houpačku vedle mne. Její suché oči si mě klidně měřily.

„Vy jste detektiv, myslím,“ řekla pomalu a ostýchavě.

„Ano. Zastupuju společnost, která pojistila Leandrovy perly.“

Zadívala se do dáli. „Myslela jsem si, že tu najde klid,“ řekla. „Že ho nebude nikdo obtěžovat. Že se ten dům stane jeho svatyní.“

„Neměl se pokoušet si perly ponechat.“

Obrátila ke mně hlavu, tentokrát prudce. Předtím měla oči bezvýrazné, nyní se v nich objevil strach.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl smotaný kapesník a na dlani ho rozložil. Na bílé látce ležely vedle sebe dvě perly, pětadvacet táců odměny za vraždu.

„Mohl tu mít svatyni,“ řekl jsem. „Nikdo mu ji nehodlal znesvětit. Ale s tím se on nechtěl spokojit.“

Zvolna a dychtivě pohlédla na perly. Pak se jí zachvěly rty. Chraplavě řekla: „Chudáček Wally. Tak přece jste je našel. Jste neobyčejně chytrý, jen co je pravda. Než se naučil, jak to má udělat, zahynuly celé tucty rybiček.“ Podívala se mi do tváře. Vzadu v očích jí seděl údiv.

Řekla: „Nikdy jsem s tím nesouhlasila. Nikdy jsem se s tím nemohla smířit. Jistě se pamatujete na biblického obětního beránka.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Zvíře, které na sebe vzalo lidské hříchy, a pak je vyhnali do pustiny. A jeho obětním beránkem byly ty rybičky.“

Usmála se na mne. Já se však na ni neusmál.

Kolem rtů jí pohrával slabý úsměv, když řekla: „Abyste rozuměl, on kdysi měl ty perly, ty pravé perly. To, co si odpykal, mu na ně podle jeho názoru dávalo vlastnické právo. Ale nemohly mu přinést žádný zisk, i kdyby je znovu našel. Zatímco byl ve vězení, změnil se asi nějak ráz krajiny, a on to místo v Idahu, kam perly zakopal, už nenašel.“

Po zádech mi pomalu přejížděly ledové prsty. Otevřel jsem ústa a něco, co asi byl můj hlas, řeklo: „Co?“

Natáhla prst a dotkla se jedné z perel. Držel jsem je dosud v dlani, jako bych měl místo ruky poličku přibitou na zdi.

„A pak sehnal tyto,“ řekla. „V Seattlu. Jsou duté, vyplněné bílým voskem. Nevím, jak tomu odborníci říkají. Ty perly vypadají moc hezky. Ovšem já se v perlách příliš nevyznám.“

„Proč je sháněl?“ zaskřehotal jsem.

„Copak nechápete? Ztělesňovaly jeho hřích. Musel je schovat v pustině, zde v pustině. A ukryl je do rybiček. A víte…“ Naklonila se ke mně a její oči se zaleskly. Pomalu a vážně řekla: „Mám dojem, že v poslední době – začalo to asi před rokem – opravdu věřil, že skryl ty pravé perly. Najdete v tom nějaký smysl?“

Podíval jsem se na své perly. Sevřel jsem je zvolna v dlani a kapesníku.

Řekl jsem: „Paní Sypeová, jsem obyčejný člověk. S tím obětním beránkem mi to není tak docela jasné. Řekl bych, že se nějak potřeboval utěšit, jako každý, kdo utrpí těžkou ztrátu.“

Opět se usmála. Byla hezká, když se usmívala. Pak slabě pokrčila rameny.

„Ovšem, vy to chápete takto. Já však…“ roztáhla ruce. „Inu, teď už na tom nijak nezáleží. Necháte mi je, aby mi po něm zůstala památka, že?“

„Co mám nechat?“

„Ty – ty fórové perly. Vy rozhodně ne…“

Vstal jsem. Do kopce supěla obstarožní fordka. Řidič měl na košili připíchnutou velikou plechovou hvězdu. Motor auta halasil jako nahněvaný olysalý opičák v zoologické zahradě.

Paní Sypeová stála vedle mě s rukou zpola nataženou a s úzkostlivým prosebným výrazem ve tváři.

Pojednou jsem se k ní zuřivě obrátil.

„Je fakt, že jste to na mne hezky nafilmovala,“ řekl jsem. „Ještě chvilku, a dal bych se nachytat. Opravdu mi jednu chvíli naskákala husí kůže, paničko! Ale vy jste mi pomohla. Vypadla jste z role, když jste řekla, že jsou ty perly ‚fórové‘. A s koltem umíte také zacházet dobře a bezohledně. A Sypova poslední slova tomu všemu nasazují korunu: ‚Ti mauři, Hattie, ti mauři.‘ Kdyby ty kuličky nebyly pravé, nemařil by čas takovým vzkazem. A ještě mu to dost myslelo, aby nemluvil z cesty.“

Na chvíli se výraz její tváře nezměnil. Pak jí oči zaplály nenávistí. Sešpulila rty a plivla po mně. Pak vešla do domu a zabouchla dveře.

Zasunul jsem dvacet pět tisíc dolarů do kapsičky u vesty. Dvanáct a půl táců pro mne, dvanáct a půl táců pro Kathy Hornovou. Představoval jsem si, jak se bude tvářit, až jí donesu ten šek a až ho uloží do banky, aby čekala na Johnnyho, až ho z Quentinu pustí na podmínku.

Fordka zastavila za oběma auty. Řidič si odplivl na silnici, zatáhl ruční brzdu a vylezl, aniž otevřel dveře. Byl to chlap jako hora, bez saka, jen tak v košili.

Šel jsem mu naproti.

Ellery Queen bydlí na 87. Západní ulici v New Yorku a pomáhá při řešení zločinů svému otci Richardovi, inspektoru newyorské policie. Ale skutečným Ellery Queenem jsou bratranci Frederic Dannay a Manfred B. Lee (oba narozeni 1906). Po třech románech napsaných pod pseudonymem Barnaby Ross vydali roku 1929 The Roman Hat Mystery, první příběh poněkud výstředního elegána s cvikrem. Ellery vystupuje asi v padesáti románech a několika sbírkách povídek a jeho autoři vydávají rovněž Ellery Queen’s Mystery Magazine, v němž publikovali řadu celkem neznámých a zapadlých povídek vážných a velkých autorů, které by nikdo z něčeho podobného nepodezíral.

Jejich romány představují přechod mezi detektivkou ryze konstrukční (S. S. Van Dine, J. D. Carr a p.) a „drsnou školou“.

Pan Ellery Queen, ledabyle zahalený do anglického tvídu a vlastních úvah, se tak říkajíc svízelně prodíral chodbou osmého poschodí budovy Svobodných umění, která vévodila všem universitním stavbám. Pravý anglický tvíd pocházel z londýnské Bond Street, neboť Ellery patřil k lidem, kteří si na oblečení potrpí, jeho úvahy však byly ryze americké. Ellerymu zazníval v uších ten zvláštní slang mladých posluchačů a posluchaček, neboť on sám také vystudoval na Harvardské universitě.

Tomuhle, zabručel si sám pro sebe, když si holí div nemusel prorazit cestu chumlem hlučících studentů, se v New Yorku říká vyšší vzdělání. Povzdechl si, ale šedé oči pod skly cvikru zjihly, neboť jeho pronikavý pozorovací talent, tak nezbytný v jeho profesi při studiu kriminálních případů, nemohl přejít bez povšimnutí kolem těch broskvových tváří, vyzývavých očí a štíhlých postav studentek, které míjel. Vzpomínal nevesele, že jeho alma mater, nesporně zdroj dokonalé výchovy, mohla být na tom lépe, mnohem lépe, kdyby se tam mezi svalnatými jinochy našly občas i líbezné dívky jako třeba tyto – ach ano!

Pan Ellery Queen zapudil tyto docenta nedůstojné myšlenky, prodral se hloučkem chichotajících se děvčat a s náležitou důstojností došel ke dveřím místnosti číslo 824, kam měl namířeno. Zastavil se. Vysoká, hezká mladá žena s laníma očima se opírala o veřej a vůbec nezakrývala, že tu čeká na něho. Ellery Queena pod jeho bezvadným oblekem zamrazilo. Dívka se dokonce opírala o tabulku, na které stálo:

Užitá kriminologie

Ellery Queen

Tohle bylo ovšem vyložené znesvěcení… ty laní oči k němu vzhlédly oduševněle, s obdivem, téměř se zbožnou úctou. Jak se má člen fakultního sboru v takové situaci zachovat, zaúpěl. Má prostě dívku ignorovat, či s ní má odměřeně promluvit? Rozhodnutí se mu vymklo z rukou a takřka pověsilo na rámě. Vetřelkyně se oddaně chopila jeho levé paže a zeptala se hlasem, který zazněl jako flétna: „Vy jste pan Ellery Queen, viďte?“

„Já…“

„Já to věděla. Máte překrásné oči, s takovým zvláštním barevným odstínem. Ach, pane Queene, bude to jistě strašně vzrušující!“

„Promiňte, ale já…“

„Já jsem vám to ještě neříkala, že?“ Překvapivě drobná ručka – jak si všiml – uvolnila sevření na jeho chvějící se paži.

Pak dívka řekla přísně, jako kdyby její nadšení poněkud opadlo:

„A to jste ten slavný detektiv. Hm. Mám po další iluzi… jasně, že mě poslal starouš Icky.“

„Starouš Icky?“

„Ani tohle nevíte? To je peklo! Starouš Icky je profesor Ickthorpe, bakalář a magistr svobodných umění, doktor filosofie a kdovíco ještě.“

„Ach tak,“ řekl Ellery. „Začínám rozumět.“

„Je taky nejvyšší čas,“ řeklo děvče špičatě. „A navíc starouš Icky je můj táta, víte…“ Pojednou jako by se zastyděla – aspoň Ellery si to tak vysvětloval – sklopila víčka s neuvěřitelně hustými černými brvami a zastřela tak tmavohnědé oči.

„Chápu, slečno Ickthorpová.“ Ickthorpová! „Všechno je mi zcela jasné. Protože mě profesor Ickthorpe – ehm – umluvil, abych konal tyto fantastické přednášky, a protože vy jste jeho dcera, myslíte, že se můžete vetřít do mého semináře. To je ovšem pochybená úvaha,“ řekl Ellery a zarazil hůl do podlahy jako bojovou zástavu. „Já si to rozhodně nemyslím. Ani nápad.“

Střevíčkem mu neočekávaně podtrhla hůl, takže se jen stěží zachránil před potupným pádem. „Vylezte z té své ulity, pane Queene. Tak to bychom tedy měli. Půjdeme dovnitř, pane Queene? Takové pěkné jméno.“

„Ale…“

„Ten dobrák Icky všecko zařídil.“

„Já však absolutně ne…“

„Kvestor shrábl patřičné mrzké groše. Složila jsem zkoušku bakaláře svobodných umění a teď se potloukám po fakultě, abych se připravila na doktorát. Opravdu jsem strašně inteligentní. A přestaňte se tvářit tak kantorsky. Jste na to příliš hezký mladý muž a ty vaše svůdné stříbřité oči…“

„Budiž,“ řekl Ellery, spokojen náhle sám se sebou. „Pojďme.“

Vešli do malé posluchárny s dlouhým stolem obklopeným židlemi. Dva mladíci povstali, poměrně uctivě, myslel si Ellery. Zdálo se, že jsou překvapeni, ne však příliš nepříjemně, když uviděli slečnu Ickthorpovou, která byla zřejmě dobře známá. Jeden mládenec vyrazil a mocně Ellerymu potřásl pravicí.

„Pane Queene, já jsem Burrows, John Burrows. Děkuji vám, že jste vybral mě a Crana z toho zástupu ochotnických lovců lidí.“ Je to hezký mladík, usoudil Ellery, s jasnýma očima a hubenou inteligentní tváří.

„Spíš bych řekl, že byste za to měl poděkovat svým učitelům a svému prospěchu, Burrowsi… A vy jste ovšem Walter Crane?“

Druhý mladík mu podal ruku a dal si na tom záležet, jako by šlo o nějaký obřad. Byl vysoký, statný a vypadal jako zvídavý student.

„Ano, pane, absolvoval jsem chemickou fakultu. Neobyčejně se zajímám o váš seminář.“

„Znamenitě. Slečna Ickthorpová se poněkud neočekávaně stala čtvrtým členem naší skupinky,“ řekl Ellery. „Poněkud neočekávaně! Nuže, pojďme se posadit a pohovoříme si.“

Crane a Burrows si kecli na židli a dívka se vážně usadila, Ellery odhodil klobouk a hůl do kouta, sepjaté ruce položil na prázdnou desku stolu a vzhlédl k bílému stropu. Nějak musí začít…

„Nejde tu tak docela o vědu, ale přesto tu mnohé stojí na pevných základech. Před časem za mnou přišel s takovým nápadem profesor Ickthorpe. Doslechl se o mých soukromých úspěších při řešení zločinů analytickou metodou a napadlo ho, že by mohlo být zajímavé zkusit vyvinout u mladých vysokoškoláků schopnosti, jak odkrýt pachatele pomocí dedukce. Já jsem si od toho moc nesliboval, protože sám jsem k nim také patřil.“

„V dnešní době jsme už drobet chytřejší,“ poznamenala slečna Ickthorpová.

„Hra, to ještě uvidíme,“ řekl suše Ellery. „Patrně poruším předpisy, ale bez tabáku nejsem schopen přemýšlet. Můžete kouřit, pánové. Slečno Ickthorpová, mohu vám nabídnout cigaretu?“

Nepřítomně si vzala cigaretu a zapálila ji svou zápalkou, ale nepřestala se ani na chvíli dívat Ellerymu do očí. „Práce v terénu, viďte?“ otázal se chemik Crane.

„Přesně tak,“ vyskočil Ellery. „Slečno Ickthorpová, dávejte prosím pozor! Jestli to všechno má mít nějaký smysl, pak to musíme dělat pořádně. Tak tedy. Budeme zločiny studovat tak, jak je čas přinese. Nemusím zdůrazňovat, že si budeme všímat jen takových případů, na nichž lze uplatnit naše metody. Začneme všichni od začátku, bez předem hotových předsudků, rozumíte… Budete pracovat pod mým vedením a uvidíme, jak to dopadne.“

Burrowsův obličej se dychtivě rozzářil. „A co teorie? Totiž – neřeknete nám pár základních principů?“

„Všechny základní principy mohou jít k čertu. Promiňte, slečno Ickthorpová. Kdo se chce naučit plavat, musí do vody… Do tohohle zpropadeného semináře se hlásilo šedesát uchazečů. Chtěl jsem mít jen dva nebo tři. Příliš mnoho lidí, to by k ničemu nevedlo. Crane, vás jsem vybral, protože se zdá, že dovedete analyticky myslet a během vědecké praxe jste si vypěstoval pozorovací schopnost. Vy, Burrowsi, máte dobré akademické základy a zřejmě taky dobrou hlavu.“ Oba mladíci se začervenali. „A co se vás týče, slečno Ickthorpová,“ pokračoval škrobeně Ellery, „vy jste se vybrala sama a ponesete důsledky. Ať jste, nebo nejste dcera starouše Ickyho, při první hlouposti vás ze semináře vyloučím.“

„Ickthorpové, pane, nikdy nejsou hloupí.“

„Doufám, upřímně doufám, že je tomu tak, jak říkáte… A nyní k případu. Před hodinou, zrovna když jsem se chystal odejít, přišla na policejní komisařství zpráva. Jako na zavolanou, říkal jsem si, máme vlastně štěstí… Vražda v divadelní čtvrti – obětí je nějaký chlápek jménem Spargo. Dosti zvláštní případ, jak se domnívám podle těch několika neúplných faktů, které jsem se dověděl z dálnopisu. Požádal jsem svého otce – inspektora Queena, jak víte, aby ponechal dějiště zločinu přesně v tom stavu, v jakém je našel. Okamžitě se tam vydáme.“

„Prima!“ zvolal Burrows. „Pustíme se do křížku se zločinem! To bude ohromné. Nebudeme mít nějaké potíže, abychom se tam dostali, pane Queene?“

„Vůbec ne. Zařídil jsem, abyste vy, pánové, obdrželi zvláštní policejní průkaz, takový, jako mám já; pro vás, slečno Ickthorpová, ho obstarám později… Dovolte, abych vás všechny upozornil, že z dějiště vraždy nic nesmíte odnést bez předchozího dovolení. A děj se co děj nesmí z vás zpravodajové vytáhnout ani slůvko.“

„Vražda,“ řekla zamyšleně slečna Ickthorpová a její nadšení náhle ochablo.

„Aha, první povzdech. Tedy pro vás pro všechny to bude zkušební případ. Chci zjistit, jak vám to bude myslet, jakmile se dostanete do styku s reálným případem… Slečno Ickthorpová, máte klobouček nebo něco na hlavu?“

„Prosím?“

„Ale, ale. Přece tam takhle nemůžete přijít.“

„Mám skříňku v přízemí, pane Queene. Za moment jsem zpátky.“

Ellery si narazil klobouk na hlavu. „Za pět minut vás všechny tři čekám před budovou. Za pět minut, slečno Ickthorpová!“ Chopil se vycházkové hole a vyplul z posluchárny jako opravdový profesor. Celou cestu dolů výtahem, pak na hlavní chodbě a na mramorovém schodišti venku před budovou nabíral zhluboka dech. Pozoruhodný den! poznamenal k okolí university. Opravdu pozoruhodný!

Hotel Fenwick stál několik set metrů od Times Square. Ve vstupní hale se hemžili policisté, detektivové, reportéři a také – jak se dalo soudit podle jejich ustrašených obličejů – hoteloví hosté. Seržant Velie, chlap jako hora, pravá ruka inspektora Queena, stál u vchodu do hotelu jako do země vrostlý, neproniknutelná hradba proti zvědavcům. Po jeho boku stál vysoký, ustaraně vyhlížející muž, oděný v chmurném tmavě modrém seržovém obleku a bílé košili s černou kravatou.

„Pan Williams, ředitel hotelu,“ řekl seržant.

Podali si ruce. „Nemůžu to pochopit. Hrozná mela. Vy jste od policie?“

Ellery přisvědčil. Jeho pomocníci ho obklopili jako tělesná stráž, drobet bojácná tělesná stráž po pravdě řečeno, protože se k Ellerymu Queenovi tiskli, jako by u něho hledali ochranu. V ovzduší bylo cosi zlověstného. Dokonce i recepční a ostatní hotelový personál – oblečený jednotně v šedých oblecích, košilích a kravatách – vypadal tak napjatě jako stewardi na potápějící se lodi.

„Nikdo nesmí dovnitř ani ven, pane Queene,“ zamručel seržant Velie. „Inspektor to nařídil. Vy jste první od chvíle, co se našla ta mrtvola. S těmi lidmi to je v pořádku?“

„Ano. Táta je nahoře?“

„Třetí patro, pokoj číslo 317. Teď je tam klid.“

Ellery mávl hůlkou. „Tak pojďte, mládeži. A nebuďte tak nervózní,“ dodal vlídně. „Na tohle si člověk zvykne. Hlavu vzhůru!“

Všichni zároveň trhli hlavou a jejich pohled dostal trochu skelný lesk. Při jízdě zdviží, kterou řídil strážník, si Ellery všiml, že se slečna Ickthorpová velice snaží udržet na tváři výraz ostřílené vyrovnanosti. Doopravdy Ickthorpová! Však jí srazí hřebínek…

Ztichlou chodbou kráčeli k otevřeným dveřím. Na prahu je čekal inspektor Queen, drobný prošedivělý muž s ptačím obličejem a pronikavýma očima, nápadně podobnýma očím syna.

Ellery potlačil škodolibý úsměv, když viděl, jak slečna Ickthorpová pohlédla do pokoje, křečovitě sebou škubla a teď lapá po dechu. Představil inspektorovi své mladé pomocníky, nyní poněkud váhavé, zavřel za sebou dveře a rozhlédl se po ložnici.

Na koberci neurčité hnědošedé barvy, s rozpřaženými pažemi jako skokan vrhající se střemhlav do vody, ležel mrtvý muž. Hlavu jako by mu byl někdo polil hustou červenou barvou, která slepila hnědé vlasy a stekla na ramena. Slečna Ickthorpová mírně vyhekla. Ellery se škodolibým zadostiučiněním pozoroval, že má drobné ruce pevně semknuty a její tvář je bělejší než ložní prádlo na posteli, u které ležel nebožtík. Crane a Burrows ztěžka oddechovali.

„Slečno Ickthorpová, pane Crane a pane Burrowsi, zde je vaše první mrtvola,“ řekl Ellery. „A teď se, táto, dáme do práce. Jak to zatím vypadá?“

Inspektor Queen si povzdechl. „Jmenuje se Oliver Spargo. Dvaačtyřicet let, dva roky žije rozloučený od manželky. Obchodní cestující velké vývozní textilní firmy. Po jednoročním pobytu se vrátil z Afriky. U domorodého obyvatelstva měl špatnou pověst – podváděl je, prodával jim podřadné zboží. Kvůli nějakému skandálu byl vyhoštěn z britských kolonií. Nedávno se o tom psalo v newyorských novinách… V hotelu Fenwick byl ubytován tři dny, mimochodem na témž poschodí, potom se odhlásil a odjel do Chicaga, na návštěvu k příbuzným.“ Inspektor zamručel, jako by se takové počínání právem trestalo smrtí. „Dnes ráno přiletěl zase do New Yorku. Zapsal se v 9,30. Z pokoje nevyšel. V 11,30 ho takto našla černošská pokojská, Agáta Robinsová, která má na starosti toto poschodí.“

„Nějaké stopy?“

Starý pán pokrčil rameny. „Snad ano, nebo taky ne. Drobet jsme si na toho ptáčka posvítili. Podle těch informací je to tuhý chlápek, ale celkem společenský. Nemá zřejmě žádné nepřátele. Od chvíle co připlul se choval naprosto normálně a přirozeně. Je to sukničkář. Před svou poslední cestou přes oceán manželku pustil k vodě a chytil se jedné hezké, mladé blondýny. Pár měsíců to s ní táhl a pak ujel – bez ní. S oběma ženami jsme si promluvili.“

„A podezřelí?“

Inspektor Queen zasmušile hleděl na mrtvého cestujícího.

„Můžeš si vybrat. Dopoledne měl jednu návštěvu – tu plavovlásku, o níž jsem právě mluvil. Jmenuje se Jane Terrillová a nemá žádné trvalé zaměstnání. Hm. Zřejmě se dověděla ze zpráv o příjezdu lodí, že Spargo před dvěma týdny přijel, hledala ho a před týdnem, kdy byl Spargo v Chicagu, se tu po něm ptala v recepci. Řekli jí, že Spargo se má dnes dopoledne vrátit – vzkázal něco podobného. Ta žena přišla dnes v 11,05, zjistila si číslo jeho pokoje a liftboy ji výtahem dovezl nahoru. Nikdo si nevzpomíná, že by ji viděl odejít. Ona říká, že na její klepání se nikdo neozval, a tak odešla a už se nevrátila. Prohlašuje, že Sparga nespatřila.“

Slečna Ickthorpová opatrně obešla mrtvolu, posadila se na pelest postele, otevřela kabelku a přepudrovala si nos. „A jeho manželka, inspektore Queene?“ zamumlala. V hloubi laních očí se jí zablesklo. Slečna Ickthorpová měla nějaký nápad, který se s hrdinským úsilím snažila utajit.

„Jeho žena?“ zavrčel inspektor. „Bůhví. Jak jsem říkal, žili odloučeně a ona tvrdí, že vůbec nevěděla, že se Spargo vrátil z Afriky. Říkala, že si dnes dopoledne vyšla a prohlížela si výkladní skříně.“

Byl to malý neosobní hotelový pokoj, v němž stála postel, šatník, psací stůl, noční stolek, stůl a židle. Falešný krb vytápěný plynem. Otevřené dveře vedly do koupelny – a to bylo všechno.

Ellery poklekl k mrtvole, Crane a Burrows následovali jeho příkladu s napjatými obličeji. Inspektor se posadil a přihlížel s neradostným úsměvem. Ellery otočil mrtvolu; rukama zkoumal nehybné končetiny, strnulé v rigor mortis.

„Crane, Burrowsi, slečno Ickthorpová,“ řekl ostře. „Hned můžete začít. Řekněte mi, co vidíte. Vy, slečno Ickthorpová, první.“ Seskočila s pelesti a oběhla mrtvolu. Ellery ucítil na šíji její horký dech. „Nuže? Vůbec nic nevidíte? Pro pána krále, vždyť je tu toho dost.“

Slečna Ickthorpová si olízla rty a řekla přiškrceným hlasem: „Má na sobě župan, trepky a – ano, hedvábné spodní prádlo.“

„Ano. A černé hedvábné ponožky a podvazky. A na županu a prádle je značka prodejny: Johnson’s, Johannesburg, U.S.Afr. Co dál?“

„Má náramkové hodinky na levém zápěstí. Myslím…“ naklonila se dopředu a chvějícím se konečkem prstu se dotkla mrtvé paže, „ano, sklíčko na hodinkách je rozbité. Hodinky zůstaly stát na 10,20.“

„Dobře,“ řekl Ellery tlumeně. „Táto, prohlížel Prouty mrtvolu?“

„Ano,“ řekl inspektor odevzdaně. „Podle doktora zemřel Spargo mezi jedenáctou a jedenácti třiceti. Já počítám…“

Slečně Ickthorpové zasvítilo v očích. „Neznamená to, že…“

„No, no, slečno Ickthorpová. Jestli vás něco napadlo, nechte si to pro sebe. Nedělejte ukvapené závěry. To zatím stačí. Nuže, Crane?“

Mladý chemik svraštil obočí. Ukázal na hodinky, velký a důkladný stroj s koženým řemínkem. „Pánské hodinky. Zastavily se nárazem při pádu. Na koženém řemínku je rýha u druhé dírky, kam zapadá přezka. Ale u třetí dírky je ještě jedna, hlubší rýha.“

„To je opravdu na výtečnou, Crane. A dál?“

„Levá ruka je zamazaná od zaschlé krve. Levá dlaň je také od krve, ale mnohem méně, jako kdyby krvavou rukou něco uchopil a tak z ní většinu krve setřel. Někde nablízku by měl být předmět s rudou šmouhou.“

„Crane, jsem na vás pyšný. Našlo se něco umazaného od krve, táto?“

Inspektor projevil zájem. „Dobrá práce, mladíku. Ne, El, vůbec nic. Dokonce ani na koberečku není žádná skvrna. Musí být na něčem, co vrah odnesl.“

„Ale, inspektore,“ zazubil se Ellery. „Vy teď nevyšetřujete. Burrowsi, můžete něco dodat?“

Mladý Burrows naprázdno polkl: „Rány na hlavě nasvědčují, že byl mnohokrát udeřen těžkým předmětem. Podle shrnutého koberce soudím, že došlo k zápasu. A obličej…“

„Tak vy jste si tedy všiml jeho obličeje. Co je s ním?“

„Je čerstvě oholený. Na tvářích a na bradě má ještě pudr. Nemyslíte, že bychom si měli prohlédnout koupelnu, pane Queene?“

Slečna Ickthorpová řekla nevrle: „Já jsem si toho také povšimla, ale vy jste mi nedal příležitost… Pudr je nanesen jemně, bez závějí nebo skvrn.“

Ellery vyskočil. „Z vás ještě bude Sherlock Holmes… Vražedná zbraň, táto?“

„Těžké kamenné kladivo, hrubě otesané, domorodý výrobek z Afriky, jak říká náš znalec. Spargo ho měl podle všeho ve svém příručním kufříku, jeho ostatní zavazadla nedošla dosud z Chicaga.“

Ellery přikývl. Na posteli stála otevřená cestovní brašna z vepřovice. Vedle ní, pečlivě rozložený, ležel večerní úbor – smoking s vestou; košile s tuhou náprsenkou, knoflíčky do límce a do manžet, čistý tuhý límec, černé šle, bílý hedvábný kapesník. Pod postelí stály dva páry černých střevíců, jedny z hrubší kůže, druhé lakové. Ellery se rozhlédl; zdálo se, že se mu něco nezdá. Na židli u postele ležela našpiněná košile, zmačkané ponožky a zmačkané spodní prádlo. Krvavé skvrny nebyly na ničem. Zamyšleně se odmlčel.

„Kladivo jsme odnesli. Bylo samá krev a vlasy,“ pokračoval inspektor. „Otisky prstů jsme nikde nenašli. Můžete se všeho klidně dotýkat, všechno jsme ofotografovali a hledali otisky prstů.“

Ellery prudce zabafal z cigarety. Všiml si, že se Crane a Burrows sklánějí nad mrtvolou a jsou plně zaujati hodinkami. Přistoupil k nim a slečna Ickthorpová mu šla v patách.

Když vzhlédl, Burrowsova hubená tvář celá zářila. „Tady něco je!“ Opatrně odepnul hodinky ze Spargova zápěstí a otevřel spodek pouzdra. Ellery viděl útržek bílého papíru vlepený dovnitř, jako kdyby se někdo snažil s nevelkým úspěchem cosi odtud odstranit. Burrows se vztyčil. „Přivedlo mě to na jednu myšlenku,“ prohlásil. „Opravdu.“ Soustředěně si prohlížel tvář mrtvého.

„A co vy, Crane?“ zeptal se Ellery se zájmem. Mladý chemik vylovil z kapsy lupu a pozorně se díval do hodinového stroje.

Crane se vzpřímil. „Teď ještě nemůžu nic říct,“ zamumlal. „Pane Queene, žádám vás o dovolení vzít si ty hodinky do laboratoře.“

Ellery pohlédl na svého otce. Inspektor přikývl. „Dobrá, Crane, ale nezapomeňte je zase přinést… Táto, prohledal jsi důkladně celou místnost, také krb a ostatní?“

Inspektor se pojednou rozesmál. „Čekal jsem, kdy se o tom zmíníš. Ten krb je skutečně zajímavý.“ Zachmuřil se, rozmrzele vytáhl tabatěrku a šňupl si. „Ale ať visím, jestli vím, co to znamená.“

Ellery se po očku podíval na krb a narovnal ramena. Ostatní ho obklopili. Znovu se na krb podíval a poklekl; za umělým polenem na titěrném roštu ležela hromádka popela. Byl to podivný popel, který zřejmě nepocházel ze dřeva ani z uhlí či papíru. Ellery prohrábl zbytky a zatajil dech. V okamžiku z popele vylovil deset neobvyklých předmětů: osm plochých perleťových knoflíků, trojhranné kovové očko a jakýsi háček.

Obě ty věci byly malé a vyrobené z nějaké levné slitiny. Dva knoflíky byly o něco větší než ostatních šest. Knoflíky měly vroubený okraj a uprostřed byly čtyři otvory. Všech těch deset předmětů bylo ožehnuto ohněm.

„Co z toho vyvozuješ?“ vyzvídal inspektor.

Ellery zamyšleně knoflíky pohazoval v dlani. Na otázku přímo neodpověděl, ale místo toho oslovil vážným hlasem své tři pomocníky: „Zatím o tom uvažujte… Táto, kdy se ten krb naposled vymetal?“

„Dnes časně ráno ho vyčistila Agáta Robinsová. Předešlý host se z pokoje v sedm hodin odhlásil a ona chtěla uklidit, než přijede Spargo. Říkala, že dnes ráno byl krb čistý.“

Ellery položil knoflíky a oba kovové předměty na noční stolek a přistoupil k posteli. Nahlédl do otevřeného cestovního vaku. Obsah byl celý zpřeházený. Byly tam čtyři motýlky, dvě čisté bílé košile, ponožky, spodní prádlo a kapesníky. Povšiml si, že prádlo neslo stejnou firemní značku – Johnson’s, Johannesburg, U.S.Afr. To ho – jak se zdálo – potěšilo a Ellery vykročil k šatníku. Ten obsahoval pouze tvídový cestovní oblek, hnědý svrchník a plstěný klobouk.

Ellery spokojeně zabouchl šatník. „Všechno jste si prohlédli?“ zeptal se obou mladíků a dívky.

Crane a Burrows nejistě přisvědčili. Slečna Ickthorpová ho neslyšela – podle vytržení, které se zračilo v její tváři, naslouchala patrně hudbě sfér.

„Slečno Ickthorpová!“

Slečna Ickthorpová se zasněně usmála. „Ano, pane Queene,“ pronesla poslušně. Její velké hnědé oči hleděly kamsi do neurčita.

Ellery něco polohlasně zamumlal a šel k psacímu stolu. Deska byla holá. Otevřel všechny zásuvky. Byly prázdné. Chtěl jít ke stolku, ale inspektor řekl: „Nic v něm nenajdeš. Neměl čas, aby si tam něco dal. Viděl jsi zatím všechno kromě koupelny.“

Jako by na ten povel čekala, vřítila se slečna Ickthorpová do koupelny. Zdálo se, že neobyčejně dychtí po tom, aby ji prozkoumala. Crane a Burrows pospíšili za ní.

Ellery jim dovolil, aby si koupelnu prohlédli dříve než on. Slečna Ickthorpová letmo přebírala předměty, které stály nad umývadlem na poličce. Malá kožená taška na toaletní potřeby, otevřená a rozložená na mramoru; znečištěná břitva; vlhká holicí štětka; tuba s holicím krémem; krabička talku a zubní pasta. Na jedné straně leželo otevřené celuloidové pouzdro na holicí štětku a víčko bylo položeno na otevřené brašně.

„Nevidím tady nic, co by mě zajímalo,“ řekl upřímně Burrows. „A co ty, Waltře?“

Crane zavrtěl hlavou. „Leda to, že byl zavražděn, zrovna když se doholil. Jinak nic.“

Slečna Ickthorpová hleděla přísně a tak trochu vítězoslavně. „To proto, že jste slepí jak krtci, jako všichni chlapi. Já jsem viděla dost.“

Všichni vyšli, prošli kolem Elleryho a připojili se k inspektorovi, který rozmlouval s někým v ložnici. Ellery se zazubil. Nadzvedl víko z koše na prádlo – byl prázdný. Vzal pak víčko od pouzdra na holicí štětku. Víčko se mu v prstech rozdělilo na dvě části a viděl, že zevnitř do víčka přesně zapadá malá, kruhovitá podložka. Znovu se zazubil, vrhl výsměšný pohled za triumfující slečnou Ickthorpovou, položil víčko i tubu na původní místo a vrátil se zpátky do ložnice.

Našel tam ředitele hotelu Williamse v doprovodu strážníka v rozhořčené debatě s inspektorem. „Takhle to nemůže trvat věčně, pane inspektore,“ říkal Williams. „Naši hosté si už začínají stěžovat. Za chvíli končí službu noční směna, já musím také domů, a vy nás nutíte, abychom tu byli celou noc. Něco takového…“

„Ale kdepak!“ řekl inspektor a pohlédl tázavě na syna. Ellery přikývl. „Nevidím příčiny, proč bys ten zákaz nemohl odvolat, táto. Dověděli jsme se, co se dalo…!“ Tři páry dychtivých očí se upřely na Elleryho. Vypadali jako tři štěňata na šňůře. „Viděli jste toho dost?“ Slavnostně kývli hlavou. „Chcete vědět ještě něco?“

Burrows řekl chvatně: „Já bych potřeboval jednu adresu.“

Slečna Ickthorpová pobledla: „Hele, tu chci vědět taky! Johne, ty jsi ale podrazník!“

Crane svíral pevně v ruce Spargovy hodinky a tiše řekl: „Já bych taky něco chtěl – ale najdu si to sám tady v hotelu!“

Ellery potlačil úsměv, pokrčil rameny a řekl: „Obraťte se na seržanta Velie. To je ten hromotluk, kterého jsme potkali u vchodu. Ten vám řekne všechno, co budete chtít vědět. A teď poslouchejte. Je zřejmé, že každý z vás má už nějakou teorii. Dávám vám dvě hodiny času, abyste si svou teorii propracovali a provedli příslušné pátrání.“ Ellery pohlédl na hodinky. „V půl sedmé se sejdeme v mém bytě, na Západní Osmdesáté sedmé, a já se vaše teorie pokusím vyvrátit… Lovu zdar!“

Propustil je s úsměvem. Všichni tři se hnali ke dveřím. Slečna Ickthorpová měla turban drobet nakřivo a klestila si lokty cestu.

Jakmile se trojice ztratila na chodbě, řekl Ellery zcela jiným hlasem: „A teď sem, prosím tě, táto, na okamžik pojď. Chci s tebou mluvit o samotě.“

V půl sedmé večer téhož dne předsedal Ellery Queen za svým stolem a hleděl na tři mladé tváře, které stěží potlačovaly dychtivost vyklopit to, co vědí. Zbytky večeře, jíž se sotva dotkli, ležely na talířích.

Slečně Ickthorpové se jaksi povedlo v tom krátkém čase převléknout se. Byla teď oděna do hladkých šatů s krajkami, v nichž se výrazně uplatnila – jak si zřejmě byla dobře vědoma – její bílá šíje, hnědé oči a růžové tváře. Mladí mužové se plně soustředili na kávu.

„A teď, žáci,“ zazubil se Ellery, „ukažte, co víte.“ Jejich obličeje se rozjasnily, všichni narovnali záda a olízli si rty. „Každý jste měl tak asi dvě hodiny času na to, abyste zhodnotili výsledky svého prvního pátrání. Ať to dopadne tak či onak, není to mou zásluhou, protože jsem vás zatím ještě ničemu nenaučil. Ale potom, až skončíte, učiním si aspoň v hrubých rysech představu, s jakým materiálem mám co dělat.“

„Ano, pane,“ řekla slečna Ickthorpová.

„Johne – myslím, že můžeme zanechat formalit – jakou máš teorii?“

Burrows zvolna řekl: „Mám víc než pouhou teorii, pane Queene. Došel jsem k řešení.“

„Řešení? Nesmíš přehánět, Johne. A jak zní to tvoje řešení?“ řekl Ellery.

Burrows se zhluboka nadýchl. „Klíč, který mě dovedl k řešení, jsou Spargovy náramkové hodinky.“

Crane a dívka užasle vzhlédli.

Ellery vyfoukl kouř a řekl povzbudivě: „Pokračuj“.

„Dvě rýhy na koženém řemínku,“ odpověděl Burrows, „byly významné. Když Spargo hodinky nosil, přezka zapadala do druhé dírky, takže tudy procházela rýha. Přesto však byla rýha hlubší u třetí dírky. Z toho plyne, že ty hodinky nosila osoba s útlejším zápěstím. Jinými slovy, nebyly to Spargovy hodinky.“

„Bravo,“ řekl tiše Ellery, „bravo.“

„Proč nosil Spargo cizí hodinky? Tvrdím, že měl k tomu velmi dobrý důvod. Úřední lékař řekl, že Spargo zemřel mezi jedenáctou až půl dvanáctou. Ale ručičky hodinek se zřejmě zastavily v 10.20. Jak vysvětlíme tento rozpor? Když vrah viděl, že Spargo hodinky nemá, odepjal své hodinky, rozbil na nich sklíčka a zastavil je, potom ručičky nařídil na 10.20 a navlékl je na Spargovo zápěstí. Tím chtěla dosáhnout, aby se myslelo, že smrt nastala v 10.20, kdy může prokázat alibi, třebaže ve skutečnosti došlo k vraždě asi v 11.20. Co tomu říkáte?“

Slečna Ickthorpová řekla pohrdavě: „Říkal jsi ‚chtěla‘. Byly to ale pánské hodinky, Johne. Na to jsi zapomněl.“

Burrows se ušklíbl. „Žena může mít přece pánské hodinky, ne? A teď, čí hodinky to byly? To je snadné. Uvnitř pouzdra byl zbytek papíru, jako kdyby se odtud někdo pokoušel něco odstranit. Který papírový předmět se obvykle vlepuje pod plášť hodinek? Fotografie. Proč byla ta fotografie odstraněna? Zřejmě proto, že na ní byl vrahův portrét… V uplynulých dvou hodinách jsem se držel tohoto vodítka. Předstíral jsem, že jsem novinový zpravodaj, tu podezřelou osobu jsem navštívil a povedlo se mi prohlédnout si fotografické album. Našel jsem tam jednu fotografii, z níž byla kruhová část vystřižena. Podle toho, co na fotografii zůstalo, musela být na výstřižku hlava muže a ženy. Můj případ je uzavřen!“

„Dokonale ohromující,“ zamumlal Ellery. „A kdo je ta vaše vražednice?“

„Spargova manželka!… Motiv je nenávist, pomsta, zhrzená láska či podobně.“

Slečna Ickthorpová si posměšně odfrkla a Crane zavrtěl hlavou. „Nuže,“ řekl Ellery, „zdá se, že ostatní nesouhlasí. Nicméně jsi provedl velmi zajímavou analýzu, Johne… A co ty, Waltře?“

Crane nahrbil široká ramena. „Souhlasím s Johnem, že ty hodinky nepatřily Spargovi, a že vrah nastavil ručičky na 10.20, aby měl alibi. Nesouhlasím však, pokud jde o totožnost pachatele. Já jsem rovněž použil těch hodinek jako hlavního vodítka. Ale přistupoval jsem k tomu zcela jinak. Podívejte se.“ Vytáhl hodinky a poklepal na rozbité sklíčko. „Tohle je něco, o čem málokdo ví. Hodinky, abych tak řekl, dýchají. Znamená to, že jakmile se vzduch uvnitř hodinek dostane do styku s teplou rukou, roztahuje se a nepatrnými trhlinkami a spárami v pouzdře a sklíčku si razí cestu ven. Když hodinky odložíme, vzduch v nich se ochlazuje a smršťuje a dovnitř vniká okolní vzduch, smíšený s prachem.“

„Vždycky jsem tvrdil, že jsem se měl dát na studium přírodních věd,“ řekl Ellery. „To je pro mě novinka, Waltře. Pokračuj.“

„Abych to upřesnil: v pekařových hodinkách najdeme moučný prach, v zedníkových hodinkách se nahromadí prach z cihel.“ Crane triumfálně zvýšil hlas. „A víte, co jsem našel v těchto hodinkách? Drobné částečky dámského pudru!“

Slečna Ickthorpová se zamračila. Crane pokračoval hlubokým hlasem. „A jde o zvláštní druh dámského pudru, pane Queene. Tohoto druhu užívají jenom ženy s určitou barvou pleti, a to s černohnědou pletí! Pudr patřil nějaké mulatce. Vyslýchal jsem ji, zkontroloval jsem její kabelku, a ačkoli to popírá, já tvrdím, že Sparga zavraždila mulatka Agáta Robinsová, ta pokojská, co mrtvolu objevila.“

Ellery tiše hvízdl. „Dobrá práce, Waltře, znamenitá. A podle všeho samozřejmě popírá, že jí ty hodinky patří. Mně to také leccos objasňuje. Ale co motiv?“

Crane byl nesvůj. „Inu, vím, že to zní fantasticky, ale vzhledem k její rase jde o jakýsi druh krevní msty – vúdú. Spargo se choval krutě k africkým domorodcům… psalo se o tom v novinách…“

Ellery si zakryl oči, aby nebylo vidět, jak mu v nich zablýsklo. Pak se obrátil k slečně Ickthorpové, která nervózně bubnovala prstem na šálek, vrtěla se na židli a vůbec jevila známky netrpělivosti. „A nyní,“ řekl Ellery, „přicházíme k naší premiantce. Co nám hodláte prozradit, slečno Ickthorpová? Celé odpoledne jste doslova překypovala svou teorií. Tak ven s ní.“

Stiskla rty. „Vy chlapi si myslíte, že jste kdovíjak chytří. Vy, pane Queene, taky. Vy obzvlášť… No, připouštím, že John a Walter ukázali povrchní známky inteligence…“

„Budete laskavě mluvit k věci, slečno Ickthorpová?!“

Pohodila hlavou. „Dobře. Ty hodinky nemají se zločinem nic společného.“

Oba mládenci otevřeli úžasem ústa a Ellery jemně tleskl dlaněmi. „Velmi dobře. Souhlasím s vámi. Podejte nám laskavě bližší vysvětlení.“

Hnědé oči jí plály a tváře jí zrůžověly. „Je to prosté!“ řekla pohrdavě. „Spargo přijel z Chicaga dvě hodiny před tím, než byl zavražděn. Zdržoval se v Chicagu půldruhého týdne a řídil se tudíž jeden a půl týdne podle chicagského času. Protože je Chicago oproti New Yorku o jednu hodinu pozadu, plyne z toho, že ručičky nikdo nenařizoval, že hodinky se zastavily v 10.20, když Spargo klesl mrtev k zemi, protože když dnes ráno přiletěl do New Yorku, zapomněl hodinky správně nařídit.“

Crane něco nesrozumitelného zabrumlal a Burrows zrudl jako pivoňka. Ellery vypadal smutně. „Obávám se, pánové, že vavříny získává zatím slečna Ickthorpová. To, co řekla, je správné. Ještě něco?“

„Přirozeně znám vraha, a tím není ani Spargova manželka, ani ta mulatka,“ řekla znechuceně. „Sledujte mne… Vždyť je to tak prosté!… Viděli jsme všichni, že na Spargovu tvář byl pudr nanesen velmi jemně. Podle jeho hladkých lící a mokré holicí štětky v koupelně je jasné, že se oholil těsně předtím, než byl zavražděn. Ale jak si muži nanášejí po holení pudr na obličej? Jak si pudrujete obličej vy, pane Queene?“ Její hlas o poznání zněžněl, když se náhle na Elleryho obrátila s touto otázkou.

Ellery vypadal vyjeveně. „Roztírám ho prsty, samozřejmě.“ Crane a Burrows přikývli.

„Přesně tak!“ pousmála se slečna Ickthorpová. „Já vím, jak taková tvář vypadá, protože jsem velmi všímavá, a mimoto se starouš Icky denně holí, a když mě ráno políbí, nepovšimnout si toho nemohu. Pudr nanesený prsty na vlhké tváře dělá závěje, šmouhy, a na některých místech je v silnější vrstvě. Podívejte se ale na můj obličej!“

Všichni tři muži se dívali a v očích se jim zračil obdiv. „Nevidíte závěje na mém obličeji, že? Ovšem že ne. Proč? Protože jsem žena a používám labutěnky. Ale ve Spargově ložnici ani v koupelně není po labutěnce ani stopy!“

Ellery se pousmál téměř s úlevou. „Slečno Ickthorpová, vy se tedy domníváte, že poslední osoba, která viděla Sparga, byla vražednice, a ta ho pozorovala při holení a potom mu patrně svou labutěnkou něžně přepudrovala obličej – a za pár minut nato ho udeřila do hlavy tím kamenným mlatem?“

„Nu – ovšem, ačkoli jsem nemyslela, že se to odehrálo zrovna takhle… Vlastně ano! A psychologie nás rovněž dovede k té ženě, pane Queene. Manželka by si nikdy nevymýšlela takový – zamilovaný postup. Milenka však ano, a já tvrdím, že Jane Terrillová, Spargova milá, kterou jsem před necelou hodinou navštívila – samozřejmě popřela, že Spargovi obličej napudrovala, jak se dalo čekat – že ta ho taky zabila.“

Ellery si povzdechl. Povstal a hodil nedopalek cigarety do krbu.

„Slečno Ickthorpová, musím vám vyjádřit obdiv, jak přesně znáte chování milenek…“ slečně Ickthorpové unikl podrážděný povzdech, „a než budu pokračovat, chci říci, že jste všichni osvědčili důvtip a bystrost. To mě neobyčejně těší. Myslím, že v semináři budou opravdu vynikající studenti. Vedli jste si všichni tři dobře.“

„Ale pane Queene,“ namítl Burrows, „kdo z nás má pravdu? Každý z nás přišel s jiným rozřešením.“

Ellery mávl rukou. „Pravdu? Z hlediska teorie to je detail. Důležité je, že jste všichni výborně pracovali – přesně jste pozorovali a dovedli jste logicky spojit příčinu a následek. Co se týče tohoto případu, musím ovšem s lítostí říci, že jste se všichni mýlili!“

Slečna Ickthorpová sevřela ruce v pěst. „Já věděla, že tohle řeknete. Jste strašný člověk. Já si však pořád myslím, že mám pravdu.“

„Pánové, tady vidíte vzornou ukázku ženské logiky…“ zazubil se Ellery. „A teď, prosím, dávejte pozor.“

„Vy všichni se mýlíte z toho prostého důvodu, že jste se upjali pouze na jediné možné řešení, jediný důkaz a stopu k jednomu řetězu souvislostí, a ostatní prvky problému jste úplně přehlédli. Ty, Johne, tvrdíš, že to spáchala Spargova manželka, jenom proto, že se v jejím fotografickém albu našel snímek, z něhož byl vystřižen okrouhlý terčík se dvěma hlavami. Že snad šlo o pouhou náhodnou shodu, to tě zřejmě vůbec nenapadlo.

Ty, Waltře, ses víc přiblížil pravdě, když jsi uspokojivě prokázal, že ty hodinky patří mulatské služebné! Dejme tomu, že Robinsová náhodou ty hodinky ztratila při Spargově prvním pobytu v jeho pokoji, on je našel a vzal s sebou do Chicaga. Tak se to také pravděpodobně sběhlo. Ten fakt, že měl její hodinky, z ní ještě nedělá vražednici.

Vy, slečno Ickthorpová, jste dobře vysvětlila ten časový rozdíl na hodinkách, přehlédla jste však jednu důležitou věc. Celé vaše řešení se opírá o labutěnku, která nebyla nalezena ve Spargově pokoji. Přála jste si věřit, že na scéně zločinu žádná labutěnka nezůstala, protože se to hodilo do vaší teorie, a tak jste provedla prohlídku povrchně a došla jste ukvapeně k názoru, že tam žádná labutěnka není. Jenže ta tam byla! Kdybyste si pořádně prohlédla víčko celuloidového pouzdra, v němž měl Spargo holicí štětku, našla byste kulatý terčík s labutěnkou, který v tomto zženštilém věku dodávají výrobci pánských toaletních potřeb.“

Slečna Ickthorpová neříkala nic a zdálo se, že je opravdu v rozpacích.

„A teď přistoupíme k správnému řešení,“ řekl Ellery a milosrdně odvrátil zrak. „Vy všichni kupodivu mluvíte o vražednici. Mně však bylo po prozkoumání místa činu naprosto jasné, že vrahem musel být muž.“

„Muž!“ opakovali sborem.

„Ano, muž. Proč se nikdo z vás nezamyslil nad významem těch osmi knoflíčků a dvou kovových háčků?“ usmál se Ellery. „Patrně proto, že se vám to nehodilo do vašich předem připravených teorií. Ale v konečném řešení se musí vysvětlit všechno. Ale dost těch výtek. Příště to už svedete lépe.

Šest plochých perleťových knoflíčků a dva o něco větší knoflíčky se našly v hromádce popela, který nepocházel ze dřeva, uhlí ani papíru. Existuje pouze jediný běžný výrobek, který tomu odpovídá – pánská košile. Pánská košile se šesti knoflíčky vpředu, dvěma většími na manžetách, s příměsí bavlny nebo popelínu. Tudíž na roštu spálil někdo pánskou košili, a přitom zapomněl, že knoflíky neshoří.

A ty kovové předměty – háčky s očkem? Košile nás dovede k obchodu s pánským prádlem a háček s očkem mluví o jediné věci: jednom z těch levných motýlků, které se prodávají již uvázané, takže nemusíte dělat uzel.“

Viseli mu na rtech jak žáčci z mateřské školy. „Crane, vy jste si všiml, že Spargo levou rukou něco sevřel a setřel větší část krve z dlaně. Nenašel se však žádný předmět s krvavými šmouhami… Pánská košile a motýlek byly spáleny… Z toho lze vyvodit, že po úderu do hlavy, když už krvácel, Spargo sevřel vrahův límec a kravatu a pomazal je krví. To dokazují také stopy zápasu v pokoji.

Spargo byl mrtev a vrah měl límec košile a kravatu prosáklou krví. Co mohl vrah dělat? Uvažujme takto: vrah patřil k některé ze tří skupin lidí: buď to byl člověk zvenčí, nebo hotelový host, nebo zaměstnanec hotelu. Co udělal? Spálil svou košili a vázanku. Kdyby šlo o člověka zvenčí, mohl by si ohrnout límec u kabátu a ty krvavé skvrny zakrýt alespoň do té doby, než by se z hotelu dostal ven. Nepotřeboval tedy pálit košili a kravatu, když čas byl vzácný. Kdyby to byl někdo z hotelových hostů, mohl učinit totéž a vrátit se do svého pokoje. Čili zbývá jen někdo z personálu.

Důkaz? Jako hotelový zaměstnanec musel zůstat ve službě, lidem na očích. Co mohl dělat? Vyměnit si košili a kravatu. Spargo měl otevřený vak, košile ležela uvnitř. Vrah přehrabal obsah vaku – viděli jste, jak to tam bylo zpřeházené – a převlékl se. Měl nechat košili na místě? Ne, ta by mohla vést na jeho stopu. A tak, dámo a pánové, nezbývalo, než košili spálit…

A ta vázanka? Vzpomínáte si, že si Spargo sice rozložil večerní oblek na postel, ale že tam neležela kravata a nebyla ani ve vaku, ani jinde v ložnici? Vrah si zřejmě vzal smokingovou vázanku, a tu svou s košilí spálil.“

Slečna Ickthorpová si povzdechla, zatímco Crane a Burrows jen zavrtěli hlavou. „Věděl jsem, že vrahem je zaměstnanec hotelu a že má na sobě Spargovu košili s černým nebo bílým motýlkem, spíše však s černým. Ale hotelový personál nosí šedé košile a šedé kravaty, jak jsme si všimli, když jsme vstoupili do hotelu Fenwick.“ Ellery vdechl cigaretový kouř a pokračoval: „Všichni až na jednoho. Jistě jste si toho povšimli. A tak, když vy jste odešli za svými pochůzkami, navrhl jsem tátovi, aby toho muže vyslechl. Zdálo se nanejvýš pravděpodobné, že vrahem je on. A samozřejmě jsme zjistili, že má na sobě košili a kravatu s firemními značkami z Johannesburgu, které jsou stejné jako ty, co jsme našli na ostatním Spargově prádle. Věděl jsem, že je najdeme, protože Spargo v Jižní Africe strávil celý jeden rok a většinu prádla si nakoupil tam. Dalo se tedy předpokládat, že si tam obstaral i tu košili s kravatou, které mu byly ukradeny.“

„Takže případ byl již uzavřen, když my jsme s ním teprve začínali,“ řekl lítostivě Burrows.

„Kdo tu vraždu spáchal?“ otázal se udivený Crane.

Ellery vyfoukl obláček kouře. „Za tři minuty se přiznal. Ten dobrák Spargo mu před lety odlákal manželku a pak ji opustil. Když se přede dvěma týdny ubytoval v hotelu Fenwick, tento muž svůdce poznal a rozhodl se, že se pomstí. Už je za mřížemi – Williams, ředitel hotelu!“

Na chvíli se rozhostilo ticho. Burrows pokyvoval hlavou. „Budeme se toho muset hromadu naučit,“ řekl, „to vidím.“

„To je fakt,“ utrousil Crane. „Ale tenhle seminář se mi bude líbit.“

Ellery zamumlal cosi nesrozumitelného. Pak se obrátil k slečně Ickthorpové, od které se dalo čekat, že první pronese nějaký souhlasný komentář. Ale myšlenky slečny Ickthorpové se toulaly kdovíkde. „Víte, pane Queene,“ řekla a její hnědé oči se orosily, „že jste se mě vůbec nezeptal na křestní jméno?“

Když Ellery Queen vešel do ložnice s nízkou popelavě šedou postelí, barevnými stěnami, hranatým nábytkem a různými lesklými tretkami, uviděl svého otce, inspektora Queena, jak pouští hrůzu na vyděšenou černošskou služebnou, jejíž obličej vypadal jako játrová paštika, v níž jsou zapíchnuty dvě hnědočervené kuličky.

Seržant Velie se mohutnými rameny opíral o křehké šedé dveře a řekl: „Pozor na ten koberec, pane Queene.“

Byl to pastelově šedý koberec bez lemu a ležel na vyleštěné parketové podlaze. Na koberci byly stopy od zablácených bot a do voskovaných parket mezi kobercem a otevřeným oknem na protější straně pokoje byla vyryta rovná rýha, která ze široké brázdy přecházela v tenkou čáru, jako stopa na ledě.

Ellery mlaskl a zavrtěl hlavou: „To je hrůza, Velie, natahat do budoáru tolik bláta.“

„Kdo, já? Hele, pane Queene, my jsme tyhle stopy už našli.“

„Aha,“ řekl Ellery. „A ten škrábanec?“

„Ten tu byl už taky.“

Ellery se zachvěl v převlečníku. V místnosti bylo sychravo, neboť do ní otevřeným oknem vnikal chlad sněžné noci. Průhledné kombiné a podprsenka byly přehozeny přes kovový rám a sametové sedátko židle stojící u postele.

Inspektor řekl nevrle: „Nazdar, synu. Tohle bude něco podle tvého gusta. Dobře, Thomasi, odveďte ji, ale ať zůstane po ruce.“

Seržant Velie vedl černošku tak, aby nešlápla na zablácený koberec, a pak ji šedivými dveřmi strčil do obývacího pokoje, plného cigaretového kouře a mužského smíchu. Potom zase dveře zavřel.

Ellery usedl na chlupatý cibelínový přehoz a vytáhl cigaretu, zatímco inspektor si vzal šňupec a třikrát kýchl. „Zpropadená situace,“ řekl inspektor zamyšleně a utřel si nos. „Ti novináři vedle už můžou vymýšlet titulky: Hnízdečko lásky na Park Avenue, krásná sboristka – a sboristky bývají vždycky krásné – význačný muž ze společnosti, únos… Všechny ty obvyklé žvásty střižené na míru pro senzacechtivé čtenáře. Ale přesto –“

„Víš,“ postěžoval si Ellery, „občas myslím, že mě považuješ za jasnovidce. Nebo jsme na seanci? Mluvíš o vraždě. Kdo byl zavražděn? Koho unesli? Čí je to hnízdečko lásky? Oč vůbec jde? Vím pouze to, že mi před pár minutami někdo z komisařství volal, abych se sebral a spěchal sem.“

„Nechal jsem ti vzkaz u poručíka, který má službu.“ Inspektor obešel koberec, sklouzl na hladkých parketách, zavrávoral, ale zase nabyl rovnováhy. „Ksakru s tou skluzavkou… Podívej se sám.“ Prudce otevřel dveře skříně vestavěné do zdi.

Na dně skříně sedělo cosi nehybného s hlavou zakrytou pověšenými šaty, štíhlé, dlouhé nahé nohy přitažené k tělu a kolem kotníku svázané párem hedvábných punčoch.

Ellery si mrtvolu prohlížel bystrým, neosobním pohledem. Na dně skříně tiše seděla mrtvá žena, oblečená pouze v průsvitném kimonu a jinak úplně nahá. Naklonil se a odhrnul šaty. Hlava jí sklesla na prsa a platinové vlasy jí padaly do tváře. Pod vlasy viděl látku, přitaženou těsně přes ústa, nos a oči. Ruce měla za zády, takže je nebylo vidět.

Napřímil se a pozvedl obočí.

„Udusila se roubíkem,“ řekl inspektor věcně. „Zdá se, že ji únosce spoutal a dal jí roubík, aby mu nepřekážela.“

„Patrně zapomněl,“ zamručel Ellery, „že člověk potřebuje dýchat, když chce zůstat naživu v tomhle bědném světě. Ba, tak to je… Jak se jmenuje?“

„Lily Divinová,“ řekl inspektor Queen studeně.

„Neříkej! Božská Lily?“ Šedé oči se Ellerymu zaleskly. „Myslel jsem, že je už odstavená.“

„Nemýlíš se. Před pár lety odešla z Jaffeova ‚Skandálu‘, či ji propustili, jak to bylo, jsem se nedověděl. Bylo to kvůli nějakému muži, kterého si pak vzala. Čtvrt roku to klapalo, ale potom se s ní rozvedl. Od té doby patřila ke kráskám Park Avenue – střídala to tady tak, že nenajdeš vrátného či liftboye, který by ji neznal. O zprostředkovatelích bytů ani nemluvím.“

„Tu jim tedy seslal sám pánbůh. Dámička z polosvěta, co?“

„To je správné označení.“

Ellery už po třetí zabloudil očima k otevřenému oknu, k jednomu ze tří. Zbylá dvě okna v ložnici byla zavřená. Jedině z tohoto okna byl přístup na požární žebřík. „Kdo je ten bohatý šejk?“

„Cos říkal?“

„No, kdo za tohle hnízdečko platí nájem?“

„No, to je zajímavé.“ Starý pán zavřel kopnutím dveře skříně a přešel k oknu s požárním žebříkem. „Hádej!“

„No tak, tati! Víš, že hádat neumím.“

„Joseph E. Sherman!“

„Aha. Ten bankéř?“

„Ano, ten.“ Inspektor si povzdechl a zatrpkle pokračoval:

„Je to peklo, když máš peníze. Začneš shánět drahé hračky. Kdo by si to o panu bankéři pomyslel? Upjatý, má hodnou ženu a dospělou dceru, má všecko na světě, nač si pomyslí, pravidelně chodí do kostela – a myslí to doopravdy…“Vykoukl z okna na zasněžený požární žebřík. V měsíčním světle se sníh třpytil jako stříbro. „A teď zabředl do maléru.“

Seržant Velie nahrbil záda a překvapeně se otočil. Do ložnice náhle pronikl halas mužských hlasů. Nějaká žena couvala do místnosti a říkala: „Ne. Prosím já – opravdu vám nic nepovím. Já nevím…“

Velie vyskočil, odstrčil ženu stranou a zavrčel: „Zavřete zobáky, chlapi,“ a přibouchl dveře novinářům před nosem.

Žena se rozhlédla a překvapeně řekla „Ahoj.“

Byla velmi mladá, nebylo jí víc než osmnáct; ale měla vyspělou, plnou postavu a v hezké tvářičce se zračila jakási únava a moudrost. Měla na sobě norkový kožich a norkovou čepici.

„A kdo vy račte být?“ zeptal se tiše inspektor a přistoupil blíž.

Řasy se jí několikrát zachvěly a ve tváři se jí zračilo překvapení. Zřejmě někoho nebo něco hledala. Zadrmolila: „Jsem Rosanna Shermanová. Prosím vás, kde je můj otec?“

Inspektor se ušklíbl. „Tady není pro vás zrovna nejvhodnější prostředí, slečno Shermanová. Ve skříni leží mrtvá žena…“

„Ach. Tak tam tedy…“ Zarazila se a těkavý pohled upřela na dveře skříně. „Kde však je můj otec?“

„Posaďte se, prosím,“ řekl Ellery. Dívka rychle uposlechla.

„Je pryč, slečno Shermanová,“ řekl inspektor uklidňujícím hlasem. „Bojím se, že pro vás a vaši matku máme špatné zprávy. Byl unesen.“

„Uneseni“ Rozhlédla se jako v mátohách. „Unesen? Ale ten – tento byt, ta žena…“

„Dovíte se to tak jako tak,“ řekl Ellery. „Či snad to už víte?“

S námahou ze sebe vypravila: „Otec s ní žil.“

„Ví to vaše matka?“ vyštěkl inspektor.

„Já – já nevím.“

„A odkud to víte vy?“

„Člověk se dozví ledacos,“ řekla bezvýrazně.

Na chvilku nastalo ticho. Inspektor na ni po očku pohlédl a vrátil se k oknu. „Přijde sem vaše matka?“

„Ano. Já – já jsem nemohla čekat. Přijde ona a Bill – totiž pan Kittering, je to otcův… je to jeden z místoředitelů banky.“

Znovu se rozhostilo ticho. Ellery uhasil cigaretu v tepaném popelníku a omluvné popošel ke koberci. Shýbl se a bedlivě si ho prohlížel. Nevzhlédl, když řekl: „Pověz mi, co se stalo, tati. Slečna Shermanová to může taky slyšet. Třeba nám může i nějak pomoct.“

„Ano, ano,“ řekla dychtivě. „Snad bych mohla.“

Inspektor se zhoupl na patách a vzhlédl k šerému stropu. „Asi před dvěma hodinami – kolem půl osmé – vešel Sherman do haly v přízemí. Vrátný ho viděl. Sherman vypadal docela normálně. Liftboy ho odvezl sem nahoru do pátého poschodí a viděl –“ inspektor zaváhal – „jak vylovil z kapsy klíč a odemkl si dveře tohoto bytu. Pak ho už nikdo neviděl. A po něm už nikdo nepřišel, aspoň ne hlavním vchodem.“

„Vede do budovy ještě jiný vchod?“

„Ovšem. Vzadu v přízemí je vchod pro dodavatele. Pak je tu ještě nouzové schodiště. A ten požární žebřík.“ Ukázal palcem na okno za sebou. „Asi před půlhodinou se vrátila ta černá dívka, s níž jsem mluvil, když jsi přišel. Je to služebná Lily a…“

Dívku úplně přehlíželi. Seděla zcela tiše a poslouchala. Občas zabloudila pohledem ke dveřím skříně. Ellery se zamračil. „Odkud se vrátila?“

„Lily jí dala na pár hodin volno. Tak to dělala pokaždé, když očekávala – hm – Shermana, vypověděla ta služebná. Krátce, když se vrátila, byly dveře do bytu zamčené a ona se dovnitř nedostala, protože dveře byly zajištěny řetízkem. Služebná volala, ale nikdo se neozýval. Přivolala správce…“

„Já vím,“ řekl netrpělivě Ellery. „Klepali na dveře a nakonec je vylomili. Viděl jsem to hned, když jsem přišel. A našli ve skříni mrtvou Lily, že?“

„Jen se neukvapuj. Oni ji nenašli. Vylomili dveře ložnice –“

„Oh,“ řekl Ellery změněným hlasem. „Tyto dveře byly také zamčené?“

„Ano. Nahlédli dovnitř. V pokoji byl nepořádek a uviděli ty zablácené šlápoty na koberci.“

Rosanna Shermanová se podívala na koberec. Pak přivřela oči, zaklonila se a bledé rty se jí chvěly.

„Správcem je tu chytrý Švéd, takže se ničeho nedotkl a zavolal strážníka. Ten našel ve skříni mrtvou ženu, a tak jsme se do toho vložili my. Ta zpráva byla připíchnuta na polštáři.“

„Zpráva?“

„Zpráva?“ zamumlala slečna Shermanová a otevřela oči.

Ellery vzal z inspektorových rukou kousek dopisního papíru a nahlas četl: „J. E. Sherman je v našich rukou. Pustíme ho za padesát táců. Instrukce dostanete později. Nezatahujte do toho policii! Tu ženu najdete bez úhony ve skříni.“ Zpráva byla naškrábána tiskacími písmeny a nebyla podepsaná.

„Použili jejího papíru a tužky,“ mručel inspektor. „Docela zdvořilé psaní.“

„A věcné. Napsané s jakýmsi chmurným půvabem,“ zamumlal Ellery. Vrátil papír inspektorovi a znovu zabloudil očima k oknu, které vedlo k požárnímu žebříku. „Bez úhony, že?“

Dívka tiše řekla: „Už jedna podobná zpráva přišla. Bylo to asi před týdnem. V nocí jsem otce přistihla, když ji četl. Snažil se ji přede mnou ukrýt, ale já – já jsem ho přiměla, že mi ji ukázal. Byl to výhrůžný dopis. Chtěli zaplatit dvacet pět tisíc dolarů ‚za ochranu‘. Psali mu, že když nezaplatí, tak…“

„Bude zabit?“

„Ne. Unesen. A že budou chtít potom padesát tisíc.“ Pojednou ji opustila sebevláda, dívka vyskočila se židle o oči jí žhnuly. „Proč něco neuděláte?“ vykřikla. „Snad ho teď mučí, vraždí…“ Klesla do křesla a rozvzlykala se.

„No tak, no,“ chlácholil jí inspektor. „Uklidněte se, slečno Shermanová. Musíte myslet na matku.“

„Matka z toho bude mít smrt,“ vzlykala. „Měli byste vidět, jak vypadala, když…“

„Slečno Shermanová,“ řekl tiše Ellery, „kde je to výhrůžné psaní?“

Zdvihla hlavu. „Otec je spálil. Říkal, abych se o tom před matkou nezmiňovala. Říkal, že to stejně psal nějaký pomatenec a že se to nesmí brát vážně. Vysmál se tomu.“

Ellery zavrtěl zarmouceně hlavou a znovu se podíval na otevřené okno. „Jestli ty dveře do ložnice –“ zamumlal. Odmlčel se a šel ke dveřím. Seržant Velie mlčky poodstoupil. Ve dveřích nebyla klíčová dírka. Když se pootočil kulatý knoflík, upevněný na vnitřní straně dveří, zapadla do zámku skrytá zástrčka a dveře uzamkla. Ellery nepřítomně přikývl. „Zamykají se zevnitř. Hm… Tak se tedy odtud dostali oknem.“

„To souhlasí.“

Okno bylo malé a dolní rám byl úplně povytažen. Na římse stál truhlík s hlínou, z níž trčely uschlé stonky pelargónií. Truhlík zabíral římsu po celé délce a byl asi čtvrt metru vysoký, takže nad ním zůstávalo jen asi půl metru volného prostoru. Truhlík byl vestavěn do římsy úzkého okna. Ellery zamžikal, vyklonil se a prohlížel si železnou plošinu požárního žebříku. V bílém sněhu se tu zřetelně rýsovaly stopy nohou, pouze stopy, a jinak byl sníh nedotčený. Všiml si, že na železných schodech různé stopy nohou vedly dolů i nahoru. Ellery se ještě víc vyklonil, ale všude kam až dohlédl se na schodech objevovaly tytéž zřetelné stopy. Pod zevním parapetem okna až k hraně římsy ležel navátý, nedotčený sníh.

„A teď,“ řekl inspektor nevzrušeně, „se ještě jednou pojď podívat na ten koberec.“

Ellery vtáhl hlavu dovnitř. Velmi dobře věděl, co se z koberce dá vyčíst. Tři páry různých mužských bot znesvětily mokrými, blátivými šlápotami sytou šeď koberce. Všechny tři páry bot patřily k nadměrné velikosti, ale první pár měl ostré špičky, druhý měl zakulacené špičky a třetí měl čtverhranné, buldočí špičky. Stopy vedly všemi směry a koberec byl neurovnaný, zkrabacený, jako kdyby na něm došlo k zápasu.

Elleryho úzké chřípí se mírně zachvělo. „Chceš ovšem říct,“ řekl pomalu, „že na těch stopách je něco zvláštního.“

„Uhodl jsi,“ zasmál se inspektor. „Proto jsem povídal, že tady něco nehraje. Odborníci si prohlíželi ty stopy na koberci a taky stopy venku. Co tomu říkáš ty?“

„Stopy všech pravých bot zcela shodně mají slabší otisk,“ zamumlal Ellery, „hlavně je to vidět na podpatcích. A většinou bývá otisk pravého podpatku téměř neznatelný.“

„Správně. Všichni tři pachatelé byli chromí.“

Ellery už dýmal z další cigarety. „To je nesmysl.“

„Co?“

„Tomu nevěřím. To – to je vyloučeno.“

„To říkáš ty,“ zazubil se starý pán. „A nejenže byli chromí, ale všichni tři belhali na pravou nohu.“

„Jak jsem řekl – to je vyloučeno!“ odsekl Ellery.

Dívka užasle přihlížela. Inspektor povytáhl huňaté obočí: „Zkušení policejní experti prohlásili nejen, že to není vyloučeno, ale že to tak skutečně bylo.“

„To, co řekli, mě vůbec nezajímá. Tři chromí,“ ušklíbl se Ellery. „Já –“

Seržant Velie prudce otevřel dveře. Zvenčí se ozýval křik. Do ložnice proudil hustý dým z cigaret. Drobná žena a vysoký, svalnatý muž se potýkali s chumlem reportérů, kteří se k nim hrnuli jako vosy k hrnci s medem. Seržant křikl z plných plic na zpravodaje a rozehnal je.

„Jen pojďte dál,“ řekl vlídně inspektor a zavřel za oběma přicházejícími dveře. Žena pohlédla na dívku, která při jejím příchodu vstala, a obě si padly do náruče a rozplakaly se, jako by jim pukalo srdce.

„Buďte zdráv, Kitteringu,“ řekl Ellery neformálně.

Vysoký muž s tváří zbrázděnou hlubokými vráskami zamumlal: „Buďte zdráv, Ellery. To je nadělení, že? Chudák J. F. A ta zatracená ženská.“

„Vy dva se znáte?“ otázal se inspektor a v očích mu zajiskřilo.

„Setkali jsme se párkrát v klubu,“ protáhl Ellery.

Kittering byl muž ještě mladý a stále ještě v dobré kondici, svobodný a zámožný a patřil k lidem, kteří ve společnosti něco znamenají. Byl v New Yorku známou postavou. Jeho fotografie se často objevovala ve zprávách ze společnosti. Hrál pólo, pěstoval čistokrevné psy a byl majitelem dostihové stáje. Teď přecházel neklidně sem a tam jako zvíře v kleci a snažil se vyhnout vzlykajícím ženám.

Najednou se pokoj naplnil zvukem hlasů: mluvil inspektor, Rosanna i paní Shermanová. U otevřeného okna je zamyšlený Ellery slyšel jen jakoby z dálky, zatímco inspektor se hlasem plným soucitu snažil objasnit situaci. Kittering neustával pochodovat po vyleštěné podlaze. Našlapoval naprosto jistě jako kočka.

Paní Shermanová klesla do křesla. Na hladké tváři se jí dosud leskly slzy, ale už neplakala. Bylo jí asi čtyřicet, vypadala však mnohem mladší. Její chování mělo v sobě cosi vznešeného, ba královského, důstojnost a půvab, kterým neublížil ani žal. „Věděla jsem, že má Joe poměr s tou ženskou,“ řekla potichu, „už nějakou dobu.“ Stiskla dceři ruku. „Ano, Ro, já to věděla. Ale já – já jsem se o tom ani slůvkem nezmínila. Bill…“ podívala se na dlouhána, „Bill o tom věděl také. Viďte, Bille?“ Tvář se jí stáhla bolestí.

Kittering se necítil ve své kůži. „No, pravda, věděl,“ řekl nevrle. „Joe to však nemyslel nijak vážně, Enid. Vy víte, že…“

„Ne,“ řekla vážně paní Shermanová, „nikdy to vážně nebral. Byl hodný. Na mne, na Rosannu, na nás všechny. Prostě je to tím, že – že snadno podlehne.“

„Měl také ještě jiné ženy, paní Shermanová?“ tázal se inspektor.

„Ano… Já jsem to vždycky věděla. Žena to pozná.“ Stiskla k sobě ruce v rukavičkách. „Jednou věděl, že o tom vím. Tehdy se zastyděl, říkal, že toho lituje, byl pokorný.“ Odmlčela se. „Slíbil, že se to víckrát už opakovat nebude. Ale začal nanovo.

Věděla jsem, že to tak dopadne. On si prostě nemohl pomoci. Víte, ale vždy se vrátil ke mně. Vždy jsem to byla jen já, koho miloval.“ Mluvila, jako by to všechno neobjasňovala jim, ale sobě.

Dívka zlostně zavrtěla hlavou a vzala matku za ruku. Kittering tlumeně řekl: „Jen klid, Enid, jen klid. To prostě nemá cenu. A stejně to sem vůbec nepatří.“ Chladnýma očima pohlédl na inspektora. „Tak jak to je s tím únosem, inspektore? Jde o životně důležitou věc. Domníváte se, že ti chlapi to myslí vážně?“

„Co si myslíte vy?“ řekl inspektor studeně.

Paní Shermanová se náhle zvedla. „Ach, Bille, Joe se nám musí vrátit!“ vykřikla. „Zaplatím, co budou chtít. Cokoli…“

Inspektor pokrčil rameny. „Musíte promluvit s komisařem, paní Shermanová. Já sám nemůžu…“

„Hlouposti, člověče! Nemůžete nám v tom bránit,“ zavrčel Kittering. „Ti chlapi jsou zločinci, před ničím se nezastaví. Joeův život má větší cenu, než…“

„Ale, ale,“ řekl Ellery mírně a přistoupil blíž. „Takové řeči nikam nevedou, Kitteringu, jak to vypadá se Shermanovými financemi?“

„Financemi?“ změřil si ho Kittering. „Jsou v bezvadném stavu.“

„Žádné potíže?“

„Ne. Koukejte, Queene, kam míříte?“ Oči mu jiskřily.

„Klid,“ řekl Ellery. „Nech na hlavě, starý brachu. Říkal jste, že jste věděl o vztahu pana Shermana k Lily Divinové. Věděl, že o tom víte?“

Kittering sklopil oči. „Ano,“ utrousil. „Řekl jsem mu, že si hraje s ohněm. Věděl jsem, že z toho nemůže vzejít nic dobrého, že se kvůli ní dostane do nějakého maléru. Měla jeden čas různé známosti v podsvětí…“ Zarazil se a čelist mu poklesla. „Hrome!“ zvolal. „Inspektore Queene! Tak je to!“

„Oč jde?“ řekl inspektor. Z neznámého důvodu vypadal pobaveně.

„Bille! Co to do tebe vjelo?“ vykřikla Rosanna a přispěchala k němu.

„Zrovna mi to došlo, Ro,“ řekl Kittering spěšně. Přecházel rychle po pokoji. „Ano, tak to bude. Podsvětí – přirozeně. Inspektore, víte, kdo býval milencem té ženské?“

„Zajisté,“ usmál se inspektor. „Mac McKee.“

„Ten gangster!“ zašeptala paní Shermanová s hrůzou v očích.

„Tak jste to už věděl.“ Kittering zrudl. „Tak ksakru proč něco neděláte? Copak nechápete? Má v tom prsty McKee!“

„Táto,“ řekl Ellery chladně. „Proč jsi mi neřekl, že do toho je namočený McKee?“

„Neměl jsem příležitost. Moji lidé ho už hledají.“ Starý pán zavrtěl hlavou. „Nic vám neslibuju, paní Shermanová. McKee může být nevinen. Anebo je-li vinen, má dokonalé alibi. Je kluzký jako úhoř. Musíme na to jít obezřetně. A teď, přátelé, měli byste jít domů a přenechat ten celý případ nám.“ Rychle pokračoval: „Kitteringu, doprovoďte obě dámy domů. Budu vás informovat, jak pátrání pokračuje. Víte, pořád je čas. Máme se ještě dovědět, jak a kam zaslat to výkupné. Situace by mohla být daleko horší. Já…“

„Myslím, že tu zůstaneme,“ řekla potichu paní Shermanová.

„Enid…“ řekl Kittering.

Dveře narazily Veliemu do zad a vešli dva uniformovaní muži s dlouhým přikrytým košem. Ženy zbledly a ustoupily do kouta. Kittering šel s nimi a k něčemu je přemlouval. Všichni tři se snažili nedívat ke skříni.

„Jak to vypadá s tím McKeem?“ zeptal se Ellery tlumeně otce, zatímco zřízenci márnice kutili něco ve skříni.

„Dost slibně, synu. Ovšem, věděl jsem o tom, že před pár lety žila Lily s McKeem. Než jsi přišel, vyslýchal jsem telefonistku z domácí ústředny a něco jsem se od ní dověděl.“

„Volal ji dnes večer?“ otázal se Ellery.

„Ona volala jemu. Krátce před osmou. Žádala telefonistku, aby ji spojila s číslem, o němž víme, že je McKee používá. Ta holka z centrály je zvědavá a hovor odposlouchala. Slyšela, jak Lily mluvila s mužem, kterého oslovovala ‚Mac‘ a žádala ho, aby k ní co nejrychleji přijel. Telefonistka říká, že Lily mluvila rozrušeně.“

„A přišel McKee za ní?“

„Vrátný ho neviděl. Ale do domu se můžeš dostat i jiným vchodem.“

Ellery svraštil obočí. „To ano, ale když mu Lily Divinová v osm volala, jak by se mohl…“

Inspektor se zazubil. „Mám na to svůj názor.“

Zřízenci spustili něco s žuchnutím do koše. Paní Shermanová vypadala. Jako by měla v nejbližší chvíli omdlít, a Kittering ji podpíral a tiše jí domlouval. Ellery po nich šlehl pohledem a zašeptal: „Jsou ty stopy ve sněhu na požárním žebříku a železných schodech stejné jako ty na koberci?“

„Co tě hněte?“ zeptal se inspektor. „Ovšem.“

„Měl tu Sherman šaty?“

„Milý synu,“ řekl inspektor shovívavě, „mám ti opakovat základní pravdy života? Přirozeně.“

„A boty?“

„Tohle všechno jsme si prověřili. Má tu všechny své boty a všechny mají stejné číslo a žádná z těch bot se neshoduje s otisky na koberci či ve sněhu. A proto víme, že tu práci provedli tři chlapi. Žádnou z těch stop neudělal Sherman; jeho boty jsou suché.“

„Jak to víš?“

„Jeho mokré galoše jsme našli v předsíni.“

„Kulhá Sherman?“

Inspektor řekl vyčítavě: „Jak to mám vědět, u všech všudy?“ Zřízenci se shýbli, chopili se držadel koše a vykráčeli z místnosti. „Paní Shermanová, kulhá váš manžel?“

Rozechvělá žena zase usedla. „Kulhá? Ne.“

„A nikdy nekulhal?“

„Ne.“

„Kulhá některý z vašich nebo jeho známých?“

„Rozhodně ne!“ zavrčel Kittering. „Na co si to s náma hrajete? Radši byste měli zatknout toho lotra McKeea.“

„Myslím, že byste už měli jít,“ řekl nato inspektor. „Všichni. Tohle zachází už příliš daleko.“

„Ještě moment,“ řekl Ellery. „Musím mít v některých bodech úplně jasno. Jsou ty stopy na požárním žebříku také charakteristické pro chromého člověka?“

„Ovšem. Jářku, kam s tím míříš?“

„To ti nepovím,“ řekl Ellery podrážděně. „Nedá mi to prostě pokoje… Paní Shermanová, je váš manžel robustní?“

„Robustní?“ zahleděla se udiveně. „Ano. Měří stodevadesát a váží stopětadvacet.“

Ellery přikývl, jako kdyby ho to příliš netěšilo. Zašeptal otci: „Jsou ve sněhu Shermanovy stopy?“

„Ne. Patrně ho nesli, když ho předtím praštili do hlavy.“

„Ta rýha,“ ozval se basový hlas za inspektorovým ramenem.

„Ach, to jsi ty, Thomasi. Co tím myslíš, tou rýhou?“

„Víte, pane inspektore,“ zabručel seržant Velie s očima rozzářenýma, „oni ho vlekli po podlaze. Ta rýha směřuje od koberce k oknu. Tak ho dotáhli k oknu, tam ho zvedli, protáhli oknem a snesli dolů. Dole je dvorek. Odtud taky přišli. Překvapili ty dva vrkající holoubky, křehotinku spoutali a dali jí roubík, Shermanovi uštědřili jednu přes hlavu, odtáhli ho a pak…“

„To už jsme slyšeli,“ zabručel inspektor. „Tu rýhu jsme už prohlíželi. Je od podpatku. Tak proč maříme ještě čas? Aha, máme tu ještě jednu věc.“

Kittering řekl upjatě: „Inspektore, my odcházíme. Spoléháme na vás…“

„Ano, ano,“ vyjel Ellery. „Buďte tak hodný a ještě moment počkejte, Kitteringu. O čem jsi to chtěl mluvit, tati? Mám tušení…“

Ochraptělý výkřik je přilákal k dveřím ložnice. Velie prudce dveře otevřel. V obývacím pokoji zaplněném lidmi se dva detektivové potýkali s mohutným mužem ve flaušovém převlečníku. V místnosti cvakaly aparáty, šlehaly fotoblesky jak reportéři, potěšení nenadálým úlovkem, pracovali o sto šest. Druhá dvojice detektivů hlídala dva jiné muže, kteří se opírali netečně o stěnu.

„Co se tu děje?“ zeptal se inspektor vlídně. Hluk se utišil a hromotluk se přestal vzpouzet a do očí se mu vrátil klid. „McKee!“ protáhl starý pán. „Ale, ale. To bych od tebe nečekal, Macu. Rvát se! Stydím se za tebe. Tak dobře, chlapi. On už se bude chovat slušně.“

Muž prudce škubl ohromnými rameny, až detektivové zavrávorali. „Co je to za boudu?“ zavrčel.

„Tak my už půjdeme,“ řekla Rosanna slabým hlasem.

„Ještě nechoďte, milá slečno,“ usmál se inspektor, aniž se obrátil. „Macu, pojď dál. Thomasi, zavři dveře. A vy tam,“ štěkl, „dělejte společnost McKeeovým kamarádům.“

Všichni se vrátili do ložnice. Hromotluk se choval ostražitě. Měl odulá víčka a masité, silné rty. Měl však širokou bradu a vychytralý pohled. Obě ženy před ním ucouvly a hledaly ochranu u pobledlého Kitteringa. Na okamžik se v pistolníkových očích objevil pohled šelmy. Ale ani on se necítil ve své kůži.

„Víš, proč jsme tě sebrali, Macu?“ řekl inspektor, přistoupil k obrovi a upřeně se zadíval do jeho krutých očí.

„Šláp ste vedle, inspektore,“ zahučel McKee. Pak přelétl pohledem obě ženy, Kitteringa a Elleryho, koberec, otevřené okno a dveře skříně. „Mě nesebrali. Přišel jsem sám a vaši fízlové se tu na mě prostě vrhli.“

„Ach tak,“ řekl starý pán tiše. „Přišels na přátelskou návštěvu, že? Za Lily, ne?“

Velie vyčkával za McKeeovýml zády. Oba muži byli asi stejně velcí. Ale McKee se choval naprosto klidně. „Co je na tom? Nesmím? Kde je Lily? Co se tu stalo?“

„Ty to nevíš?“

„Ksakru, přece bych se neptal, kdybych to věděl!“

„Hodný chlapeček,“ zazubil se inspektor. „Jsi vykutálená kopa, Macu. Viděls někoho z přítomných už někdy předtím?“

McKee se podíval na Kitteringa a obě ženy. „Ne.“

„Víš, kdo to je?“

„Nemám tu čest.“

„Zde je paní Shermanová, to je její dcera a toto je pan Kittering, obchodní společník Josefa F. Shermana.“

„No a?“

„Já ti dám no a!“ zahučel inspektor. „Poslyš, ty pacholku,“ náhle vyjel a oči mu blýskaly. „Oddělali Lily a unesli J. F. Shermana. To ti nic neříká?“

Hromotlukova snědá tvář pobledla. Navlhčil si rty. „Lily to slízla?“ zamumlal. „Tady?“ Rozhlížel se, jako kdyby doufal, že ji uvidí.

„Ano, tady. Zemřela udušením. Připouštím, že ty používáš trochu drsnějších metod. Ale ten únos sedí na tebe jako ulitý –“

Muž se stáhl do sebe jako mořská želva. Nahrbil ramena, takže vystoupily jeho svaly a z očí mu zůstaly jen úzké škvíry. „Jestli myslíte, že v tomhle mám prsty já, pak jste teda cvok. Mám alibi –“

„Ty hnusný vrahu,“ řekl Kittering tupě. McKee se obrátil a hmátl pod kabát do podpaždí. Včas se ovládl a uklidnil. „Kde je Joe Sherman?“ Kittering skočil tak rychle, že ani seržant Velie, ani Ellery už nestačili zasáhnout, a vysolil McKeemu ránu do brady. Byla to rána pořádná, která pleskla jako čerstvé maso o chodník. McKee zakolísal a zamžikal, ale nesnažil se ránu oplatit. Jenom oči mu plály jako žhavé uhlíky, když pohlédl na Kitteringa. Rosanna a Enid Shermanovy se s pláčem chopily Kitteringovy paže. Ellery tiše klel a seržant Velie se postavil mezi oba muže.

„Tak teď je toho právě dost,“ řekl inspektor stroze. „Kitteringu, vypadněte! To platí taky pro paní Shermanovou a slečnu.“ Polohlasem pronesl ke Kitteringovi: „S tou ránou do brady jste udělal chybu, mladíku. A teď plavte!“

Kittering svěsil paže a povzdechl si. Obě ženy ho beze slova odvedly z ložnice. Pak je pohltila vřava z vedlejší místnosti.

McKeeovi se chvěly ruce a oči mu žhnuly, když pohlížel na šedé dveře. Mumlal si něco pro sebe, ani přitom nehýbal rty.

„Lily ti večer telefonovala, viď?“ vyjel inspektor.

Pistolník si olízl rty. „Jo. To je fakt.“

„Proč? Co chtěla?“

„Nevím.“

„Chtěla, abys přišel za ní?“

„Jo.“

„Žil jsi s Lily na hromádce, viď?“

„Že se ptáte. Víte to přeci dobře.“

„Volala ti v osm večer?“

„Jo.“

Inspektor řekl lstivě. „A teď táhne na desátou. Dvě hodiny ti trvalo, než jsi dojel z Bronxu sem?“

„Zdržel jsem se.“

„Znal jsi Shermana?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Věděls, že Lily s ním má poměr?“

McKee pokrčil rameny. „Ksakru, inspektore, nic mi nemůžete prokázat. Jasně, věděl jsem o tom, ale co z toho plyne? Tu kost jsem už dávno pustil k vodě. Když dnes večer volala, myslel jsem, že se dostala do nějakého maléru. Říkal jsem si, že se na ni podívám a uvidím, co se dá dělat. To je všecko.“

„Myslím,“ řekl mírně Ellery, „že byste se měl vyzout, McKee.“

„Co?“ pronesl pistolník užasle.

„Boty dolů,“ řekl Ellery trpělivě. „V dřívějších dobách by se svlékala jiná část vaší tělesné schránky. Velie, prosím vás, přineste obuv těch dvou – no – pánů, kteří pana McKeea doprovázeli.“

Velie vyšel. McKee se zadíval na koberec, na blátivé šlápoty a pak zaklel a provinile koukl na své ohromné nohy. Beze slova se posadil do křesla a rozšněroval polobotky, pokryté mokrým blátem.

„To byl dobrý nápad, El,“ řekl uznale inspektor a poodstoupil.

Z vedlejšího pokoje se ozval hlasitý smích a Velie se vrátil s dvěma páry mokrých bot. Ellery se mlčky pustil do díla. Za chvíli vzhlédl, McKeemu podal pár velkých bot a druhé dva vrátil Veliemu, který opět opustil pokoj.

„Vybouchlo to, co?“ ušklíbl se McKee a šněroval si střevíce. „Říkal jsem vám, že jste vedle.“

„Kulhá některý z těch dvou, Velie?“ zeptal se Ellery, když se vrátil seržant.

„Ne, pane.“

Ellery ustoupil a oklepl cigaretu na nehtu palce. McKee se zasmál a zvedl se k odchodu. „Ještě moment, Macu,“ řekl inspektor. „Já si tě tu nechám.“

„Co uděláte?“

„Nechám si tě, protože jsi podezřelý,“ řekl starý pán věcně. „Spřáhl ses s Lily Divinovou proti Shermanovi. Lily si ho omotala kolem prstu a mohla si s ním dělat, co chtěla.“ McKee zíral na inspektora s brunátnou tváří. „Dnes večer jsi za ní přišel s hotovým plánem: ušil jsi na Lily boudu a odklidil ji z cesty; pak jsi napsal tu zprávu a unesl jsi Shermana. Co ty na to?“

„Jděte se bodnout! Co tady ty stopy na koberci? Říkal jste sám, že nepasujou!“

„Chytře provedeno,“ řekl inspektor. „Vzal sis jiné boty.“

„To jsou hloupý řeči. A co Lily, když mi v osm volala? Venku někdo povídal, že se jí to kolem osmé stalo. Jestli mě v tu dobu volala…“

„To taky byla chytrá finta. Tys tady celou tu dobu byl. Přiměls ji, aby tě zavolala, aby ti zajistila alibi.“

McKee se zazubil. „Tak mi to dokažte,“ řekl krátce. Otočil se na podpatku a vyšel. Velie šel za ním.

„A co stopy těch chromých?“ zamumlal Ellery, když se dveře zavřely. „Nu, milý pane? McKee a jeho kumpáni předstírali, že belhají?“

„Proč ne?“ Inspektor si podrážděně kroutil knír.

„Připouštím, že se na tu otázku těžko hledá odpověď.“ Ellery pokrčil rameny. „Podívej se. Chtěls mi předtím něco říct.“

„Ach, to! Něco se z pokoje ztratilo.“

Ellery vzhlédl. „Ztratilo? Proč jsi mi to proboha neřekl dřív?“

„Ale…“

„Je toho příliš,“ zamumlal Ellery horečně. „Je toho na mě moc. Neříkej, že to bylo zavazadlo? Kufr nebo něco podobného?“

Inspektor na Elleryho udiveně pohlédl. „Pro pána krále, El, jak jsi to uhodl? Ta černá služka říká, že zmizela prázdná taška z krokodýlí kůže, která patřila Lily Divinové. Služka tu tašku viděla ve skříni ještě hodinu předtím, než ji Lily poslala ven. Jinak nechybí už nic.“

„To je nádherné! Už se někam dostáváme. Ta barevná dáma… Ach, tady jste, Velie. Buďte tak hodný a přiveďte ji, ano?“

Velie přivedl černošku. Trochu se chvěla. Ellery na ni udeřil: „Kdy jste naposledy pastovala podlahu?“

„Có?“ Oči se jí tak rozšířily, až se inspektor polekal. „Zrovna dneska.“

„Kdy dnes?“

„…ska votpoledne, pane. Vlastníma rukama.“

„A opravdu pořádně, myslím,“ zamumlal Ellery netrpělivě. „Dobrá, dobrá. To je všecko, slečno. Odveďte ji, seržante.“

„Ale El…“ protestoval inspektor.

„To je hezké,“ nepřestával mumlat Ellery, „skutečně velmi hezké. Ksakru, jeden článek mi stále ještě chybí. Bez toho…“ Hryzal se do rtu.

„Poslyš, El,“ řekl pomalu inspektor, „k čemu jsi došel?“

„Vím všechno – a nevím nic.“

„No ne! A co Sherman?“

„V tomto směru se řiď tím, co říkala paní Shermanová. Především je třeba se postarat, aby její manžel nedošel úhony. Koneckonců – další uvidíme.“

„Dobře,“ řekl inspektor rezignovaně. „Já ale nechápu…“

„Tři chromí muži,“ vzdychl Ellery. „Neobyčejně zajímavé. Velmi zajímavé.“

V kanceláři inspektora Richarda Queena na Centre Street seděl v křesle Josef E. Sherman a zlomeným hlasem vyprávěl, co se s ním stalo. Hlídkový vůz ho před hodinou našel v Pelhamu špinavého, s rozedranými šaty. Nějakou dobu mluvil nesouvisle a ptal se na ženu a dceru. Zdálo se, že je polomrtvý hlady, oči měl zarudlé, vpadlé, jako kdyby několik dní nespal. Uběhly tři dny od nálezu mrtvoly Divinové a zprávy únosců. Policie nezasahovala. Den po vraždě dostala poštou paní Shermanová třetí zprávu. Bylo rovněž napsaná tiskacím písmem a únosci opětovali svůj požadavek padesáti tisíc dolarů a uvedli obratně zvolené místo schůzky pro odevzdání výkupného. Kittering peníze vyzvedl v hotovosti a dělal prostředníka. Zaplatil peníze předchozího dne a dnes tedy tu Sherman seděl a jeho ohromná postava se nemožně chvěla.

„Co se stalo, pane Shermane? Jak vypadali únosci? Všechno nám povězte,“ vlídně naléhal inspektor. Sherman se už posilnil jídlem a whiskou, ale pořád ještě se třásl jako v zimnici.

„Moje paní…“ zamumlal.

„Ano, ano, pane Shermane, to je v pořádku. Už jsme pro ni poslali.“

Seržant Velie otevřel dveře. Sherman se vrávoravě postavil na nohy, chabě vykřikl a padl své ženě do náruče. Rosanna se k němu s pláčem přimkla. Kittering obě ženy doprovázel. Nyní poodstoupil do pozadí a s nehybnou tváří přihlížel. Nikdo neřekl ani slovo.

„Ta ženská…“ zamumlal posléze Sherman.

Enid Shermanová mu přitiskla prst na ústa. „Joe, už ani slovo. Já – já tě chápu. Bohudíky jsi zase zpátky.“ Obrátila se k inspektorovi a oči se jí zalévaly slzami. „Nemůžeme vzít mého manžela domů, inspektore? Je tolik – tolik…“

„Musíme slyšet, co se stalo, paní Shermanová.“

Bankéř se nervózně podíval na Kitteringa. „Bille, kamaráde…“ Klesl do křesla a křečovitě držel svou ženu za ruku. Jeho mohutné tělo vyplňovalo celou klubovku. „Já vám povím všechno, inspektore,“ řekl potichu. „Jsem unavený. Moc toho nevím.“ Policejní stenograf u psacího stolu si všechno zapisoval. Ellery stál u okna, mračil se a hryzl si rty. „Já jsem ten večer šel – šel do jejího bytu. Jako obvykle. Chovala se podivně…“

„Ano,“ povzbuzoval ho inspektor. „Mimochodem, věděl jste o ní, že je starou láskou gangstera McKeea?“

„Dlouho jsem to nevěděl,“ řekl Sherman a ramena mu sklesla. „Když jsem na to přišel, byl jsem už beznadějně zapleten. Nikdy bych se ne– nepouštěl do…“ Paní Shermanová mu stiskla ruku a on na ni vděčně pohlédl. „Zatímco jsme spolu byli,“ pokračoval velmi tiše, „zazvonil zvonek. Vyšla otevřít. Já jsem čekal. Snad jsem měl trošku strach, že – že budu přistižen. Pak… Já nevím, co se vlastně stalo. Nějaká ruka mi zakryla oči…“

„Byla to dlaň mužská nebo ženská?“ vyjel Ellery.

Shermanovy krví podlité oči zamžikaly. „Já – já nevím. Přimáčkli mi k nosu nějaký hadr – voněl sladce a dělalo se mi nanic. Bránil jsem se, nebylo to ale nic platné. To je všechno, co vím. Před očima se mi udělaly mžitky. Omámili mě asi chloroformem.“

„Omámili chloroformem!“ Všichni se překvapeně otočili k Ellerymu. Zíral na Shermana a oči mu blýskaly. „Pane Shermane,“ řekl pomalu a vykročil, „chcete říct, že jste byl pak až do konce hors de combat? V bezvědomí?“

„Ano,“ řekl Sherman a zamrkal.

Ellery se napřímil: „Věru,“ řekl cizím hlasem. „Konečně mám chybějící článek.“ Vrátil se k oknu a díval se ven.

„Chybějící článek?“ blekotal bankéř.

„Skončeme to,“ řekl Kittering chraplavě. „Joe není ve své kůži…“

Sherman si třesoucí se rukou přejel ústa. „Když jsem se probudil, bylo mi špatně. Měl jsem zavázané oči a spoutané ruce. Nevěděl jsem, kde se nalézám, nikdo ke mně nepřišel. Jenom jednou mě někdo nakrmil. Potom – bůhví po jak dlouhé době – mě odnesli a později jsem poznal, že jsem v autě. Pak mě vyhodili na silnici. Když jsem se probral k vědomí, zpozoroval jsem, že už nemám pouta. Sundal jsem si z očí ten hadr… A to ostatní víte.“

Nastalo ticho. Inspektor zaťal zuby a řekl nedůtklivě: „Pane Shermane, chcete říct, že nejste schopen žádného z únosců identifikovat? Třeba podle hlasu? Cokoli, člověče, dejte nám aspoň nějakou stopu!“

Bankéřova ramena jen více poklesla. „Nic nevím,“ mumlal. „Můžu jít?“

„Počkejte,“ řekl Ellery. „Žádnou jinou informaci nám dát nemůžete?“

„Cože? Ne.“

Ellery se zaškaredil. „Nic nám nezatajujete, pane Shermane? Jestli tomu dobře rozumím, tak byste na celou tu věc nejraději zapomněl.“

„Nic… Ano, zapomněl,“ blábolil Sherman. „Nechte to být.“

„Obávám se,“ zahučel Ellery, „že to je nemožné. Protože, pane Shermane, víte, já vám povím, kdo vás unesl a kdo zavraždil Lily Divinovou.“

„Vy to víte?“ zašeptala Rosanna. Bankéř seděl jako zkamenělý a Kittering udělal krůček vpřed a zůstal stát.

„Vědět, to je ošidná věc,“ řekl Ellery, „ale v mezích lidských možností – já to vím.“ Zastrčil do úst cigaretu a svraštil obočí. Seržant Velie, který stál u dveří, vytáhl ruce z kapes a vyčkávavě se rozhlédl. „Jde o celkem zvláštní případ, když to chcete vědět. Ale nehodlám vás tímto úvodem dlouho zdržovat a doufám, že vás moje slova zaujmou.“

„Ale Ellery…“ zamračil se inspektor.

„Prosím tě, táto. Vezmeme v úvahu rýhu na té navoskované podlaze. Policejní znalci prohlásili, že ji vyryl podpatek. Náš hodný seržant zdůraznil, že když tu rýhu zanechal podpatek, dokazuje to, že pan Sherman byl odvlečen k oknu útočníky.“

„Dobrá, a co z toho plyne?“ řekl ostře inspektor. Shermanovi seděli němě a zírali na Elleryho. Kittering se nepohnul.

Ellery protáhl: „Všecko. Hned jak jsem to uslyšel, uvědomil jsem si, že se náš hodný seržant mýlí.“ Velieho tvář se protáhla. „Když někdo vleče tělo po napastované podlaze, zůstanou na ní dvě rýhy, nikoliv jedna. Vždyť každé malé dítě ví, že dvojnožci mívají obvykle dvě nohy – a proto jsem si řekl, že tu rýhu nezanechal podpatek člověka, kterého někdo vlekl, ale že je dlužno najít jiné vysvětlení.“

„Co to tedy bylo?“ zeptal se starý pán.

„Inu,“ usmál se Ellery, „jestliže rýhu nezanechal podpatek člověka, kterého někdo vlekl, napadá mi další možnost: někdo na té podlaze uklouzl. Přece jsi na ní toho večera sám uklouzl a téměř jsi upadl. Potvrzuje něco tuto domněnku?“

„Co to má být, přednáška o logice?“ zabručel Kittering. „Vybral jste si vhodnou chvíli, jen co je pravda, Queene.“

„Mlčte, Kitteringu,“ řekl inspektor. „Co to potvrzuje?“

„Ty tři chromé muže,“ vlídně odpověděl Ellery.

„Tři chromé muže!“

„Přesně tak. Ty stopy zřetelně mluví o chromém, o kulhavém chodci. To výrazně podporuje mou teorii, že šlo o uklouznutí. Osoba, která na té podlaze uklouzla, si buďto vyvrkla kotník, nebo namohla šlachu či utrpěla nějaké jiné zranění, natolik bolestivé, že přechodně zchromla. Je ti to jasné?“

„Já jdu domů,“ řekla znenadání Rosanna. Tváře jí poléval ruměnec.

Ellery řekl rychle: „Zůstaňte sedět, slečno Shermanová. A teď máme tři různé druhy šlápot, a každý pochází od jiného páru bot. Táto, snažil jsem se tě upozornit, že tu jde o skutečnost, která se vymyká pochopení. Že by tři či třeba jen dva muži v ložnici uklouzli a upadli a zchromili si nohu? To zní směšně. Předně byla na podlaze jen jedna rýha. Za druhé toto trojnásobné opakování jednoho jevu – ty tři kulhající pravé nohy – svědčí o tom, že tu něco nesouhlasí.“

„Tím chcete říci,“ řekla udiveně paní Shermanová, „že mého manžela neunesli tři muži, pane Queene?“

„To souhlasí,“ protáhl Ellery. „Zjištěná skutečnost ukazuje, že jediný muž má na svědomí všechny ty tři různé druhy kulhajících šlápot, a to ten, který na té podlaze uklouzl. Jak to udělal? Prostě tak, že použil tří párů různých bot.“

„Ale kam se ztratily ty boty, El?“

„Nenašly se. Z toho plyne, že si je kulhavec odnesl. Máme pro to nějaké potvrzení? Ano, chybí jedna taška Lily Divinové.“ Elleryho šedé oči ztvrdly. „Celé věci se dostaneme na kloub, když odpovíme na otázku, proč se kulhavec namáhal falšováním stop a vyrobil tři různé druhy otisků nohou? I zde je odpověď nasnadě. Udělal to proto, aby únos vypadal jako dílo více osob – přesně vzato tří lidí. Samozřejmě okamžitě myslíme na gang. A na druhé straně z toho plyne, že ten kulhavec nebude patrně ani gangster. A navíc jsme nyní dospěli k bodu, kdy můžeme prohlásit, že ten kulhavec, ten vlk samotář zavraždil Lily Divinovou a unesl pana Shermana!“

Nikdo nepromluvil. Seržant Velie střídavě rozvíral a zatínal pěsti.

Ellery si povzdychl: „To okno a požární žebřík nám prozrazují zbytek příběhu. Přestože dveře do ložnice byly zevnitř zamčeny, únosce se mohl z místnosti dostat pouze oknem, které vede na požární žebřík. Okno je malé a na římse stojí pevně přidělaný truhlík. Ten omezuje volný prostor za oknem aspoň o třetinu, takže zůstává pouze asi půl metru vysoká mezera.

Vidíme, že pan Sherman je chlap jak hora, nejméně metr osmdesát pět vysoký a váží stopětadvacet kilo. Jak by ten kulhavec dostal bezvládné tělo pana Shermana ven tím omezeným prostorem v okně? Přehodí si ho přes rameno a vyleze? Za daných podmínek je to absurdní. Pravděpodobně ho ani nenapadlo o něco takového se pokoušet. Ale i kdyby to zkoušel, zjistil by, že to je neproveditelné. Existují dvě další možnosti, jak se dostat ven: buď vyleze nejdřív sám a bezvládné tělo nechá ležet přes truhlík tak, aby na ně dosáhl zvenčí a mohl je vytáhnout na požární žebřík. Ale on toho způsobu nepoužil; na požárním žebříku i přímo pod okenní římsou zůstal sníh nedotčen. Ta druhá možnost je, vystrčit ven nejdříve to tělo a pak vylézt sám. Ale i teď můžeme namítat, že ve sněhu nebyl otisk těla, jen stopy nohou.“

Inspektor zamžikal. „Já však nechápu…“

„Já jsem také nechápal a chvíli trvalo, než jsem přišel věci na kloub,“ řekl Ellery. Jeho obličej vypadal, jako by byl vytesán z kamene. „Vyplývá tedy jediný závěr: bezvládné tělo oknem nikdo nepronášel.“

Josef F. Sherman se zvedl s chraptivým výkřikem. Ušpiněné tváře měl zbrázděné slzami. „Už dost!“ vzkřikl. „Já to udělal! Všechno jsem předem připravil. Ten první dopis jsem si psal já, také všechny ostatní. Postupně jsem během posledních dvou neděl tajně přinesl tři různé páry bot a ukryl jsem je v tom bytě. Ten večer, kdy – kdy jsem to udělal, vzal jsem z truhlíku na okně trochu hlíny a pomazal jsem podrážky bot. Zabil jsem ji a nalíčil to tak, aby to vypadalo, že jsem byl unesen, zabil jsem ji, protože mě vysávala, ta mrcha! Neustále na mne dorážela, abych se s Enid rozvedl a vzal si ji. Abych se s ní oženil! Už jsem to nevydržel. Byl jsem v pasti. Moje postavení…“

Paní Shermanová na manžela tupě zírala skelným pohledem umírajícího zvířete. „Já přece věděla…“ zašeptala.

Sherman se poněkud uklidnil. Řekl tiše: „Enid, drahoušku, já věděl, že o tom víš. Doháněla mě však k šílenství.“

Inspektor řekl se soucitem v očích: „Thomasi, odveď ho.“

„Ale ty jsi musel už celou tu věc prozkoumat hned ten večer,“ stěžoval si inspektor poněkud dotčeně asi hodinu poté, když byly vyřízeny předběžné formality, spojené s Shermanovým zatčením.

Ellery potřásl zasmušile hlavou. „Ne, nemohl jsem dojít k jasnému závěru, dokud jsem určitě nevěděl, zda byl Sherman v bezvědomí, nebo ne. Proto jsem doporučil, aby se zaplatilo výkupné a on se mohl vrátit. Chtěl jsem slyšet, co bude vykládat. Jakmile řekl, že v bytě byl omámen chloroformem, měl jsem případ vyřešen. Věděl jsem, že bezvládné tělo nemohlo být oknem proneseno, Sherman tedy lhal, když říkal, že mu dali chloroform. Jinými slovy, k žádnému únosu nedošlo. A protože k únosu nedošlo, pak na té podlaze uklouzl Sherman a on také kulhal a sehrál ten falešný únos, aby tak zamaskoval, že Lily Divinovou zavraždil. Připravil kulisy, aby se zdálo, že ho unesli gangsteři a nešťastnou náhodou při tom zabili tu ženu. Že na podlaze uklouzl, to byla pouhá náhoda. Patrně si neuvědomil, že zanechal stopy, které budou ukazovat na neznámého chromce.“

Chvíli mlčky seděli, Ellery pokuřoval a inspektor vyhlížel ven zamřížovaným oknem. Starý pán si povzdechl. „Je mi jí líto.“

„Koho?“ řekl nepřítomně Ellery.

„Paní Shermanové.“

Ellery pokrčil rameny. „Ty jsi vždycky býval sentimentální. Ale na tomhle případě je nejpodivuhodnější poučení, které z něho vyplývá.“

„Jaké poučení?“

„Poučeni, že i zatvrzelý zločinec může někdy mluvit pravdu. Lily telefonovala McKeeovi a patrně ho chtěla přimět, aby Shermana vzal do kleští, když se s ní Sherman odmítl oženit. McKee se někde zdržel a vběhl do rukou policii. A řekl nám holou pravdu… A tak si myslím,“ protáhl Ellery, „že bys měl zavolat do basy, protože na tuhle maličkost jsi zřejmě v tom vzrušení zapomněl – a říct, aby chudáka McKeea už konečně propustili.“

Richard S. Prather patři k mladším americkým autorům poučeným „drsnou školou“. Napínavým dějem a ironizujícím způsobem vyprávění si získal značnou oblibu. Vydal přes tucet svazků povídek, v nichž vysoký, urostlý soukromý detektiv Shell Scott řeší své případy kromě logiky také tvrdou pěstí.

Hlava mi třeštila, ostrá bodavá bolest seděla kdesi v zátylku. Když jsem z bolestivého místa oddálil ruku, ucítil jsem, že je lepkavá. S největší námahou jsem otevřel oči a rozeznal temně rudé skvrny na prstech. Nebyl jsem ještě zcela při vědomí, a když jsem pohnul pravou rukou, vypadlo z ní něco na podlahu. Byla to pistole – má vlastní zbraň ráže .32. Jsem soukromý detektiv – proto při sobě vždy nosím zbraň.

Nalevo kousek ode mne bylo otevřené okno. Choval jsem se jako blázen. Neměl bych sedět v křesle hned vedle okna. S námahou jsem se postavil a rukama se opřel o okenní římsu. Pět pater níže vedla Hlavní třída. Hlavní třída v městě Altamira, Kalifornie. Něco jsem si pamatoval. Tady v hotelu Raleigh jsme zasedli ke hře. Hráli jsme poker – bylo nás pět. Vic Foster, Danny Hastings, Jason, Stone a já – Shell Scott.

Obrátil jsem se. Hráčský stolek s plstěnou deskou ležel převržený uprostřed pokoje, zelené bankovky rozházené po koberci. Ale nevypadalo to, že by jich bylo víc než tak za tisíc. Na podlaze leželo pár koktajlových sklenic. Zdálo se, že tu došlo ke rvačce.

Pak jsem ho spatřil.

Ležel natažen naznak za stolem, v otevřených očích skelný pohled, byl celý od krve, bílou košili natrženou. Byl to Danny Hastings s dvěma průstřely v prsou. Obličej měl poznamenaný a pod nosem a na rtech krev. Puls byl nehmatný a nedýchal – byl dočista mrtev.

Poslední, co jsem si ze hry pamatoval, bylo, že jsme hráli už jen tři – Vic Foster, Danny a já; ti druzí dva odešli pár minut předtím. Pak toho nechal i Foster, přešel k oknu, aby se nalokal čerstvého vzduchu, a pak se mi postavil za záda. Hned nato bác! a světlo zhaslo.

Zaslechl jsem houkání sirény, přešel jsem k oknu, a když jsem vyhlédl, u chodníku před domem právě zastavovala dvě auta. Policisté vyskákali z vozů a vběhli do domu. U nohou mi ležela ta malá dvaatřicítka, kterou jsem tam upustil, když jsem se probral. Zvedl jsem revolver a zatočil bubínkem. Byly v něm dvě prázdné nábojnice.

Chvilku jsem stál bez hnutí a usilovně se snažil přemýšlet. I lovec lebek z Bornea by si spočítal, že Dannyho zabil Foster a tu vraždu narafičil na mne. Foster nic nedělal polovičatě. Jistě zařídil vše tak, abych měl pramalou naději, že to policii vymluvím – zejména ne teď. Už dva týdny napadaly noviny policii, že ještě nerozřešila vraždu odborového funkcionáře Tylera.

Za těchto okolností se pokusí rozlousknout vraždu Dannyho co nejrychleji, ba může se stát, že stejně rychle rozluští i vraždu Tylera.

Rty jsem měl rozbolavěné, naběhlé a oteklé. Rozbil mi je patrně, zatímco jsem byl v bezvědomí. Dannyho tvář byla také potlučená – vypadalo to, jako kdyby mezi námi došlo ke rvačce, což by vysvětlilo tu bouli, kterou jsem měl na hlavě. A to, že jsem před týdnem složil Dannyho na lopatky, mi podle všeho také přičtou k tíži.

Vyběhl jsem z pokoje a pádil po schodech dolů. V druhém patře jsem zaslechl dusot těžkých bot. Nevěděl jsem, kolik toho o mně policie ví. Věděl jsem však, že mám v kapse vražednou zbraň. Kousek vpravo ode mne byly otevřené dveře do pokoje 302. Zahlédl jsem hotelovou pokojskou, převlékající postel. Skočil jsem ke dveřím, strhl se sebe kabát a přehodil si ho přes ruku.

Když policisté došli do poschodí, stál jsem s rukou na klice a zíral na ženu v pokoji. Dva poldíci se zastavili na odpočívadle. „Tak jo, pusinko,“ zvolal jsem. „Jdi se vycpat, když to myslíš takhle!“

Drobné ženě poklesla brada a vytřeštila oči, když jsem práskl dveřmi, až se zdi zachvěly. Obrátil jsem se, hodil na sebe kabát a kráčel ke schodům. Dva uniformovaní policisté si mě prohlíželi. Jeden přejel očima po mých tmavých vlasech a obličeji s oteklými rty a odhadoval v duchu mou výšku a tělesnou konstrukci. To znamenalo, že pravděpodobně měli popis „vraha“.

„Co je?“ zařval jsem na něj. Podívali se na sebe a já si přejel prstem po napuchlých rtech a zahuhlal: „Ta mrcha, zatracená divoká kočka,“ když jsem procházel kolem nich. Pokrčili rameny a pustili se nahoru po schodech.

Jakmile zmizeli z dohledu, otevřely se dveře za mnou a z nich vykoukla ta drobná pokojská: „Co jsem udělala?“ ptala se.

To už jsem sestupoval do haly. Když jsem tam došel, rozhlédl jsem se. Stálo tu několik stánků. Vybral jsem si květinářství. Zjistil jsem, že těch pár tisíc dolarů, které jsem předtím měl v náprsní tašce, je pryč, ale našel jsem několik dolarů v kapse kalhot. Koupil jsem tucet růží a s kyticí v ruce vyšel na ulici.

Byl jsem zpocený, věděl jsem však, že na mém obličeji žádné vzrušení vidět není. Za tu řádku let, co hraju poker o vysoké sázky, jsem se naučil ovládat jak svůj výraz, tak i chování; ale útroby se mi svíraly. Když jsem šel těch několik kroků k taxíku, nikdo mě nezadržel. Taxíkáři jsem řekl, aby na to šlápl. Opravdu na to šlápl. O dvanáct bloků dále jsem z taxíku vylezl a ty růže mu tam nechal, a tři bloky před Green Parkem jsem vystoupil z druhého taxíku. V Green Parku jsem klidně šel přes trávník, cestou jsem sebral nějaké pohozené noviny, natáhl se v trávě, složený kabát si dal pod hlavu a obličej přikryl novinami.

Přemýšlel jsem o těch čtyřech mužích, s nimiž jsem dnes, ve čtvrtek, hrál poker až do čtyř odpoledne. Foster byl advokát a nafoukaný politik okresního formátu, který dvakrát bez úspěchu kandidoval do kongresu. Byl to vysoký, kostnatý muž, vyzáblý a nahrbený, s pomačkaným obličejem. Vypadal jako šerif z časů Divokého západu, který si vyjel na dovolenou, když město zbavil psanců – postřílel je ze zálohy. Artur Jason, malý bělovlasý tlouštík, byl okresní soudce. Metr devadesát vysoký Bert Stone, padesátník s velkým červeným nosem, který vypadal, jak by ho do něj zrovna někdo praštil, byl elektrotechnik a zámožný byznisman; patřila mu největší prodejna a opravna rozhlasových přijímačů a televizorů v Altamiře. Bylo o něm známo, že dělá „speciální“ práce, když se mu to dobře zaplatí. Před pár měsíci měl nepříjemnosti, protože „napíchl“ telefon jednoho místního poldíka. Dva dny se z toho dělala v novinách senzace, ale pak se to ututlalo, neboť prý šlo o „mylnou informaci“.

Danny Hastings byl až dodneška člověk, který měl ve městě velký vliv. Jako člen městské rady říkal většině významných osobností v Altamiře i ve státě křestním jménem. Povídalo se o něm, že dokáže všechno zařídit, zprostředkovat a vyjednat. Když člověk něco potřeboval zařídit, poradili mu: „Zajdi za Dannym.“ Ale dneškem to skončilo.

Vypadalo to, že se ti šizuňkové navzájem poštěkali, jenže to ještě nevysvětlovalo, proč si mě vybrali za křena. A ještě jedna věc mi vrtala hlavou. Kdyby byla policie přišla o pár minut dřív, našli by mě v bezvědomí na podlaze. A bezvědomí lidé nestřílejí jiné lidi do zad. Jak mohl Foster vědět, že budu při vědomí, až policie přijde?

V duchu jsem opět probíral tu závěrečnou partii pokeru. Sedělo nás pět kolem stolu, ve hře bylo dobře přes sto tisíc dolarů a já z toho měl před sebou dobrou třetinu. Danny měnil kartu. Zvýšil jsem Fosterovu základní sázku hlavně proto, že mi dnes padala karta, pak jsem ke čtyřem srdcím přibral jednu kartu a dostal jsem trefy. Jason po mé pravé straně už předtím vypadl ze hry; Stone a Danny, kteří seděli vlevo, měli po třech kartách. Když jsem se točil, Fosterův zmačkaný obličej se zachmuřil, avšak držel a bral dvě karty. Když je vytáhl, podíval se na to, co měl v ruce, a vyzval mě.

Pokud si nepomohli, Stone a Danny, sevření mezi mnou a forhontem, by to museli složit, kdybych toho nechal já. Foster byl jediný, kdo mi dělal starosti. Jeho jsem však už prokoukl. Při pokeru se člověk naučí znát lidi. Se základní sázkou bylo na place asi deset tisíc. Odpočítal jsem deset tisícovek a po očku jsem Fostera pozoroval. Zdvihl ruku a jemně si zamnul lalůček levého ucha.

Kdykoli se Foster dostal do úzkých, nevědomky si sáhl na ušní lalůček. Jestli do toho šel se třemi kartami od stejné barvy, tak sotva co přikoupil. A jeho tři dobré karty nemohly trumfnout můj list, třebaže byl nanicovatý, rozhodně ne, když si hrál s uchem. Hodil jsem peníze na stůl a řekl: „Zdvojnásobím bank. Ať se to točí. Bude to zajímavé.“

Stone se podrbal na tom svém velkém nose, a pak on a Danny odhodili karty. Foster řekl: „Chceš to shrábnout, Scotte, viď? Sakra, já nic nemám.“ Ukázal dva krále. „Jsem trop,“ řekl a položil to. Začal jsem shrabovat peníze.

Foster řekl: „Shelle, pořád nosíš u sebe tu špuntovku?“

Poklepal jsem na levé podpaždí. „To se ví.“ Podíval jsem se na peníze ležící na stole. „Odnesu si odtud přes sto tisíc.“

Zazubil se: „Leda, když na nás vytáhneš tu pistoli.“

„Není třeba. Hrajete stejně jak ponocní. Rozdávej.“

Ale nerozdával. Řekl: „Ba jo, v kartách máš štěstí, to je fakt. Štěstí ve hře, neštěstí v lásce.“

„Ne vždycky.“

„Vždycky.“

Neusmíval se. Myslil na Glorii.

Foster mi dnes nebyl příliš nakloněn – ani jindy. Snad mě dokonce nenáviděl. Oba jsme znali Glorii Meadowsovou, jenomže v poslední době ji Foster už nevídal tak často. Minulý měsíc jsem ji většinou držel za ruku já. Žádný div, že Vic Foster nelibě nesl, když Gloria projevovala sympatie k jinému, protože byla snem, který nezmizel ani po probuzení.

Gloria Meadowsová byla štíhlá, řekněme jen, že na patřičných místech dostatečně zaoblená – zkrátka faktem bylo, že v tomto ohledu neměla žádné nedostatky. Oči měla hluboké a temné jako hřích; její rty měly víc osobitosti než mnohý člověk celkově a její tlumený hrdelní smích zněl vyzývavě a svůdně. Hrála na klavír v nejlepší taneční kavárně, a když zazpívala tím měkkým hlasem, zdálo se vám, že vás ten hlas hladí jako hebké prsty, a otřepaný šlágr se změnil v milostný šepot. Měla všechno, co potřebovala, všechno, co jsem si přál. Jsem devětadvacetiletý a svobodný, ale Gloria způsobila, že jsem si připadal jako budoucí třicetiletý otec. Patrně jsem byl do ní zamilovaný; nevěděl jsem to ještě určitě. Určitě jsem však věděl, jak tomu je s Vicem Fosterem. On do ní zamilován byl.

Stone a Jason se zvedli, řekli, že mají dost, a za chvilku nato odešli. Po dalších třech hrách řekl Foster, že skončil, a přistoupil k oknu, že prý se chce trochu nadýchat čerstvého vzduchu. O minutu později si mi stoupl za záda. Díval jsem se na Dannyho, když se to stalo.

Danny se netvářil překvapeně; zamířil pohledem kamsi za mou hlavu, potom zrak sklopil, a to bylo všechno. Ale několik vteřin nato se patrně tvářil velmi překvapeně. Když jsem teď ležel v parku, s novinami přes obličej, nedovedl jsem si už vzpomenout, zda mě ta rána do hlavy zabolela. Zato jsem však věděl, že mě ta hlava bolí teď. A věděl jsem ještě další věc: Foster se na těch mých deset tisíc měl točit. Musel vědět, že tu sázku dostane zpátky. Ale zvyk je železná košile a člověk hraje poker stejným způsobem, jakým žije.

Z parku jsem odešel do Hotelu Dorman, který stojí na Hlavní třídě přímo naproti hotelu Raleigh. Malý prošedivělý recepční se na mě podíval, ale nezatvářil se tak, jako by mě znal. V pátém patře byl volný jeden pokoj s okny na Hlavní třídu. Jakýsi „pan Brown“ se asi tak před hodinou odhlásil. Podle popisu byl „pan Brown“ asi metr devadesát vysoký, měl bohatou čupřinu šedivých vlasů a velký silný nos. Čili ten „Brown“ nebyl nikdo jiný než Bert Stone. Zaplatil jsem si na jednu noc.

V pokoji jsem vhodil dvacet pět centů do rádia a přistoupil k oknu. Přímo naproti přes ulici byl pokoj 612 v hotelu Raleigh. Pořád jsem ještě viděl to křeslo, kam mě posadili, když jsem byl v bezvědomí. Přijímač se zahřál a ozvaly se zprávy. Zaslechl jsem slova „Shell Scott“.

Když zaslechnete své jméno, vždycky vás to trochu zarazí, zvláště když se křestním jménem zovete „Shell“ a rád byste to udržel v tajnosti. Podle všeho jsem propásl popis místa vraždy, ale hlasatel pokračoval a četl velmi dobrý popis mé osoby včetně upozornění, že nosím střelnou zbraň a jsem nebezpečný. Pak následovala jedna zajímavá informace. Victor Foster, soudce Jason a Bert Stone vypověděli, že hráli docela přátelský desetníkový poker s Danny Hastingsem a Shellem Scottem. Oni tři že odešli současně a Scott zůstal s Danny Hastingsem. Víc toho prý nevědí. Byli však ochotni svou výpověď přísežně potvrdit jako řádní občané, kteří dbají na dodržování práva a pořádku.

Policii a široké veřejnosti se výpověď těchto tří vážených občanů bude zdát naprosto pravdivá, a cokoli řeknu já, bude se považovat za přirozený pokus vraha očistit se z nařčení a svalit vinu na ty druhé.

Bylo to docela chytře vymyšleno; ušili na mě hezkou boudu. Měl jsem v ruce jediný trumf; byl jsem naživu a na svobodě, a s tím ti lumpové nepočítali. Z pokoje hotelu jsem jim všem třem telefonoval do kanceláře a do bytu, ale žádného z nich jsem nezastihl. To jsem očekával. Spěšně jsem vypadl z hotelu a odjel taxíkem do Jilmové ulice; tam jsem si vzal jiný taxík a vystoupil jsem tři bloky od domu, kde bydlela Gloria. Dům se jmenoval Essex a stál v tiché Pepřové ulici, stíněné stromy. Gloria mi přišla otevřít. Už se stmívalo, takže byla oblečena na večer. Měla koktejlky, krátké a dráždivé jako hlt whisky a průsvitné jako martini s jednou olivou. Nevypadala překvapeně, když mě spatřila, jenom trochu starostlivě.

Přistoupila těsně ke mně a pohlédla mi do tváře: „Shelle, drahoušku, doufala jsem, že za mnou přijdeš. Slyšela jsem to z rozhlasu. Tys to ne…“

„Neudělal jsem to, miláčku. Neudělal. Jsi sama?“

Přisvědčila, vtáhla mě dovnitř a doslova zabouchla dveře mými zády, když mě přitiskla k vnitřní výplni dveří. „Můj sladký Shelle, věděla jsem, žes to nebyl ty…“

„Zadrž. Kdejaký poldík ve městě mě hledá. Nemám čas vysvětlovat. Drahoušku, počkej, nemám čas ani na tohle…“ Odstrčil jsem ji od sebe, oba jsme usedli a já řekl: „Glorie, jsem v pěkné bryndě; nadrobil mi ji Foster. Ty o něm víš mnohem víc než já nebo kdokoli jiný ve městě. Proto jsem taky přišel a dlouho se nezdržím. Jestli máš tušení, proč Foster a jeho kamarádi Dannyho zabili a proč se to pokoušejí hodit na krk mně – tak se totiž věci mají – ven s tím. Potřebuji se vyškrábat z té louže a potřebuji najít Fostera.“

Temně hnědé oči, víčka s dlouhými řasami, měkká ústa bez úsměvu. Jazykem zvolna přejela po dolním rtu a zavrtěla hlavou. „Já nevím, Shelle. Vic u mne před několika dny byl. Proto jsem se tehdy s tebou nemohla sejít. Pamatuješ?“

„Ano.“

„Požádal mě o ruku. Odmítla jsem ho. Řekla jsem, že se s ním už vůbec nechci sejít. Ty víš proč. Nechci se scházet s nikým jiným než s tebou. A jemu jsem to také řekla.“

„Jak to přijal?“

„Rozzuřil se. Měl jich už pár v sobě, ale pak to do sebe začal doslova lít. Krátce nato odsud vystřelil.“

Zapálil jsem si cigaretu. „Nezmínil se někdy Foster o Dannym? Říkal ti o něm vůbec někdy něco?“

Zachmuřila se. „Něco ano. Právě když tu posledně byl. Nemůžu si ale vzpomenout…“ Na chvíli se odmlčela a potom zvolna kývla. „Ano, teď si vzpomínám – znělo to tak divně. Chvíli klel a pak řekl: ‚Nejdřív se Danny obrátí na víru, a teď začneš bláznit i ty.’“

„Danny se obrátil na víru? Co tím myslel?“

„Nevím. Ale řekl ještě něco. Myslím, že jsem se ho zeptala, co tím myslí, a on řekl, že se Danny svěřuje se svými starostmi knězi.“

„Knězi?“

Gloria přikývla. „Tak to říkal. Dál už o tom nehovořil, jen mi nadával. Nakonec se vyřítil ze dveří.“

Dovedl jsem si představit, že se Danny duševně rozsypal, protože on a Foster a ti druzí dva toho nepochybně věděli na sebe dost, aby jeden mohl pořádně namočit ty ostatní. Ale že by se svěřoval knězi? Danny bydlel v západní části města na Piniové ulici, a jestli vůbec nějakého kněze znal, navštívil zřejmě pátera Shanlona v kostele na rohu Osmnácté a Piniové ulice. Ale nešlo mi na rozum, jak se o tom mohl dovědět Foster – Danny mu to jistě nepovídal. A páter Shanlon, u všech rohatých – totiž u všech svatých – by o tom zaručeně nevykládal.

Obrátil jsem se ke Glorii: „Nemáš ponětí, kam by se Foster uchýlil, kdyby se chtěl na čas ztratit z očí?“

Měla ponětí, ale v daném okamžiku mi to nebylo moc platné. Před několika měsíci, když jsem ještě Glorii neznal a ona se s Vicem Fosterem stýkala poměrně často, odjel Vic asi na týden z města a nastěhoval se do domku, který mu patřil. „Vic říkal, že na pár dní musí pryč, aby dopřál trochu klidu svým žaludečním vředům. Nikdo se nedoví, že je v domečku; byl to jeho útulek, kde odpočíval.“

„Kde má ten domek?“

Zavrtěla hlavou. „Někde za městem, ale nevzpomenu si už kde.“ Okosem se po mně podívala. „Ale jednou mi odtud psal a já mu dokonce odpověděla. Jistě tam bude zpáteční adresa. Patrně ten dopis někde ještě mám, jenže kde, to ti nepovím. Mám ho jít hledat?“

Vstal jsem. „To je všechno hezké, jenže já nemůžu čekat. Zavolám ti později. Poldíci patrně k tobě přijdou co nevidět. Nelži jim, aby ses do toho nenamočila i ty. Pověz jim, že jsem byl za tebou, a řekni jim všechno, co jsem ti říkal. Snad by mi to mohlo i prospět.“ Chvíli jsem o tom uvažoval a v hlavě se mi rodil nápad, který se týkal poldíka jménem Billings.

„Dobrá,“ řekla. „Jestli tu bude policie nebo případně někdo jiný, až zavoláš, řeknu ‚Ahoj, Lucille‘.“ Půvabně se zvedla. „A když budu sama, řeknu, Shelle, miláčku, miláčku, miláčku…“

„Dost!“ Gloria měla ve zvyku v nejdůvěrnějších situacích stále a stále opakovat „miláčku“ s takovou vřelostí a důrazem, že mě to rozechvívalo jako vibrafon ruce Lionela Hamptona. V celém těle mi zněla divoká hudba, kterou jsem možná slyšel jenom já, ale zato mi z ní zaléhaly uši. Nemohl jsem se té hudby nikdy nabažit, toužil jsem slyšet ji znovu a znovu, ne však zrovna teď, když sem mohli každou chvilku vtrhnout rozjásaní poldíci a vydláždit mi břicho olovem. V okamžicích, kdy mi zněla v uších ta divoká hudba, jsem netoužil mít v těle olovo.

A tak jsem vykráčel ze dveří. Další taxík. Řidiči mě zanedlouho budou znát. Tenhle mě dovezl k nároží Osmnácté a Piniové. Páter Shanlon byl vysoký hubený muž s klidným hlasem a klidnýma očima. Pár minut mi trvalo, než jsem mu vysvětlil, co od něho chci vědět. Zpráva, že Danny byl zavražděn, jím otřásla, ale přesto jeho obličej zůstal bezvýrazný, když jsem mu vysvětloval, že policie hledá mě, toho nepravého.

Posléze jsem řekl: „Otče, nenavštívil vás Danny v poslední době? Třeba vás chtěl požádat o pomoc v jisté záležitosti?“

Usmál se. „Pane Scotte, velice lituji, ale naše případná rozmluva není vhodným tématem k diskusi.“

Musel jsem ještě tři minuty chvatně vysvětlovat, ale potom mi otec Shanlon prozradil, že Danny s ním v poslední době několikrát mluvil. „Měl starosti,“ pravil. „Žádal mě o radu a já mu řekl, aby zpytoval své srdce a svědomí, že tam najde odpověď.“ Hlasitě si povzdechl. „Patrně to nestačilo.“

Otec Shanlon mi přirozeně nechtěl povědět, co Dannyho trápilo, ale když jsem mu řekl o svém podezření, odvedl mne ke zpovědnici. Hledal jsem a pátral, zatímco páter Shanlon mě pozoroval se zvláštním, nevěřícím výrazem na tváři. Nikdo z nás nepromluvil až do okamžiku, kdy jsem našel, co jsem hledal.

Když jsem se zvedl, páter Shanlon se už netvářil nedůvěřivě, ale obličej mu zbrázdily starostlivé vrásky. „Co je to?“ zeptal se mě klidně.

„Nevím to jistě, nejsem odborník. Bert Stone se v tom vyzná. Říkal jsem vám, že se na tom podílejí tři.“ Držel jsem na dlani malé podlouhlé pouzdro, jen o málo větší než krabička cigaret. „Rozhodně to je nějaký odposlouchávací aparát, na to dám krk. Zaručeně. Podle všeho… zřejmě je to nějaká vysílačka.“

„Ale… to není možné…“

„Bohužel, otče,“ řekl jsem. „Myslíte, že tohle je horší než vražda?“

Neodpověděl, ale jeho obličej to řekl jasně. Pod sedátkem jsem našel jakýsi aparát, který vypadal jako vysílačka na baterii. Přijímač mohl být umístěn v okruhu jedné či dvou mil od kostela a Foster, Stone nebo Jason poslouchali, jak Danny svěřoval své pochybnosti zpovědníkovi.

Páter Shanlon souhlasil, abych si tu malou vysílačku odnesl. Než jsem odešel, řekl jsem: „Promiňte, otče. Jistě ale pochopíte, proč jsem za vámi musel přijít. Ti lidé, co tohle udělali… Ale co. Ti mi připravili opravdu horkou lázeň.“

Vlídně se pousmál. „Domnívám se, pane Scotte, že jejich lázeň bude ještě teplejší.“

Tentokrát jsem šel pěšky. Už jsem s těmi taxíkáři příliš dlouho pokoušel štěstí, a místo, kam jsem teď měl namířeno, bylo jen několik bloků odtud. Bydlil tam seržant Dave Billings, a tak jsem si přichystal tu svou malou dvaatřicítku. Nedalo se říci, že jsme přátelé, ale znal jsem ho už nějaký čásek, ještě když dělal dopraváka. Nyní míval denní službu u kriminálky a věděl jsem, že touhle dobou přichází domů, bylo něco po sedmé večer.

Billings přijel v půl osmé a pět minut a zabočil s vozem k zavřené garáži. Vyčkal jsem, až uchopil oběma rukama dveře od garáže, potom jsem vykročil z místa za rohem, kde jsem čekal, přitiskl mu hlaveň mezi lopatky a řekl: „Klid, Billingsi. Nepouštějte se těch dveří. Chci s vámi jenom na moment mluvit.“

Cítil jsem, jak se mu svaly na zádech napjaly. Poodstoupil jsem stranou. „Billingsi, vlezte si do vozu. Nejdřív ale pomalu odhoďte zbraň.“ Za několik vteřin jsme oba seděli v jeho fordce, já na zadním sedadle s pistolí namířenou na něj. Jeho osmatřicítku jsem měl v kapse. Řekl jsem mu, aby vyjel na ulici a zaparkoval o pár bloků dál. O té vraždě už věděl, tak jsem mu jenom přesně řekl, jak se to všechno sběhlo.

Když jsem domluvil, řekl: „Netvrdím, že lžete, Scotte. Rozhodně ne teď, když mě držíte v šachu.“ Pootočil hlavu. „Ráže dvaatřicet, co? Hastings byl také zastřelen z dvaatřicítky.“

„Ovšem. Z této pistole. Patří mně, ale já z ní nestřílel. Nebudu vám to všechno znovu vyprávět. Ale kdekdo tady v městě ví, že Shell Scott vždycky nosí při sobě pistoli. Postaral jsem se, aby se to rozneslo.“

Něco zahučel. Zaslechl jsem slabé cinknutí a povšiml si, že se Billings trochu ode mne odklonil. Chytil jsem ho za límec kabátu a přitáhl k opěradlu. „Co to ksakru děláte?“

Zaklel. „Nechte na hlavě,“ řekl. „Nesmím si zapálit?“ Z koutku úst mu visela cigareta. Cítil jsem, jak mi potem zvlhly dlaně.

„Billingsi,“ řekl jsem, „radši už podobné pokusy nedělejte. Můžete kouřit, až domluvíme. Do té doby se ani nehněte!“

Billings řekl: „Vy jste se asi před týdnem s Hastingsem pohádal, že?“

„Tak trochu. V Stangově baru. Opil se, sápal se na mne, a tak jsem ho srazil. Sakra, sám jsem měl už taky nějakou tu sklenici v sobě. Ti chlápci, co tuhle boudu na mě ušili, asi počítali, že je to další dobrý důvod k tomu, abych si to za ně odskákal. Navíc ještě věděli, že určitě budu mít u sebe bouchačku. Nemuseli shánět vražednou zbraň. To je moc důležité. A Foster jel po mém děvčeti. Kdyby mě odklidil z cesty, měl by zelenou. A vy jste přiznal, že policie dostala anonymní udání. Ještě něco. V té partičce pokeru zůstalo takových sedmdesát tisíc, které mi ti vrahové dluží, ale nezaplatili. Stačí?“

„Stačí,“ řekl. Udělal jsem ohromný dojem.

Pak jsem Billingsovi vyprávěl o své návštěvě u pátera Shanlona.

Neřekl na to nic. Přiměl jsem ho vylézt z vozu a ustoupit o pár metrů dozadu, pak jsem jeho revolver a tu kapesní vysílačku položil na chodník a řekl mu, aby si to vzal, až odejdu. Než jsem znovu nasedl do vozu, řekl jsem: „Takhle to vypadá, Billingsi. Nikdo mou verzi dosud neslyšel, a jak situace zatím vypadá, lze na mně sotva chtít, abych s tím šel na komisařství. Dověděl jste se můj názor. Pokuste se mu věřit.“

Stále ještě nic neřekl. Nastartoval jsem motor a vyrazil na plný plyn, pak jsem zahnul za roh, až gumy hvízdaly. Když jsem byl dostatečně daleko, zavolal jsem z telefonní budky Glorii.

„Haló, Shelle. Miláčku, miláčku, miláčku.“

„Ahoj. Vidím, že…“

„Shelle, neměls odejít. Celou jsi mě… musela jsem si dát studenou sprchu. Sotva jsem přes sebe stačila hodit ručník…“

„Nech toho. Nevolám…“

„Počkej… Ručník mi spadl na zem. Nemám na sobě ani nitku. Kdybys mě teď viděl…“

„Prosím tě, pusť mě k slovu! Tu adresu jsi našla?“

Povzdechla si a řekla, že ten domek má číslo 1844 a stojí na Kingsman Road – čili asi deset mil za městem. Zavěsil jsem uprostřed věty, třebaže za normálních okolností bych ji požádal, aby mi to opakovala ještě jednou. Nasedl jsem do fordky a ujížděl, jako by mi za patami hořelo.

Malý bílý domek stál mezi blahovičníkem, asi třicet metrů od silnice. Na příjezdové cestě parkoval vůz a za staženými záclonami svítilo světlo. Nechal jsem auto stát u kraje silnice, došel k domu a našel okno, kde záclony úplně nedoléhaly. Skulinou jsem nahlédl do pokoje. Foster byl doma.

Stál zády ke mně u přenosného baru a míchal zrovna whisky se sodou. Pak se obrátil, chvíli upřeně hleděl na sklenku a zhluboka se napil. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že jsem se na Fostera po celou tu dobu vlastně nehněval. Ale jak jsem ho teď viděl, vjel do mne hrozný vztek. Jen tak tak, že jsem nezvedl pistoli – jenže zrovna jeho jsem nechtěl zastřelit. Měl jsem chuť pohrát si s jeho hlavou jako s merunou a poslouchat, co bude blábolit.

Přední dveře byly zavřené, zamčeno však nebylo. Nebylo žádné umění je otevřít a úzkou chodbou přejít několik kroků k pootevřeným dveřím pokoje, v němž byl Foster. Otevřel jsem je dokořán a vešel. Foster se díval jinam a mně neslyšel ani neviděl – aspoň ne hned. Rozhlédl jsem se a pak jsem s napřaženým revolverem kráčel k němu a mířil mu na hlavu. Foster se mimovolně otočil a zbledl jako stěna, když mě uviděl. Jeho pohled sklouzl k pistoli a visel na ní jako přibitý. „Ne!“ zaječel. „Shelle, proboha, nestřílej! Může se to dát do pořádku!“

Kráčel jsem k němu a on docouval až ke stěně. „Shelle, říkám ti, že se to dá napravit. Můžeme tě z toho dostat.“

„To bych taky prosil, Fostere,“ řekl jsem. „Dali jste si hodně práce, abyste mě do toho navezli.“

„Prosím tě!“ Zvýšil hlas. „Nikdy se z toho nedostaneš, když mě zabiješ. Určitě tě lapnou.“ Stál jsem skoro u něho. Zavřel oči. „Shelle, nezabíjej mě. Přiznám se, ke všemu se přiznám. Dám ti to písemně. Jen mě nezabíjejí“ Zaječel, až jsem se z toho polekal.

Byl vyděšen, ale pochyboval jsem, že je opravdu tak vystrašený, jak předstíral. Přesvědčíme se, řekl jsem si v duchu. Nebylo to fér, začínat, když měl oči zavřené, vzpomněl jsem si však, jak mě zezadu udeřil do hlavy, a zatímco jsem byl v bezvědomí, rozbil mi ústa. Mé zábrany pominuly. Naklonil jsem se, rozpřáhl se a zkusil, jestli se mi povede vrazit mu pěstí žaludek do páteře. Z úst se mu vyvalily sliny, naklonil se dopředu a kolena pod ním poklesla. Ustoupil jsem o krok, sevřel znovu levici v pěst a rozpřáhl se k ráně na ústa. V poslední chvíli jsem však sílu úderu zmírnil: chtěl jsem, aby zůstal při vědomí, i když přijde o zuby. Foster se svezl na podlahu a ruce mu pleskly o koberec.

Řekl jsem mírně: „Tak spusť, Fostere. Chceš začít u Dannyho?“

Olízl si rty, zašklebil se a odplivl si. „Chtěl poldům všechno vyzvonit,“ řekl. „Vsadili by nás všechny do basy – Stona, Jasona a mne. Danny byl do toho namočený stejně jako my. Nejspíš se zničehonic zbláznil.“

„Dál. A nic nevynech.“

„Za pár let v tomhle městě jsme my čtyři vydělali milión dolarů. Začal s tím Bert Stone podle mého nápadu. Napíchl telefonní vedení a odposlouchával hovory různých městských panáků, ale také podnikatelů, zkrátka každého, kdo měl peníze. Nahráli jsme si těch hovorů habaděj a pak jsme ty lidi zmáčkli. Neplatili nám jenom penězi: přihráli nám různé kontrakty, dohodili nám nějakou parcelu, kde se mělo stavět, a podobně. Když to někdy bouchlo, měli jsme takové styky. Že se všechno zas ututlalo. Teď se připravuje výstavba za patnáct miliónů. On rozhoduje, kdo ten konkurs vyhraje, kdo bude dodávat materiál. Voliči nevědí, co se děje. Nikdy to nevědí. Smetany je dost.“ Olízl si znovu rty. „Shelle, můžeme tě vzít do party. A ten Stone je úplný zázrak. Má parabolický mikrofon, kterým odposlouchá třeba hovor uprostřed parku z třicetimetrové vzdálenosti. Nepotřebuje k tomu žádné dráty, nic. Leží tu milióny…“

„Drž hubu.“

Zmlkl a já se pootočil, abych se rozhlédl po něčem, čím bych ho spoutal – třeba šňůrou od záclon. Avšak Foster náhle spustil bez pobízení znovu.

„Ten Stonův mikrofon mám pomohl získat materiál proti Tylerovi.“ Tyler byl odborářský funkcionář, zastřelený před Čtrnácti dny. „Nahrál si jeho rozhovor s členem jednacího výboru společnosti Atlas. Tyler vyhrožoval stávkou, jestli mu ředitelství společnosti nedá padesát tisíc. Stiskli jsme ho do kleští a pořádně vystrašili. Z odborového fondu na podporu nezaměstnaných nám dal sto tisíc a sám si vzal dobře také tolik. Členové určitě nevěděli, kolik v té pokladně bylo, takže riziko nebylo žádné. Tyler však začal vystrkovat růžky a vyhrožovat nám revolverem. Museli jsme ho odbouchnout.“

„Museli? Nebo jsi musel ty sám?“

„Zastřelil jsem ho já. Ale všichni jsme v tom byli stejně až po uši. To, že jsme Tylera uklidili z cesty, Dannyho dorazilo. Začal být nervózní a každou chvíli vybuchl. Proto taky po tobě ten večer hned skočil, když jsi mu něco řekl. Tehdy mě napadlo, jak to zařídit.“

Mluvil dál a já se začal divit, že mu stačilo dvě vrazit, aby se tak rozpovídal. Možná, že bych přišel na to, co za tím vším vězí. Ale podle toho, jak pomalu mi to myslelo, kápl bych na to až někdy kolem roku 2000. Dostal jsem však nápovědu.

„Odhoď ten revolver, Scotte. A pomalu se otoč.“

Ohlédl jsem se a uviděl v otevřených dveřích za sebou Stona. Držel v ruce velikánský revolver. Za ním na chodbě stál Jason. Foster se pomalu zvedl.

„Vy jste si ale dali sakra na čas,“ řekl hněvivě. „Křičel jsem přece, že to museli slyšet až na radnici.“

Tak proto tak ječel! Po celý ten čas měl přede mnou fóra a vyzvonil mi to všechno jen proto, aby mě zaměstnal. Stone měl na sobě trepky a kalhoty. Jeho mohutná hruď byla obnažená – patrně už ležel v posteli, když jsem se objevil. Zaklel jsem. Předtím jsem žádného z nich telefonem nezastihl doma a mohlo mě napadnout, že všichni budou pěkně pohromadě. To mi ale nedošlo, a když jsem oknem zahlédl Fostera, nemyslel jsem na nic jiného, než jak mu to osladím.

„Povídal jsem, abys ten revolver odhodil,“ řekl Stone.

Jeho pistole ráže 45 na mne mířila. Upustil jsem tu svou. Koutkem oka jsem zahlédl, jak Foster vykročil ke mně. „Vicu, nech toho!“ křikl pronikavě Stone.

Foster spustil ruku a ukázal své nateklé rty. „Koukejte se, co mi ten pacholek udělal,“ řekl.

„Neblázni. Přece ho nemůžeme poznamenat.“

„Tak ho zastřel. Střel!“

„Počkej moment,“ řekl Stone. „Rád bych se dověděl, jak nás mohl najít.“

Na to zřejmě Foster zatím nepomyslel. Obličej mu ztuhl, zlostně ohrnul rty. „Gloria,“ řekl hořce. „Inu, ať nenaříká, že si vysloužila…“ Odmlčel se a stiskl čelisti.

S pohledem upřeným na Stona pokračoval po chvíli: „Scotta už nemůžeme používat jako návnadu – všechno jsem mu, pacholkovi, prozradil. Tak to ukonči.“

Stone si olízl rty. „Vicu, tys nás do toho dostal. Byl to tvůj nápad. Měl by sis to s ním vyřídit sám.“

Foster šel k Stonovi, vytrhl mu revolver z ruky a namířil na mě. Na vteřinu jsem si už připadal jako nebožtík. Svaly mi ztuhly, mozek odmítal pracovat. Potom jsem vyhrkl: „Rozmysli si to, Fostere. Tentokrát nemáš nikoho, kdo by to za tebe odnesl.“

Zazubil se. „Není třeba. Vzpomeň si – zabils Dannyho. My tři jsme dosvědčili, že jste tam zůstali sami dva. A teď jsi přišel za námi, abys nás umlčel.“

Ta jedna vteřina plus dalších pár, co mluvil, mi postačily. Předtím mi mozek znehybněl, ale teď se rozjel na plné obrátky. Vždycky jsem uměl Fostera oblafnout, ať už šlo o malou nebo větší sázku. A teď běželo o tu největší. Třeba, myslel jsem si, třeba mi to vyjde. Řekl jsem: „Zastřelíš mě a všichni tři poputujete do plynové komory v Quentinu. Policie pozná, že jde o úkladnou vraždu.“

Na chvíli se zdálo, že Foster opravdu stiskne spoušť. Náhle uvolnil svaly a nedržel už pistoli tak křečovitě. Řekl: „Blázníš, Scotte. Jednám v sebeobraně. Máme tu dokonce tvůj revolver, ten revolver, kterým jsi zastřelil Dannyho.“

Řekl jsem: „Ty hlupáku, policie ví, že jsem Dannyho nezabil. Mluvil jsem s nimi.“

Zachmuřil se, a pak se ušklíbl. „No jasně! Jen neztrácet naději, co? No, to ti stejně nepomůže při…“

„Můžeš se přesvědčit sám. Zavolej si třeba seržanta Billingse. Měl po službě a byl doma, ale sázím se oč chceš, že teď je na komisařství. Řekne ti to, co jsem ti řekl já. Vyprávěl jsem mu o kapesní vysílačce, kterou schoval Stone páterovi Shanlonovi do zpovědnice.“ To ho zarazilo a na jeho tváři se objevily pochyby. Pokračoval jsem: „Nemám proč lhát. Za čtvrt minuty si to můžeš ověřit. Měl bys to udělat. Jinak podřízneš krk mně a tím i sobě.“

Zachmuřený Foster si levicí sáhl na ušní lalůček a pomalu ho mnul. Na tu chvíli jsem čekal. Hlasitě jsem se rozesmál. Můj smích zněl opravdově a trojice mužů na mě pohlédla. „Ještě vám to nedošlo?“ ušklíbl jsem se. „Danny je živ.“

Na vteřinu se v pokoji rozhostilo ticho. Potom řekl Foster: „Lžeš.“

Podíval jsem se na Stona a Jasona. „Já byl ovšem v bezvědomí, když se to stalo. Jenže vy dva jste už byli z hotelu venku. Ty, Stone, ses naproti z hotelu Dorman díval, kdy se proberu, abys mohl přivolat poldíky. A to je další slabá stránka vaší finty – kdyby mě našli v bezvědomí, nikdo by na ni nenaletěl. Když jsem se probral, Danny ještě dýchal.“

„Lžeš,“ řekl Foster. „Zabil jsem ho.“

V tu chvíli jsem na něj pohlédl. „Blbost. Střelils ho tou mou dvaatřicítkou. Sám jsi jí říkal špuntovka, když ses ptal, jestli ji mám při sobě. Někteří lidé přežili dokonce i dva tři průstřely z pětačtyřicítky! A tyhle kuličky sice Dannyho provrtaly, ale nezabily.“

Napolovic mi věřili, dokonce i Foster. Věčně to však trvat nemohlo, a já to věděl. Když blufujete v pokeru, chvilka stačí, aby druhý hráč hru vzdal. Tahle finta musela vydržet déle. Modlil jsem se, aby Foster Billingsovi opravdu zavolal. Jenže i když to Billingsovi bude vrtat hlavou, po tom, co jsem mu říkal, potrvá mu to aspoň deset minut, než sem dojede – za předpokladu, že policie zjistí, z kterého čísla bylo voláno.

Foster řekl: „Mluvili jsme s policií. Řekli mi, že Danny je mrtev.“

„Moc pochybuju. Mám dojem, že jsi většinou mluvil ty. A co jiného bys od policie čekal? Dosud nevědí, kdo Dannyho střelil. Já jsem to ovšem Billingsovi řekl.“

Foster se zatahal za ucho, a pak šel k telefonu. Neustále na mne mířil. Díval jsem se na Stona a Jasona. „Vy dva byste měli koukat odsud co nejrychleji zmizet. Snad se vám to povede, jestli sebou hodíte.“

Foster vytáčel číslo. Zatajil jsem dech. Po chvíli řekl: „Kdo je tam? Pan Grant? U aparátu Viktor Foster. Volám kvůli Danny Hastingsovi… Pochybuji, že tu má nějaké příbuzné. Běží mi o to, aby měl důstojný pohřeb… Ano.“

Foster se zubil a hleděl na mne. Měl k tomu dobrý důvod. Moje finta zabrala – opravdu telefonoval. Nezavolal však Billingse, ani na policii. Telefonoval do márnice. A v té márnici ležel Danny.

Hovořil ještě několik vteřin a zubil se teď od ucha k uchu. Pak zavěsil. Nebude mít chuť poslouchat nějaké moje další řeči. Vyřídí si to se mnou hned. Naklonil jsem se dopředu a napjal svaly.

Vtom jsme to uslyšeli. Všichni jsme slyšeli tlumené, ale jasné vytí sirény. Foster nespustil oči z mušky revolveru, kterým na mě mířil, ale soudce Jason popošel k oknu a odhrnul záclonu. „Jedou sem,“ řekl. „Několik vozů. Vidím červená světla, je to policie. Já…“ Nedomluvil.

Zaslechl jsem, jak Stone přiskočil k oknu, když vytí sirény zesílilo, ale nespouštěl jsem oči z Fostera. Netušil jsem, jak nebo proč se sem ty policejní vozy dostaly, věděl jsem však, že přijíždějí kvůli mně. A čekal jsem pouze na to, až Foster na vteřinku odvrátí zrak. Dočkal jsem se. Ohlédl se po Jasonovi a Stonovi u okna a sklonil o poznání pistoli.

Skočil jsem po něm. Výstřel mi zarachotil těsně u ucha, střela mi ožehla kůži na šíji, a pak už jsem ho nabral koleny a odhodil jej na zeď, až se domek otřásl. Rameno jsem mu vrazil do slabin a výkřik mu uvázl v hrdle. Roztaženými prsty se mi pokusil podrápat tvář, ale srazil jsem mu pravicí ruku. Pistole padla na podlahu, a pak se mi Foster vykroutil ze sevření.

Lezl po čtyřech. Jason a Stone se o překot hnali ze dveří a viděl jsem, jak utíkají k zadnímu východu. Siréna teď už vyla tak, že mi až v uších zaléhalo. Pak před domem zaskřípěly brzdy. Foster se postavil právě ve chvíli, kdy jsem nahmatal pistoli a zvedl |i.

„Stůj! Ještě krok a střelím!“ křikl jsem.

Foster už byl skoro ve dveřích. Vyděšeně se ohlédl a pak se dopustil omylu. Skočil ke dveřím a já vypálil. Mířil jsem nízko a těžká střela ho zasáhla, když byl ve vzduchu. Stočila prudce jeho tělo a odhodila ho na veřeje. Odrazil se, klesl na podlahu a zůstal ležet. Jeho prsty se svíraly a rozvíraly, jak se pokoušel přidržet koberce.

Pak se pokoj zaplnil poldíky. Nevzpomínal jsem si, že bych někdy viděl tolik poldíků pohromadě. Trvalo to jen pár minut, ale Foster byl ještě při vědomí a mluvil s Billingsem stejně dychtivě jako předtím se mnou. To, co vynechal nebo opomenul, jsem doplnil. Když nastal trochu klid, Billings si mě vzal stranou. „Semlelo se to všecko najednou,“ řekl. „Nepřijeli jsme pro ně,“ ukázal na Fostera. Jasona a Stona chytili, když se pokoušeli utéci zadními dveřmi. „Přijeli jsme pro vás.“

„Jak jste mě našli? Zjistili jste si, kdo telefonoval?“

„Kdo měl telefonovat?“ Na chvíli se odmlčel, a potom pokračoval: „Zpečetil jste svůj osud, když jste mi ukradl vůz.“

„Potřeboval jsem dopravní prostředek a už jsem se moc projížděl taxíky.“

„Neměl jste krást policejní vůz. Tenhle bourák patří městu. Pojďte, něco vám ukážu.“ Když jsme vyšli, řekl: „Jezdím v něm obyčejně domů. Vypadá jako každý jiný vehikl – říkáme mu detektivní kára. Mikrofon v postranní kapse, anténa pod podvozkem, takže nic nebudí podezření.“ Došli jsme k vozu. Billings otevřel dvířka na pravé straně a baterkou posvítil na sedadlo. „Podívejte se.“

V mezeře mezi čalouněním opěradla a sedadla něco vězelo. „Mikrofon vysílače,“ řekl. „Myslel jste, že jsem zasunul elektrický zapalovač, a já zatím zapjal vysílač. Když jste mě přitáhl za límec, podařilo se mi vecpat mikrofon do téhle mezery.“ Vytáhl mikrofon. „Musel jsem ho tam vrazit tak, aby knoflík nevyskočil. Začal jste vysílat pro komisařství, ještě než jsme domluvili, a pak jste odjel. Během jízdy jste ve vysílání pokračoval.“

Zaklel jsem, tentokrát radostně.

Billings pokračoval: „Slyšeli jsme jenom hučení motoru, protože jste si nepovídal pro sebe. Na chvíli jsme vás ztratili, ale pak jsme si ten váš vysílač zaměřili. Všechny hlídkové vozy se vydaly za vámi.“ Spokojeně zabručel: „A místo vás jsme chytli tři jiná esa.“

„Moc nechybělo, a mohli jste najít dalšího nebožtíka,“ řekl jsem. „Doufám, že jste mluvil s páterem Shanlonem.“

Zavrtěl hlavou. „Nemluvil jsem s ním, ale hned tam zajedu. Neměl jsem na to čas, protože jsem chtěl lapnout vás. A mimochodem – nevěřil jsem vám ani slovo.“

Zřízenci vynášeli Fostera na nosítkách. Začal mi nadávat, ještě než ho položili do sanitky. Naklonil jsem se k němu a řekl: „Fostere, mám dojem, že jste neměl odposlouchávat zpovědní tajemství. Já sice nejsem nijak zvlášť nábožensky založený, ale zřejmě jste porušil vyšší zákony, než jsou ty naše.“

Měl slabý hlas, ale jadrně zaklel: „Nech si ty kecy, Scotte!“Pokrčil jsem rameny. „Říkáš kecy? No dobrá, však to sám poznáš.“

„Co tím myslíš, ksakru?“

„Že to zanedlouho sám uvidíš.“

Zdálo se mi, že jeho tvář dostala světle zelený nádech, barvu, kterou je vymalována plynová komora v Quentinu, a že zadržel dech. Jedna věc byla nesporná. Foster nikdy nezjistí, kam se z té plynové komory dostane, ale na tu cestu se bude muset vydat.

Billings mě v policejním voze svezl do města. Měl namířeno na komisařství, ale přemluvil jsem ho, aby mě vysadil v Pepřové ulici. Řekl: „Poslyšte, musíte k nám zajít na kriminálku, abychom s vámi sepsali protokol.“

„Koukejte, Billingsi, já přijdu. Sakra, přece nechci přijít o ty své peníze. Ale napřed ještě musím někoho navštívit.“

„Tak dobře. Ale hoďte sebou. Je čtvrtek večer a zítra mám volno. Rád bych měl tuhle záležitost z krku.“

„Nebojte se.“

Jel dál do města a já kráčel k Essexu. Stiskl jsem bzučák a dvě vteřiny nato stála ve dveřích Gloria; něžně pronesla: „Shelle, miláčku!“

Vtáhla mě dovnitř a zabouchla dveře. Chytila mě za paži a řekla: „Měla jsem o tebe hroznou starost.“

„Můžu zůstat jen na moment. Musím k Billingsovi.“

„Ach, nechoď, miláčku.“

„Musím… zajít… na komisařství…“

„Miláčku, miláčku, miláčku…“

Chudák Billings. Dostal jsem se k němu až v sobotu.