Giorgio Scerbanenco

Soukromá Venuše

PROLOG PRO JEDNU PRODAVAČKU

„Jak se jmenujete?“

„Antonio Marangoni, bydlím tady v Cascině Luasce a už přes patnáct let jezdím každé ráno do Rogoreda.“

„Neztrácej čas s těmihle dědky, vraťme se do redakce!“

„Ale on objevil to děvče, může ji popsat, jinak budeme muset do márnice a opozdíme se.“

„Viděl jsem ji, když přijela sanitka, měla blankytně modré šaty.“

„Blankytně modré. Vlasy?“

„Tmavé, ale ne černé.“

„Tmavé, ale ne černé.“

„A velké sluneční brýle, takové kulaté.“

„Sluneční brýle, kulaté.“

„Obličej nebyl skoro vidět, byl zakrytý vlasy.“

„Jděte pryč, tady není nic k vidění.“

„Nic k vidění, strážník má pravdu, vraťme se do redakce!“

„Běžte, běžte! Copak nemusíte do školy?“

„Ba, je tu plno děcek.“ v

„Ucítil jsem pach krve.“

„Jen povídejte, pane Marangoni.“

„Bylo cítit krev.“

„To je přirozené, vykrvácela.“

„Nebylo cítit nic, uteklo moc času. Přijeli jsme sem policejním vozem …“

„Povězte nám, co bylo dál, strážníku!“

„Všechno vám řeknou na policejním ředitelství, já jsem tady na to, abych udržel tu holotu na uzdě, a s novináři zásadně nemluvím. Žádná krev ale nebyla cítit, na to dám krk.“

„Cítil jsem ji a mám dobrý čich. Slezl jsem s kola, protože jsem se musel vyčurat. Položil jsem kolo na zem …“

„A pak, pane Marangoni?“

„Šel jsem k těmhle keřům, ano, a tam jsem uviděl botu, nohu, obojí.“

„Rozejděte se, pokračujte v chůzi, tady není nic ke koukání. Tolik lidí očumuje kus prázdné louky.“

„Nejdřív jsem uviděl jen botu, nohu ne. Natáhl jsem tedy ruku…“

„Alberta Radelliová, třiadvacet let, prodavačka. Nalezena v Metanopoli, obec Cascina Luasca. Mrtvolu objevil o půl šesté ráno pan Antonio Marangoni. Šaty blankytně modré, vlasy tmavé, ale ne černé, kulaté brýle. Hned to odtelefonuji a pak se pro tebe vrátím.“

„No, a ucítil jsem, že v botě je noha. Rozhrnul jsem houští, uviděl ji a hned jsem poznal, že je mrtvá.“

KAPITOLA PRVNÍ

Vyprávět o životě jednoho člověka – není to snad modlitba?

1.

Za tři roky kriminálu se Duca Lamberti naučil ubíjet čas nejrůznějším způsobem. Teď však prvních deset minut kouřil cigaretu a nemyslel na žádnou hru. Pak odhodil nedopalek na drobný štěrk cestičky a napadlo ho, že počet kamínků na cestách a cestičkách dává konečné číslo. I zrnka písku na všech plážích světa by bylo možno spočítat a bylo by to konečné číslo, ať jakkoli vysoké. S pohledem upřeným k zemi začal počítat. Na pěti čtverečních centimetrech muže být průměrně asi osmdesát kamínků. Pak spočítal od oka plochu cestiček vedoucích k vile v popředí a došel k závěru, že všechen štěrk pěšin, který se zdál být nekonečný, se skládá z mizerného miliónu a šesti set tisíc kamínků, s odchylkou plus minus deset procent.

Náhle začaly kamínky skřípat a on zdvihl hlavu: z vily vyšel muž a kráčel po nejširší cestě k němu. N^ž dojde, má ještě čas na hru. Shrbil se na betonovém krakorci, který sloužil jako zahradní lavička, a nabral hrst kamínků. Podle pravidel hry měl uhodnout dvě věci: za prvé, zda počet kamínků je sudý nebo lichý, za druhé, zda jejich počet je vyšší nebo nižší než určité číslo, například dvacet. Aby vyhrál, musel uhodnout obojí. Rozhodl, že kamínků v hrsti má být sudý počet a méně nez dvacet. Otevřel dlaň a počítal: vyhrál, kamínků bylo osmnáct.

„Promiňte, doktore Lamberti, že jsem vás nechal čekat.“ Hlas muže, který došel k lavičce, byl hlasem znaveného vladaře. Z vladaře však viděl Duca jen nohy, neboť byl sehnutý. Kalhoty těsně obepínaly hubená lýtka, byly to mladistvé kalhoty, ale ten člověk nebyl mladý, to uviděl, když vstal, aby potřásl podávanou rukou, a ostatně to už věděl. Stál před ním drobný stařec, jehož vlasy a vousy byly vyholeny strojkem až ke kořínkům, ale stisk malé ruky byl ocelový.

„Dobrý večer,“ řekl vladaři. „Těší mě.“ Ve vězení se naučil neříkat zbytečná slova. Při soudním líčení, když neteř paní Maldrigatiové plakala a naříkala, že jí zavraždili tetu, ale nezmínila se o miliónech, které po ní zdědila, chtěl promluvit, ale obhájce mu šeptal do ucha skoro se slzami v očích, aby ani nehlesl. Byl by řekl pravdu, a pravda znamená smrt, zejména u soudu, při procesu. A v životě též.

„V Miláně je vedro,“ řekl mužíček a usedl vedle něho na betonový krakorec. „Ale v Brianze je vždycky svěží vzduch. Znáte to tu?“

Určitě ho sem nepozval, aby se bavil o zdejším podnebí.

„Ano,“ odpověděl. „Jako chlapec jsem sem jezdil na kole. Canzo, Asso, jezírko.“

„Kolo,“ povzdechl mužíček. „Také jsem jezdil na kole, když jsem byl mladý.“

Konverzace viditelně vázla. V podvečer byla zahrada skoro temná, kdosi rozsvítil ve vile pár světel a dvacet metrů pod ní projel po široké silnici autokar, který zatroubil nějaký úryvek z Wagnera.

„Brianza už dnes není v módě,“ začal znovu mrňousek. „Každý jezdí za sluncem na Riviéru nebo na ostrovy, a přitom tady, půl hodiny autem od Milána, je vzduch jako na Tahiti. Nikomu se nelíbí to, co má na dosah. Pro mého syna je tahle vila něco jako vězeňská cela. Když mu řeknu, aby sem zajel, poslechne, ale jako za trest. Snad má pravdu: je tu čerstvý vzduch, ale trochu nuda.“

Tma teď byla skoro úplná a svítila jen okna vily. Malý muž řekl změněným hlasem: „Doktore Lamberti, pověděli vám, proč jsem si přál, abyste sem přijel?“

„Ne,“ odpověděl. Důvod neznal, ale bylo mu řečeno, kdo je ten člověk, který se zdál být tak skromný a prostý. Věděl, že vedle něho sedí jeden z pěti vynikajících inženýru v oboru plastických hmot, Pietro Auseri. Je mu přes pětapadesát a umí snad vyrobit ze všeho všechno. Jeden druh speciální plastické hmoty se po něm jmenuje „auserolo“, on sám má tři doktoráty a jeho jmění musí být značné. Úředně však má jen svobodné povolání a nenápadnou kancelář v jedné staré milánské čtvrti.

„Myslel jsem, že jste trochu informován,“ řekl mužíček; únava z jeho hlasu nyní zmizela, zbyl jen vladařský tón a s tématem „podnebí“ a „turistika“ byl rázem konec.

„Řekli mi jen, že sem mám zajet kvůli práci, kterou bych mohl pro vás udělat.“ Tma zhoustla, ve vile se rozsvítila další světla a bledá světelná brázda sahala až k nim.

„Ano, v jistém smyslu je to práce,“ poznamenal Auseri. „Nevadí vám, když si o tom pohovoříme zde? Můj syn je doma a chtěl bych, abyste se s ním setkal až pak.“

„To mi velmi vyhovuje.“ Malý stařec se mu líbil. Určitě to není žádný šašek. V posledních letech, ve vězení i venku, se setkával s celými armádami šašků a poznával je téměř po čichu.

„Jste lékař,“ řekl Auseri.

Neodpověděl hned a v té tmě a tichu to byla dlouhá přestávka. „Byl jsem. O tom zas měli informovat vás.“

„Zajisté,“ přitakal Auseri. „Ale lékařem jste pořád. A já potřebuji lékaře.“

Duca počítal zářící okna vily: bylo jich osm, čtyři v přízemí, čtyři v prvním poschodí. „Nesmím vykonávat praxi, ani píchnout injekci, zejména to ne. Neřekli vám to?“

„Vím všechno, ale to není důležité.“

Podivné. „Potřebujete-li lékaře a povoláte doktora, kterého vyškrtli z lékařského rejstříku a který vám nemůže předepsat ani tabletku aspirinu, mělo by to být důležité.“

„Ne,“ pravil vladař s vladařskou zdvořilostí. Ve tmě k němu přisunul krabičku cigaret: „Kouříte?“

Vzal si cigaretu a Auseri mu ji zapálil. „Byl jsem tři roky ve vězení. Za zabití.“

Auseri zavrtěl hlavou. „Na tom nezáleží.“

Dobrá, snad už nezáleží na ničem.

„Mám syna alkoholika.“ Slova se rozplývala v temnotě a cigaretovém dýmu. „Je v tom pokoji v prvním patře. Teď už svítí jen to jediné okno, vidíte? Zřejmě se mu podařilo schovat přede mnou nějakou láhev whisky a nasává.“

Z hlasu bylo patrné, že mu na synovi záleží.

„Je mu dvaadvacet let, měří dva metry a váží tak devadesát kilo. Do loňského roku mi nedělal moc starostí, i když mě někdy rmoutilo, že není příliš nadaný. Nemohl jsem ho poslat na univerzitu a maturitu udělal jen pomocí úplatků. Kromě toho je velmi nesmělý a drží se spíš stranou. V Miláně se tomu lidově říká: Je velkej, ale ťulpas.“

Zdálo se, že Auseriho nahořklý hlas přichází odnikud, že se prostě rodí v nočním vzduchu.

„Nevadilo mi to,“ pokračoval Auseri. „Netoužím po radosti z geniálního syna. V devatenácti jsem ho poslal k Montecatinimu. Prošel všemi kancelářemi a odděleními firmy, nenaučil se sice mnoho, ale postupoval. Pak začal loni pít. V prvních měsících se mu dařilo ten zlozvyk tajit, chodil jen pozdě do kanceláře, nebo tam nešel vůbec, ale pak jsem si ho musel nechat doma, protože začal chodit do práce s plochými láhvemi whisky v kapse. Posloucháte mě, že ano?“

Ach, ve vězení se naučil poslouchat, neboť druhové v cele měli co vyprávět. Dlouhé a vylhané příběhy o jejich nevině, o ženách, které je zničily. Všichni byli Ábelové zabití Kainem a Adamové zkažení Evou. Inženýr Auseri však vyprávěl o něčem mnohem bolestnějším, a proto mu naslouchal doopravdy.

„Zajisté,“ přisvědčil.

„Musím vám o něm říci vše, abyste pochopil.“ Hlas neztrácel vladařský tón, spíše se stával neústupnějším. „Můj syn se opíjí třikrát denně. U oběda je už namol, nic nejí a usíná. Odpoledne se opije podruhé a pak spí až do večeře. Pak trochu povečeří a začne znovu. Pije, až usne v lenošce. Už asi rok, pokud mu v tom tvrdě nezabráním, to jde takhle pořád dokola.“

Ještě nechápal, co se vlastně od něho čeká, ale chtěl být vlídný: „Jistě jste učinil vše, aby se nedostal k alkoholu. Odloučil jste ho od přátel, od společnosti, která ho sváděla k pití…“

„David nemá přátele,“ přerušil ho Auseri. „Nikdy je neměl, ani na obecné škole. Je jedináček, ovdověl jsem před jedenácti lety, ale ani při své práci jsem ho nikdy nenechal guvernantkám a vychovatelkám. Znám ho dobré, nikdy si nešel zahrát s někým tenis, nechodil na plovárnu, na hřiště nebo na maškarní plesy. S autem podnikal jen osamělé závody po dálnicích. Jediné, co je na nem normální, je radost z rychlé jízdy. Snad se jednou zabije a problém alkoholismu bude vyřešen.“

To opět promluvil zahořklý vladař. Naslouchal mu velmi pozorné.

„Udělal jsem moc věcí, aby nemohl pít.“ Inženýr Auseri teď mluvil, jako by odškrtával položky katastrofální bilance. „Nejdřív jsem mu domlouval. Přesvědčovací systém. Nikdy v životě jsem se sice nesetkal s osobou, která by dala na slova, ale musel jsem to zkusit. Psychologové tvrdí, že mladé lidi je třeba přesvědčovat, ne krotit, ale já neuspěl a vždy zvítězila whisky. Mluvil jsem, a on pil dál. Zkusil jsem tedy omezovači systém. Žádné peníze, maximální dozor. Skoro čtrnáct dní jsme spolu byli v Svatém Mořici, ani chvíli jsem ho nenechal o samotě, trávili jsme hodiny pozorováním labutí na jezeře, pod deštníkem, protože pořád pršelo, ale on přesto dokázal pít. Pil v noci, neboť jsme měli samostatné pokoje a nějaký sluha nebo podomek mu za mými zády nosil alkohol. A tak ráno byl David vždy úplně opilý.“

Občas pohlédli na osvětlené okno v prvním poschodí. Davidův pokoj. Bylo však vidět jen strop.

„Ani třetí metoda nepřinesla lepší výsledky,“ řekl Auseri. „Sáhl jsem k tělesným trestům. Když se opil, zbil jsem ho jako psa. Nebránil se, je to slušný chlapec, a pak věděl, že kdyby se pokusil o odpor, roztrhal bych ho na kusy. Po výprasku plakal a snažil se mi vysvětlit, že za to nemůže, že nechce pít, ale že nedokáže přestat. Po čase jsem to vzdal.“

„Zkusil jste ještě něco jiného?“

„Ne. Radil jsem se s lékařem a ten mi řekl, že zbývá jen jediná možnost: nemocnice. Tam prý ho odnaučí pít.“

Pravda, na klinice by chlapce zbavili návyku na alkohol, ale až by se vrátil domů, asi by začal pít znova, pomyslel si Lamberti, a inženýr Auseri doplnil nevyřčené: „Nic by to nepomohlo. Až by byl sám, vrátil by se k whisky. Snad by ho zachránil dobrý přítel nebo žena.“

Auseri mu nabídl další cigaretu. Zapálili si.

„Ženy. Nikdy jsem ho neviděl s děvčetem a nerozumím tomu. Zeny se mu líbí, to je zřejmé z toho, jak po nich pokukuje, a myslím, že dost často vyhledává prostitutky. Je však příliš uzavřený a nedokáže si namluvit děvče. Znám pár dívek, které se o něho zajímaly, David je v jádru dobrá partie, ale on před děvčetem doslova oněmí. Ale nenormální není. Byl na vojně a sloužil jako vojín, ne jako důstojník. Zpočátku si tam z něho dělali blázny, protože se stranil kamarádů, ale pak jednomu málem zlámal vaz a druhému nalomil dvě žebra. Tím si získal respekt a dali mu pokoj. Můj syn je normální, ale podobá se matce, ani ona neměla přítelkyně nebo známé a cítila se dobře jen doma, se mnou. Byl to úspěch, když se mi podařilo dostat ji na recepci nebo slavnost, ale to bylo jen zřídka. Vady se dědí a kladné vlastnosti mizí. Je to určitá forma biologické entropie.“

Maličký vladař mávl rukou, ale v temnotě bylo takřka k nepoznání, že je to živá ruka. Zdála se být těkavá a fosforeskující jako ektoplazma a její bezmocný pohyb vyjadřoval zoufalství.

„Chtěl bych zkusit poslední možnost,“ řekl Auseri. „Svěřit ho příteli, lékaři, který by použil podle vlastního uvážení jakékoli metody a dokázal ho uhlídat před alkoholem třeba i na záchodě. Nezáleží mi na tom, jak dlouho to bude trvat, třeba rok, a ani na prostředcích, jichž bude použito. Ta osoba ho může třeba utlouct k smrti. Raději syna mrtvého, než alkoholika.“

Ve vězení se člověk naučí chápat a vyřčená i vyslechnutá slova tam znamenají mnoho. Na svobodě se slovy plýtvá a ztrácejí cenu. Povídáme, a pořádně nevíme o čem, a posloucháme, aniž rozumíme. Ale u Auseriho to bylo jiné, proto se mu líbil. Chápal jeho bolest a hořkost, která jako by zahalovala jeho vladařskou povahu.

„Tím přítelem a lékařem v jedné osobě, který má zbavit vašeho syna alkoholického návyku, mám být já?“ zeptal se Duca.

„Ano, včera mi to napadlo. Doktor Carrua je můj přítel a zná můj případ. Měl jsem cestu na policejní ředitelství a stavil jsem se u něho v kanceláři. Pověděl mi o vás a požádal mě, abych vám našel práci u Montecatiniho. Ano, mohl bych tam pro vás najít nějakou písařinu, ale pak jsem si řekl, že právě vy mi můžete pomoci s mým synem.“

Ó, zajisté, člověk, který vyšel teprve pred třemi dny z kriminálu, pomůže všem, udělá všechno, zazpívá jakoukoli písničku. S doktorem Carruou měl štěstí, vždyť mu dokonce dal na vybranou. Nejdřív mu našel zastoupení léků, což je pro bývalého lékaře ideální zaměstnání. Kufr se vzorky, automobil s nápisem Ciba nebo Farmitalia na dvířkách, jízdy po okolí a návštěvy lékařů a lékárníků. Je to skoro lepší, než být lékařem. Dává-li však přednost něčemu zvláštnímu, může přijmout Auseriho nabídku, věnovat se synovi alkoholikovi, vyléčit ho a vykonat tak humánní a sociální dílo. Anebo, nemá-li již chut být spasitelem, může poprosit o místo u firmy Montecatini: psací stůl v jedné zastrčené čisťounké kanceláři uspokojí jeho malichernost, jeho sobectví a skepsi člověka, který už ničemu nevěří.

Vězení naučí i podezřívavosti a popudlivosti. Auseriho nabídka ho podráždila, ale řekl klidně: „Proč jste si vybral zrovna mne? O vašeho syna se může postarat kterýkoliv jiný lékař.“

„Ne,“ odsekl Auseri. „Potřebuji naprosto důvěryhodného člověka. A já vám důvěřuji. Kvůli Carruovi i na základě své intuice. Když jsem vás prve spatřil s kamínky v ruce, byl jsem si jist, že se toho mohu odvážit.“

Tón hlasu prozrazoval, že Auseri neříká prázdná slova. Podráždění zmizelo. Bylo příjemné hovořit s někým, kdo je skutečným člověkem, a ne kašparem jako primář kliniky, který měl hlavu jako tykev a při operaci vykládal sprosté anekdoty. A právní zástupce neteře paní Maldrigatiové? Kdykoli při závěrečné řeči vyslovil jeho jméno, zavrtěl hlavou: „… Nechápu, jak doktor Duca Lamberti,“ zavrtění hlavou, „může trvat na tak dětinské verzi. Doktor Duca Lamberti…“ další zavrtění, „je bud naivnější nebo prohnanější, než se zdá. Doktor Duca Lamberti…“ Jak se vlastně z člověka stane takový kašpar?

„Kterýkoli jiný lékař by z mé situace těžil, i když jen kvůli reklamě,“ pokračoval Auseri. „Davidův alkoholismus je zatím naše soukromá záležitost, o níž ví jen několik diskrétních přátel. Lékařská péče z ní udělá sousto pro všechny salóny, salónky a pokojíčky milánské společnosti. Vy nejste žvanil, a přijmete-li moji nabídku, budete jednat. Jiný lékař by se za chvíli nudil a nechal by mi tu Davida nacpaného pilulkami a injekcemi, ale abstinenta by z něho neudělal. Nechci pilulky a injekce. Chci pro svého syna přítele a neúprosného hlídače. Je to poslední pokus. Když se nepodaří, vzdám to, dám syna zbavit svéprávnosti a přestanu na něho myslet.“

Teď byla řada na něm. Kolik je hodin a kde vlastně jsou? Ve vlhkém, tmavém koutku Brianzy, s vilou na svahu, která jako by sklouzávala k nim, a v ní sedí mladíček přisátý k láhvi whisky. Ano, to je místo děje.

„Musím vám dát několik otázek,“ řekl Auserimu.

„Zajisté,“ přisvědčil inženýr.

„Říkáte, že váš syn nemírně pije asi rok. Předtím nepil a začal zničehonic?“

„Pil i dřív, ale opil se tak dvakrát nebo třikrát za měsíc, častěji ne. Nechci být neuctivý k zemřelé matce, ale i ten sklon zdědil po ní.“

„Zmínil jste se, že váš syn nemá ani přátele, ani děvče.“

„Ano. Pije sám, protože o společnost nestojí.“

„Také jste mi řekl, že váš syn je přes všechno zdání normální. Budiž. Ale normální chlapec nezačne tolik pít bez motivu. Třeba se mu něco stalo, co ho nutí pít stale víc. Například neúspěch u ženy. Muži často chodí do hospody, aby zapomněli na nešťastnou lásku.“

Auseriho ruka opět mávla temnotou. Přejel si tvář. „Na to jsem se ho už zeptal – s pohrabáčem v ruce. V milánském bytě máme starý krb, a tak je tam i pohrabáč. Pohrabáč obličej zle zřídí, však uvidíte sám, poněvadž se to stalo nedávno. Otázal jsem se, zda pije kvůli nějaké ženě, dluhům nebo svedení nezletilé dívky. Odpověď byla záporná a |á mu věřím, poněvadž David je úplně k ničemu, i když jde o nějakou špatnost.“

Zvláštní mladík. „Promiňte, že naléhám, inženýre, ale teď k vám mluvím jako lékař.“ Pozor, jako bývalý lékař, vyškrtnutý lékař! „Váš syn vyhledával prostitutky, protože neměl přítelkyně. Nemohl se tedy nakazit chorobou, kterou má za nevyléčitelnou, a nezačal snad pít ze zoufalství a pocitu, že je teď společenský vyvrhel? Dnes je pohlavní nákaza méně hrozná než dřív, ale citlivý chlapec, který to neví, může být zděšen.“

Promluvila tma: „To byla má první domněnka a už před čtyřmi měsíci jsem ho dal vyšetřit. Udělali mu všechny testy a rozbory, nic mu není a nemá žádnou, ani tu nejbanálnější nemoc.“

„A co říká váš syn? Jak se hájí?“

„Je pokorný a zoufalý. Rád by prý přestal, ale nedokáže to. Bil jsem ho jako kluka, a on jen opakoval: Máš pravdu, máš pravdu – a rozplakal se.“

Musel se rozhodnout: „Mluvil jste se synem o mně?“

„Zajisté.“ To slovo často opakoval. U něho znamenalo naprostou jistotu a ne jen obvyklé formální přitakání. „Souhlasil a slíbil mi, že vás ve všem poslechne. Ostatně, i kdyby to neslíbil, přinutil bych ho.“

Samozřejmě, či spíše „zajisté“. Tak co, má přijmout Auseriho nabídku? Tady nešlo o práci, spíš o únavnou a nepříjemnou službu, ale když teď pomyslel na zastoupení léčiv, trochu se mu zprotivilo. Snažil se nemít proto zlost sám na sebe.

„Domnívám se, že nebude těžké odnaučit vašeho syna pít. Může to trvat něco přes měsíc a bude z něho abstinent. Obtížnější, ne-li nemožné však je, aby nezačal znovu, až zas bude sám. Pití je u něho důsledek; nenajdeme-li příčinu, budeme stále tam, kde jsme.“

„Napřed z něho udělejte abstinenta a pak uvidíme.“

„Dobrá, souhlasím.“

Teď tedy nadešel okamžik, aby se seznámil s obětí alkoholu.

„Díky.“ Auseri však nevstal a hledal něco po kapsách. „Je-li to možné, dám vám ho hned na starost a už na to nebudu myslet. Hlídám ho celý měsíc a jsem vyčerpán. Vidět chlapce od rána do večera opilého je skličující. Připravil jsem vám šek a hotové peníze pro první výdaje. Předám vám syna a ihned odjedu do Milána, zítra v šest ráno musím být v Pavii. Už jsem kvůli němu velmi zanedbal svou práci. Poraďte si s ním podle vlastního uvážení, máte mou plnou moc.“

V temnotě nebyl šek k rozeznání od hotových peněz, byla to jen hrstka papírků určité tloušťky. Strčil ji do kapsy. Inženýr Ausen zřejmě dobře věděl, že lidé propuštění z kriminálu nemají mnoho prostředků.

„Pojdme!“

Začali stoupat k vile. Když vešli, zvedl se jakýsi mladý člověk trochu nejisté z lenošky, ale podařilo se mu zůstat stát, aniž se kymácel. Pokoj byl malý, příliš malý pro jeho vysokou postavu a celá vila vypadala najednou jako hračka.

„Můj syn David. Doktor Duca Lamberti.“

2.

Všechno se událo velmi rychle. Malý vladař v uzounkých kalhotách se spokojil s několika frázemi jako omrzelý herec. Oznámil, že jeho syn bude hostitelem, neboť on se už bohužel nemůže zdržet. Pohledu na syna se vyhýbal a řekl mu jen sbohem, zády k němu. Podal Dukovi ruku na rozloučenou se slovy: „Zatelefonujte, kdyby bylo třeba, ale po nějaký čas bude nesnadné mne zastihnout.“ Vyjádřil tak zdvořile, že nechce být obtěžován. „Mnohokrát děkuji, doktore Lamberti,“ dodal ještě.

Odcházel, ale než zmizel v zahradě, pohlédl na okamžik na svého obrovitého syna a v tom pohledu bylo vše v míře víc než překypující: soucit, nenávist, vášnivá láska, opovržení i bolest. Štěrk zaskřípal pod jeho kroky, pak tlumeně zahučel motor, zasvištěly pneumatiky přejíždějící drobné kamínky a potom vše ztichlo.

Chvíli stáli vedle sebe a moc se na sebe nedívali. David Auseri se za tu dobu zapotácel jen dvakrát, ale docela elegantně, jeho opilost, a hlavně jeho tvář, nebyla vulgární. Přemýšlel, co ta tvář vyjadřuje, a po chvíli na to přišel. David vypadal jako žák u důležité zkoušky, který neumí odpovědět na otázku. V jeho výrazu byla úzkost, bázeň a ubohý pokus vypadat přirozeně.

Byla to sličná tvář panoše, a přece mužná. Alkohol ještě nezanechal stopy. Tmavoplavé vlasy byly úhledně rozděleny po straně pěšinkou a vyhrnuté rukávy bílé košile odhalovaly dvě kyklopské paže pokryté velmi světlým chmýřím. Mel černé plátěné kalhoty a boty z matné černé kůže. Dokonalý model chlapce z dobré milánské rodiny, oblečený podle anglické módy, jako by ambroziánské hlavní město tak trochu morálně příslušelo k britskému soustátí.

„Můžeme si sednout,“ řekl Davidovi, který se naposledy zapotácel a pak zapadl do lenošky. Tón byl přísný, snad aby zakryl, že ani po letech vězení není jeho srdce pouhý sval. Přísnost nejlépe zamaskuje vlastní dojetí a slabost. Morální nemoc múze zapůsobit i na lékaře a ten hoch byl morálně chorý. „Kdo Je ještě kromě nás ve vile?“ zeptal se ještě přísněji.

„Tedy, ve vile …“ Zkušební otázka nebyla těžká, ale pro mladíka musel být obtížný i prostý fakt, že mluví s neznámým člověkem. „V této vile … tedy, vlastně je to dům, a tak je tu pokojská, která je manželkou zahradníka, a sluha a kuchařka … připravuje večeři a táta říká, že to vlastně není žádná kuchařka, ale dnes se člověk musí spokojit…“ Mluvil, usmíval se, dojemně odříkával roli mladého duchaplného muže.

„A kdo ještě?“ přerušil ho tvrdě.

Obrovy oči zastřela úzkost. „Nikdo,“ hlesl rychle.

Bude to tvrdý oříšek a on se nesmí dopustit chybného kroku při navazování prvních vztahů. Mládenec je sice opilý, ale při smyslech.

„Snažte se mne nebát; když se vám to nepodaří, nikam se nedostaneme.“

„Nebojím se,“ odpověděl, ale strachy polkl.

„Ale ano, a nedivím se vám. Vidíte me poprvé a víte, že budete muset udělat vše, co vám poručím. Je to nepříjemná a zneklidňující situace, ale váš otec si to přál. Když dovolíte, chci začít svou práci tím, že ho pomluvím.“

Hoch se ani neusmál. Profesorova duchaplnost nikdy nepřiměje k úsměvu zkoušeného, který kapituloval. „Otec vás tloukl, vnucoval vám svou vůli, bránil vám, abyste se stal mužem. Přišel jsem, abych vám pomohl odvyknout pití. To se snadno podaří, ale není to vaše pravá choroba. S dospělým synem se nezachází jako s děckem. Váš otec se tohoto omylu dopustil, ale já jej nemohu a nechci opakovat. Až přestanete pít, odejdu a pro nás oba to bude úleva. Proto se snažte mít co nejmíň strachu. Lidi, kteří se mne bojí, nesnáším.“

„Já nemám strach, doktore.“ Nevypadal na to, jeho hrůza zřejmě spíš vzrůstala.

„Nechte toho a dejte pokoj i s tím doktorem. Nemám sice rád rychlé důvěrnosti, ale v našem případě je to nezbytné. Budeme si vykat a oslovovat se, pokud to bude třeba, jménem.“

Pokus o spřátelení by nebyl správný. Chlapec je inteligentní, citlivý, neuvěřil by náhlému kamarádství a viděl by v něm léčku.

Vešla stará pokojská. Vypadala spíš jako venkovanka, která omylem vešla do vily a teď je z toho celá pryč. Kysele se zeptala, co má připravit k večeři a pro kolik osob. „Je půl deváté,“ dodala skoro s posměchem.

I tento problém ztrápil smutného panoše a Duca jej musel vyřešit za něho. „Najíme se venku. Můžete dát personálu volno.“

„Najíme se venku,“ opakoval David kyselému individuu, které jim ještě věnovalo úšklebek a pak zmizelo z místnosti.

Než začne svou práci s neohrabaným paňácou, chtěl ho vyšetřit a poručil mu, aby se svlékl. David Auseri se zarazil u krátkých spodků, ale Duca mu pokynul, aby svlékl i ty. Nahý vypadal chlapec ještě mohutnější. Dukovi se zdálo, že stojí ve Florencii pred Michelangelovým Davidem, snad jen o trochu tlustším.

„Vím, že to není příjemné, ale otočte se a choďte!“

Poslouchal ho jako dítě, či spíše kybernetické autíčko, sledující podle přijímaných impulsů určenou dráhu, jen jeho obraty nebyly tak plynulé a potácel se stále těžkopádněji.

„Stačí. Položte se na lůžko!“

Až na porušenou rovnováhu, což způsobila opilost, se David pohyboval normálně. Na lůžku mu prohmatal játra, a pokud toto prosté vyšetření stačilo, mohla to být i játra abstinenta. I jazyk byl bezvadný. Prohlédl mu kůži centimetr po centimetru: byla perfektní, mužsky hutná, ale pružná a průsvitná jako pokožka krásné ženy. I alkohol potřebuje čas, než začne nahlodávat takový kolos.

Porucha však mohla být jinde. „Zůstaňte ležet a povězte mi, kde najdu malé nůžky.“

„V koupelně. Jsou to dveře skoro na konci chodby.“

Vrátil se s nůžtičkami a začal ho střídavě píchat jedním nebo oběma hroty do chodidel, kotníků, lýtek a stehen. Davidovy reakce byly přesné, alkohol mu zatím vůbec neublížil.

„Můžete se obléknout a pak se půjdeme najíst. Myslím, že je zde jedna restaurace blízko Inveriga.“ Zatímco se David oblékal, otočil se k oknu. Pak dodal: „Otec vám asi naznačil, že jsem teprve před několika dny vyšel z vězení.“

„Ano.“

„Snad tedy pochopíte, že s léčením začneme až zítra. Dnes večer bych si rád odpočinul. Vězeňská strava je, nehledě na prostředí, hrozná. Dnes večer budete mym společníkem.“

Než odešli, zastavil ho pod lampou a přejel mu dvěma prsty po levé tváři. Měl tam šmouhu, ale špína to nebyla.

„Bolí to?“

„Ano.“ Zdálo se, že jeho strach trochu opadl. „Ale moc ne, jen v noci, raději spím na druhém boku.“

„Rána pohrabáčem je trochu moc.“

David se poprvé usmál: „I já pil ten večer trochu moc.“ Omlouval otce a měl trest za spravedlivý.

Nasedli do vozu toho zvláštního hocha. Byla to tmavomodrá giulietta s šedým vnitřkem, bez rádia a beze všech ozdůbek, jinak by to nebyla „třída“.

Z vily nebylo do Inveriga daleko. David se rozjel, za chvíli byli na hlavní silnici a Duku oslnila světla protijedoucího auta. Pak giulietta zastavila. Byli na místě.

„Váš otec mi prozradil, že jezdíte rád rychle,“ řekl Davidovi, „ale nevěděl jsem, že jste tak výborný řidič.“ Nelichotil. Po úzké silnici s mnoha zatáčkami a v době hustého provozu mohl jet tak rychle jen velmi obratný řidič.

Úsilí o rozhovor s obtížným pacientem však bylo marné. Měl pocit, že mluví do prázdna. David nikdy nepromluvil sám, jen odpovídal na otázky, a pokud to bylo možné, jen jednoslabičně.

Vzal ho k baru. „Klidně pijte whisky, s léčením začneme až zítra.“

Lokál stál stejně jako Auseriho vila na úbočí pahorku a měl být jakýmsi „country night“, venkovským nočním klubem, kde se mohlo tančit. Zahradní parket byl skoro prázdný a reflektory jen matně osvětlovaly dvojici všedních hříšníků, která tančila při reprodukované hudbě. Plakát však sliboval, že ve dvaadvacet hodin začne hrát vynikající orchestrální soubor. Reklama budila představu nejméně padesáti hudebníků, ale na pultících ležely čtyři nástroje.

Jídlo se podávalo na terásce s několika prostřenými stoly. Za necelou hodinu se jim podařilo povečeřet šunku, která zřejmě dlouho ležela v ledničce, kuře v aspiku, jež bylo naopak dílem velmi dobrého kuchaře, a průměrný míchaný salát. Nejlepší byl sladký a vlhký vzduch a vyhlídka do hluboké tmy s tisíci zářícími body, sestupujícími až do milánské nížiny. Okna domů a vil a zahradní lampióny.

David se do jídla zřejmě nutil, nevypil ani půl sklenice vína a mlčel. Duca vstal, šel k baru a vybral tři druhy whisky. Přinesl láhve ke stolu. „Vyberte značku, kterou máte nejradši, mně je to jedno.“

„Mně také.“

„Tak si necháme největší láhev. Neobjednal jsem ani led, ani sodu, myslím, že si na to nepotrpíte.“

„Piju jen čistou whisky.“

„Já též.“

Nalil mu alkohol do vinné sklenice. „Dál si nalévejte sám, podle chuti. Jsem roztržitý a musím s vámi probrat spoustu věcí.“

Opět se začal ptát, neboť to byl jediný způsob, jak dostat z Davida pár slov. Položil vždy otázku, David odpověděl a do toho chvílemi zazněla z tanečního parketu hudba „velkého“ orchestru. A nad teráskou dokonce svítily hvězdy.

Ano, matka byla vysoké postavy. Pocházela z Cremony. Ne, on nemá rád moře, ale matka je měla moc ráda, mají dům ve Viareggiu, ale po maminčině smrti tam byli jen jednou. Ne, nikdy neměl známost.

Bylo to strašné únavné. Nalil mu, protože David si sám nedoléval, a naplnil mu pohár skoro vrchovatě.

„Nemá se to, ale ušetřím si tak práci s dvacaterým naléváním. Pak mi snad trochu pomůžete s konverzací. Chci mluvit o ženách, a nejen mluvit. Naposledy jsem se dotkl ženské ruky před jedenačtyřiceti měsíci. Probudil jsem se s rukou na její paži. Ona ještě spala. Myslím, že už nedokáži pokračovat v nedobrovolné abstinenci.“

Cítil, že stojí na prahu té zvláštní pevnosti, do níž se mladík uzavřel.

„Tady asi není moc možností,“ řekl David a na něho to byla neuvěřitelně dlouhá odpověď.

„Uvidíme, půjdu se poohlédnout.“ Nechal ho o samotě na terásce pod hvězdami a přes bar zamířil k tanečnímu parketu. Tanečníků pořád nebylo mnoho, ale dělali velký rámus. Studoval jednotlivé slečny. Proti milánským, které zde byly s doprovodem a tvářily se jako císařovny, vypadaly ostatní domácky, měly náhrdelníky z umělé hmoty, vlasy upravené přítelkyní, která je učednicí v kadeřnictví, a marťanské pozlacené sandály. Duca však už dávno přestal věřit i domáckému vzezření.

Vrátil se na terásku. S uspokojením si všiml, že David dopil svou whisky do dna, a odvedl ho k parketu. I když hoch vypil dost alkoholu, nepotácel se o mnoho víc než prve.

„Neumím tančit,“ oznámil David. Usedli k stolku daleko od orchestru, v osamělém a špatně osvětleném koutku „country night“.

„Zato já tančím výborně.“ Objednal další whisky a šel požádat o tanec jednu zaručeně zdejší dívku, která nebyla ani nalíčená. Po tanci přijala pozvání na oranžádu. „Budu už muset jít, otec mi dovolil zůstat tady jen do jedenácti. Když přijdu až o půlnoci, tak to pěkně schytám.“

„To je škoda,“ povzdechl Duca. „Můj přítel má vilu, hudební skříň a originální nahrávky.“

Při slově vila se dívčina zamyslela. Když orchestr začal hrát, vzal ji opět na parket a jemně ji přemlouval. Zdálo se, že domácké děvče má pochopení pro dva osamělé muže v tak krásný hvězdnatý večer, a než hudba ztichla, byla ochotná jít do vily a najít ještě jednu přítelkyni.

„Ale musíte nás nejdéle o půlnoci dovézt domů,“ trvala na svém, i když zřejmě nerada. Pak ještě posunula termín rozloučení o půl hodiny.

Přítelkyni našla rychle. Na chvíli se omluvila a pak se vrátila s děvčetem, které jí bylo navlas podobné. Vypadaly jako dva stejné modely, jenže jedna byla blondýna a druhá bruneta.

Potěšilo je, když Duca zakoupil několik lahví, líbila se jim giulietta, hodlaly začít rozhovor již v autu, ale při stodvacetikilometrové rychlosti na úzké silnici k tomu neměly dost sil. Popadly dech až před vilou. „Ne … nesnáším tak rychlou jízdu,“ zakoktala hnědovláska, která se jmenovala Mariolina, nebo snad byla Mariolina ta druhá? „Prosím vás, až pojedeme zpátky, mějte na nás ohled, jinak půjdeme pěšky.“

Po celý večírek se David už nezapotácel, byl jen poněkud strnulý a mlčel. A tak mluvil Duca, neboť dá-li se člověk na mesiášství, musí být důsledný. Vždyť vy, doktore Duko Lamberti (zavrtění hlavou) jste knížetem, ba vévodou – Duca vskutku znamená vévoda – sociální spásy. Je to legrace osvobodit lidstvo, nyní zosobněné Davidem, od metly alkoholismu, nebo v podobě paní Sofie Maldrigatiové od strachu ze smrti. Oči jí zfialověly hrůzou, kdykoli se k ní přiblížil primář, který vždy vyprávěl při operaci sprosté anekdoty. A on, Duca Lamberti, zachrání všechny, a proto teď už skoro hodinu baví děvčata i Davida, zkouší uvést do chodu hudební skříň, která je pokažená, pak jedno z děvčat zapne rádio, najde Řím 2, a on, na pozadí taneční hudby, pokračuje v povídání jako konferenciér.

Nalil nápoje. Slečny byly moudré, nepily mnoho, plácaly páté přes deváté a Duca i David se tvářili, že je berou vážné. Tak se zdařilo, že posezení budilo dojem způsobného dýchánku, dokud se Duca na chvíli neuchýlil s Mariolinou – snad to byla Mariolina – stranou a neřekl jí pár slov na vysvětlenou.

Mariolina po chvíli přiměla Davida, aby se zvedl z lenošky. Zamířili po točitém schodišti k ložnicím. I když děvče mělo vysoké podpatky a vyčesané vlasy, nesahalo mu ani po ramena. Zmizeli a Duca se natáhl na divan. Druhá dívčina, změklá hudbou a několika pohárky, usedla vedle něho na zem, rozpustila si vlasy a rázem se změnila v rafinovanou Francoise Hardyovou. Pak řekla konkrétně, jasně a vášnivě: „Zůstaneme zde, nebo je tu pro nás někde nějaký koutek?“ Očima ukázala na poschodí. Toužila po svatebním loži.

Nalil sobě i jí. Těžko mohl vysvětlovat, že dlouhá zdrženlivost vyvolává u muže určitý druh neuropsychické zábrany. Cudnost lze mít za vadu, a vůbec, po takové nabídce z úst italské ženy bylo i nejobratnější odmítnutí nemožné. Místní Francoise Hardyova, poctiva a svědomitá a tak ochotná dělat mu společnost, by ho nepochopila a urazila by se. Nebo by ho měla za impotenta či homosexuála.

Nechtěl příliš trápit milé děvče z vlídné Brianzy. „Tady nám bude líp, ale vypni rádio.“ Jeden vysoký fašistický hodnostář si prý za války ve Španělsku nechával při milování hrát Ravelovo Bolero. Rozhodně se mu nechtěl podobat.

Asi v půl druhé sešla Mariolina velmi důstojně z horního poschodí. Byla sama. On a Francoise Hardyová už opět zapnuli rádio a snažili se budit dojem dobrých přátel.

Duca se rozběhl a byl u dívky dřív, než vkročila na poslední schod. Jemně ji přiměl, aby usedla na schodiště, sám si sedl vedle ní a začal se vyptávat. Otázky byly velmi indiskrétní, ale spoléhal na bystrost a pochopení děvčete, které bylo svým způsobem inteligentní.

Otázku číslo jedna, která nebyla tak choulostivá, zodpověděla dívčina takto: „Taky jsem si myslela, že potom usne, ale kdepak.“

Druhá otázka už byla intimnější povahy a Mariolina jen zavrtěla hlavou.

Záporně odpověděla i na třetí, čtvrtý a pátý dotaz. Její přítelkyně jí přinesla sklenku a byla by ráda naslouchala rozhovoru, ale když uslyšela šestou a sedmou otázku, byla zřejmě uražena obsahem dotazů a vrátila se k rádiu.

Otázka číslo osm byla poslední a Mariolina řekla takřka s dojetím: „Ne, to neudělal, zapnul malé rádio u lůžka, a to bylo jediné světlo.“ Popisovala Davidovo chování se zřejmým zalíbením, asi ji překvapilo. „Zapálil mi cigaretu a požádal za prominutí, že tak málo mluvil. Pak se mne zeptal, zda tu chci zůstat přes noc, nebo zda chci raději domů. Odpověděla jsem, že musím domů, šla jsem do koupelny, a když jsem se vrátila, byl už úplně oblečený a opět se mi omlouval.“

„Za co?“

„Že mne nemůže doprovodit, ale prý se ostýchá.“

„Proč?“

„Prý se nechce setkat s tebou.“

Psychosexuologický výslech skončil. Ukázal, že i vůči druhému pohlaví je Michelangelův David úplně normální. Potvrdilo to osm pečlivě zvolených otázek. David Auseri byl zdatný mladý muž, trochu staromódní, zdravě žádostivý a jeho milování nemělo anomální varianty. Požité množství alkoholu nevytvářelo zábrany a nijak ho neovlivnilo k horšímu. Mariolinin znalecký posudek byl přesný a jasný.

Vstal a pomohl na nohy i své informátorce.

„Ještě slzu a jde se domů.“

Několik bankovek inženýra Auseriho se velmi diskrétně přestěhovalo z Dukovy kapsy do kabelek domáckých dívčin, ale i tak měl dýchánek pořád společenskou úroveň.

Odvezl děvčata před restauraci pod hvězdami, která byla ještě otevřená, neboť najednou nespěchaly pod rodičovskou ochranu.

Duca se pomalu vracel do vily. U mřížových vrat ho uvítal uctivý starý pán v nepromokavém plášti přes dlouhou noční košili a sdělil mu dokonale spisovnou italštinou bez přízvuku jakéhokoli nářečí, že je sluha. Omluvil se za nedostatečné oblečení a vysvětlil, že ho mladý pán pověřil, aby ukázal Dukovi jeho pokoj a obstaral mu vše, co potřebuje pro přenocování. Byl to sloužící jak z filmu o horních deseti tisících. Doprovodil Duku do prvního poschodí, zavedl ho do jeho pokoje, ukázal mu koupelnu, kterou už znal, a pak se uctivé rozloučil s rukou na srdci, aby se mu nerozevřel nepromokavý plášť.

Dukova ložnice sousedila s Davidovou, topografie vily byla docela jasná. Určitě zde spal inženýr Auseri, když pobýval ve své oblíbené Brianze. Tuto domněnku potvrzovaly i knihy na nástěnné poličce. Dokumentární díla o druhé světové válce, italské dějiny od roku 1860 do roku 1960, Russellovo Svědomí lidstva, anglická reklamní brožura o nehořlavém nátěru a několik svazků Vie del mondo. Věcná literatura pro věcného ducha inženýra Auseriho.

Duca si nevzal žádné zavazadlo, neboť nepředpokládal, že zde bude muset hned zůstat, ale co na tom záleželo. Vypláchl si ústa ústní vodou, rychle se umyl a jen v krátkých spodkách se vrátil do svého pokoje. Cítil se nešťastný.

Oknem vnikal teplý, vlhký vzduch, sem tam nějaký ten komár a hlavně tíživé ticho, neboť provoz na silnici pod vilou zcela ustal. Jeho rozjitřenost ještě vzrostla, když přes všechno mytí našel na krku dlouhý vlas Francoise Hardyové.

I ve vězení jsou tyto pozdní noční hodiny zlé. Byl na ně sice připraven, očekával útok vzpomínek, ale když se jejich příliv blížil, zaplavily ho a zmítaly jím ještě víc, než se obával. Dobrá, dobrá, tak mě umučte!

Dělal v životě jednu chybu za druhou.

3.

Bylo zbytečné tolik nenávidět primáře kliniky, který vypadal jako koňský pacholek převlečený do lékařského hábitu. Arquate byl skutečně odporný svou morálkou, tónem hlasu, šaškovstvím, ale nenávist je na nic. Znechutil-li se mu Arquate, byla zde ještě klinika, a tu měl přece rád.

Nebylo správné, že z nenávisti k Arquatemu přikládal příliš velký význam oné ranní příhodě. Po čistě formálním obřadu vizity vyšli s Arquatem z pokoje paní Maldrigatiové a Arquate, který ze zásady za sebou nezavíral dveře, řekl: „Ta vydrží tak přes prázdniny, tyhle případy zdánlivě nevypadají na umření, ale odtud se už nedostanou.“ Jeho hlas, který byl vždycky jako hlásná trouba, vztekem ještě zesílil, takže kromě nešťastné pacientky to určitě slyšeli všichni nemocní.

Profesor Arquate měl totiž zlost, protože každoročně zavíral svou malou, ale přeplněnou kliniku od 5. do 20. srpna. Pacienty posílal domu nebo drsně prohlásil, že jsou zdraví, popřípadě jim doporučil změnit vzduch. Ne vždy se mu „ovšem podařilo vyklidit kliniku do jím stanoveného data, či spíše do data určeného jeho manželkou, za níž v tuto dobu každoročně přijížděla z New Yorku její sestra. Musel-li Arquate kvůli nějakému pacientovi změnit program, znamenalo to hádat se se ženou.“

Proč se jen tak rozhořčil nad Arquatovými slovy a proč se ho tolik dotklo zoufalství paní Maldrigatiové?

Paní Maldrigatiová pochopila, co ji čeká, a dostala se do hrůzného šoku. Prokřičela půl dne, injekce nezabíraly a jen nejsilnější dávky sedativ ji dokázaly uspat. Neklamala sama sebe, věděla, že tu dlouho nebude, ale velký arcijáhen jí dal přesnou lhůtu: možná že zemře ještě před prázdninami, jak doufal Arquate, a když ne, dodýchá krátce po nich.

Měl se na to vykašlat. Byla těžce nemocná, ale takových případů je mnoho a pod morfiem vůbec netrpěla. Stačilo, aby jí ošetřovatelka dávala injekce. Ale jemu to nedalo, vysedával u paní Maldrigatiové, jakmile měl chvilku času, a snažil se ji přesvědčit, že neumírá. A to byla další chyba. Paní Maldrigatiová byla sice stará a měla rakovinu v nejvyšším stupni, ale byla to inteligentní žena.

Když se ho při soudním líčení zeptali, kolik času uplynulo od chvíle, kdy ho paní Maldrigatiová zapřísahala, aby ji usmrtil, do okamžiku jeho rozhodnutí dát jí smrtící injekci, odpověděl:

„Třicátého července mě po celé dopoledne úpěnlivě prosila, abych zkrátil její utrpení.“ Neměl uvést datum, neměl si vzpomenout.

„A kdy jste jí dal injekci?“

Všichni strnuli, když bez rozmýšlení odpověděl: „V noci z 31. července na 1. srpna.“

„Takže vaše rozhodnutí,“ zahřměl veřejný žalobce, „zda máte zabít starou nemocnou ženu, trvalo pouhopouhých šestatřicet hodin? Vaše váhání bylo náramně krátké! Tvrdíte, že si přála zemřít, ale mohla třeba žít ještě několik let.“

Po všechny roky vězení se mu nepodařilo zapomenout na prokurátorův hlas a na nesmysly, které říkal. Až do procesu věřil, že i lidská omezenost má své hranice, ale přesvědčil se o svém omylu. Jen obratnost obhájce, kterého mu sehnal otec, ho aspoň částečně zachránila před důsledky všech chyb, jichž se dopustil. Tři roky kriminálu a vyškrtnutí z lékařského rejstříku byl mírný trest. Mohl dostat i patnáct let jen proto, že chtěl zachránit paní Maldrigatiovou před strachem ze smrti. Zemřít je stokrát lepší nez žít v hrůze ze smrti, pokoušel se vysvětlit při přelíčení. Dokonce vstal a křičel: „Paní Maldrigatiová upadala do šoku, jakmile jen spatřila profesora Arquateho, který tak surové určil, kdy zemře.“

Bylo to směšné a dva četníci ho donutili, aby si zas sedl.

Jednou přišel za ním do vězení otec, ale po chvíli odešel, protože mu nebylo dobře. Za čtyři dny pak zemřel na infarkt. Sestra Lorenza osaměla a našla si příjemného pána, který se o ni staral, utěšoval ji a přivedl do jiného stavu. Tato opora však zmizela, když se prozradilo, že je ženatý. Lorenza se bratra zeptala, zda se mu pro holčičku líbí jméno Sára. Přisvědčil, i když to byl další nesmysl. A nesmyslné bylo i odmítání prášků pro spaní, aby nebděl noc co noc až do svítání a neslyšel znovu a znovu hlas Arquateho, svého otce nebo nářek paní Maldrigatiové. I ve vezení mu lékař nabízel prášky, ale on je nechtěl, aby se nezdálo, že nemůže spát kvůli výčitkám svědomí. Vždyť zabil nemocnou, která třeba mohla žít ještě několik let! Myslet si, že by paní Maldrigatiová zůstala na živu déle než měsíc, bylo tak idiotské, že to mohlo projít jen veřejnému žalobci. Duca však nespal proto, že se mu všechno hnusilo. I u slepice může vyvolat nespavost kurník, v němž se jí nelíbí.

Byly čtyři hodiny ráno a mořský příboj v jeho nitru se pomalu uklidňoval. Obvyklé noční můry mizely. Zaslechl šramot. Snad dveře nebo okno, které někdo pomalu zavíral? Třeba ani Michelangelův David nespí a má pocit, že ho obklopuje nepřátelský svět. Duca vstal, vzal si z poličky knihu a začetl se do Buffariniho vzpomínek na Mussoliniho: „Nadšení italského lidu pro válku rychle ochladlo. Po Stalingradu a vylodění spojenců v Maroku si musel duce uvědomit, že nálada obyvatelstva se od doby římského impéria značně změnila. Rostlo i nepřátelství vůči německým spojencům…“

Zavřel knihu a vyskočil. Náhle se mu v domě něco nelíbilo. Tísnivý pocit znásoboval i šedý proužek svítání. Vyběhl z pokoje a šel najisto. Zaklepal na dveře Davidovy ložnice.

Žádná odpověď. Zkusil kliku: dveře byly zamčeny. Rázem pochopil a několikrát silně zabušil pěstí.

„Otevřte, nebo vyrazím dveře!“

Nic se neozvalo. Bušil dál, s ještě větší silou.

Dveře se otevřely. Nemýlil se. David si přidržoval pravou rukou kapesník na levém zápěstí. Plátno bylo již prosáklé krví kapající na zem. Nejzoufalejší způsob smrti.

Dostrkal Davida do koupelny. Na stěně visela skříňka první pomoci, která kupodivu obsahovala vše potřebné. Podržel mu paži nad umyvadlem a David poslušně nechal dělat se sebou vše, co bylo nutné k jeho záchraně.

Řez na zápěstí byl proveden tak, aby krev rychle vytékala, ale rána nebyla dlouhá. To usnadnilo Dukovi sešití a za necelou půlhodinu už odpočíval aspirant smrti na lůžku. Obvaz zcela zakrývala manžeta košile. Mlčel.

Ani Duca nepromluvil. Jakmile mladíka uložil, dal se do hledání whisky. Byla to hračka: tak vysoký člověk jako David Auseri mohl schovat láhev jen na skříni. Stoupl si na špičky a i jemu se podařilo dosáhnout do klukovské skrýše. Vzal láhev. Nejsem o moc menší než on, pomyslel si.

Pil přímo z láhve. Doušek, nadechnutí, druhý doušek, třetí, a už dost! Potřeboval to jako sůl, byl celý ztuhlý hrůzou, a i kdyby vypil všechnu whisky, nerozehřála by ho.

Vrátil láhev na skříň a posadil se k chlapci na postel. Podíval se na svého pacienta. Vypadal normálně, neplakal, nebyl bledý a pleť měl suchou. Bylo děsivé, že chtěl zemřít při naprosto jasném vědomí, a tak klidně – v dvaadvaceti letech!

„Myslíte někdy také na jiné než na sebe?“ otázal se. Pohlédl k oknu. Nebeská stěna byla mléčná úsvitem.

Žádná odpověď. „Neptám se, zda myslíte na otce, na bolest, kterou byste mu způsobil svou smrtí. Zajímá mě, zda myslíte vůbec na někoho jiného, třeba na člověka, který před vaším vozem přechází silnici. Nebo na mne. Co by se stalo, kdybych nebyl před chvílí zaslechl ten slabý šramot, když jste šel do koupelny pro nůžky, abyste si přeřezal žíly? Ráno bych vás nasel vykrváceného. Snažte se uvažovat.

Před třemi dny jsem vyšel z kriminálu. Mám na krku zločin, který soud definoval jako zabití s polehčujícími okolnostmi. A dnes ráno bych byl zde, s mrtvým mladíkem, po večeru prohýřeném s děvčaty lehčího razení. Dole v pokoji jsou ještě zbytky po naší zábavě. Vy nevíte, jakou fantazii má tisk a jak je policie podezřívavá. Zapletli by do toho drogy a já bych byl obviněn, že jsem zorganizoval orgie, obstaral heroin, kokain, marihuanu, a není vyloučeno, že by vyslovili pochybnosti o vaší sebevraždě. Vždy se najde žalobce schopný vykřikovat v soudní síni, že vám někdo přeřezal žíly, když jste byl omámen drogami. A já bych byl zase tam, kde jsem byl, a tentokrát bych prohrál navždycky. Teď dávejte dobrý pozor: vím, že pro vás nic neznamenám, ale mám dvaadvacetiletou sestru s roční nemanželskou dcerkou. Jsou závislé jen na mně. Budu-li pracovat, budou mít co jíst, jinak musí třít bídu jako v době, kdy jsem byl ve vězení. Kdyby se bylo to vaše pitomé koketování se smrtí povedlo, byl by to konec. Vím, že jste tohle všechno nevěděl, a jen proto jsem vás rovnou neuškrtil, když jsem vás uviděl s proříznutým zápěstím, a jen proto se stále ještě velmi ovládám.“

Konečně slovo, jediné, krátké, všední, a přece dojemné: „Odpusťte!“ Přivřel oči, neboť i on se musel velmi ovládat.

„Už to nikdy nezkoušejte, Davide!“ Nikdy nevyhrožoval žádnému svému bližnímu, ale teď chytil Davida za límec otevřené košile, a ač byl těžký, přitáhl si ho až k očím. „Nemohu vás hlídat každou minutu, a ostatně člověk, který se chce zabít, to nakonec dokáže i s deseti hlídači kolem. Nebaví-li vás žít, počkejte, až skončím svou práci. Za měsíc budete pít jen minerálku, já odejdu a můžete si pak dělat, co vám libo. Ale dokud jsem tady, žádnou sebevraždu! Zabránil bych vám v ní, ale pak bych vás vlastnoručně zabil sám!“

Přeháněl, aby probudil chlapcovo svědomí. Dramaticky mu vysvětlil, že jeho sebevražda by krutě postihla nevinného. Snad ten mravní motiv zapůsobí.

„Už se to nebude opakovat,“ řekl David se stále přivřenými víčky. Jeho zoufalství teď určitě vrcholilo, ale podařilo se mu je téměř zcela skrýt.

Duca vstal. Pořád byl jen v krátkých spodkách. „Jdu si pro cigaretu.“ Vrátil se do svého pokoje a oblékl se.

Vzal si svou přenádhernou novou košili, elegantní modrý oblek z lehounké látky a fantastickou kravatu v barvě nejjasnějšího blankytu. Byly to dary od Lorenzy, či spíše od doktora Carruy, který jí dal na ně peníze. Dvoumilimetrové vlasy nepotřebovaly hřeben, ale když si vázal před zrcadlem kravatu, zjistil, že by se měl oholit. Zapálil si cigaretu a vrátil se k Davidovi.

Bylo ještě šero, den dosud nenastal, ale elektrické světlo už nebylo zapotřebí. Zhasl. Obrovitý nešťastný mládenec pořád ležel jak široký tak dlouhý na lůžku, které pro něho bylo příliš krátké a úzké. Vzal si židli a přisedl k němu. Chvíli kouřil, ale Davidovi nenabídl.

„Neptal jsem se, proč jste se pokusil o sebevraždu, protože byste mi asi neodpověděl.“ Nečekal, že David promluví, a ještě si dopřál pár doušků cigaretového dýmu. Pak dodal:

„Netrvám na tom, že mi to musíte říct.“

Opět mlčení, ale Duca již stejně věděl, na čem je. Problémem nebylo pití, sklon k alkoholismu, jak se domníval otec-vladař. Rodiče vždy ustrnou na období, kdy zpívali dítěti ukolébavky. Důvod, proč si chtěl chlapec v tomto věku sáhnout na život, musel být vážný a hluboký. David byl v každém směru zdráv, to potvrdila i Mariolina, a rozhodl-li při plném vědomí o své smrti, musel být bytostně zcela rozerván. Ani těžký zločin, který by spáchal, by ho nedohnal k tak zoufalému činu. Davida Auseriho trápilo něco nebo někdo, a Duca musí přijít na to, co to je. Piti je oproti tomu bezvýznamné.

„Poněvadž jste už nabral trochu sil, můžeme odjet.“ Vstal a vyhodil nedopalek z okna. Stále jen svítalo, den jako by váhal s příchodem a ani ptáci necvrlikali v očekávání ranních červánků. Bylo ticho jako o půlnoci.

„Tady nám to nesvědčí, musíme pryč. Připravím vám zavazadlo, bude lépe, když pár dnů budete levou ruku šetřit. Myslím, že spát se nechce ani vám, ani mně.“

David mu pověděl, kde najde zavazadlo. Byl to elegantní plochý kufřík, samozřejmě tmavomodrý. Duca do něj uložil vše potřebné. Pak pečlivě otřel kusem toaletního papíru krvavé skvrny, které vedly z pokoje do koupelny. Asi bude muset dělat ledacos, aby uživil Lorenzu a malou neteř. Když byl hotov, řekl Davidovi: „Můžete vstát. Poněvadž mi nějaká ta krvavá skvrna možná unikla, probudíte teď pokojskou, sluhu nebo kohokoli v domě a oznámíte jim, že odjíždíme. I kdyby pak našli kapku krve, nebudou myslet, že zde došlo k zločinu a že jsme zmizeli.“

David pokorně a smutně uposlechl. Vzbudil sluhu, který v noci uvítal Duku v nočním rouchu, nechal ho odnést zavazadlo do auta a klidně usedl na místo spolujezdce, neboť pochopil, že Duca mu řídit nedovolí. Sklouzli z mírných brianzských výšin do milánské nížiny. Blízko Monzy byl otevřen výčep. Whisky tu samozřejmé neměli, byla to spíš zájezdní hospoda, jenže Michelangelův David začal podezřele blednout a bylo třeba mu dodat pohonnou látku. Duca objednal dvě kořalky. Mladý Auseri dychtivě vypil svou sklenku, a tak mu Duca přistrčil ještě druhou.

„Od této chvíle začínáme s léčením,“ oznámil mu. „Když usoudím, že se potřebujete napít, dám vám alkohol. Sám si nesmíte vzít ani kapku.“

David vypil i druhou skleničku. Sklenky byly malé, ploché, zbyly zde z dob, kdy se pily sladké rosolky a nosily boty s podkůvkami.

„Tečí ještě jednu,“ přikázal Davidovi.

Chlapcova bledost zmizela a dech byl opět normální. Vrátili se k autu. Nepatrná ztráta krve zřejmě nebyla příčinou nevolnosti. Pravým důvodem byl ten červ na duši, který v Davidovi hlodal.

„Kdybyste mi pověděl, co se vám stalo, a dovolil, abych vám pomohl, bylo by to pro vás mnohem lepší,“ poznamenal, ale neočekával odpověď a také ji nedostal.

4.

I v Miláně občas vyjde slunce, a toho rána vyšlo. Okna v horních patrech paláců žhnula září požárů a už teď se těžce dýchalo.

Zastavil giuliettu na náměstí Leonarda da Vinci.

„Nejdřív navštívíme sestru. Snad už je vzhůru, holčička dostává v šest hodin ráno první kaši.“

Masivní vrata z patnáctého století, kontrastující se skromností maličkého paláce, byla sice ještě zavřena, ale Duca zahvízdal a vzápětí se u okna v prvním poschodí objevila Lorenza s holčičkou v náručí.

„Nečekala jsem tě tak časně,“ řekla a hodila mu klíče.

„Jsem tu s přítelem, udělej nám kávu!“

Stoupali po krátkém schodišti k bytu. „Byt je malý, starý a švábi tam lezou ze dvou stran, z ulice a ze dvora. Zdržíme se však jen krátce.“

Lorenza stála na odpočívadle s dítětem na ruce, byla jen v pyžamu, naštěstí tmavé barvy, a dlouhý koňský ohon vlasů stažený obyčejným podvazkem jí spadal na záda.

Vzal od ní holčičku a představil sestru Davidovi. Sára náhodou nebyla mokrá. „Už čurala nebo bude?“ zeptal se.

„Právě jsem jí vyměnila pleny.“ Lorenziny velké oči na něho šťastně hleděly a stejné se dívala i na Davida. Vždycky se tak dívala, i když ho přicházela navštívit do vězení a ujišťovala ho radostným hlasem: „Advokát mi řekl, že je vše v pořádku.“

„Podržím Sáru a půjdu s tebou do kuchyně připravit kávu.“

Obrátil se k Davidovi, sedícímu nehybně na rozviklané židli.

„Omluvte mě, hned jsem zpátky.“ Vešel s děvčátkem do kuchyně. Když je někdo choval, bylo to klidné dítě, jinak ječelo, jako když je na nože bere.

„V pravé kapse kabátu mám cigarety.“

Lorenza je vylovila, zapálila jednu a strčila mu ji mezi rty.

„V levé kapse je šek a nějaké peníze. Vezmi si všechny, ale šek mi nech.“

Bankovky vzbudily Lorenzinu zvědavost. Uložila je do krabičky v kuchyňském stole a zapálila plyn pod konvicí s již hotovou kávou.

„Co se děje, Duko?“

„Dostal jsem zálohu na svou práci.“ Vyfukoval kouř stranou od dítěte. „Je to práce, která mi vyhovuje. Buď klidná, víš, že mi ji opatřil Carrua. Možná že se sem nějaký čas nedostanu, a tak jsem se stavil dnes.“ Přišel však i proto, aby jí dal trochu peněz. Na dětské stoličce ležela houska. Znamení, že Lorenza neměla na piškoty, které obvykle kupovala. „Ale co budeš vlastně dělat?“ Inu, když ho zavřeli a otec zemřel, zůstala sama a lékař jí jednoho dne řekl, že podle jeho názoru je těhotná, stala se i Lorenza trochu úzkostlivou. Teď se její velká krásná ústa stáhla strachy v tenkou linku.

Bez zbytečných podrobností jí vysvětlil, jaký má úkol. Pak se vrátili k Davidovi s kávou a našli ho tam, kde ho nechali.

Po celou dobu návštěvy držel Duca holčičku v náruči, což bylo nebezpečné, neboť Sářino vydatné počurání mu mohlo snadno zničit nový, a jediný oblek, ale Sářina ručička ovinutá kolem jeho krku a druhá šmátrající po jeho nose a veselé modré oči stály za toto riziko. Sára brebentila a on pozoroval Davida. Nic zvláštního se nedělo. Nedostatek alkoholu ho ještě víc odcizoval pozemskému světu. Už neodpovídal ani na otázky, nejvýš se usmál nebo pokývl hlavou a znatelně pobledl. Opět bylo třeba mu dodat šťávu, aby se jeho už tak depresivní stav ještě nezhoršil.

„Půjdeme.“ Podal dítě sestře.

„Kdy tě uvidím?“ zeptala se Lorenza.

„Přesně nevím, zatelefonuji.“

Ve voze řekl Davidovi: „Vydržte ještě chvíli. Nejdřív se zastavíme u holiče a pak zajdeme do blízkého slušného baru.“ David se usmál a přikývl na znamení díku. U holiče se dali oba oholit, a když seděli vedle sebe v křeslech, uviděl v zrcadle, že se Davidovi klíží oči. Kdyby usnul, prospělo by mu to.

Davidova víčka se zavřela.

„Pst,“ sykl tiše na holiče. „Celou noc jsme jeli vozem, je unavený a není mu dobře, nechte ho spát, dokud vám nepřijde moc zákazníků.“

„Dnes není den, kdy mívám plno.“ Holič byl chápavý, v životě už asi viděl ledacos, nechal Davida s napůl namydlenými tvářemi a zapálil si cigaretu.

I když to neměl zapotřebí, dal si Duca ostříhat vlasy. Holičův pomocník, který ho obsluhoval, pocházel z Coma, dosud neznal život a nechápal, že někdo může u holiče usnout. Tlumil však hlas a tiše vyprávěl, jak jednou v Comu usnul v kavárně. Ostříhán a oholen se dal Duca do řeči se starým holičem. Občas mrkl na hodinky a na Davida. Každá minuta spánku znamenala minutu méně pro alkohol a kousek blíž k Davidovu uzdravení. Hoch by byl snad spal až do poledne, ale ve čtvrt na jedenáct vtrhl dovnitř starý zákazník, hlučný Miláňan, přesně ten typ, který má obrovský úspěch v televizi: hubený, kostnatý, brunátný a mile protivný svou hrubostí. Vešel a zařval:

„Tu mě máš, synu, bojuj a zvítězíme!“

Hluk Davida probudil, uvědomil si, že usnul, a ta část obličeje, kde nebylo mýdlo, byla rudá rozpaky, ale laskavý a zkušený holič už byl u něho, dokončil holení a mohli odejít.

„Promiňte, že jsem vás vzal do takového krámku, u vašeho holiče je jistě lepší prostředí,“ omlouval se Duca. Odpověď nedostal.

Vystoupili z vozu před barem v Pliniově ulici. „Je to nejlepší lokál v téhle čtvrti. Objednejte si, co chcete!“ Nepohlédl na Davida popíjejícího dvojitou whisky, ale poručil mu, aby pil zvolna, neboť mají dost času.

Spánek a whisky poněkud zbavily hocha strnulosti. Už nebyl jako mumie a v autě poznamenal: „Jsem pro vás asi pěkné závaží.“

„To je pravda,“ přiznal Duca, „ale jste mi sympatický.“

Dojeli na Cavourovo náměstí, projeli ulicí Fatebenefratelli a zaparkovali v ulici Giardini.

„Počkáte zde, musím jít na policejní ředitelství. Nechám vám i klíčky od auta, ale vzpomeňte si, co jsem vám řekl dnes ráno: žádné hlouposti! Nebudete-li tu, až se vrátím, budu vás hledat a doufejte, že vás najdu už bradou vzhůru. Jinak vám nepřeju ten tanec! A ne abyste si zašel na skleničku!“

David několikrát přikývl, ale neusmál se. Snad ho tu najde v pořádku. Ten mladík je čestný.

Když vcházel do budovy ředitelství, zakalily mu zrak vzpomínky na otce. Bylo to jako rána pěstí. Když byl malý, chodili spolu touto branou, přešli nádvoří, vyběhli po schodech a kráčeli chodbou do malé místnosti, spíš myší díry, které se říkalo kancelář. Otec vždy zvedl ruku – nešlo to příliš po ráně nožem, kterou dostal na Sicílii – a ukázal na židli, či spíš na stoličku s prknem místo opěradla. „Sedni si a uč se!“ přikázal mu vždycky, a on si opřel o kolena učebnici a četl a četl, a když potřeboval psát, uvolnil mu otec růžek vlastního stolu, v této budově nastudoval všechno možné: aritmetiku, chemii i deskriptivu.

Dnes dopoledne se však vydal jinou chodbou, tišší a opuštěnou. Před dveřmi Carruovy kanceláře stál policista, který ho neznal a požadoval moc vysvětlování, než mu dovolil vejít. Snad by ho byl i prohledal nebýt Carruy, který se objevil a zařval: „Všechny možné otravy, které nechci vidět, pustíte, a když přijde můj přítel, zdržujete ho!“ Carrua snad nikdy nemluvil normálně, bud řval, nebo mlčel.

„Jak to dopadlo u Auseriho?“ zařval, jakmile se octli v jeho kanceláři.

Duca vyprávěl, co se událo, a poděkoval mu: „Je to zvláštní práce, ale líbí se mi, i když mnohé mi není jasné.“

„A co?“

„Nevěřím, že jde jen o chlapce, který pije. Určitě je v tom něco jiného.“

„A co?“

„Nevím. Nevylučuji, že by to mohlo zajímat i policii.“

Doktor Luigi Carrua na něho mlčky pohlédl. Byl to starý otcův přítel, a když se na Duku takto zadíval poprvé, bylo mu asi pět nebo šest let. Od té doby se setkali snad tisíckrát, a přece si na ten pohled nezvykl: vždycky mu připadalo, že pred ním stojí dočista nahý.

Carrua byl malý, ale ne tlustý. Už třicet let nesl na svých bedrech tíži policejní práce v milánské oblasti. Vlasy mu zbělely, ale byly dlouhé, husté a pečlivě upravené, a tak vypadal spíš jako vysoký bankovní úředník než jako policista. Až na ty okamžiky, kdy upřeně hleděl druhému do očí.

Po chvíli mu řekl nezvykle tiše: „Máš-li nos po otci, můžeš mít pravdu. Tvůj táta se nikdy nemýlil.“ Opět zvýšil hlas: „Ale ty jsi lékař a ne policajt, a Auseriové neměli nikdy oplétačky s policií.“

Zazvonil telefon. Carrua zvedl sluchátko, naslouchal a pak znovu spustil z plných plic: „Dobrá, ať udělají nový pitevní nález, já to za ně dělat nebudu, nejsem rozparovač mrtvol!“

Obrátil se k Dukovi a pokrčil rameny: „Zase doktor Carr-ú-a! Krucifix! Už ke mně chodí deset let a denně jim opakuju: Cá-rrua, prosím, přízvuk na prvním á, ne Carr-u-a. Není to nic platné, mají v palici Carr-ú-u, a tak mi tak říkají.“

Duca se usmál. Přesná výslovnost jména byla jedinou slabostí tohoto muže a neměl naději, že jeho trápení skončí, poněvadž lidé nepochybovali o tom, že přízvuk má být na ú. Hned však zvážněl. David ho trápil.

„Kdybych při léčení toho hocha přišel na věc, která je v rozporu se zákonem, jak se mám zachovat? Inženýr Auseri je tvůj přítel.“

Tentokrát zařval Carrua ještě zuřivěji: „Nepřijdeš na nic, neboť u Auseriho není na co. Chodili jsme spolu do školy, společně jsme vojákovali a spolu i stárneme v tomhle všivém světě. Jeho kluk je sice trochu mdlého rozumu, ale ani on nepřejde ulici, když nesvítí zelená. Pije, poněvadž je praštěný, to je všechno. A poněvadž ty jsi naopak hlava otevřená, naučíš ho, aby dával přednost citrónové limonádě.“

Řekl mu to tedy po lopatě, poněvadž sám poznal, že člověku někdy nepomůže ani být synem policisty, ani mít za poručníka vysoce postaveného činitele policejního ředitelství. Jestliže kolečka špatně zapadnou, rozdrtí každého, jako tomu bylo s ním u paní Maldrigatiové, a on se už nechtěl dostat do maléru.

„Poslouchej mě, prosím tě! Když nic neobjevím, tím líp. Ale objevím-li sebemenší nesrovnalost, přijdu za tebou, předložím ti celou záležitost na stříbrném tácu a dám ruce pryč. Nechci mít nic společného s věcmi mimo zákon. To snad není přemrštěné, nemyslíš?“

Očekával další křik, ale bylo ticho. Až po chvíli Carrua vyskočil a zaburácel: „Máš snad důvod myslet si, že jde o něco nezákonného?“

Odpověděl tvrdě a přímo: „Nechtěl jsem o tom mluvit, ale dnes v noci se syn tvého přítele pokusil o sebevraždu. Přeřezal si žíly na zápěstí. Načapal jsem ho přitom včas a teď na mne čeká dole, dosud živ a zdráv, jak doufám. Jenže mladík v jeho věku se nepokusí umřít pro nic za nic.“

„Důvod ti neřekl?“

„Ne, a poněvadž už po celý rok tají svému otci, proč tolik pije, neodpověděl by mi, i kdybych no sebevíc vyslýchal.“

„Mnoho lidí se zabíjí bezdůvodně.“

„David Auseri není svedená panna. Je to muž, i když mladý. A není praštěný, jak si myslíš ty i jeho otec. Chce-li zemřít, má závažnou příčinu, a u muže mají závažné příčiny vždy co dělat se zákonem. Já už poznal, co je zákon, a proto jsem tě přišel upozornit, že jestli něco neklape, myju si ruce.“

Carrua už neřval a posadil se. „Máš pravdu.“ Zesmutněl. Udělal pro něho vše, aby ho ochránil, aby zabránil procesu, vězení, odsouzení, ale bylo to nad jeho síly, kolečka špatně zapadla.

„Nevěřím, že něco zjistíš, ale pokud ano, přijď hned ke mně a najdu ti jiné zaměstnání.“

Než otevřel dveře, objal ho: „Pokus se přežít. Za rok nebo dva budeš znovu přijat mezi lékaře a vrátíš se. Jsi mladý.“

Přisvědčil, neboť i on v to doufal, i když jeho naděje byla svým způsobem tajný hřích.

„Díky za vše, cos udělal pro Lorenzu,“ řekl Carruovi a silně mu stiskl ruku.

Ulice Fatebenefratelli byla vlhká a horká jako plátno, které přikládá lepší holič před holením zákazníkovi na obličej, aby mu změkčil vousy. Kdybych nenašel Davida s giuliettou, byla by to rána, pomyslel si. Musel však riskovat, jinak by nevěděl, do jaké míry lze chlapci důvěřovat a co udělá, když ho chvíli nechá bez dozoru.

David byl na místě a procházel se blízko giulietty v klamném stínu, který v tuto hodinu poskytovaly stromy. Viděl ho zezadu, vysokého a obrovitého, a zaplavila ho lítost. Ať už šlo o cokoli, muselo to být zlé. „Díky,“ řekl mu usedaje za volant. „Teď se stavíme v bance a pak mi prominete, když vás zavezu na poněkud truchlivé místo. Chci navštívit otcův hrob.“

V bance – byla to otcova banka – mu proměnili Auseriho šek, vystavený na dost vysokou částku. Neměl potíže, i když v bance věděli, že byl v kriminále a že tatínek svou spořitelní knížkou nikdy tento finanční ústav příliš nepodpořil.

„U Musocco zastavíme a napijeme se,“ povzbuzoval Davida. Už z psychologických důvodů nemohl snížit hned v prvním týdnu léčení Davidovu obvyklou dávku alkoholu o víc než třetinu. Chtěl, aby zůstal normální. Při příliš prudkém omezení hrozilo nebezpečí, že se z něho stane člověk posedlý jen myšlenkou na whisky.

O venkovských hřbitůvcích uprostřed zeleně a s vysokými cypřiši se říká, že nejsou skličující. Velký hřbitov velkého města však mrazí. Duca otcův hrob ještě neviděl, nebyl ani na pohřbu. Teď měl v kapse lísteček s číslem oddělení a hrobu, který mu dala Lorenza. Kráčeli s Davidem smutným místem, rozlehlým jako oceán, které působilo v sluneční záři ještě pochmurněji. Hrob byl samozřejmě až vzadu, museli jít dlouho. Duca nesl v ruce karafiáty, které koupil u mřížových vrat.

Našli příslušné oddělení a konečně stanuli u hrobu, víceméně podobného všem ostatním v řadě. Vyhaslá voskovice v tmavém skleněném kalichu, záhonek kytiček sežehnutých vedrem, spartánský nápis Pietro Lamberti, datum narození a úmrtí, a dost.

Položil karafiáty volně na hrob a ani se nepokusil je úhledně uspořádat.

Otec hleděl z fotografie přísně na svět a Duca vstoje upíral strnule oči na fotografii.

„To je táta.“ Jako by ho Davidovi představoval. „Byl policista a pocházel z provincie Romagna, ale byl to divný Romaňan: neměl rád ani revoluce, ani revolucionáře, ctil zákon a řád, a proto chladnokrevně a neúprosně stíhal ty, kdo zákon a řád porušovali. Byl to takový Javert z Hugových Bídníků. Vymohl si, aby ho poslali na Sicílii, poněvadž si vzal do hlavy, že musí udělat neco proti mafii. Nějaký čas si ho mafie nevšímala, měla jiné starosti a nový biřic pro ni nebyl zajímavý. Ale táta to přehnal. Podařilo se mu rozvázat jazyk třem nebo čtyřem venkovanům, kteří všechno věděli a vědí, ale vždycky drží jazyk za zuby. Jak to dokázal, nevím, možná že nepostupoval zrovna podle předpisů, ale ten obyčejný poldík dokázal s úspěchem prolomit zed mlčení a zločinecké soudržnosti. Nadřízení ho povýšili, ale mafie na něho nasadila místního mladého kamikaze. Nástraha sice selhala, protože táta výborně střílel a nasypal do zákeřníka celý zásobník svého revolveru, ale utržil hlubokou ránu do levého ramene a paže mu trvale téměř ochrnula. Pak ho přeložili do Milána k sedavému zaměstnání.“

Nedíval se na Davida, nezáleželo mu příliš na tom, zda hoch poslouchá, mluvil, jako by se modlil, vždyť vyprávět o životě jednoho člověka je něco jako modlitba. Cítil však, že ho David sleduje, že dokonce nikdy nebyl tak pozorný jako v této chvíli.

„Snad ze strachu, abych také neutržil ránu nožem, nechtěl, abych se stal policistou, a přál si mít ze mne lékaře. Jeho sen se splnil. Nevím, jak dokázal vyjít se svým platem písaře na policejním ředitelství, když byl kromě toho vdovec. Matka totiž zemřela, když jsem byl ještě kluk. V den, kdy jsem získal lékařský diplom, stonal. Měl nemocné srdce a při každé mé zkoušce dostával srdeční záchvat. Po promoci jsem šel na vojnu a on mi zatím ze své zastrčené kanceláře v ulici Fatebenefratelli dokázal najít místo na klinice profesora Arquateho. Mohl jsem udělat kariéru a on by byl snad šťastné žil do devadesáti – nebýt paní Maldrigatiové, staré paní, kterou jsem usmrtil injekcí. Táta ani neznal slovo euthanasie, které znamená usmrcení z útrpnosti a na žádost oběti, pro něho jsem byl horší než šílenec, určitě si myslel, že jsem se pomátl. Nikdy mi neodpustil, ale byl si vědom následků mého činu: že už asi nikdy nebudu provozovat lékařskou praxi a budu mít záznam v trestním rejstříku. To ho zabilo.“

Otec stále přísně hleděl z fotografie, ačkoliv Duca už dávno zmlkl. Slyšel-li jeho vyprávění, určitě i nadále nechápal, proč jeho syn zabil. Nikdy neporozumí, po celou věčnost, jeho pohled to říkal jasně.

Náhle uslyšel Davidův hlas. V tom příšerném vedru a naplněn vlastní velkou bolestí nebyl připraven na to, že hoch právě tady promluví: „I já bych se rád podíval k jednomu hrobu,“ řekl David.

Přikývl s pohledem stále upřeným na otcovu fotografii.

„Jenže nevím, kde ten hrob je. Musí však být někde tady,“ pokračoval David.

„Určitě zde mají nějakou kancelář,“ ujistil ho Duca.

Pozoroval chlapce, ale nebylo na něm nic nápadného, jen obličej se mu leskl potem. „Stačí uvést jméno pohřbeného a v kanceláři vám povědí, v kterém oddělení leží a jaké má hrob číslo.“

Davidův hlas se nezměnil, byl klidný, nevzrušený: „Jde o ženu, kterou jsem loni zabil. Jmenuje se Alberta Radelliová.“

5.

V aleji směřující od simplonského okruhu k hradu Sforzů postávají už po desáté hodině dopolední přičinlivé dívčiny, v létě oblečené jedna jako druhá v co nejpřiléhavějších šatech. Znají, jak to chodí ve velkoměstě. Zde neexistuje venkovské dělení času a rozdíl mezi nocí a dnem není tak přísně dodržován. V kteroukoli dobu od půlnoci do půlnoci může nějaký občan zpomalit svůj vůz, zastavit a požádat dívku o spolupráci při zábavě.

To ráno se skutečně objevila v aleji modrá giulietta a zmírnila rychlost. Jedna asi čtyřicetiletá holčina, přestrojená za nezletilou fanynku Beatles, vstoupila do jízdní dráhy, jako by chtěla giuliettě zatarasit cestu, ale vůz se jí vyhnul a zrychlil, ne snad proto, že by se ta roztomilá osůbka Davidovi Auserimu nelíbila, ale prostě proto, že mladíka vždy ve chvíli, kdy hodlal uskutečnit svůj plán, zahnala jakási vnitřní síla na útěk. Kousek dál na něho mávala zpoza stromu jakási snad skutečně nezletilá. Určitě jí nebylo víc než dvacet a kynula mu, jako by tu měli schůzku s cílem jít na radnici. Byla světlovlasá a podobala se gangsterově milence z hollywoodských filmů, a také trochu holčičce, která přijde v době karnevalu na dětský bál v šatech rokokové dámičky, nalíčená, napudrovaná a naprosto nevědomá, co ten historický kostým znamená, protože myslí jen na cukroví a hru. David však objel i blondýnu, i když si nic nepřál vroucněji než zastavit. Zpočátku to bylo vždycky takové: měl strach. Když už měl děvče ve voze, strach zmizel.

Tentokrát se však žádné z horlivých sexuálních pracovnic nepodařilo giuliettu zadržet. Zábrany byly příliš silné a David zamířil ke středu města. Sklesle projel dlouhým okruhem přes Foro Bonaparte, dostal se na náměstí Duomo a octl se u Porta Venezia. Neměl nic na práci a jeho myšlenky byly hříšné. Pak zahnul do ulice Palestro, dojel na Cavourovo náměstí a rozhodl se, že se zastaví v bistru Allemagna v Manzoniho ulici, aby něco snědl. Pud nasycení převážil neukojený vzlet jiného pudu.

Zajel do ulice Giardini, kde snadno zaparkoval, protože v těchto žhavých srpnových dnech mělo mnoho milánských občanů tuto metropoli za neobyvatelnou a dávali jí bůhví proč přednost v zimě, kdy se utápí v mlze, smogu a sněhu.

I v bistru měl asi desetimetrový pult pro nápoje, dvanáctimetrový pro chlebíčky s vejci, salámem a kaviárem a další dva pulty se sladkostmi a zmrzlinou téměř zcela pro sebe, jen spolu s dalšími dvěma zákazníky, kteří se tu jako on motali v klimatizovaném, ledově chladném horském vzduchu, jehož však nebylo dost.

Snědl tři velké obložené chleby a vypil pivo, aniž se odvážil moc pozorovat pět prodavaček a dvě pokladní. Nikdy se ostatně na nikoho příliš nedíval, sledoval Jen neživé věci, s výjimkou loutek nebo látkových psů, protože ty měly oči, které v něm budily stejný ostych jako lidské. Přesto si však všiml prodavačky cukrářských výrobků, odbornice na pražené mandle, která měla ve zpoždění s módou natupírovaný účes. Dnes sice vlasy nebyly tak načechrané, před týdnem si je natupírovala víc, ale přesto účes vzbudil znovu jeho chuť vrátit se do ale je a tentokrát zastavit. Byla to však jen chuť, různé skryté předsudky bránily návratu vlny vášně a navrhovaly mu ušlechtilejší zábavu: jet do Florencie a zpět a pokusit se o zlepšení vlastního rekordu z minulého měsíce, který se mu už zdál nedostačující z hlediska skutečně dosažitelného času. Může se najíst ve Florencii a vrátit se do Milána na aperitiv. Nápad byl dobrý a David rychle vyšel z bistra.

Giulietta stála v ulici Giardini neobvykle osamělá na asi dvacetimetrové parkovací čáře. U autobusové zastávky zaplatil poplatek pánovi v kapuci, který se rychle vzdálil do stínu, a chystal se vtěsnat své mohutné tělo do auta. Vtom uslyšel hlas:

„Promiňte!“

Otočil se. Usmívala se na něho dívka v blankytně modrých šatech, s velkými, tmavými, úplně kulatými brýlemi. Trochu nervózní ústa a malý nos byly jedinou viditelnou částí obličeje, který byl jinak zcela zakryt brýlemi i kaštanovými vlasy. Spadaly jí do tváře jako dve napůl stažené záclony.

„Promiňte, pane, už půl hodiny čekám na autobus, musím něco nutně vyřídit a uz jsem se opozdila, nemohl byste mě dovézt k Porta Romana?“

David Auseri mlčky přikývl, otevřel dvířka a děvče nastoupilo. Usedlo a způsobné si položilo na kolena kabelku světle kaštanové barvy. Vypadala jako psaníčko či spíše jako velká náprsní taška. David vyjel.

„Do které ulice?“ zeptal se dívky.

„Je to kousek dál, když budete tak laskav a dovezete mě až k Porta Romana.“

„Jistě, jedu tím směrem.“

„To jsem ráda, aspoň kvůli mně neztratíte moc času.“ Kolena pasažérky nebyla příliš odhalena, ale vidět je bylo a David se na ně mohl dívat i při řízení.

„Byla jsem strašně drzá, ale když člověk zrovna potřebuje taxi, určitě se žádné neobjeví.“

Snad mu správnou stopu ukázal její hlas, ale nejen to: David byl samotář a ti hodně přemýšlejí. Především mu připadalo divné, že by autobus projíždějící ulicí Giardini jezdil k Porta Romana. A kromě toho viděl hned vedle zastávky dlouhou řadu taxíků, které tam měly stanoviště.

Podařilo se mu zdolat všechna návěstí v městském centru. Projížděli náměstím Missori. Dívčina blízkost, pohled na její kolena a vedro nutně skácely všechny zábrany.

„Jezdíte ráda autem?“ zeptal se.

„Moc, ale s dobrým řidičem.“ HJas se stále více měnil, měkl a vyzýval.

„Jedu do Florencie. Po dálnici. Vrátili bychom se večer okolo šesté nebo nejpozději v sedm.“

„Florencie je dost daleko.“ Hlas trochu ztratil svou měkkost, ale o spěchu a nutném vyřizování už nepadla zmínka.

„Vrátíme se před večeří,“ opakoval. Všechny zábrany zmizely a z hloubi podvědomí se vynořil pravý David Auseri.

Řekla skoro drsně: „Nechtěla bych, abyste mě vysadil vpůli cesty.“

„To bych nikdy neudělal.“ I jeho hlas byl teď drsný a podobal se trochu otcovu.

Dívka sňala brýle a odhrnula vlasy z čela. Její oči byly trochu unavené, jakoby polekané, ale výraz byl něžný, skoro naivní. „Hrozně ráda bych jela do Florencie, ale bojím se…“

Žena, která údajně čeká na autobus, ale přitom postává vedle parkoviště s úmyslem ulovit mladého či obstarožního pána, až si přijde pro auto, by neměla být bázlivá. Zdálo se však, že děvče mluví pravdu.

„Ještě se mi nestalo, aby se mne někdo bál.“

Byli už téměř na konci třídy Lodi a bylo třeba se rozhodnout. David zastavil a nenápadně, noblesně, aniž ukázal peněženku nebo peníze, vyjmul pár bankovek a vsunul je do její kabelky. Peníze v mnoha případech uklidňují a působí nejlépe proti úzkostem, strachům a depresivním stavům. David, který jednal podvědomě a velmi citlivě, to věděl.

„Jeďme,“ řekla stroze a snad i trochu hořce. „Je mnoho způsobů, jak se dostat do Florencie, a zřejmě mi bylo souzeno dojet tam s vámi.“

Až k výjezdu na dálnici jel pomalu a ještě asi deset kilometrů poté, co si vzal na kontrolním stanovišti autostrády lístek, nezvýšil rychlost a jen zvolna ji nabíral. Dívka si opět nasadila brýle a spustila záclony vlasů. Byla natolik inteligentní, že se mu neopřela o rameno.

„Jen přidej, mám ráda rychlou jízdu!“

To ho uklidnilo a giulietta vyrazila maximálním tempem. Na dálnici byl sice dost hustý provoz, ale David neudělal nejmenší chybu, sebemenší nerozvážnost, a i když ukazatel rychlosti na tachometru dosáhl nejvyšší hodnoty, dívka neměla pocit nebezpečí.

Mlčela, určitě znala dobře muže, nerozplývala se nad jízdou ani mu nevyprávěla o sobě a nechtěla nic vědět o něm. Pochopila, že je jedním z těch, kdo vždycky dělají jen jednu věc, a takoví lidé jsou nejlepší. Teď řídil a jenom řídil. Žonglující pejsky, kteří tlučou na buben paličkou přivázanou k ohonu, na packách mají činely a ještě třepetají hlavou plnou rolniček, neměl rád. Dlouhotrvající mlčení a klid měly na Davida dobrý účinek. Uvolnil se docela, pudy v hloubi jeho nitra se protáhly jako kocouři, kteří byli celý půlden uvězněni v tetiččině košíku, a byly žhavé, útočné a věděly, co chtějí. Na rekordu Milán – Florencie a zpět už nezáleželo a u somaglijského benzínového čerpadla zastavil před veselým baráčkem plným vlaječek. „Napijeme se,“ rozhodl.

Poslušně a mlčky ho následovala, posadili se a vypili silný mátový likér s ledem.

„Nedaleko odtud je krásná procházka kolem řeky.“

Nedávno tam byl sám a poznal, že je to místo jako stvořené pro jisté účely, ale nemyslel, že si tam dokáže přivést děvče. A teď zde s děvčetem byl.

Nechali auto před hezounkým domečkem a odešli od benzínové pumpy. Cesta vedla k řece, přecházela v pěšinu a podél ní byly mýtiny, které se ztrácely mezi vysokými keři a porosty. Pravé hnízdečko pro důvěrnosti. Dívka si cestou sundala brýle a otřela nalíčené rty hygienickým kapesníčkem. Pak sežmolila ten čtvereček vlhké tkaniny, hodila jej do vody a sledovala pohledem, jak se vznáší po hladině a pluje s proudem. Pak ji vzal David za ruku a vedl do houští.

Místo vybrala sama, neboť byla zkušenější, a schoulila se na zemi v nejskrytějším a nejpříhodnějším koutku. Stál, díval se na ni a kouřil, zatímco si svlékala nebesky modré šaty a podprsenku. Pak i on odložil kabát, který mimo domov svlékal jen kvůli milování.

Když se vraceli, spatřila opět ve vodě svůj hygienický kapesníček, zachycený v travinách. Zastavila se, aby si nalíčila rty.

„Jsi milý,“ řekla mu přitom. „Když jsem tě uviděla v ulici Giardini, váhala jsem, zda tě mám oslovit. Na první pohled tím svým kukučem ženy odrazuješ. Jenže já potřebuji padesát tisíc lir.“

Uložila rtěnku a zrcátko zpět do kabelky a pokračovala v chůzi. „Co kdybychom poobědvali zde?“

David neuměl uzavírat obchody, a tak opět velmi nenápadně přesunul další desetitisícovky do její kabelky.

„Vím, že chci moc,“ omlouvala se, „ale ber to jako dobročinný dar.“

Nerad mluvil o penězích, a tak se zeptal: „Odkud jsi?“

„Z Neapole.“

„To bych byl neřekl.“

„Studovala jsem tři roky dikci, chtěla jsem k divadlu s velkým D. Chceš-li, zarecituji něco z Shakespeara.“

Jedli ve veselém motorestu u dálnice a trochu si povídali o sobě. Dívka nejasně naznačila, že přišla asi před rokem do Milána, aby si hledala práci, ale neměla moc velký úspěch, a on řekl, že je zaměstnán ve velkém podniku, což byla pravda, neboť pracoval u Montecatiniho.

„Musí to být výnosné zaměstnání, když tolik utrácíš.“

Neodpověděl a ona se po chvíli zeptala: „Máš ještě v úmyslu jet do Florencie a zpět?“

Po jídle byly divoké šelmy, které rozmetaly jeho zábrany, ještě nespoutanější. „Vrátil bych se k řece,“ oznámil jí prostě.

Přikývla. „Já také.“

Šli k řece a pak opět pili v motorestu. To ona začala s whisky, on tehdy dával přednost pivu. Po druhé whisky se podivil:

„Nevadí ti tolik alkoholu?“

„Teoreticky ano. Prakticky ne, poněvadž se zítra zabiju, a tak bych tea mohla pít i vitriol. Nezáleží na tom!“

David usoudil, že žertuje, poněvadž má špičku, ale v hloubi duše cítil, že lže sám sobě. Ne, to děvče nežertuje a není opilé. Je to střízlivá a věcná dívka, která neplýtvá slovy a zbytečně nemluví. Kdyby skutečně neměla v úmyslu spáchat sebevraždu, nemámila by čas takovým plácáním.

„Člověka někdy napadne ledacos,“ poznamenal.

„Za jistých okolností to není jen nápad,“ řekla. „Před několika měsíci jsem viděla ve výloze knihkupectví knihu a náhodou jsem si přečetla slova na obálce. Autorka prý prohlásila, že se po dokončení knihy zabije, a skutečné to udělala. Pro ni to nebyl jen nápad.“

Seděli u širokého okna a dívka se občas zahleděla na pruhy autostrády. Projíždějící auta se pokaždé zaleskla v žhavém slunci jako fotografický blesk.

„A u mne taky nejde jen o nápad.“ Pak ještě dodala, že Eros a Thanatos jsou bratranci.

Jeho odpověď nebyla příliš originální, ale na nic jiného nepřišel, poněvadž se smrtí se nesetkal: „Fakt je, že žít je těžké, a zemřít velmi prosté.“

Davidova filozofie dívku nezaujala. „Ano, ale já vůbec nechci umřít a nikdy jsem nechtěla. Poslyš, jestli tě nenudím, budu ještě chvíli povídat o sobě a pak dost, ano?“

„Vůbec se nenudím,“ prohlásil a byla to pravda.

„V životě je možné všechno, dnes jsem potkala tebe a třeba mi tě poslal osud.“ Velká široká usta, jejichž koutků se dotýkaly záclony vlasů, se neusmívala. „Kdybys mě teď odvezl aspoň na tři měsíce daleko odtud a zůstal se mnou, nemusela bych se zítra zabít. Zní to hloupě, já vím, ale je to tak. Jestli se ti líbím, nebude to pro tebe taková oběť. Vypadám solidně, slušně, jsem elegantní, můžeš mě vzít všude s sebou a neudělám ti ostudu. Umím jíst hlemýždě správnými příbory a nevysávám je jako má přítelkyně. Sice jsi říkal, že jsi jen obyčejný zaměstnanec, ale šetřit nemusíš, a kdyby bylo třeba, spokojím se s toasty a kokakolou a budu spát i v noclehárně. Ale odjeďme z Milána, tři měsíce mi snad stačí, bylo by sice lepší být pryč rok nebo dva, ale zatím se spokojím se třemi měsíci. Pak uvidím.“

Představa tří měsíců prožitých s dívkou, kterou by měl zcela pro sebe, se před ním otevřela jako okno k životu. Nic takového dosud nezažil vzhledem k síti komplexů, v níž byl uvězněn, a tak viděl ty tři měsíce jako čas plny lásky a vášně.

Nahé dívčí tělo se před ním vznášelo a v duchu už s ní jel do Cannes, Paříže, Biaritzu, Lisabonu a Sevilly.

Vycítila jeho náladu. „Nemusíš se bát, nejsem taková, jak si snad myslíš, nepojedeš s děvkou. Jsem sice ztřeštěná, ale to je něco jiného. Občas potřebuji peníze. Pohrdám sama sebou, ale pak zajdu k autobusové zastávce nebo k novinovému stánku a udělám to jako dnes v tvém případě. Ale profesionální prostitutka nejsem, i když v poslední době jsem musela shánět muže častěji, protože jsem ztratila práci a nemohu žít jen z hodin počtů a zeměpisu, které mi obstarává sestra, a kromě toho matinky těch pitomých děcek nikdy pořádně neplatí. Jsem sice neřestná, ale vím, co se sluší a patří. Otec je profesorem v Neapoli a má sestra pracuje u Stipela, našla tam místo i pro mne, ale já v těch kurnících prostě nevydržím, a tak jsem dala výpověď. Proto se stala ta věc, kvůli níž nemám na vybranou: bud se mnou odjedeš, nebo musím zítra zavřít krám.“

„Co se stalo?“ Její slova ho upoutala.

„Nepovím. Nemohu. Poslyš, tys zámožný a noblesní a já tě prosím jen o to, co nutné potřebuji, protože jsi slušný člověk. Nikomu z těch hrubců kolem bych neřekla ani to, zda mám ráda čaj s citrónem nebo mlékem.“

Zmlkla a nechala ho přemýšlet.

David uvažoval. Byl sice velmi citlivý, ale takzvaná ztřeštěná děvčata u neho nenalézala odezvu. Odjet na tři měsíce s dívkou, kterou poznal před několika hodinami, bylo bláznovství, které meli lidé jeho společenské vrstvy za nevkusné. Krásné vidiny se rozplynuly, mladík ztratil odvahu a smutně řekl: „Nejde to!“

„Proč? Neříkej mi, že kvůli penězům!“

Ne, kvůli penězům snad ne, i když mu nebylo milé vydat všechny vlastní peníze tak najednou a muset pak žádat o výpomoc otce.

„Nejen kvůli penězům.“

Zachmuřila se. „Rozumím. Nemůžeš zničehonic zmizet na tak dlouho. Máš rodinu, možná i snoubenku, musel bys informovat otce, vysvětlovat, vymyslet si něco, nikdo si nemůže tak úplně dělat, co chce. Dobrá, chápu, ale musím ti to říct ještě jednou, a ne proto, abych tě mravně vydírala: jsi nejmilejší, nejzdvořilejší a nejcitlivější hoch, jakého jsem kdy potkala, a zachránit mě můžeš jen ty. Jinak mi nezbývá, než si přeřezat žíly.“

„Proč jen já?“ Strnul při jejích posledních slovech, která zněla jako přísaha.

„Protože nikoho jiného nemám a neexistuje jiné řešení, jiný lék. Buď teď nastoupíme do auta a odjedeme aspoň tisíc kilometrů odtud, nebo udělám, co jsem řekla.“ Její hlas nebyl patetický ani dramatický. Prostě vysvětlovala, jakoby seděla s jedním ze svých nechápavých žáků.

A pravě to se ho dotklo nejvíc a začal být neklidný. „Musel bych aspoň zajít za otcem a stavit se v kanceláři… sejdeme se za pár dnů, snad se mi podaří vše zařídit.“

„Drahý, na to není čas, a i kdyby byl, už se neobjevíš. Buď odjedeme hned, a daleko odtud, nebo je všechno zbytečné.“

On však už vůbec nemyslel na odjezd. Znervózněl a nervozita budí chlad a bezcitnost. Asi je hysterická, přesvědčoval sám sebe. Není možné, aby se normální žena rozhodla k sebevraždě a pak požádala prvního muže, který jí přijde do cesty, aby ji zachránil, protože nechce umřít. To nebylo normální. Mlčel, drásán pochybnostmi, že má co dělat s šílenou.

Čekala, kouřila, chvílemi se dívala do kabelky a pak zas na maratónce z dálnice, kteří vcházeli a vycházeli z lokálu, a nakonec řekla: „Pojdme, prosím!“

Nasedli do auta a David mlčel dál. Jel zvolna, u první odbočky sjel z autostrády, udělal dlouhou objížďku po vedlejších silnicích, pak se na ni zase vrátil a zamířil k Milánu.

Jakmile si toho všimla, začala fňukat: „Ne, ne, nechci do Milána, odvez mě pryč, odvez mě pryč!“ Takový dětský nářek byl u ženy jejího druhu zcela nečekaný. Znak hysterie, pomyslel si David.

„Večer promluvím s otcem, snad ho přesvědčím a zítra odjedeme.“ Lhal jí, jako když lékař neříká pravdu těžce chorému.

„Ne, opustíš-li mě, už se neuvidíme, odjed se mnou hned!“ Zabočil do pruhu na Milán. Začala naříkat ještě víc.

„Uklidni se, nevyváděj!“

„Odvez mě, jinak je se mnou konec, neslyšíš?“

Byla neústupná a byla mu cizí, schovala celý obličej do závoje vlasů, ale pořád úpěnlivě žadonila.

„Prosím, upokoj se, v Miláně si o tom ještě promluvíme.“ Měl z ní teď hrůzu, žena v krizi děsí každého muže, a tak se ji snažil co nejrychleji zbavit bez hlučných scén.

Křičela, svíjela se, nutila ho zastavit uprostřed dálnice a on viděl, jak je sleduje silniční hlídka. Hrom a peklo, pro pár chvilek s ženskou takováhle patálie! A vypadala tak fajn. Bylo mu, jako by spadl z posledního poschodí Pirelliho mrakodrapu.

„Miláčku, obrať, chci pryč!“ Pořád totéž, rozčilující kvílení holčičky prosící o zmrzlinu. Mami, zmrzlinu, mami, zmrzlinu!

Neodpovídal.

„Odvez mě, proboha, nebo se zabiju^ Obrať! Kdybys věděl, oč jde, vyhověl bys mi!“

Snažil se ji neposlouchat, bál se, že nakonec povolí jen proto, aby přestala ječet. Snažil se nějak rozptýlit, ale v této krajině k tomu nebylo moc příležitostí, pokud neměl zálibu ve stožárech vysokého napětí. V zpětném zrcátku zahlédl Mercedes 230 neurčité světlé barvy, bylo to něco mezi bílou kávou a bronzem. Zdálo se mu, že ten vůz už spatřil při cestě do Florencie. Svou giuliettu měl moc rád, ale taková sportovní mercedeska by mu byla ještě milejší.

„Ne, nechci do Milána!“

Zkusí promluvit s doktorem Brambillou, správcem rodinných financí. Snad by mu mohl koupit dvěstětřicítku, aniž by otec při prohlídce účtů skákal až do stropu.

Dálnice už skoro končila.

„Nesnesu to, zblázním se, vraťme se!“

Vytáhla kapesník právě u výjezdové budky a výběrčí ji viděl, jak si utírá oči. Byla trapná. Tmavé brýle si vysunula až na čelo zakryté vlasy. Zaslechl jakési ťuknutí, něco jí asi vypadlo z kabelky. Posměšný pohled výběrčího, který jako by říkal „chtěl ses pobavit a teď to máš“, vyvolal jeho zlobu.

Kolem plály a na obzoru, rudém zapadajícím sluncem, zvolna zhasínaly sluneční odlesky. Prudce zajel ke krajnici, málem vyletěl až na louku, a zastavil.

„Ne, ne, ne!“ Její křik ho podruhé v životě zbavil rozvahy. Poprvé se to stalo na vojně, když zmlátil svého spolunocležníka.

Zařval: „Ven, už toho mám dost!“ Výhružně se k ní obrátil.

Nářek rázem ustal, jako když se vytrhne šňůra ze zásuvky rádia. Neviděl jí do očí, už měla zase ty své brýle, ale pootevřená ústa svědčila o její úzkosti. Celá strnula. Pak otevřela dvířka a nemotorně vystoupila, jako by se bála, že ji zbije, když neposlechne. Sotva byla venku, David dvířka přibouchl a zmizel. Divoce předjel mercedesku, která se teď vlekla čtyřicítkou. Auto je mnohem lepší než ženská, můžeš je řídit dvacet dnů a nezklame, ale ženské máš plné zuby za dvacet minut.

Cítil se v bezpečí až u garáže blízko milánského bytu. Pomalu vjel do rozsáhlého sklepem’ proměněného ve vědeckofantastický grandhotel pro automobily, s mladíky v aerodynamických kombinézách z Kennedyho mysu a v námořnických čepicích. Důvěrně známé prostředí mu pomohlo najít rovnováhu.

Potrpěl si na pořádek, a než odevzdal auto mechanikovi, vždy prohlédl vnitřek. Proto také hned uviděl kapesníček a jakýsi malý předmět. Rozpačitě strčil obojí do kapsy. Jeden z „námořníků“ už čekal, aby vůz převzal. „Dobrý večer, pane Auseri.“

„Dobrý večer.“

Přešel Cavourovo náměstí, už celé v stínu. Ze zoologické zahrady sem slabě doléhal řev vedrem podrážděných lvů. Prošel Cavourovým průchodem a zastavil se v baru Milano. Byl jediným zákazníkem v místnosti plné cukrovinek, čokolády, koláčů a lahví. Studené pivo zchladilo žár jeho úzkosti a hněvu a jako blesk se vynořila myšlenka: „Ona se teď zabije.“

Vyšel z baru, znovu přešel náměstí, došel do ulice Annunciata a stoupal po schodech k bytu. „Však se nezabije, pustí to z hlavy.“

V bytě byla jen služebná, otec byl v Římě, kde se zdržoval častěji než zde.

Pustil si sprchu a prudkým proudem vody se snažil zbavit neklidu. Pak se opět oblékl a šel do místnosti, která byla napůl jídelnou, napůl knihovnou a též průchodem do takzvaného velkého salónu.

„A i kdyby spáchala sebevraždu, co je mi po tom?“ Zapnul televizi a pustil se do jídla. Ve Vietnamu byla situace kritická a americký parašutista střílel z obrazovky přímo na něho. „Měl jsem ji aspoň zavézt do centra.“

Uprostřed metanopolskych luk se určitě cítí ještě zoufalejší.

Nějaký pán teď vykládal o znečišťování ovzduší, které mají v zimě na svědomí velké továrny a teplárny. Uprostřed léta, při teplotě šestatřicet stupňů, ho pořad příliš nezajímal, spíš ho zaujal zvláštní kuželovitý tvar hlavy nové služebné. Byla to stará paní, která ho požádala s nejistým úsměvem o dovolení, aby se mohla dívat na televizi. Sedla si na divan a v dusné samotě bytu, kterou by nedokázal prolomit ani bujný maškarní ples, sledovala program a její kuželovitá lebka zabírala dobrou třetinu obrazovky.

„Co když mě s ní někdo viděl? Zabije-li se, budou mě volat na policejní ředitelství.“

Byl smutný, televizní večery se služkou ho skličovaly a ráno musel k Montecatinimu, ale tentokrát mu bylo ještě hůř. Co kdyby se vrátil do Metanopoli a trochu se tam poohlédl… Pohlédl na hodinky. Jak jen může být tak hloupý a předpokládat, že tam ještě na něho čeká. A i kdyby, nic by nespravil, zase by spustila starou písničku a žádala ho, aby ji odvezl pryč.

Celou noc a další den nestál za nic. Přečetl Corriere titulek za titulkem, ale nikde nebyla zmínka o dívce, která spáchala sebevraždu. Ani v Notte a v Lombardo nebylo nic.

Večer měla nesmělá služebná volno a David si zašel na pár chlebíčků do baru Milano. Mezi prvním a druhým chlebíčkem si skočil pro poslední vydání Notte. Odpolední noviny měly hubené žně, nemohly pořád psát o horké vlně nebo o čínské atomové bombě, a proto se novináři snažili udělat co největší trhák ze zprávy o manželovi, který zmlátil ženu žehličkou a pak ji vyhodil z okna, nebo o párku, který byl přistižen při nemravnostech na veřejném místě, dejme tomu na Idroscalo, poněvadž se předpokládá, že na Idroscalo se děje všelicos. A tak se stalo, že David spatřil všechnu tu hrůzu na první stránce novin. Titulek se táhl přes pět sloupců: PŘEŘEZALA SI ŽÍLY V METANOPOLI. Název místa dodával zprávě dramaticko topografický podtón, jakoby skutečnost, že si někdo přeřezal žíly v Metanopoli, měla význam pro budoucí časy a byla příznakem doby: dnes už se nepřeřezávají žíly doma nebo v starých zemích a městech, ale v střediscích ropného a těžkého průmyslu.

David se vrátil do baru s novinami v ruce a zhltl druhý chlebíček, obklopen asi půltuctem osob, které zde popíjely před začátkem představení v kině Cavour. Hrál se tam film, jehož protagonistka byla aspoň podle vystavených snímků velmi zajímavým případem elefantiasis ňader.

Reportér nadneseně popisoval každý detail. Líčil, jak trávník, na němž byla nalezena dívka s přeřezanými žilami, zmodral: podle něho se zeleň louky změnila červení krve v modř. Cyklista Antonio Marangoni, ovšem ne závodník, ale obyčejný sedmašedesátiletý pán a tuze ranní ptáče, jel ze svého venkovského hospodářství na kole do Metanopoli, objevil mrtvé děvče a oznámil to. U dívky byla nalezena plochá kabelka, která vypadala spíš jako velká náprsní taška. Byl v ní dopis sestře, jehož obsah není znám, ale reportér se po usilovném dotazování na policejním ředitelství dozvěděl, že šlo ó obvyklou prosbu sebevrahů o odpuštění. V závorkách bylo upozornění na pokračování na další stránce.

David si objednal whisky a rychleji vypil. Pokračování na další stránce si přečetl až doma. Četl je několikrát a po každém přečtení vstal a nalil si whisky z láhve ve skříňce, která v minulém století asi sloužila jako botník.

Říkala, že se zabije, a zabila se. Nepočkala ani do druhého dne, přeřezala si žíly hned poté, co ji vyhodil z auta, a schovala se v křoví jako umírající zvířátko, aby tam dokonala. Dopis sestře měla už s sebou, když spolu byli u řeky. Vedle něj pak uložila peníze, které jí dal.

Nechtěla však zemřít. Musela, ale nechtěla, proto tak naříkala po celou zpáteční cestu. Kdyby ji byl odvezl, ještě by žila.

Začal na ni vzpomínat ve dne v noci, na její velké, kulaté, tmavé brýle, na prosebný hlas, nářek, fňukání. To on ji zabil, a když se probíral úředními spisy v světlých obálkách, pořád myslel jen na ni. Postupné zjistil, že po vypití určitého množství whisky ten pocit, že je v něm skryt vrah jako otrávené cukrátko v bonboniéře, slábne. Po větším množství whisky mizel zcela. A tak pil stále víc.

6.

Ve chvíli, kdy Duca Lamberti z Davidova vyprávění pochopil, že chlapec nikoho nezabil, stiskl zuby, aby potlačil chuť tomu klukovi nařezat. Zatracení psychopati, astenici, schizofrenici! Jeho tvář, jejíž rysy se strachem měnily k nepoznání, ho však dojímala.

„Vrátíme se k mé sestře.“ Už seděli skoro hodinu v autě zaparkovaném před Musocco, roztavováni vedrem, a po prostoduchém příběhu, vyprávěném v naivním monologu, Duca zatoužil po změně prostředí. Kam však jít s tímhle aspirantem šílenství? Do bytu v ulici Annunciata se mohl kdykoli vrátit velký inženýr Auseri a ani vila v Brianze nebyla vhodným místem. Nejlepší bude sestřin byt.

Zatelefonoval jí z baru, neohlášené návštěvy nejsou nikdy vítány. David zatím popíjel u pultu. Jen ať si dá do nosu!

„Přijdeme s mým přítelem za chvíli k tobě, nezlob se, ale musíš mi pomoct. Připrav pro něho můj pokoj!“

„Stalo se něco?“

„Nic, má jen krizi z blbosti.“

Cestou se ještě stavil v lékárně a koupil tubičku nejobyčejnějšího uspávacího prostředku. Když dojeli do Lorenzina bytu, nařídil Davidovi, aby si lehl, a dal mu jednu tabletu. Pak ho hlídal jako chůva, dokud hoch neusnul. Netrvalo to dlouho, neboť neurotický obr byl po své zpovědi zcela zničen a spíš se zhroutil, než usnul.

Pak uspal i Sáru, a když s Lorenzou osaměli v kuchyni, pověděl jí, co se stalo, a ona se div nerozplakala.

„David má utkvělou představu, že je vrah. Doslova chřadne pomyšlením, že tu dívku zabil. I Freudovi by trvalo léta, než by mu ji vyhnal z hlavy. Jakmile bude sám, pokusí se přeřezat si žíly jako ona a nakonec se mu to podaří.“

„Musíš to vysvětlit jeho otci, ať ho dá do nemocnice, a ty si najdi klidnější práci.“

„Jenže on tam pobude měsíc nebo dva, a až ho pustí, stejně si znova sáhne na život.“

Dojedl tlustý plátek vařené šunky, který mu připravila Lorenza k obědu. „Nu, a místo něho si začnu vyčítat já, že kdybych byl zůstal s ním, mohl jsem ho zachránit. Jsme příliš citliví. Je to až směšné, ale lidi lze přesně rozdělit do dvou vyhraněných skupin. Buď jsou citlivky, nebo kameny. Někdo vyvraždí sekerou vlastní rodinu, zenu, matku, děti, a pak si ve vězení předplatí hádankářský časopis a luští si křížovky. Jiný naopak musí být hospitalizován na nervovém oddělení, protože nechal otevřené okno, jeho kocourek vylezl na římsu a spadl z pátého patra. Ten člověk si myslí, že zabil svého kocoura, a zblázní se.“

Asi v sedm večer se David Auseri probudil. Byl zpocený, mokrý jako myš a měl všechny příznaky juvenilního onemocnění štítné žlázy. Připravil mu studenou koupel a zůstal u něho, protože mu tak docela nevěřil. Lorenza zatím vyžehlila Davidovi oblek a košili a přinutila ho sníst půlku pečeného kuřete. Duca mu dvakrát naplnil sklenici Červeným vínem a pak si ho odvedl do ordinace. David opět oněměl a byl nepřístupný, ale Duca doufal, že mu rozváže jazyk.

„Posaďte se,“ řekl mu v ordinaci, kterou zařídil ještě otec. Skleněná skříňka se vzorky léků, které se předpisovaly před třemi roky, lehátko potažené plastikem podobným kůži, před ním plenta a v rohu u okna vedoucího na náměstí Leonarda da Vinci stůl se skleněnou deskou, na něm stojánek na pera a podlouhlá krabice s kartičkami, jichž bylo snad přes sto. Otec si představoval, jak se rychle zaplní jmény nemocných pánů, paní a dětiček, kteří se přijdou k synovi léčit.

Duca si zapálil cigaretu. „Snad jste si všiml, že jsem se ani nepokoušel vám vysvětlit, že jste nikoho nezabil a za smrt té dívky nezodpovídáte.“ Vstal a šel hledat něco jako popelník. Vrátil se se skleněnou miskou a opět usedl. „A nebudu se o to snažit ani teď. Libujete-li si v představě, že jste vrah, prosím! Jsou lidé, kteří se pokládají za Hitlera. Vy trpíte touž chorobou. Vrátím vás otci, protože mohu pomoci mládenci, který trochu pije, ale pro duševně chorého nemohu udělat nic.“

Ani nečekal, že se železná brána Davidova mlčení otevře hned při prvním zabušení: „Kdybych ji byl odvezl, nebyla by se zabila. To přece není duševní choroba. A nebyla to pro mne žádná potíž, byl bych s ní jel rád. Ani otci jsem nemusel nic říkat, stačilo zatelefonovat doktorovi Brambillovi, aby mu sdělil, že jsem si vyrazil na dovolenou. Na mé práci u Montecatiniho otci tak moc nezáleželo, byl jsem tam jen proto, abych něco dělal. Stačilo ji vzít s sebou na pár dnů, než překoná krizi.“ Mluvil a supěl, ale ne horkem, otřásla jím představa, že ho lékař má za duševně chorého.

Přerušil ho: „Ne, pane Auseri, tato diskuse je zbytečná. Vaše vývody jsou prvotřídním příkladem absurdní dialektiky. Nemám chuť poslouchat. Podle vás odpovídá stejným způsobem plynárna za smrt všech sebevrahů, kteří si pustí plyn, a kdybyste byl ředitelem plynárny, dal byste se na whisky a chtěl zemřít. Trvejte si na této představě, ale se mnou ztrácíte čas!“

Tento úder byl zřejmě silný. Viděl, jak David zvedl pěst, jako by chtěl praštit do stolu, ale ovládl se a zadržel ji v půli cesty.

„Ale kdybych ji byl vzal s sebou…“ Div se nerozplakal.

„Tak dost!“ Teď uhodil rukou do psacího stolu Duca. „Normální člověk nepolemizuje sám se sebou. Jenže vy jste vyšinutý. Proč to tajnůstkářství? Otec vám málem rozbil pohrabáčem čelist, aby se dozvěděl, proč jste začal tolik pít, a přece jste neřekl pravdu. Čeho jste se obával?“

Odpověď byla jasná: „Věděl jsem, že mě nepochopí.“

Měl pravdu. Vladaři jako inženýr Auseri nebývají hlubocí psychologové.

Davidovi ovšem neřekl, že má pravdu: „Dobrá. Ale mně jste se přiznal za čtyřiadvacet hodin poté, co jsme se seznámili, aniž jsem se vás vlastně na něco ptal.“

David sklopil zrak. „Nebyl jsem v ulici Giardini skoro rok. Dnes ráno jste mě tam dovezl, zaparkoval téměř na témž místě, kde jsem parkoval loni, a nechal jste mě tam … a pak jste mě odvezl na hřbitov, vyprávěl mi o svém otci, viděl jsem všechny ty hroby …“

Tak to tedy bylo. Dnes ráno uvolnil zábrany mladého Auseriho a teď se mu podařilo vyděsit ho prohlášením, že je blázen. Hrůza byla silnější než komplex viny a ubohý Michelangelův David se mu snažil dokázat, že se nezbláznil.

Byla to protivná práce, zastoupení léků by bylo Dukovi přineslo skromnější výdělky, ale snazší.

David pokračoval: „Kapesníček a ten malý předmět, který zůstal ve voze, jsem nechtěl ani vidět, bylo mi z toho nanic, ale pak jsem ty věci vyndal z kapsy a vzpomínal, jak si kapesníčkem utírala slzy a já ji vyhodil…“

Na atleta s přecitlivělou duší byla žalostná podívaná, ale aspoň už nebyl tak uzavřený sám v sobě.

„Chci ty předměty vidět,“ rozhodl Duca. „Kde jsou?“ Kéž by se hoch co nejvíc uvolnil a zbavil ostychu. Musel však chvíli naléhat, protože David to nechtěl říci.

Nakonec povolil. Kapesníček i ta malá věcička byly ve vnitřní kapse Davidova přepychového zavazadla.

„Chtěl jsem je zahodit, ale nemohl jsem vymyslet, kam.“

Samozřejmě.

Slavný kapesníček, který byl v chlapcově mysli kapesníčkem smrti, ležel teď spolu se záhadným malým předmětem na skleněné desce stolu. Vypadalo to jako telefonní sluchátko pro panenku, dva kotoučky spojené po straně kovovou páskou, celková délka tři centimetry. Na kapesník se Duca ani nepodíval, ale tu drobnůstku vzal do ruky a položil si ji na dlaň.

Hlasem, který se velmi lišil od předchozího, se zeptal:

„Tohle jí vypadlo z kabelky?“

„Ano.“

„Víte, co to je?“

„Myslel jsem, že je to reklamní vzorek nějakého krášlicího prostředku.“

„Zkoušel jste to otevřít?“

„Nenapadlo mi, že by to šlo.“

„Reklamní vzorek se přece otvírá.“

„Ano, ale když vidím ty věci, je mi tak bídně, že mi to moc nemyslí.“

„Tak vám povím já, co to je. Kazeta Minoxu.“

David zřejmě nevěděl, co to znamená, a tak pokračoval ve vysvětlování: „Uvnitř je proužek filmu dlouhý asi 15 centimetrů a užší než centimetr. Na tom proužku lze udělat přes padesát snímků fotoaparátem malého formátu, který se jmenuje Minox.“

Zamyslel se a na chvíli na Davida zapomněl. Fotopřístroj Minox není vhodný pro neodborníka. Je o málo vetší než zapalovač a za války ho používali agenti, jak se píše ve všech špionážních románech, pro ofotografování listin. Je-li vybaven elektronickým zařízením, muže snímat i v mlze a kouři výbuchů, a proto jej hodně používali i váleční dopisovatelé. Pro práci s tak malým přístrojem je však nutná určitá praxe, jinak jsou snímky „hnuté“ nebo málo ostré. Laik těžko udělá s jednou kazetou padesát snímků, ale dobrý profesionál to dokáže. Malé kotoučky s filmem lze snadno poslat poštou nebo skrýt. V jakémsi špionážním románě Duca dokonce četl, že zvěd měl při přechodu hranic kazetu v ústech a mohl dokonce i mluvit. Autor však asi přeháněl, anebo ta osoba měla neobvykle velkou ústní dutinu.

Drobnůstka ho však zneklidňovala. Neměl rád dětinskou neplodnou fantazii, ale co dělala kazeta Minox v ženské kabelce? Žen, které jsou tak vášnivé fotografky, aby pracovaly s Minoxem, je moc málo.

Dívka nebyla domácí putička a občas šla s nějakým mužem za peníze. Doktor Carrua by definoval toto chování jako prostituci. Z příčin, které Alberta Radelliová nechtěla uvést, prohlašovala, že se musí zabít, a skutečně spáchala sebevraždu.

Chtěl vědět, zda byl film zčásti nebo zcela vypotřebován. Určitě byl vložen do fotoaparátu, protože chyběl proužek, který by tu musel být, kdyby kazety nebylo použito. A chtěl vědět, zda bude po roce negativ ještě dostatečně jasný a hlavně jaké předměty byly fotografovány. Byl si však jist, že nešlo o rodinné snímky tetinky pod obrovským slunečníkem, manželky v plavkách na mořském útesu nebo skupinky přátel na pláži, hrajících si s obrovským míčem. Dokud se nedozví, o co jde, nebude spát, jíst a myslet na cokoli jiného.

Zabalil kazetu do kapesníku a strčil ji do kapsy. „Promiňte na okamžik, hned jsem zpátky.“

Telefon byl v předsíni a pootevřenými kuchyňskými dveřmi viděl Lorenzu, jak plete svetr. Připravovala pro Sáru zimní výbavu a poslouchala rádio. Usmál se na ni a pohlédl na hodiny. Bylo devět.

„Doktora Carruu, prosím.“

„Kdo volá?“

„Duca Lamberti.“

Čekal dlouho, pak se ozvalo cvaknutí a konečně trochu nesrozumitelný Carruův hlas: „Promiň, zrovna zívám.“

„Ty promiň, ale musím s tebou mluvit, a hned!“

„Mohl jsi přijít bez telefonování. Já přijímám pořád.“

„Je u vás ještě otevřená fotografická laboratoř?“

„Laborka? Samozřejmě není. Taky mají krátký týden.“

„Je mi líto, ale nerad bych čekal do zítřka.“

Nemohl snést napětí, raději půjde a vzbudí nějakého soukromého fotografa.

„Je-li to opravdu nutné, dám laborku otevřít a seženu technika.“

„Pro mne je to neodkladná záležitost. Vysvětlím ti to, až přijdu.“

„Dobrá, čekám tě.“

„Přivedu také Auseriho syna.“

Za deset minut byli v ulici Fatebenefratelli a ve 23.40 byl Carruův velký psací stůl plný fotografií formátu 18 x 24, zvětšenin z mikrofilmu Minox. Vedle nich stály dvě obrovské láhve kokakoly. Davida posadili ke stolku pro psací stroj.

Prohlíželi fotografie. „Co si o tom myslíš, Duko?“

Z puritánského hlediska šlo o necudné obrázky. I zvětšené byly však ostré a technicky výborné. Na nejasném pozadí oblaku, jakého se používalo v starých fotoateliérech, pózovaly nahé dívky.

„Polovina snímků ukazuje brunetu, druhá půlka blondýnu,“ poznamenal Duca. Měli před sebou asi pětadvacet snímků každé z fotografovaných žen. Někdo by snad tvrdil, že jde o umělecké, i když odvážné obrázky, ale umělecká ctižádost byla jen zástěrkou.

Pózy dívek byly vysloveně vyzývavé nejen nahotou, ale gesty paží a pozicemi nohou. Obličej byl převážně ve stínu, ale na několika snímcích byl jasně vidět. Děvčata nemohla být starší než dvaadvacet nebo třiadvacet let.

„Kde máš desky o případu Alberty Radelliové?“ otázal se Duca.

„V zásuvce,“ odpověděl Carrua.

Akta sebevražedkyně Alberty Radelliové byla v žluté pomačkané obálce a obsahovala její fotografii, úmrtní list vystavený úředním lékařem, fotokopii dopisu na rozloučenou, zprávu lékaře a vyšetřujícího úředníka a konečnou zprávu sepsanou příslušným policejním úřadem. Dále zde bylo pár lístků s rekapitulací výslechu jednotlivých osob: sestry mrtvé, slavného cyklisty Antonia Marangoniho, který ji našel, domovníka domu, kde děvče bydlelo se sestrou. Razítka, podpisy, červeně podtržená místa a modré parafy. Duca vyňal z obálky dívčinu fotografii a položil ji před Carruu spolu s jednou fotografií z Minoxu.

„Mohla by to být ona,“ přikývl Carrua.

„To se hned dozvíme. Davide, pojdte sem na chvíli!“

David Auseri se váhavě pohnul a postavil se vedle Duky.

Ukázal mu snímky obou dívek. „Poznáváte některou?“

Carruova kancelář byla prostorná, pěkná a tichá. Dobře se tu pracovalo hlavně v noci. Carrua sice měl někde ve městě byt, ale chodil tam zřídka. Raději spal v sousedním pokojíku na rozkládací pohovce, s hromadou novin a papírů na zemi a s telefonem u ucha. Jeho skutečný domov byl na Sardinii, kde se narodil, ale dostal se tam tak jednou do roka na pár dnů. Druhý skutečný domov doktora Carruy byla jeho kancelář, stále plná věcí a lidí, v níž teď upřeně hleděl na jednu fotografii mladý David Auseri. Carrua nebyl příliš citlivý, ale hochova tvář ho dojala. „To je ona,“ hlesl David.

„Chcete říci, že tato bruneta je totožná s Albertou Radelliovou, nalezenou před rokem v Metanopoli?“ zeptal se Duca.

„Ano.“

„A tu světlovlasou znáte taky?“

„Ne.“

Duca se obrátil ke Carruovi: „Můžeš někoho poslat pro láhev whisky? Na můj účet samozřejmě!“

Odvedl Davida k oknu. „Whisky tu bude hned.“ Přisunul mu židli jako starci.

„Jakou značku?“ chtěl vědět Carrua.

„Tu nejlepší,“ odsekl Duca.

Půl sklenice whisky vrátilo Davidovým očím normální výraz.

„Nebojte se, vnitřní třas rychle pomine, napijte se ještě,“ povzbuzoval ho Duca.

I on si důkladně lokl. Půjde-li to tak dál, odnaučí toho kluka pít, a sám tomu propadne. Musel se však napít, aby se vzpružil. Usedl ke Carruovi.

„Fotografie dělal profesionál v ateliéru. Technicky jsou bezvadné, esteticky už horší. Fotograf nemá smysl pro objekt, zajímá ho jen clona, expozice, světlo. Dále lze konstatovat, že snímat v ateliéru kamerou Minox je náramně podivné. Pro fotografie tohoto druhu je vhodnější Rolleiflex, Contax nebo obyčejný deskový fotoaparát. Minox musel být umístěn na těžkém stativu, kde se dost špatně upevňuje. Fotograf musel použít zvláštních matic a kloubových spojů, které se snadno neseženou, poněvadž málokdy někdo přidělává padesátigramový fotoaparát na patnáctikilový stativ.“

„Kdypak jsi studoval fotografování?“ zeptal se Carrua.

„Jsem laik, ale měl jsem přítele fotografa.“ Pohlédl na Davida. Seděl a díval se z okna, zády k nim.

Duca pokračoval: „Je zřejmé, že fotografované dívky nejsou na tento druh práce zvyklé. Sleduj jejich pózy. Nejsou příliš zkušené v obscénní dráždivosti, zejména ta světlovlasá ne. Hnědovláska je trochu lepší, je víc ,třída’, ale naivní. Blondýna je na všech snímcích bud vulgární nebo nemotorná.“

Carrua se probíral fotografiemi: „Tvá analýza je správná.“

„Zbývá poslední otázka, ale ty bys měl znát odpověď: K čemu mohou sloužit ty fotky? A ještě něco mi připadá důležité.“ Vzal žlutou obálku a vyjmul její obsah. „Když si nějaké děvče přeřeže žíly, musí použít nějakého nástroje. Má-li po činu ještě dost sebekontroly, může jej pak uložit do kabelky. Je-li v stavu šoku nebo nepříčetnosti, prostě jej zahodí, upustí, případně jí zůstane v ruce. Zpráva vyšetřujícího však neobsahuje zmínku o nějakém ostrém předmětu nalezeném u mrtvé a nic není uvedeno ani v seznamu věcí, které měla v kabelce. Je nepravděpodobné, že by si přeřezala žíly ostrým předmětem náhodně nalezeným na louce, třeba víčkem od konzervy nebo skleněným střepem. I kdybychom to však připustili, lékařský nález to vyvrací: řez byl čistý a rovný. Plech nebo sklo takový řez nezpůsobí.“

Carrua pročítal listy, které mu Duca podal.

„Jestli to byla žiletka, mohla zapadnout do trávy.“

Podívali se na sebe. Znali se a jeden druhého nemohl oklamat. Duca zavrtěl hlavou: „Tomu sám nevěříš. Kdyby v okruhu třiceti metrů leželo něco ostrého, policejní úředníci z Metanopoli by to našli a zapsali. Nepodceňuj je.“

„Tvůj otec mi taky předhazoval, že si nevážím policie.“

Nucené se na sebe usmáli a Carrua řekl: „Zdá se, že máš ještě něco na srdci.“

Duca přikývl: „Obsah kabelky.“ Pohlédl k oknu, u něhož David stále seděl zády k nim. „Davide, povězte, kolik peněz jste tehdy dal tomu děvčeti. Vzpomeňte si, jaké to byly bankovky!“

David se obrátil. Whisky milosrdně uspala jedovatou zmiji v jeho nitru. „Tedy … byly to desetitisícovky.“

„Kolik?“

„Tedy … myslím, že dvě, ano dvě. Dal jsem jí-je, když jsme jeli po třídě Lodi, protože ona nechtěla do Florencie, měla strach … a pak u řeky prohlásila, že potřebuje padesát tisíc lir, a tak jsem jí dal další tři bankovky po deseti tisících …v náprsní tašce mám jen bankovky po …“Náhle přestal mluvit a odvrátil hlavu.

„Vidíš,“ řekl Duca Carruovi, „když David Albertu vysadil, měla v kabelce nejméně padesát tisíc lir. Teď přečtu ze seznamu, kolik se našlo, když přijela policie: jedna bankovka v hodnotě 10 000 lir (slovy deset tisíc), jedna bankovka v hodnotě 1000 lir (slovy tisíc), tři mince v hodnotě 100 lir (sto), dvě mince v hodnotě 20 lir (dvacet), čtyři mince v hodnotě 5 lir (pět). Za předpokladu, že děvče mělo před setkáním s Davidem jen drobné, tedy třistašedesát lir, a že těch deset tisíc je jedna z Davidových bankovek, schází čtyřicet tisíc lir.“

Bylo to jasné, ale Carrua si stejně ohmataný seznam zkontroloval.

„Podej mi lékařskou zprávu.“ Pročítal ji podrobně a pak zabručel: „Tak před osmou si žíly neotevřela. Pravděpodobně to bylo po půl deváté.“

Duca opět pohlédl k oknu: „Davide, v kolik hodin jste tehdy opustil to děvče?“ David zřejmě nepochopil otázku, byl otupělý, ne však účinkem whisky.

„Když jste v Metanopoli vyzval Albertu, aby vystoupila, kolik bylo hodin, aspoň přibližně?“ opakoval Duca.

Davidova odpoved byla kupodivu jasná: „Zapadalo slunce.“

„Bylo ještě dobře vidět?“

„Ano.“

„Vzhledem k ročnímu období mohlo být tak sedm nebo krátce po sedmé,“ řekl Duca Carruovi. „Dívka se tedy přes hodinu procházela, než se rozhodla k činu, a za tu dobu utratila čtyřicet tisíc lir. Neumím si představit, kde a jak, protože v Metanopoli nejsou obchody jako třeba na třídě Montenapoleone.“

„Možná že peníze někomu dala,“ ušklíbl se Carrua. „Nebo jí je někdo vzal, chceš říct, co?“

Nerozuměli si. To se stává i nejdůvěrnějším přátelům.

„Nic netvrdím, ale vzdávám případ David Auseri. Nemám rád potíže, a tohle je obtížný případ. Nevyčítej, žes mi našel dobrou práci a že ji nechci dělat. Uznej, že nemám zapotřebí míchat se do věcí, které by mě mohly zničit. Po zabití s polehčujícími okolnostmi už mi chybí jen podezření ze spojení se světem lehkých holek a z nekalých kšeftů, a je se mnou amen.“

„Máš pravdu,“ přiznal krotce Carrua.

„Vlož se do toho nadělení sám,“ povzdechl Duca.

Carrua zvedl telefon a zařval: „Sežeň mi Mascarantiho!“

„Najdu si něco jiného,“ řekl Duca. „Ty laskavě vysvětli inženýrovi Auserimu mé důvody a předej mu syna. Upozorni ho, že chlapec nesmí být ponechán o samotě.“ A směrem k oknu dodal: „Moc lituji, Davide!“

David se pomalu a unaveně zvedl. Zdálo se, že jím cloumá i slabý průvan z otevřeného okna. Došel k Dukovi.

„Pane Lamberti,“ začal. Na pokračování si museli počkat skoro minutu.

„Neopouštějte mě!“ Zřejmě chtěl mluvit dál a postoupil o další krůček k Dukovi: „Pane Lamberti, nenechte mě tak … prosím, pane Lamberti!“ Byl to inteligentní a pozorný hoch, nebylo třeba mu něco opakovat dvakrát, věděl, že Duca nechce, aby ho oslovoval doktore.

„Pane Lamberti, nenechávejte mě samotného!“

Bezděčně opakoval scénu, která se odehrála mezi ním a Albertou Radelliovou. I ona ho tak prosila.

I on se pokusil o sebevraždu, chtěl zemřít stejným způsobem jako ona a zůstane-li sám, přeřeže si žíly. Ztotožňoval se s Albertou, aby odpykal svou vinu.

Duca vstal a vzal ho za paži, aby ho podepřel, i když David vůbec nebyl opilý. Odvedl ho zpět k oknu.

„Zůstaňte zde, Davide!“

„Nenechávejte mě samotného!“

„Sakra, toho Mascarantiho,“ řval Carrua do telefonu, „budu mít tu čest, nebo žádám příliš?“

„Uklidněte se, neopustím vás!“

„Zůstanu-li sám, je konec, vím, co udělám.“

Duca to věděl taky. Bylo mu, jako když paní Maldrigatiová naříkala, že už neunese další utrpení.

„Ne, nenechám vás samotného.“

„Že už jde nahoru?“ hulákal Carrua. „A jak dlouho už? Asi mám kancelář na druhém konci města, poněvadž tu ještě není.“

„Seďte hezky tady u okna.“ Nemohl si najít jinou práci. Spása a záchrana druhých byly zřejmě jeho osudem.

Vrátil se k Carruovu stolu právě ve chvíli, kdy vešel Mascaranti.

„Promiňte,“ omlouval se, „předal jsem službu a šel na pivo.“

Byl snědý, malý, měl sicilskou výslovnost a nevypadal jako policajt, připomínal spíš boxera nebo cyklistického závodníka. Hrudník měl atletický, ruce mimořádně dlouhé a chlupaté a kalhoty, i když nebyly úzké, mu obepínaly nohy jako punčochy.

„Tady není FBI,“ řval Carrua, „tady jsme na milánském policejním ředitelství. Když máš po službě, stejně máš být tady!“

Podal mu žlutou obálku. „Koukej si vzpomenout na tenhle případ. Na hlášení je tvá ctěná parafa.“

V Mascarantiho rukou vypadaly listy papíru jako motýli v dračích tlapách. Poodešel, aby si je prostudoval.

„Asi zapomněl číst, že mu to tak trvá,“ poznamenal nervózně Carrua.

„Ano, pamatuji se, jde o děvče, které si přeřezalo žíly v Metanopoli,“ řekl Mascaranti. „Prověřil jsem hlášení našich lidí v Metanopoli a dal jsem zprávu ověřit i vám. Je tu něco špatně?“

„Ano, je tu něco špatně, i když jsem to ověřoval já a ty a třeba tajemník OSN!“ Carrua jen občas trochu ztlumil hlas. „Čímpak si ta holka prořízla žíly? A kam se podělo padesát tisíc lir, které měla mít u sebe? V kabelce bylo jen něco přes deset tisíc.“

Duca se pokusil Mascarantiho hájit: „Přece nemohl vědět, že dostala od Davida tolik peněz.“

„A teď po roce se objevily tyhle fotografie.“ Carrua ukázal na snímky na stole. „Bruneta je to mrtvé děvče. Vzhledem k povaze snímků máme o čem přemýšlet.“

Duca stále hlídal očima Davida. „Je třeba uvážit,“ řekl, „že člověk si spíš otevře žíly doma, v hotelovém pokoji, v koupelně nebo na posteli. Je trochu neobvyklé zalézat za tím účelem do křoví, když mám byt.“

„To tě netrklo, když jsi podepisoval protokol?“ řval Carrua.

Mascaranti už po léta Carruovo řvaní ani nevnímal. Klidně odpověděl: „Ale ano, bylo mi to divné a zeptal jsem se úředního lékaře, zda to není případ pro pitvu. Odbyl mě, že může pitvu doporučit, jestli chci, ale jeho nález je prý jasný.“ Přečetl pár slov z lékařské zprávy: „Vykrvácení, žádné jiné poranění, pohmožděniny nebo stopy násilí.“

„Jo, taky jsem to četl,“ zavrčel Carrua, „ale teď se do toho pustíme znova. Vezmi si spisy a zítra ráno zajedeš do Metanepoli. Vyslechneš ještě jednou všechny svědky, ale hlavně půjdeš po těch pornografických obrázcích.“

„Kde se tu vzaly ty fotky?“ chtěl vědět Mascaranti.

„Povím ti to ráno,“ odsekl Carrua. Nechtěl teď mluvit o Davidovi. Obrátil se k Dukovi: „Odvez chlapce domů. Zítra seženu Auseriho, předáš mu syna a budeš mít pokoj.“ Duca neodpověděl. Díval se na Mascarantiho tvrdou tvář. Policista si vzal žlutou obálku a přitiskl ji k mohutné hrudi.

„Mluvím k tobě,“ křikl Carrua na Duku.

„Ano, promiň!“ Jejich zraky se setkaly. „Změnil jsem názor,“ oznámil Duca.

Carrua vzal prázdné láhve od kokakoly a postavil je na zem.

„Přijď zítra v deset,“ přikázal Mascarantimu. „Zůstanu s Davidem,“ řekl Duca po policistově odchodu. Carrua pokrčil rameny: „Když se na to cítíš.“ Dukovo rozhodnutí ho zřejmě zneklidnilo.

„Nějak to zvládnu, ale prosím o jednu laskavost.“

„A to?“

„Rád bych byl při pátrání.“

Carrua pohlédl na láhev whisky: „Dej mi kapku!“ Ulízl alkoholu a zadíval se do sklenky. „Mluv jasně, Duko! Ty chceš pátrat a Mascaranti má být při tom?“

„Tak nějak. Nebudu vystupovat osobně, ale budu u všeho.“

„Nejdřív jsi chtěl dát ruce pryč, a teď ses rozhodl pro práci navíc?“

„Ano.“

„A proč?“

Neodpověděl a Carrua nenaléhal, neboť důvod mu byl jasný.

„Dobrá. Zítra pošlu Mascarantiho k tobě.“ Carrua přikryl oba sloupce fotografií tak, že na každou hromádku položil jeden snímek rubem navrch.

„Kde tě najde?“

„Nejlepší bude, když se ubytujeme v hotelu Cavour, je to aspoň blízko.“

„Ano, to bude praktické.“ Carrua pohlédl na hodinky. „Nevím, zač stojíš jako policajt, ale zkusím to. Čím bys začal?“ Ani tentokrát nedostal odpověď, ale sám dobré věděl, že nejdřív budou muset pořádně stisknout Davida Auseriho. Musí vyklopit víc, než dosud přiznal. Soucit a starost o chlapce jim bránil, aby začali s výslechem ihned, ale o vraždy nalíčené jako sebevraždy se lidé pokoušejí pořád a David byl zatím poslední, kdo viděl Albertu živou.

„Vím, na co myslíš,“ poznamenal Carrua. „V roce 1959 měl jeden manžel stejný nápad. Žena brala prášky pro spaní a on jí jich dal jednou trochu víc, otevřel jí žíly a ráno k nám přiklusal s oznámením, že ji našel mrtvou.“

„A jak se na to přišlo?“

„Fackami. Vyslýchal ho Mascaranti. Když si někdo vymyslí takový trik, vždycky zapomene na facky. Není třeba použít čínských mučidel, při páté nebo šesté Mascarantiho facce se člověk musí rozhodnout, jinak se mu rozprskne mozek.“

„Netvrdím, že Alberta Radelliová byla zabita,“ řekl Duca a vstal. Doufal v chlapcovu nevinu celým srdcem, všemi posledními jiskřičkami své víry v bližní. I když kolem bylo tolik zla, všechno nemohlo být úplně prohnilé.

Přistoupil k Davidovi: „Pojdte, rozbijeme stan vedle u Cavoura.“

Položil mu ruku na rameno a lehce, bratrsky mu je stiskl.

KAPITOLA DRUHÁ

Jakmile se najde nějaký kořistník, je třeba ho rozdrtit. Ale co tím dosáhneš, má dívenko? Čím víc jich zničíš, tím víc jich je. Aťsi, i tak je třeba je ničit…

1.

Ne, snad nebylo všechno tak úplně prohnilé. David zůstal v autě a Mascaranti s Dukou vyšli do třetího poschodí. Výtah byl jako ve všech domech tohoto druhu porouchán a v každém patře bylo slyšet nejmíň jeden televizor s Milvou, která zpívala v Milva Clubu. Milva vyzpěvovala i v třetím poschodí, ale když zazvonili, hlas zeslábl a téměř se ztratil. Pak se dveře otevřely a sestra Alberty Radelliové se plaše usmála na Mascarantiho.

„Policie. Musíme s vámi mluvit!“

Zatvářila se tak, jako se tváří před policistou počestní Italové. V obličeji se jí zračila stále větší úzkost. Provedla jsem snad něco? Nemohu si na nic vzpomenout, ale oni už asi na to přišli. Policie zde byla před rokem, kvůli chudákovi Albertě. Stalo se ještě něco? Kdyby byla Američanka, zeptala by se vlídně a znuděně: „Čím vám mohu být užitečná?“ Byla však Italka z jihu, která loni málem ztratila zaměstnání u Stipela, protože její sestra spáchala sebevraždu a dostala se „do novin“.

A tak neřekla nic, ani nepřikývla, pustila je dovnitř, přeběhla nemotorně pokojík, aby vypnula televizor s Milvou, pak se k nim obrátila a prohlédla si je: jeden je vysoký, hubený, spíš ošklivý, druhý zas malý, tělnatý a ještě ošklivější. Nevyzvala je, aby se posadili, a neřekla ani, že je nezákonné, aby policie vstoupila do bytu občana po západu slunce, protože zákony neznala, a i kdyby je znala, stejně by mlčela.

„Je to vaše sestra?“ Duca vyjmul z malého koženého pouzdra fotografii formátu 18 x 24 a podržel jí ji před očima.

Malý pokojík osvětlovala jen lampa se stínítkem z plastické hmoty, zakoupená v obchodním domě Upim nebo Standa a zavěšená vedle televizoru. Když jeho otec občas mluvil o své práci a zejména o zážitcích se sicilskou mafií, prohlašoval, že systém, který mu připadal po mnoho let správný, protože lidi bylo možno dělit na viníky a poctivce, na dobré a zlé, je dávno přežitek. Svět se změnil a policie používající vlídných slov, přesvědčování a psychologických hračiček plodí jen další zločince. Nejdřív dej ránu peští, a teprve pak se ptej; uvidíš, že ten, kdo dostal do zubů, odpoví ochotněji, protože pochopí, že umíš, je-li to třeba, mluvit jeho řečí. A kápneš-li náhodou na nevinného, netrap se, i slušný člověk se může dostat pod tramvaj!

Tato teorie se Dukovi nikdy nelíbila a byl přesvědčen, že je mylná. Teď se jí však řídil. Vybral jednu z nejnecudnějších fotografií mrtvé dívky. Byla to rána do tváře. Alessandra Radelliová se podívala na snímek. Nezrudla, nezbledla, nerozplakala se a ani nezatajila dech. Nic. Jen se zdálo, jako by se její obličej scvrkl.

„Je to vaše sestra?“ zeptal se ostřeji.

Přikývla.

„Posaďte se, slečno!“ Už o ní věděl vše od Stipela, od domovní správy, od domovníka. Nájemné platila pravidelně, mužské návštěvníky nepřijímala ani za sestřina života.

„Víte něco o těch fotografiích?“

Zavrtěla hlavou a začala prudce oddechovat, snad horkem, pokojík byl malý a oknem vedoucím do dvora vnikalo ještě víc vedra. Mascaranti našel vypínač a rozsvítil stropní lampu, která vypadala jako pokus o lustr ze skleněných kapiček.

„Čím se živila vaše sestra? Pracovala?“

Dobře pochopila, co chtějí vědět, a začala mluvit. Zdála se být téměř klidná, ale její tvář jako by se stále víc ztrácela. Ano, jistě, práci našla hned. Když přijela z Neapole, šla pracovat jako prodavačka.

„Kam?“

Byl to jakýsi „obchod pro pány“ v ulici Croce Rossa. Mladý pán vejde po měkkých schůdcích potažených plyšem do sametem vytapetovaného pokojíku, kde mu dvě mladé prodavačky vezmou míru na košili. Nebo potřebuje řidičské rukavice, francouzské kravaty od Carvena, originál americké spodky či jiné věci a obě dívky pod vedením paní šéfové mu jsou zcela k službám. Jednou z nich byla Alberta.

„Jak dlouho tam pracovala?“

„Dva až tři měsíce.“ Přesně se už nepamatovala.

Mascaranti všechno zapisoval.

„A pak?“

„Dala výpověd.“

„Proč?“ Pokrčila rameny. Možná, že se Alberta pohádala se šéfkou. „A pak?“

Vyjmenovala všechna zaměstnání, o nichž věděla, pěkně jedno po druhém, včetně obchodního domu Stipel. Mascaranti zapisoval a nakonec udělal součet. Za půldruhého roku trvalého pobytu v Miláně pracovala Alberta Radelliová necelých jedenáct měsíců, většinou jako prodavačka. Vlastně ani v tolik nedoufali. Sedm měsíců však byla bez zaměstnání.

„To je pravda, ale dávala kondice, sehnala jsem jí spoustu žáků,“ řekla Alessandra Radelliová. „Kolik brala za hodinu?“

„Šest set lir.“

Jako služka. Nehledě na sociální nespravedlnost a podcenění duševní práce však nemohla Alberta Radelliová za tenhle pakatel slušně žít. Hrubě přistrčil fotografii nahé dívky k sestře: „Chápete, že si Alberta přivydělávala způsobem, který nebyl zrovna počestný? Není možné, abyste vůbec nic nevěděla, vždyť jste žily společně.“

Přikývla. Mascaranti se chystal pokračovat v zapisování, ale ona jen řekla, že měla občas podezření, protože sestra jí dávala dvacet nebo třicet tisíc lir měsíčně i v době, kdy neměla práci.

„A prozradila, odkud ty peníze má?“

„Jednou prohlásila, že překládá z francouzštiny knihu a že jí dali zálohu.“

„Věřila jste jí to?“

Žalostně zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Řekla jste jí, že tomu nevěříte?“

Přímo ne, ale pátrala, zda Alberta s někým nechodí, ano, myslela si, že někoho má, třeba ne zrovna mladého, ale velkorysého milence. Příliš se tím však nezabývala, jinak by nebyla sestřiny peníze přijímala. Byla neohrabaně upřímná.

Musel jednat ještě surověji: „Takže jste nevěděla, zda nechodí na ulici?“

Ne, nevěděla to a konečně se trochu roztřásla. Neplakala, ale celý obličej se jí znatelně chvěl, i když oči byly suché.

„Co se děje? Alberta zemřela před rokem a otec i já jsme už vytrpěli dost. Po čem ještě pátráte?“

Nebylo snadněji to vysvětlit, vždyť ani on sám dobře nevěděl, co hledá. Snad pravdu, kdyby mu při tom pomyšlení nebylo do smíchu. Co je pravda? Existuje vůbec?

„Dobrá, o fotografiích nevíte nic, ale snad nám přece něco prozradíte. Vaše sestra měla určitě přátele a známé. Nikdy jste se nesetkala s některou sestřinou přítelkyní? Nikdy s vámi o nikom nehovořila?“

Pomalu se přestávala chvět a odevzdala se osudu. Je to zbytečné třást se nebo plakat. Nač?

„Vždycky mi oznámila, že jde k té neb oné přítelkyni, ale všechny si nepamatuji. Alberta je ostatně nazývala jen křestními jmény.“

Přiměl ji, aby mu řekla aspoň ta jména, která si pamatovala, a Mascaranti si je zapsal. Nejvíc jí utkvěla v paměti jakási dívka, kterou Alberta nazývala „doktorka“, i když ještě neměla diplom.

Bylo zajímavé klást otázky sám po tolika výsleších při soudním řízení a ve vězení.

„Na jméno si nevzpomínáte? Víte jen, že to byla doktorka?“

Vzdychla. „Jmenovala se Livie Ussarová. Určitě ji najdete v Albertině seznamu telefonních čísel.“

„Díky,“ řekl. „Ukažte mi ten seznam!“

Šla do předsíně a přinesla mu jej. Ani se na něj nepodíval a uložil tenký blok do pouzdra k fotografiím. „Za pár dní jej dostanete zpět.“

Livie Ussarová. Neskutečné jméno, spíš pseudonym. Byl přesvědčen, že ženu s takovým jménem nemůže nikdy a nikde najít. A najednou mu šel na nervy Mascaranti se zápisníkem, který se ztrácel v jeho obrovských tlapách, jeho kuličkové pero i pečlivé zapisování.

„Na jiné přátele si nevzpomínáte?“

„Vždycky řekla jen jméno. Jdu k Maurilii, zavolala na mne, anebo některá kamarádka zatelefonovala a představila se: tady Luisa, je to Alberta?“

Klamala ho, nebo byla nevinnost sama v krystalicky čistém stavu, jako by ji vyrobili v laboratoři?

„Měl jsem na mysli i mužské přátele.“ Naléhal vytrvale a teď již netrpělivě.

„Mužské přátele neměla.“

Mascaranti si vjel kuličkovým perem do vlasů, snad hodlal zapisovat přímo do své hlavy.

Ne, Alessandra Radelliová nelhala, odpovídala vážně a upřímně, o tom byl přesvědčen. Přesto však pokračoval:

„Ze snímku, který jsem vám ukázal, však vyplývá, že vaše sestra musela mít mužské známosti. Je mrtvá a je zbytečné, abyste se snažila něco krýt. Stejně všechno vyjde najevo. Povězte pravdu: telefonovalo sestře hodně mužů? A nepředstavil se některý?“

Zdála se být zoufalá, že mu nemůže vyhovět.

„Věřte mi, nikdy jí žádný muž nevolal.“

Mascaranti zasáhl: „Je možné, že nedovolila, aby jí telefonovali domů, protože nechtěla zaplést do svých afér sestru.“

Když už byli v bytě, porušili další občanská práva a udělali malou domovní prohlídku.

„Rádi bychom viděli osobní věci vaší sestry.“

Nevěděla, že právo odmítnout jí dokonce zaručuje ústava, a zavedla je do jediné ložnice v bytě. Stály tam dvě postele jako pro čtyřleté holčičky, které spí s panenkami v náručí. V hlavě lůžka ze světlého dřeva byli namalováni medvídci, psíci, motýli a hlemýždi s dlouhými růžky.

„Spala zde se mnou, ve skříni zůstaly její šaty a v kufru nahoře je vše, co měla.“

Mascaranti sundal kufr, otevřel ho a chystal se k sepsání veškerého obsahu, ale Duca ho zadržel: „Nechte toho, nemá to význam!“

V kufru byla spousta podprsenek, kalhotek, podvazků a sponek do vlasů, a pak ještě fén, román od Moravii, plnicí pero a načatý balíček cigaret značky Alfa.

„To nám stačí.“ Ne, nebylo všechno tak prohnilé. Albertina nešťastná sestra byla možná přihlouplá a naivní, ale nevěděla nic a bylo to slušné děvče.

Než odešli, zeptal se jí v předsíni: „Nemáte zdání, proč si vaše sestra vzala život?“

Zavrtěla hlavou, výraz tváře se nezměnil, ale tentokrát jí zvlhly oči: „Byla to hrůza, když mě zavolali do márnice. Pořád jsem doufala, že to nebude ona, večer předtím mi říkala, že si uděláme společné prázdniny, že chce odjet hodně daleko, ale já namítla, že z prázdnin nebude nic, protože nás domácí upomíná o splátku na vedlejší poplatky za byt. Potřebovaly jsme padesát tisíc lir, a ona si chtěla vyjet na dovolenou, a hodně daleko!“

Proto tedy žádala od Davida tolik peněz. Proč se však zabila, neví nikdo a sestra už vůbec ne.

Duca se pokusil aspoň dodatečně omluvit svůj drsný výslech:

„Promiňte nám, slečno, že jsme vás vyrušili večer, ale celý den jste v práci, a tak jsme nemohli přijít jindy.“

Vlídnost policie však měla katastrofální účinek. Alessandra Radelliová začala vzlykat a její pláč slyšeli po celou cestu po schodech, dokud nezavřela dveře.

Nasedli do giulietty s Davidem u volantu. Projeli městem a vystoupili z vozu u hotelu Cavour, svého hlavního stanu.

„Láhev suchého frascati, nechlazeného,“ objednal Duca, jakmile vešli do svých dvou pokojů se spojovacími dveřmi. Svlékli si kabáty, kromě Davida, a sundali kravaty, včetně Davida. David byl teď v druhé fázi léčby. Už dva dny směl pít vína, kolik chtěl, ale ani kapku whisky nebo jiného tvrdého alkoholu. Frascati se chutí nejvíc podobalo whisky a David poměrně dobře snášel změnu nápoje. Byl však stále zamlklejší.

Mascaranti byl byrokrat a musel za každou cenu sepsat zprávu o celodenní práci a stanovit program na příští den.

„Z té sestry už víc nedostaneme,“ poznamenal. „Vyklopila všechno, co ví.“

Duca přisvědčil. Frascati mu chutnalo, bylo téměř vlažné. David pil též, ale moc nadšeně se netvářil.

„Dnes večer si prostudujte Albertin telefonní seznam.“ Vyndal jej z pouzdra a podal Mascarantimu. „Zatelefonujte na všechna čísla, a jakmile se ozve osoba, která znala Albertu Radelliovou, poznamenejte si to a půjdeme ji navštívit. Kromě této…“ Vzal mu seznam, otevřel ho u písmena U a poznamenal si číslo a adresu. Livia Ussarová.

Jméno připomínalo husarský kabát s prýmky. „Jděte si odpočinout, zítra ráno budeme pokračovat.“ Vrátil Mascarantimu seznam: „Nezapomeňte ho co nejdřív vrátit Albertině sestře!“

Ještě nebylo deset, ale v obou pokojích už bylo naprosté ticho. Předposlední hluk způsobil Mascaranti, který přibouchl dveře, když odcházel, a posledním zvukem bylo bublání frascati do Davidovy sklenice. Dál už nic. Bylo jisté, že David si s ním povídat nebude, a Dukovi se to ticho protivilo.

Vstal a otevřel obě okna. Do pokoje sice vnikalo teplo, ale s ním i trochu hluku z živé dopravy na Cavourově náměstí.

„Líbí se vám dělat policistu?“ zeptal se Davida. Jeho vytrvalé mlčení budilo dojem, že David žije jen zdánlivě, že se pohybuje silou setrvačnosti, že mechanicky jí a pije, ale ve skutečnosti je již mrtvý.

Chlapec se neusmál a na odpověď potřeboval dlouhou dobu:

„Já přece nic nedělám.“

„Řídíte auto, jezdíte s námi pátrat, vyřizujete příkazy. Řidič je u policie významná osoba.“

Bohužel nezareagoval, nebyl přístupný ani hovoru, ani žertům. Frascati nebylo ten pravý životabudič.

Duca však pokračoval, jakoby v samomluvě: „Já zas dělám policistu moc rád. Otec se bál, proto mi to nedovolil, ale udělal chybu.“

Teď samozřejmě nemohl pracovat ani u policie, to vůbec nepřicházelo v úvahu, a zejména ne v záležitosti, jako je tato … Carrua se vyjádřil velmi přesně: „Přijdeš-li na něco protizákonného, klidně to vytáhni na světlo boží, ale pozor: úředně vystupovat nesmíš, jinak z toho bude pořádný malér. Nebezpeční jsou i novináři. Jakmile vyčuchají, že se o ten případ zajímáme, udělají z toho druhou aféru Montesi, protože je zde spousta společných znaků, aspoň pro nezřízenou fantazii některých reportérů. Nevylučuji ovšem, že jde o něco podobného, a objeví-li se známá jména a vyvalí se pořádná špína, neměj strach, ale musíme mít skálopevné důkazy. Jinak se do toho pustí tisk a je konec. Proto diskrétnost především!“

Diskrétnost znamená opatrné tápání v temnotách. Na Albertinu sestru mohli zaútočit: Policie, odpovídejte!

U ostatních však museli být opatrní. Pod jakou záminkou mohla například policie vyslechnout rok po Albertině smrti tu Livii Ussarovou? Lámal si tím hlavu, ale nic chytrého nevymyslel a hloupé výmluvy neměl rád.

Chuť mluvit s ní v něm však rostla každým okamžikem a aristokratická osamělost hostinských pokojů, kde je vše pro pohodlné bydlení včetně toho, co člověk nikdy nemůže mít ve vlastním bytě, ale schází to, co je i v nejchudším domově, ji zvyšovala. Atmosféra domova je nehmatatelná, ale každý ji cítí. V hotelovém pokoji se Člověk pohybuje jinak, má jiný názor na věci a snad i jinak myslí. A večery s Davidem, který je vzhledem k snížené dávce alkoholu přítomen jen tělesně, tísní.

Rozhodl se: „Aspoň si telefonicky popovídám.“

Usedl na lůžko vedle nočního stolku s telefonem. Požádal hotelovou ústřednu o spojení a čekal s pohledem upřeným na Davidův smutný a ztrápený profil a na láhev frascati na stříbrném podnose, úhledně obalenou tím nejjemnějším ubrouskem. Na soukromé hovory s neznámou osobou bylo už pozdě, a co když se za ten rok Livie Ussarová přestěhovala, umřela nebo odjela do Austrálie? Všechno se tak rychle mění.

„Haló? Prosím Livii,“ požádal, když se ozval hlas zřejmě již starší ženy. „Kdo vola?“

„Duca,“ řekl prostě, jako by byl Liviin přítel. „Duca?“ opakovala zena. „Ano, Duca.“

Už se neptala a vzdálila se od telefonu, i když jméno znamenající šlechtický titul jí asi bylo podezřelé. Duca, vévoda. Už ve škole s tím měl potíže a občas se proto popral s některým duchaplným spolužákem. Tvůj starší bratr je velkovévoda nebo arcivévoda? Odpovídal kopancem.

„Livie?“ Určitě ona, poněvadž řekla své „prosím“ hlubokým, ale velmi mladým hlasem.

„Ano, já, ale promiň, nevzpomínám si…“

Existuje tedy a jeho touha poznat ji snad bude ukojena.

„Vy mi musíte prominout. Nemůžete se upamatovat proto, že se neznáme.“

„Prosím, můžete opakovat své jméno?“ Ochladla a náhle znervózněla.

„Samozřejmé, ale nic vám neřekne. Rád bych však s vámi pohovořil o osobě, kterou oba dobře známe …“

„Vaše jméno, prosím, jinak zavěsím.“

Zas jeden byrokrat jako Mascaranti se svými podrobnými zápisy. Proč chce znát pár slabik spojených v jméno a příjmení? Když jí řekne, že se jmenuje Horác Coclite, bude o něm vědět víc?

„Jmenuji se Duca Lamberti a neznáte mě. Máme však společnou známou …“ Ani tentokrát ho nenechala domluvit.

„Počkejte, to jméno jsem už slyšela … ano, vždyť jste jeden z mých idolů. Už jich moc nemám, ale vy k nim patříte. Bohužel, má paměť…“

Hleděl na špičky svých bot a byl by se rád štípl, aby se přesvědčil, že nesní a skutečně mluví s ženou, která prohlásila, že je jejím idolem. V jakém smyslu a proč?

„… před třemi roky jsem křičela u soudu: Ne, ne, ne, ne! Pak mě dvě hodiny drželi v nějaké místnosti a ptali se mne, kdo jsem, a já opakovala: Je to hanba, hanba, neměli právo ho odsoudit, a oni mě varovali: Slečno, buďte zticha, nebo vás zavřeme pro urážku soudu. Vrátila jsem se domů s pláčem, byla jsem na všech přelíčeních a každému jsem říkala, že vás musí osvobodit, že jste se ničím neprovinil a spíš zasloužíte uznání, a hádala jsem se s lidmi na chodbě.“

Mluvila příliš, ale hluboký teplý hlas nedráždil jako trylkující ženské žvanění. A pak, nečekal, že by mu někdo mohl povědět to, co slyšel. Stal se idolem, měl svou „fanynku“, pravděpodobně jedinou. Vždyť jeho čin neschvaloval ani otec a sestra.

„A teď jsem si už nevzpomněla na vaše jméno, je to přímo ostuda, neumíte si představit, co jsem se nadiskutovala o euthanasii. Všichni stáli proti mně, oháněli se frázemi o úctě k životu, stejně jako se navlékají do smokingu nebo fraku, když jdou do Scaly.“

„Děkuji vám, Livie!“

„Promiňte, nebývám tak upovídaná, ale když se setkám s inteligentním člověkem, jsem tak šťastná, že s ním můžu mluvit… ale vy jste určitě zavolal z nějaké vážné příčiny.“

„Ano, potřebuji se něco dozvědět o dívce, kterou jste znala. O Albertě Radelliové.“ Na druhé straně drátu nastalo ticho. Pokračoval: „Samozřejmě ne hned, některý příští den, až budete chtít.“ Stále mlčela, ale cítil, že tam je, i když neslyšel ani její dech. „Moc mi na tom záleží a vy mi můžete hodně pomoct, aspoň si to myslím.“

Konečně se znovu ozval její hlas, hluboký, teplý a nebyrokratický. Trochu se však podobal hlasu profesora, ano, to byl ten správný výraz: měla trochu kantorský hlas.

„Jsou rozhovory, které z různých příčin nemám ráda, a mluvit o Albertě se mi příčí nejvíc. Chtěla bych to mít co nejrychleji za sebou. Nepříjemné věci vyřizuji ihned.“

„Ihned?“

„Ano.“

„Kde se můžeme sejít?“

„Bydlím v Pliniově ulici. Kousek od našeho domu je bar. Poznám vás snadno, při procesu jsem se na vás dívala celé hodiny. Za jak dlouho můžete přijít?“

„Jsem u vás za deset minut.“

Život je studnice divů, v níž najdeme vše: hadry, brilianty, nůž v hrdle i Livii Ussarovou.

Položil sluchátko trochu omámen, jako by byl vypil příliš mnoho frascati, ale stejně si nalil ještě půl sklenice. Pohlédl na zdánlivě živého Davida a na chvíli pocítil slabost v kolenou.

„Musím teď odejít, ale brzy se vrátím. Vidím, že vám víno nedělá moc dobře. Dám vám poslat do pokoje láhev whisky, abyste lépe snášel samotu a noc.“ Měl o něho opravdu obavy.

„Chovejte se jako muž, Davide, čím míň toho vypijete, tím líp.“ Z lékařského i psychologického hlediska nebyl tento ústupek správný, ale tentokrát musel riskovat a hlavně nechtěl, aby David během jeho nepřítomnosti pil tajně. Je na něm, kolik whisky zkonzumuje, když mu ji jeho lékař objedná.

Vyšel. Jak asi vypadá Livie Ussarová? Neuměl si ji představit, ale myslel si, že bude poměrně vysoké postavy.

2.

Skutečně byla vysoká a čekala na něho u dveří baru. Když vystoupil z giulietty, měl pocit, že mu jde vstříc s dychtivostí v chůzi i pohledu, jako by spatřila nejmilejšího přítele. Ještě před deseti minutami nevěděl, že má na světě tak blízkého kamaráda, jako je ona.

„Tady si můžeme v klidu pohovořit, je to jediný bar v téhle končině, kde nemají televizor a hudební skříň, a tak tu večer bývá skoro prázdno.“

Byla hnědovlasá, spíš do černa. Přistřižené vlasy byly o neco kratší než u mužů, kteří je nosí dlouhé – pokud všichni ti vlasatci jsou muži –, ale trochu delší, než mají muži navštěvující každých čtrnáct dní holiče. Dukovi se líbily dlouhé ženské vlasy, ale musel si přiznat, že jí krátký účes sluší.

„Řekla jste mi věci, které byly velmi, velmi…“ bylo by hloupé říci, že k němu byla „laskavá“, a tak zmlkl.

„Pověděla jsem vám jen setinu toho, co jsem měla po celé roky na srdci. Ale vy teď chcete mluvit jen o Alberte, a tak hovořme o ní!“

Měla tmavozelené šaty, které byly moc hezké, hladké a upnuté až ke krku, ale bez rukávů. Její pleť byla bronzová, ale přirozeně, nevypadala jako papuánka ani jako bledá holčička, která se nikdy neopálí. Všechna ta zeleň, bronz a čerň vlasů ladily s místností, která byla celá zlatá, stěny byly potaženy zlatou fólií a i lavice a kulaté stoly se tlumené leskly jako staré zlato.

„Dvě piva!“ Byli jediní zákazníci. Barman je obsloužil a zmizel. Klimatizaci zde neměli, ale obrovský ventilátor se širokými dřevěnými lopatkami, který budil exotický a koloniální dojem, osvěžoval vzduch lépe než moderní zařízení.

„Alberta se před rokem zabila. Co chcete vědět o mrtvé?“

Šla rovnou k věci, a když hned neodpověděl, pokračovala: „Umím si představit, jak jste se s ní seznámil. Jednou večer jste šel do kina; nevěděl jste, jak jinak stavit večer, přijel jste na poslední představení, zaparkoval a okouněl, dosud nerozhodnut, zda máte jít dovnitř nebo ne. Stála u vchodu, nehybná a trochu rozpačitá, jako děvče, které marně čeká na snoubence nebo přítelkyni. Než se muž smíří s tím, že půjde do kina sám, zkusí to u všech takových dívek. Usmál jste se na ni a byl příjemně překvapen, že se také trochu usmála. A tak jste šel k ní, prohodil pár vlídných, uctivých a duchaplných slov, a další si mohu domyslet.“

„Neznal jsem Albertu Radelliovou.“ S touto dívkou si nemohl hrát na slepou bábu.

Znatelně ochladla: „Do telefonu jste tvrdil, že jste ji znal.“

„Nepřímo. Mnoho jsem o ní slyšel.“ Opravdu mnoho!

„Nesnáším obojakost a nechce se mi věřit, že vy jste takový. Nekažte mi iluzi. Lékař, který má odvahu k euthanasii, musí být přímočarý. Proč se zajímáte o Albertu? Buď mi povíte pravdu, nebo ihned odejdu.“

Byla trochu příliš kantovská, za jejími slovy stály kategorické imperativy, a musel zkrátka s pravdou ven. Ba, udělal ještě víc, měl totiž s sebou malé kožené pouzdro a diskrétně, neboť fotografie v pouzdru nebylo možno ukazovat veřejně, jí podal několik snímků.

Livie Ussarová se na ně podívala. „Varovala jsem ji, aby to nedělala.“ Nechápal, co tím chce říci, a tak čekal.

„Vyprávěla mi, že jí někdo nabízí třicet tisíc lir za pár fotek tohoto druhu, a já takovou práci zavrhuji. Skoro jsme se pohádaly, tvrdila, že je počestnější nechat se takhle fotografovat, než jít s prvním chlapem, který se namane. Vysvětlovala jsem jí, že nemá pravdu. Nedbala na mne a stejně tu špinavost provedla!“

Začalo mu trochu svítat. „A to druhé děvče znáte?“ Vyňal z pouzdra snímek blondýny.

„To je Maurilia, znám jen její křestní jméno a myslím, že pracuje v Rinascente.“

Zase něco. Mascaranti určitě snadno najde nějakou Maurilii, ať už v Rinascente nebo jinde na území Itálie, to jméno není příliš obvyklé.

„Jak jste se seznámila s Albertou?“

Livie Ussarová se začala smát. Byl to tichý smích, který nerušil klid zlatého baru, ale celá její trochu chlapecká tvář byla náhle něžnější. „Docela obyčejně. Důležité je, co předcházelo.“

„Povídejte tedy, co předcházelo!“

„Jistě, vždyť každý touží po tom, aby otevřel své srdce dokořán.“ Stále se usmívala. „Možná že vás zklamu, ale nejdříve…“

Objednal další dvě piva. Bylo mu s ní dobře.

„Už od sedmnácti let jsem si přála provádět experimenty v oblasti prostituce.“ Přestala se usmívat a do jejího hlasu se vrátil profesorský tón.

„Nebyla to chorobná zvědavost, z mého fyzického typu je snad patrné, že jsem spíš chladná, i když ne zcela, neboť gynekolog i neurolog mi potvrdili, že za příznivých podmínek a ve vhodném prostředí mohu být naprosto normální ženou. Není však snadné si to ověřit, a tak jsem jakoby frigidní. Někteří lidé s nedostatkem intuice mě dokonce mají za lesbičku, což je obrovská legrace.“

Dopíjel druhé pivo a pořád měl žízeň. Ano, byl velmi šťastný, Livie Ussarová je na světě a vypráví mu zajímavé, i když poněkud zvláštní věci.

„Chtěla jsem udělat experiment pro sociologickou studii, je to můj koníček od mládí. Když ostatní děvčata toužebně čekala na chvíli, kdy začnou nosit dlouhé punčochy, já už četla Pareta a rozuměla jsem mu. Bohužel, Pareto nepíše moc o ženách a jiní sociologové také ne. Já se jako zena zabývám ženskou sociologií a jedním z nejvýznamnějších problémů v této oblasti je prostituce. Nu a byla jsem přesvědčená o tom, že prostituci nelze doopravdy pochopit, jestliže ji člověk aspoň jednou nepozná na vlastní kůži.“

Měl téměř pocit, že je někde na konferenci nebo na schůzi, a honem objednal další dvě piva. Neznal pivní opojení, ale obával se, že tento večer ho nemine.

„Mou teorii lze ovšem logicky vyvrátit a není správné z ní při analýze výlučně vycházet,“ pokračovala chladná, kantorská, a přece tak ženská Livie Ussarová, „ale má něco do sebe. Experiment, který jsem chtěla podstoupit, ovšem vyžadoval jít na ulici, počkat, až mě někdo osloví, a pak s ním jít za peníze. Tak bych získala zkušební vzorek j>ro svou studii. Jenže ve chvíli, kdy jsem to užuž udělala, me zadržela tisíciletá tabu. Kromě toho jsem byla panna a tu část mého já, která patří k stádu, taková oběť věde znepokojovala. Pak jsem se ve dvaceti zamilovala, navzdory své frigiditě! Bylo to něco zvláštního, naše láska trvala jen dva dny, ale pán, jemuž se podařilo mnou otřást, využil situace. Přišla jsem o panenství a už neměla zábrany pro uskutečnění svého experimentu. Se všemi tabu jsem se však vypořádala až v třiadvaceti, a čirou náhodou.“

Budiž. Všechno bylo trochu přízračné, zlatý bar a ticho Milána poněkud dál od městského centra. Sem tam projede auto nebo osamělá tramvaj a pak následují dlouhé minuty klidu jako v zahradě vily ze sedmnáctého století.

„Byl večer a já čekala na náměstí Scala na tramvaj,“ pokračovala v přednášce. „Jela jsem k své přítelkyni švadleně, úplně hloupé holce, která mluví jen o svých bolavých stoličkách a zubařských kleštích, ale si je moc dobře. Byla jsem v mizerné náladě. Najednou jsem si všimla, že se ke mne potácí asi čtyřicetiletý muž. Řekl mi německy, že prý jsem nejhezčí tmavovláska, jakou kdy v Evropě spatřil. Odpověděla jsem také německy, že nemám ráda opilce a aby mi dal pokoj. Smekl, i v tom vedru měl na hlavě krásný černý slamák, a nadšeně prohlásil, jaké je to štěstí, že umím německy. Pak se omluvil, že není opilý, ale že kulhá, čehož jsem si asi nevšimla. Strašně mě mrzelo, že jsem byla tak hrubá, a on se zeptal, zda mě může někam pozvat. Přikývla jsem, chtěla jsem ho tím odškodnit. Zavedl mě k Biífimu, snědla jsem zmrzlinu a on si pak postěžoval, že je velmi osamělý a zda bych mu mohla dělat společnost. Souhlasila jsem a on se otázal: Za peníze nebo ze sympatie? Inu Němec, chtěl vědět, na čem je. Vzpomněla jsem si na svůj experiment s prostitucí a vyhrkla: Za peníze. Chtěl znát částku. Dal mi sice možnost provést kýženou sociologickou operaci, ale ekonomické vyjednávání bylo pro mne španělskou vesnicí, a tak jsem udala co nejnižší sumu. Bála jsem se, aby mě snad neodmítl.“

„O kolik jste požádala?“

„O pět tisíc.“ Zarazila se a chvíli mlčela.

„Co bylo dál?“

„Nic. Zaplatil mi předem. Jeho auto stálo na náměstí Scala. Požádal mě, abych mu ukázala, kam má zajet, a to byl další malér, protože jsem toho o topografii milánského sexu moc nevěděla. Nakonec jsme čirou náhodou skončili v parku Lambro.“

Opět zmlkla.

„A pak?“

„Překvapilo mě, jak krátce všechno trvalo.“ Zvážněla. „A i později, když jsem si svůj zážitek zopakovala, mi zůstalo záhadou, proč je ten akt tak krátký, a přitom je základem naší existence. Napsala jsem si spoustu poznámek o své první zkušenosti, ale vy asi nebudete mít chuť si je přečíst.“

Ne, neměl, ale nepřiznal se k tomu. Zeptal se: „To tedy předcházelo vašemu seznámení s Albertou?“

„Ano. Albertu jsem poznala hned druhý den. Jeden spolužák z univerzity mi dal pozvánku na módní přehlídku, jeho otec byl ředitelem továrny na plavky a korzety. Šla jsem se podívat. Byla tam spousta ženských a některé byly určitě lesbičky, protože se na mě lepily, což mi bylo protivné, ale pak mi daly pokoj. Pochopily, že nejsem to pravé poupě z jejich zahrádky. A uprostřed toho světa, který mi byl tak cizí, jsem spatřila jinou dívku, stejně ztracenou jako já. Byla to Alberta. Neměla jsem a nemám moc přátel, ale s Albertou jsme byly za hodinu jako sestry a svěřovaly si všechny své pocity a názory. Od střední školy jsem se nesetkala s děvčetem, s kterým bych mohla hovořit o obecných teoriích, ne snad o osudu lidstva, ale povšechně o politice a o hlasovacím právu pro ženy. Dnes se mluví jen o volném času, o vlivu stroje na člověka, ale to přece není téma v pravém slova smyslu, nemyslíte?“

Vřele s ní souhlasil, snad proto, že mu bylo horko z piva i volného času a vliv strojů na člověka mu též nebyl příjemný.

„Po přehlídce mě pozvala k sobě, pořád jsme si povídaly a teprve o půlnoci zjistily, že jsme vlastně vůbec nejedly. Alberta připravila par chlebů se sýrem a o půl druhé jsme stále ještě hovořily o tom, co nás zajímalo.“

„A o čem?“ Čtyři nebo pět hodin konverzace, kristepane, ale Livie Ussarová nelže. I když lesbička by mohla nazývat hovorem i něco jiného. Jeho podezření však rychle zmizelo, když se zápalem odpověděla: „Poslední tři hodiny jsme probíraly otázky prostituce. Vyprávěla jsem jí o svém prvním zážitku a Alberta se mi svěřila, že už pár měsíců provádí podobné experimenty, ovšem ne ze studijních důvodů, ale z nutnosti. Brzy po příjezdu do Milána pochopila, že není tak snadné se uživit. Chtěla k divadlu, ale brzy to vzdala. Vzhledem k své eleganci a umění jednat se zákazníky našla snadno práci jako prodavačka, ale buď zákazníci, nebo šéf ji dříve či později dohnali k tomu, že dala výpověď. A tak když už bylo skutečně zle, chodila na ulici, ale nechávala toho, jakmile se jí dařilo trochu líp. Líčila mi všechny zkušenosti, dobrá polovina mých poznámek se zakládá na Albertiných informacích. Kdyby se mi lidé nevysmáli, mohla bych napsat výzkumnou zprávu o soukromé prostituci. Ale my tehdy především vášnivě diskutovaly o otázce, zda je ze sociálního hlediska únosné, aby i žena měla právo na prostituci, ale zdůrazňuji, na soukromou prostituci, to znamená právo jít s mužem jen tehdy, když ona sama chce a nemá k tomu žádný jiný popud.“

Určitě už byl opilý, ale pořád mel žízeň. Chtěl si ověřit, zda ji dopálí: „Žena má taky právo na vdavky, aspoň se to říká …“

Nerozzlobila se, ale zdálo se, že ji zklamal: „Nebuďte ošklivý! Mluvím vážně. Pro velmi inteligentní ženu jako byla Alberta…“

„… a například vy?“

„Ano, i jako já… pro nás není snadné se vdát. Jistě, nakonec se vdá každá, ale inteligentní žena se chce provdat za vhodného partnera a potkat takového muže není jednoduché.“

Teď ji chtěl opravdu rozhněvat: „Je však správné chodit kvůli tomu na ulici a pak jít s prvním, kdo se chce pomilovat?“

„To mi říkáte naschvál, viďte? Netvrdím, že je to nutné, ale čistě teoreticky se ptám, zda žena má takové právo nebo ne.“

Přece jen se dozvěděl něco užitečného. Alberta Radelliová provozovala soukromou prostituci, formu, která se stále více rozvíjí.

„Poslyšte, mě sice hrozně baví obecné teorie, ale pro svou práci potřebuji podrobnosti. Máte tušení, kam si šla Alberta dát udělat tyhle fotky a proč?“

Když přemýšlela, nabýval její obličej skoro dětského výrazu.

„Nemám sice dobrou paměť, ale na něco si vzpomínám, protože Alberta mě svými názory strašně zklamala.“

„Na co se pamatujete?“ Dokáže-li si vybavit, kdo dělal ty snímky, bude záhada vyřešena.

„Vzpomínám si na jedno číslo, čísla se mi spíš zafixují do paměti, vím například, že jí nabízeli třicet tisíc lir, strávila jsem s ní celé dopoledne a hučela do ní; chápala, že snímky s nahotinkami jsou něco jiného než soukromá prostituce …“

Přerušil ji, poněvadž už měl toho filozofování dost: „Jaké číslo to bylo a čeho se týkalo?“

„Číslo domu v ulici, na jejíž jméno si už nevzpomenu. Číslo 78. Ptala jsem se Alberty na všechny podrobnosti, cítila jsem, že jde o hnusnou práci a že tak přejde ze soukromé prostituce na organizovanou …“

Znovu jí skočil do řeči. Snad jednou, až bude deštivý a všední den, ji vezme na Torre del Parco a tam ji nechá povídat o jejích obecných teoriích. V osamělé kruhové kavárně, sto metrů nad milánskou nížinou, může vykládat třeba až do zavírací hodiny, ale teď potřebuje rychle fakta.

„Prosím vás, je to moc důležité, přemýšlejte, číslo 78 je pro mne málo, my musíme rychle najít toho fotografa!“

Proč rychle? Od Albertiny smrti už uplynul rok, tak jaký spěch? Vycítila však, že Duca nemluví do větru.

Usilovně přemýšlela. „Nevím, zda vám to pomůže, ale Alberta se zmínila o průmyslové fotografii. Ale co může mít průmyslová fotografie společného s fotografováním nahých děvčat?“

Pochopil, ale nevyslovil to. Šlo o zamaskování činnosti. Na čísle 78 jedné z mnoha tisíc milánských ulic byl, alespoň před rokem, ateliér pro průmyslovou fotografii, v němž se tajně vyráběly „umělecké“ fotografie. Snad se Mascarantimu podaří jej vyslídit.

„Prozradila vám Alberta, kdo jí udělal tu nabídku?“

„Ano. Ohavná historka, nesnáším zvrácenost.“

Duca pohlédl na barmana, který netrpělivě postával na prahu a cekal, až bude moci zavřít. Byla skoro půlnoc.

„Zastavil ji jakýsi muž a vzal ji na projížďku autem. Byl už dost starý, velmi štědrý a laskavý, ale téměř se jí nedotkl. Pak se přiznal, že v jeho věku už má člověk určité problémy; prý by mu víc vyhovoval ženský půvab na krásné fotografii. Kdyby byla ochotna dát se vyfotografovat, snímky by mu stačily. Alberta souhlasila a on jí dal adresu fotografa. Pak se ještě zeptal, zda nemá přítelkyni, která by taky chtěla stát modelem, a slíbil třicet tisíc lir pro každou.“

Skutečně marnotratný čumí lek!

„Pokud jsem dobře pochopil, navrhl Albertě jakýsi muž, aby se dala fotografovat, jak ji pánbůh stvořil, a poslal ji na určité místo, kam měla jít sama. Fotograf tedy věděl předem, co a jak?“

„Ano, přesně tak.“

„A neměla mu něco vyřídit? Nemohla přece přijít jen tak a prohlásit, že si přeje byt fotografována nahá.“

„Ne, nemusela říkat nic. Dala jsem si vysvětlit všechny podrobnosti, protože jsem chtěla zjistit, o co jde. Alberta měla pouze dojít k fotografovi, který prý udělá snímky a dá jí peníze. To je vše.“

V uších mu zazněly poplašné sirény, jako když byl malý chlapec a kolem zuřila válka. „Pokuste si vzpomenout, zda nemel fotograf odevzdat Albertě film.“

„Ne.“

„Měl si ho tedy ponechat a Alberta měla odejít? Jste si tím naprosto jista?“

Usilovně přemýšlela. „Ano, určitě.“ Ach, ta její dětská tvář!

„Alberta měla prostě navštívit jistý fotoateliér, dát se vyfotografovat a dost. Hádaly jsme se, protože ona považovala za hloupé vzdát se tolika peněz kvůli nějakým zásadám, a chtěla dokonce přivést i svou přítelkyni Maurilii. Prohlásila jsem, že jestli tam půjde, nechci ji už ani vidět.“

Museli se zvednout, objevil se barman s jakýmsi tlustým pánem a oznámili, že budou zavírat. Duca tedy vyvedl svou Livii Ussarovou ven a posadil ji do giulietty. Motor však nespustil, nebylo třeba nikam jet, neboť tento úsek Pliniovy ulice byl po zavření baru dostatečně skrytý a nenápadný.

„Nepustím vás domů, dokud to důkladně neprobereme,“ řekl snad až příliš vážně. „Alberta měla ten večer před tím, než ji našli mrtvou, v kabelce nevyvolanou kazetu z Minoxu. Jak k tomu mohlo dojít?“

„Nevím. Musím o tom přemýšlet.“

„Jediné vysvětlení je, že fotograf Albertě tu kazetu dal.“

Vzdychla. „Vypadá to tak.“

„Dobrá, ale co byly Albertě platné nevyvolané snímky? Měla je snad donést tomu starému pánovi, který měl slabost pro fotky tohoho druhu?“ Inu, hlavička, posmíval se sám sobě.

V pološeru auta se dobře hovořilo. Pliniova ulice byla stále pustší. Livie s úsměvem zavrtěla hlavou: „Ne, to není možné, Alberta přece nevěděla, kde má toho pána hledat. Náhodný společník nedává své krátkodobé známosti svou adresu.“

„Mohl určit schůzku.“ Tento předpoklad byl téměř dětinský. Chtěl si snad neznámý pán vyvolat kazetu sám? Je přece logické, že fotograf, který udělá snímky, je též vyvolá a zvětší. Milovník tak choulostivých fotek nebude přece hledat jiného fotografa anebo se nepustí sám do zvětšování, které je zejména u Minoxu pro amatéra značně obtížné.

„Ne, to by mi byla Alberta určitě pověděla. Vyslýchala jsem ji dvě hodiny, měla jsem o ni velký strach, cítila jsem, že začíná klesat ke dnu …“

Neposlouchal ji, i když za jiných okolností by byl s touhle dívkou s chutí diskutoval o jejích obecných teoriích celé týdny. V duchu však viděl Albertu a její světlovlasou přítelkyni, jak jdou k fotografovi. Svlékly se, pózovaly, vzaly peníze a odešly, samozřejmě bez kazety. Proč tedy byly ty kotoučky filmu v Albertině kabelce? Proč?

„Vy mě nevnímáte, viďte?“

„Ne.“

„Dávejte mi tedy otázky a já budu odpovídat.“ Byla pokorná a velkorysá.

Zeptal se: „Co vám vyprávěla Alberta, když jste se opět sešly po její návštěvě ateliéru?“

„Nic. Uz jsem ji neviděla a asi za týden jsem se dočetla v novinách, že spáchala sebevraždu.“

Tak tedy konec stopy. Uvažoval: „Budu vás ještě potřebovat. Nevadí vám to?“

„Ne, i když to bude jen kvůli Albertě.“

Nezapřela však ženu a vybuchla: „Proč se o ni tolik zajímáte? Neznal jste ji, nejste policista a dokonce víte, že je pro vás riskantní strkat do téhle záležitosti prsty.“

Konečně na ni pohlédl, aniž myslel na Albertu: „Vám to mohu říct, slečno teoreticko: kvůli jedné obecné teorii.“

„Jaké?“

Jí se mohl svěřit, byla jedinou osobou na světě, která se mu nevysměje: „Nenávidím falešné hráče.“ Vyložil jí to podrobněji, musel jí přece aspoň tím poděkovat za všechny užitečné informace, které mu podala: „Společnost je hra, jejíž pravidla jsou zapsána jednak v zákoníku platném pro všechny občany, jednak v dost mlhavých zásadách morálního kodexu. Oboji je velmi sporné a pořád je co zlepšovat, ale člověk se tím bud řídí, nebo ne. Víte, já si tak ještě mohu vážit bandity ve vysokých botách, který se skrývá někde v horách, protože on sice nezachovává pravidla hry, ale dává jasně a rovnou najevo, že si nechce hrát na krásnou společnost a že si vytváří pravidla po svém, se zbraní v ruce. Falešné hráče však nemám rád a pohrdám jimi. Dnes máme gangstery se zákonem po boku. Podvádějí, kradou, vraždí, ale už si předem se svým advokátem prostudovali obhajobu pro případ, že by byli odhaleni a souzeni. Nikdo je nikdy dostatečně nepotrestá. Chtějí však, aby pravidla hry dodržovali jiní. Takové lidi nesnáším a zvedá se mi z nich žaludek.“

Byla by ráda ještě pokračovala v rozhovoru, hořela pro taková témata, ale on se jí jemně zeptal, kam ji muže doprovodit. Ukázala na velké dveře domu nedaleko baru. Pak ho ještě ujistila, že jí může kdykoli zatelefonovat, a její radostny hlas nezněl ani trochu chladně. Ale nedalo se nic dělat, musel se vrátit do hotelu, David byl už příliš dlouho sám.

David ležel oblečený na lůžku, zul si jen boty. Byl vzhůru a světlo svítilo. Láhev frascati se zdála být prázdná, ale z načaté láhve whisky chybělo pouze pár loků. Vypil jen trochu, i když měl svolení svého ošetřujícího lékaře.

Duca si vzal židli a přenesl ji k posteli. David se chtěl posadit, nebylo slušné povalovat se pred vlastním doktorem, ale Duca mu položil ruku na rameno a donutil ho, aby opět ulehl.

„Teď musíte spát, Davide!“ S Livií byl šťastný, ale teď měl týž pocit i s Davidem, s tím psychicky narušeným jedináčkem významného inženýra.

„Nemůžete myslet dnem i nocí na jedinou ženu, která je ke všemu ještě mrtvá. Vy totiž máte v hlavě jen Albertu, že?“

Mladík zabořil hlavu do polštáře. V jeho způsobu vyjadřování to byla kladná odpověď.

„To nejde, Davide.“ Konal své lékařské dílo s vášní a radostí. „Ve vašem věku nelze milovat mrtvou. Teď vám něco povím, protože jsem za dobu, co jsem s vámi, dokázal mnohé pochopit. Když jste vyhnal Albertu z auta, nemiloval jste ji, ale poté, co jste se dočetl, že spáchala sebevraždu, jste pocítil výčitky, které byly každý den silnější. Z výčitek se pak pomalu rodil jiný cit, který se jmenuje láska. Začal jste přemýšlet, že kdybyste byl s Albertou odjel, byl byste jí nejen zachránil život, ale prožil s ní něco krásného. Nešlo jen o milování. Nikdy jste neměl děvče, nikdy jste se nedokázal skutečně připoutat k ženě, výchova, kterou vám dal otec, a jeho osobnost na vás vždy silně působily. Alberta byla první žena, která ve vás, bohužel až po smrti, probudila cit a potřebu lásky. Provádím teď s vámi trochu kramářskou psychoanalýzu, ale mám pravdu. Milujete Albertu a myšlenka, že jste přispěl k její sebevraždě, je pro vás nesnesitelná.“

Viděl, že se David rozplakal. Plakal dlouho. Zakryl si oči a celý jeho mohutný hrudník se otřásal, i když nebylo slyšet vzlyky.

Duca pokračoval: „Protože mrtví se nevracejí a nikdo nemůže přivést Albertu k životu, musíme udělat něco jiného: najít osobu, která ji dohnala k tomu činu nebo ji zabila, a až ji najdeme, zardousíme ji. Musíte myslet na to, že toho mizeru vypátráme a zaškrtíme! Možná že ten úkol ponechám vám.“ Pro hochovu záchranu bylo třeba vyburcovat i jeho méně ušlechtilé pudy. „Společně potom dokážeme, že šlo o sebeobranu, že ten člověk měl nůž nebo revolver, takže jste musel použít násilí. Budete mít věrohodné svědky, včetně Mascarantiho. Uvidíte, že viníka brzy vystopujeme, ale teď si musíte odpočinout, abyste měl dost sil.“

Nebyla to hezká pohádka pro děti, nicméně dítě, které musel uspat, už bylo odrostlé. Ale i Duca by byl potřeboval pohádku o tom, jak mávnutím kouzelného proutku vyčaroval fotografa, který dělal ty snímky. Kdyby ho našel, měli by vyhráno!

3.

Taxi zastavilo u čísla 78 a Alberta s Maurilií vystoupily. Z vrat právě vyjížděl kamión a pak ještě přijela zuřivě zvonící tramvaj. Řidič kamiónu, taxíku a tramvaje si začali nadávat. Když se vše uklidnilo, objevila se domovnice, která děvčatům řekla, že Foto Industria je v druhém poschodí přes dvůr. Přešly dvůr sledovány chtivými pohledy několika mužů v kombinézách, kteří nakládali kamión dlouhými kulatými tyčemi. Jejich syčení a poznámky naznačovaly, co by s dívkami rádi provedli, kdyby to bylo možné.

V druhém poschodí jim otevřel chlapík v bílé kytlici a s bezvýraznou tváří. Jediné, co se o něm dalo říci, bylo, že není ještě starý.

Beze slova je vpustil dovnitř. První místnost byla bez oken a uměle osvětlená.

„Tudy,“ vyzval je.

Druhy pokoj byla dlouhá nudle s dvěma okny, ale žaluzie byly stažené, na zaprášených sklech bylo vidět proužky slunečních paprsků a okna byla zavřená. I zde byla rozsvícena světla.

„Můžete se svléknout tady.“ Ukázal na kout se stolkem a židlemi. „Neshoďte mi šachy!“ Na stolku stála šachovnice s asi deseti figurkami, ostatní byly v dřevěné krabici.

Alberta se zeptala: „Nemáte plentu?“ Pak si pomyslela, že je husa, protože nic podobného v té dlouhé místnosti nebylo, jen tři židle a stolek. Místnost byla zřejmě fotoateliér, ale všechno vypadalo velmi provizorně a zavřená okna, světlo rozsvícené v jedenáct hodin dopoledne a mrtvé teplo hrobu na slunci děsily.

„Nemohu sloužit,“ pokrčil mladík rameny, „ale dveře jsou zamčené, buďte klidná!“ Přešel až na druhý konec místnosti a jeho hlas, bezbarvý jako jeho tvář, se v té dlouhé nudli rozléhal.

„Nemůžete otevřít okno?“ zvolala Alberta, protože jak ona, tak Maur i li a byly mokré potem a šaty se na ně lepily.

„Vnikal by sem zápach acetylénu a ještě víc horka,“ zavrčel mladík ze vzdáleného kouta. Šero ustoupilo jasné záři. Rozsvítil tři lampy na stojanech a šest na stropě. „Nevím, co vyrábějí, ale je to továrna, která používá acetylénu. Je to příšerné.“

Tón poslední věty ho prozradil. Takhle kňourají jen homosexuálové.

„Která půjde první?“ chtěl vědět. „Mně je to jedno.“

Maurilia patřila k těm blondatým dívčinám, které se snadno rozesmějí, snadno vyděsí a vůbec všechno jde u nich snadno. Teď měla strach. „Začni ty,“ postrkovala Albertu.

Alberta neváhala. Rychle odložila kalhotky, podprsenku a šaty na jednu z židlí a nechala si jen střevíčky s vysokým podpatkem, ne snad proto, aby byla víc sexy, ale aby nemusela jít bosa po podlaze, které se náhle štítila.

„Sem,“ vyzval ji úchylný fotograf. Před reflektory byla napnuta na posuvném panelu zvětšenina oblačného horizontu. „Hned budeme hotovi, tenhle malý foťáček pracuje rychle.“

Alberta si teprve teď povšimla těžkého třínohého stativu a jakéhosi předmětu na něm, který vypadal jako zapalovač, ale zřejmě to byl fotografický přístroj.

„Stoupněte si na ten kobereček!“ Shrbil se za zapalovačem, či vlastně fotoaparátem, a začal zaostřovat. „Pózy si určete sama, příliš na nich nezáleží, a chcete-li skrýt obličej, můžete, ale aspoň na pěti nebo šesti snímcích musí být vidět. Tak do toho.“

V levé ruce držel páčku třínohého stativu, jíž neslyšně a podle potřeby otáčel Minoxem. Spoušť měl v pravé ruce. „Pohněte se, jedna,“ cvak, „teď se nehýbejte, dva,“ cvak, po každé fotce zavíral a opět otvíral ten zapalovač, jako by si chtěl připálit viržínko. „Pohněte se, stát, tři,“ cvak, a tak to šlo dál, čtyři, pět, deset, dvanáct fotek, občas jí navrhl odvážnější pózu, ale vždy pečlivě volenými a uhlazenými slovy, nebyl hrubý, neboť homosexuálové jsou vůči ženám velmi dvorní. „Šestadvacet, to stačí, teď je na řadě vaše přítelkyně.“

Maurilia se pořád bála, ne snad svléknutí, vlastně ani nevěděla, čeho. Alberta ji dobře znala, byla vyzývavá jen na pohled a teď upírala na přítelkyni prosebné zraky.

„Když se ti to nelíbí, jdi pryč!“ obořila se na ni zlostně. Nesnášela hloupost a tohle děvče v ní mělo primát, protože bylo povolné, morálně křehké a doslova předurčené k tomu, aby skončilo v rukou nějakého pasáka.

„Ne, ne, jednou je tady, a tak se dá fotografovat,“ řekl mladík v bílé kytlici, který to zaslechl.

V jeho hlase nezněla hrozba, byl spíš smutný, jako by litoval, že Maurilia váhá, ale Alberta si byla jista, že by byl schopen dovést tu hloupou holku k fotoaparátu za každou cenu.

Maurilia se bezmocně usmála, svlékla se a Alberta ji doprovodila na konec místnosti, kde čekal ten člověk.

„Na kobereček, ano, přesně tak,“ pochválil ji fotograf. „Dělejte, co chcete, ale nesmíte opustit kobereček, pohněte se, ano, stát, jedna,…“ Spoušť opět začala cvakat.

Alberta teď cítila i zápach rozžhaveného kovu a reflektorů. Mauriliina nahota ji odpuzovala, její tělo bylo přebujelé, jakoby špatně stavěné a stvořené jen pro sex. I ruce, nohy a vlasy vypadaly jako pohlavní orgány. Odvrátila oči a snažila se nemyslet na to, že i ona se nechala takto fotografovat. Bylo to necudnější, než si představovala. Vrátila se ke stolku, kde ji aspoň neoslňovala světla, a teprve teď si všimla, že podél dlouhé stěny místnosti se táhne úzká polička, na níž jsou seřazeny drobné předměty, které vypadaly jako hračky. Byly to miniaturní kamióny s přívěsy, autocisterny, traktory a zemědělské stroje o délce nejvýše deset centimetrů. Vzala do ruky stříbrnou cisternu s přívěsem. Moc tomu nerozuměla, ale musela obdivovat dokonalost napodobeniny. Zřejmě nešlo o hračku, ale o průmyslový model.

„Jsou překrásné, ale příliš se jich nedotýkejte.“

Ten teplouš měl oči i na zádech a přitom pořád fotografoval: „Dál, pokračujte, změňte pózu, pohnete se, tak, dobře, stát, dvanáct.“

Jdi se vycpat, kašlu na tvé modely, pomyslela si Alberta. Dusila se vedrem, zápachem i vztekem na sebe samu.

Homosexuál konečně řekl: „Pětadvacet, to stačí.“ Uslyšela poslední cvaknutí spouště. Maurilia přišla k stolku a začala se oblékat. Alberta se zadívala na šachovnici, vedle níž ležela malá anglická šachová revue. Úchylný fotograf byl zřejmě vášnivým vyznavačem královské hry.

„Umíte hrát šachy?“ Zhasl reflektory, přistoupil k dívkám a přitom něco dělal s tím maličkým fotopřístrojem, který sejmul ze stativu.

„V koleji jsem byla nejlepší šachistkou.“

Konečné se mu podařilo vyjmout z aparátu drobný předmět, který vypadal téměř jako telefonní sluchátko pro panenku: dva kotoučky spojené kovovým páskem. Položil jej i s fotoaparátem vedle šachovnice. Najednou jakoby ožil a jeho ruce začaly poletovat nad šachovým polem.

„Snad jste tedy pochopila, oč jde. Tady v sedmé řadě jsou dva bílí pěšci, kteří mohou jít vpřed, ale útok nemůže být veden jimi, myslím, že je nutno táhnout bílým králem, aby se neoctl v ohrožení věčným šachem černé věže.“

I ona už takto uvažovala, ale protivilo se jí hovořit na toto téma s úchylákem. Ale šachovnice jí učarovala! Nehrála už asi deset let a pohled na figurky ji vrátil do doby strávené v klášterní koleji, k jeptiškám, jejichž hábity šustily při každém kroku, do tmavých zimních jiter v ledovém kostele, kde se jí ranní mše vždy zdála nekonečná a ona zápasila s touhou ještě spát a s hladem. Vzpomněla si na zábavu ve velkém sále, když venku pršelo. Pořádaly se soutěže v znalostech krásné literatury, ve vyšívání, v dámě a šachu, poněvadž klášterní chovanky musely mít přece smysl i pro sportovní klání. A tak Alberta cítila, že jedinou slušnou věcí na tomto nestoudném místě je ten abstraktní geometrický předmět s dřevěnými symboly šachové hry.

„Naopak, nejdřív se musí táhnout bílým pěšcem,“ řekla, ale neplatilo to jemu, vysvětlovala princip hry jakési družce z koleje, daleko odtud a nevnímajíc ani čas, ani Maurilii, která se nemotorně oblékala a zápasila s knoflíčky od podprsenky.

„Pak ale černá věž zablokuje vysunutého pěšce a bílý král se octne ve věčném šachu,“ namítl, ale v jeho pohledu byl údiv, že prostitutka může být odbornicí v šachových studiích.

Zavrtěla hlavou. „Kdepak!“ V duchu slyšela dokonce šumět déšť jako tehdy v sale. Škoda že si nemůže vzpomenout na tváře a hlasy svých družek, s nimiž tehdy hrávala.

„Protože bílý střelec …“

„Bílý střelec nemůže zabránit šachu věží,“ přerušil ji vzrušeně. I v té jeho intelektuální vášni bylo něco odpuzujícího.

„Nechtěla jsem říct, že střelec zabrání šachu věží, ale přejde sem, na f 8, a umožní tah pěšcem na g 7. Věž už pak nemůže útočit.“

Bohužel Maurilia, která už zvítězila nad podprsenkou, přistoupila nyní k Albertě, či spíše se o ni opřela svým teplým a zavlhlým tělem stále toužícím po blízkosti, ochraně a ujištění, že se na ni nezapomnělo. Sum deště z kolejní zahrady rázem utichl. Významně se podívala na tu zdánlivou mužskou bytost.

Pochopil. „Ach tak, peníze,“ řekl bez úsměvu. „Hned se vrátím a pak se podíváme, zda je vaše teorie se střelcem správná.“

Vešel do sousední místnosti a v té chvíli Alberta pudově uchopila ten malý předmět skládající se ze dvou kotoučků filmu s fotografiemi dvou nešťastnic, z nichž jednou byla ona a druhou Maurilia. Maurilia byla na tom líp, protože ve své omezenosti aspoň nechápala, co provedla.

Vložila film do kabelky.

Mladík se opět objevil a jeho trochu nepřítomný pohled svědčil o tom, že jeho mysl stále bloudí kolem šachového problému. V ruce držel dvě obálky, slíbená mzda byla decentně skryta. Podal je Albertě a Maurilii.

„V každé je třicet tisíc.“ Než vyšly, dodal: „Je-li tah střelcem správný, jste skutečně eso, protože já na to nepřišel za celé dopoledne.“

Netrpělivě za nimi zavřel dveře, vrátil se k šachovnici, zapálil si cigaretu a upřel pohled na figurky. Tedy, první tah z e 7 na e 8 dámou. Ale černá věž hned sebere dámu. Pak jde střelec z a 3 na f 8. Táhl a ihned pochopil, že je to tak správné. Věž postoupila, aby šachovala bílého krále … ne, nemohla, poněvadž po šachu ji začal ohrožovat střelec a jakýkoli další tah černou figurkou nemohl zabránit tahu druhým bílým pěšcem a bílý tedy vyhrál. Trochu podrážděn, že holka z ulice zná šachy líp než on, vzal Minox a hledal kazetu. Byla pryč! Prohledal krabici, ale byl dostatečně inteligentní, aby pochopil. Běžet za děvčaty nemohl, odešly asi před deseti minutami. Šachovnice se stala pro něho pastí. Zatracená bruneta!

Horko mu nikdy nevadilo, obvykle se nepotil, ale v té chvíli měl celé tělo mokré strachem. Pomalu uložil figurky do krabice, šachovou revui dal na šachovnici, ale ruce se mu chvěly. Musel se rozhodnout. Přistoupil k telefonu zavěšenému na zdi u dveří.

Když pak Alberta, která doprovodila Maurilii, vystoupila před svým bytem z taxi, čekal tam na ni mladý muž. Byl oblečen s nedbalou elegancí, měl kravatu v barvě tlumené žluti, husté, pečlivě učesané vlasy a vlídný úsměv. Trochu mžoural jako krátkozrací lidé.

„Promiňte, slečno!“

V tuto dobu sedí obyvatelé uličky Montenero, pokud zůstali v Miláně, u oběda a na procházku v takovém vedru nikdo nechodí. Občas projede auto a tak jednou za deset minut okružní tramvaj.

Alberta zůstala stát, klidná a připravená ho odbýt, protože blízko bytu si nikdy nic nezačínala. Postřehla mladíkův dravci pohled, který byl v zřejmém rozporu se zdvořilým úsměvem.

„Promiňte, slečno, ale musíte mít v kabelce svitek filmu, který jste před půlhodinou sebrala ve fotoateliéru. Vrátila byste mi ho laskavě?“ Natáhl ruku s ironickou důvěrou. Obličej, který nebyl tlustý, ale mohutné pláty čelistí jej rozšiřovaly, měl hněvivý výraz, který však rychle zmizel a zřejmě jí měl jen nahnat strach.

Vskutku se bála, ale nedala to najevo. Násilím ji nikdo nemohl zlomit, i jediné příkré slovo v ní probouzelo chladnou, divokou vzpouru.

„Neznám vás a nic jsem nevzala. Nechte mě být, nebo začnu křičet!“

„Jen si křičte!“ Vzal ji za rameno a snažil se ji odtáhnout k vozu, který stál nablízku. „Nasednete a pěkné si pohovoříme.“

Snažila se mu vytrhnout: „Pusťte, nebo opravdu začnu křičet!“

„V pořádku, třeba skončíme oba na policii, ale to neprospěje ani vám. Buďte rozumná, dejte mi ten film a já vás nechám na pokoji. Vyhnete se mnohému, například i stříknutí vitriolu do tváře.“ Stále se pokoušel dotlačit ji k zaparkovanému Mercedesu 230, ale Alberta se mu náhle prudce vymkla a vběhla do tmavého horkého průjezdu. Běžela po schodech, minula první a druhé patro a v třetím vykoukla přes zábradlí. Ne, nikdo ji nepronásledoval. Otevřela dveře bytu. Sestra je v práci a na oběd nepřijde.

Zabouchla dveře a zastyděla se. Měla zlost, že se tak vyděsila, když jí ten člověk sevřel rameno.

Vešla do pokojíku a skryta za žaluziemi potaženými staletým nánosem prachu se podívala na ulici. Byla prázdná. Mercedes 230 zmizel.

Svou kořist z ateliéru nevydá. Livie měla pravdu, nechce klesnout do té stoky, raději půjde na policii, odevzdá film a poví jim všechno o starém panovi s automobilem značky Flaminia a o jeho nabídce, aby šla pracovat do Hamburku jako prodavačka. Pěkná prodavačka! Měla pochopit hned, ale bylo to příliš odporné.

Prohledala kuchyni a našla si něco k jídlu. Pak se natáhla na jednu postýlku s medvídky, psy a motýly namalovanými v čele lůžka a dokonce se jí podařilo usnout.

Probudila se do ticha a odpoledního vedra. Zvonil telefon.

To bude Livie, potřebuji Livii, musím jí všechno povědět! Vstala a šla k přístroji.

„Alberto, Alberto!“ Mauriliin hlas byl plný hrůzy. „Tady Maurilia, Alberto, tady Maurilia!“

„Ano, poznala jsem tě, co se děje?“ Ozval se mužský hlas a hned věděla, kdo to je.

„To byla vaše přítelkyně.“ Zdvořilé vykání bylo horší, než kdyby jí výhružně tykal. Neodpověděla, ale on pokračoval: „Bude třeba, abyste ihned odnesla svitek filmu fotografovi, u něhož jste dopoledne byla. Nerad bych vaší kamarádce ublížil. A nepředstírejte, že nechápete, jinak to bude horší pro vás i pro ni.“

Chtěla zaječet, že tam půjde hned, ale s policií, ale nebylo to možné, protože spojení bylo přerušeno. V té chvíli pochopila, co ji čeká.

4.

Nic se nedařilo, a jediné, co fungovalo, byla klimatizace v obou pokojích hotelu Cavour, svěží, bez vlhkosti a charakteristického zápachu. Jinak se doslova brodili ve špíně, což ovšem ti zdatní Miláňané, kteří v potu tváře kráčeli ulicí Fatebenefratelli nebo po Cavourově náměstí, nemohli vědět, i když pořád četli v Corriere neuvěřitelné příběhy o zločinech. Pro tyto chodce byla realitou trafika, kam si chodili kupovat cigarety s filtrem, aby kouřili s menšími výčitkami svědomí, kancelář a práce, kterou musí dokončit, než ji bude ředitelství urgovat, nebo osamělé dívky čekající na tramvaj v šatech s hlubokým výstřihem odhalujícím ňadra. To byly přirozené dimenze jejich života, o ostatním jen četli. „Pobodal manželku sedmadvaceti ranami nožem“, „Rozsáhlý obchod drogami, zapletena i matka s pěti dětmi“ nebo „Střelba mezi soupeřícími gangy v ulici Monza“ byly jen dráždivé titulky. Pak přišli domů, našli účet za plyn a ten je zbavil veškeré představivosti.

Čtyři muži v hotelu Cavour však věděli, že se nic nedaří, i když na stole bylo plno opékaných chlebíčků, housek, slaných rohlíků se špičkou obalenou jemnou šunkou ze San Daniele, misky s máslem obložené ledem, talířky s paštikami a láhve piva ve stříbrném kbelíku, takže mohli jíst a pít jakoby nic.

Jediný David měl kabát, což byla kromě klimatizace další skutečnost, která byla normální. U hocha však došlo ke změně. Začal zase pít pivo, které dřív míval velmi rád, a návrat k tomuto druhu alkoholu velmi urychlil léčení. Po pivě se sice tloustne, ale než by se jím takový obr opil, musel y ho být sud. Snižováním množství alkoholu v krvi nabýval David pozvolna řeči a stával se mužně energickým. S talířkem z broušeného skla v ruce právě nabízel svým spolustolovníkům: „Chce někdo trochu paštiky?“

Mascaranti zavrtěl hlavou, Carrua též. I on zde seděl bez kabátu a spíš žvýkal, než kouřil svou cigaretu. Duca rovněž odmítl a potěšené sledoval Davida, který si natíral paštiku na topinku. Tak za deset dní bude jeho pacientovi stačit minerálka a mléko.

„Začněme od začátku,“ řekl Carrua a položil cigaretu na talířek od šálku překapávané kávy. „Od fotografa.“

Mascaranti mel svůj malý zápisník stále po ruce.

„Zmizel,“ oznámil. „V ulici Farini 78 nebyl den před smrtí Alberty Radelliové už nikdo a nic. A všechno bylo v souladu s předpisy. Ty dvě místnosti si najal před víc než rokem nějaký Němec, ale správce domu a domovník ho viděli jen párkrát. V ateliéru Foto Industria pracoval jen jeden mladík, přítel toho Němce, který řekl domovníkovi, že se jmenuje Caserli nebo Caselli. I toho vídal jen zřídka a pred rokem se najednou vypařil.“

„Ale toho Němce bychom měli najít,“ zařval Carrua. „Místnosti se nenajímají bez uvedení osobních údajů.“

„Jistě, tady je mám,“ Mascaranti četl s půvabnou jihoitalskou výslovností tvrdé německé slabiky, které se zrodily před tisíciletími někde ve Schwarzwaldu a v Mascarantiho ústech ztrácely svou drsnost. „Jméno a bydliště jsou vymyšlené. Ten muž měl bydlet v Bonnu, ale tamní policie nám oznámila, že podobné jméno není zaregistrováno ani na ohlašovacím úřadě, ani u nich.“

Co to stálo námahy, než Mascaranti našel fotoateliér na čísle 78 neznámé ulice, a když se mu to podařilo, byl už rok prázdný!

„Jedno je jasné,“ řekl Duca hlavně Carruovi, ale patřilo to i Mascarantimu. „Jelikož si najali ty místnosti pod falešným jménem a v době smrti Alberty Radelliové je bleskově vyklidili, museli práci, kterou tam dělali, přikládat velký význam. Fotografovali nahé ženy, ale copak si domovník kčertu nevšiml, že se to tam hemží mladými holkami?“

„Samozřejmě jsem se ho na to zeptal,“ odsekl dotčeně Mascaranti. „Děvčata tam prý opravdu chodila, ale tak často zase ne, a domovnice mi pověděla, co tam dělaly, protože ten mladík párkrát pozval ji i manžela, aby se šli k němu podívat. Fotografoval malé modely automobilů, kamiónů a mlátiček, někdy s děvčaty v pozadí. Dnes se běžně používá žen pro reklamní účely.“

Zamaskovali se dobře. Do Albertiny smrti vyráběli snímky nahot in navzdory všem modrým majáčkům policejních vozů, pátrajících po „uměleckých studiích“ a podobných ateliérech. A podařilo se jim zmizet tak dokonale, že Mascaranti byl z toho po celý večer zelený vzteky.

„A teď se podívejme na tu druhou nešťastnici,“ vyzval je Carrua.

Policie vítězí nad zločinem opakováním, že dvakrát dvě jsou čtyři. Touto metodou nakonec objeví ještě něco navíc. Jenže z Mauriliina příběhu se už opravdu nedalo nic zjistit.

„Maurilia Arbatiová,“ četl Mascaranti ze zápisníku, „sedmadvacet let, zaměstnána v obchodním domě Rinascente, oddělení bílého zboží…“

Sedmadvacet let. Na fotografiích na ně nevypadala. Až do těch sedmadvaceti s ní bylo všechno v ne j lepším pořádku, osobní oddělení obchodního domu jí nikdy nemuselo nic vytknout, a najednou, když už není žádný zajíc, se pustí do takového obskurního dobrodružství. A tak Mascaranti se vydá do Rinascente a podaří se mu najít kompetentního úředníka.

„Co vás napadá, víte, kolik děvčat tady máme? Jak ji mám najít, když víte jen to, že se jmenuje Maurilia?“ krčí rameny ten úředník.

„Víte co?“ poradí mu Mascaranti a ukáže na telefon, který je napojen na místní rozhlas. „Dejte vyhlásit tuto zprávu: Slečna Maurilia se prosí, aby se ihned dostavila na ředitelství. Nebo raději: Slečna Maurilia nebo kterákoli kolegyně, která ji zná, se prosí… atakdále.“

Vejde zaměstnankyně, kterou úředník zavolal, a zapíše si zprávu. Za chvíli zazní z desítek ampliónů výzva. Jméno Maurilia je vyslovováno velmi zřetelné a vysílání se opakuje třikrát, vždy asi po tříminutové přestávce. Pak uvede sekretářka do kanceláře drobnou blondýnku, která vypadá jako holčička, i když mnohé svědčí o tom, že dětská léta má dávno za sebou.

„Maurilia?“ zeptá se Mascaranti. „Ne, jsem její přítelkyně.“

„Pán je od policie, snažte se odpovědět přesně na jeho otázky,“ nařídil jí přísně úředník.

„Jak zní Mauriliino příjmení?“ chce vědět Mascaranti nejdřív.

„Maurilia Arbatiová,“ odpoví blondýnka.

Mascaranti vítězně zapíše jméno do zápisníku. Za pár minut našel v Rinascente světlovlasé děvče z fotografie a je na koni:

„Kde bydlí?“

Blondýnka zaváhá, chystá se něco říci, ale Mascaranti ji přeruší, prý musí jít ihned do bytu té Maurilie Arbatiové. Hoří nedočkavostí, chce ji zajistit, odvézt na policejní ředitelství a tam najít začátek nitě, protože to děvče bude určitě nejlepším zdrojem informací.

„Kde bydlí?“ opakuje nevlídně otázku.

Holčička se poleká a vyhrkne: „Ulice Nina Bixia 12.“

„Jste velké kamarádky, co?“ ušklíbne se Mascaranti, protože jen dobrá přítelkyně může znát adresu zpaměti. Blondýnka mlčí, ale to nevadí, Mascaranti má další otázku:

„Proč nepřišla Maurilia? Dal jsem vyvolat ji.“

„Není nemocná?“ vmísí se úředník.

„Ne, je mrtvá,“ hlesne blondýnka a zbledne. Posadí ji na židli.

„Ale proč jste to neřekla hned?“ Mascaranti je zoufalý. Mrtvou nelze vyslechnout. Začátek nitě se nenajde.

„Je mrtvá už rok,“ zanaříká blondýnka. „Chudinka! Když jsem před chvílí zaslechla tu výzvu, udělalo se mi zle. Slyšet po tak dlouhé době, že má přijít na ředitelství… copak tady nevědí, že nežije?“

Zemřela náhle. Nepřišla do práce a ani se neomluvila. Neprozradila nic ani jí a odjela do Říma, určitě s nějakým mužem. Chtěla se vykoupat v řece, asi se jí udělalo nevolno a druhý den ji našli kousek před Římem v Tibeře jako opuštěný ztroskotaný člun. Mela na sobě plavky, šaty se našly na břehu v křoví asi kilometr proti proudu. Blondýnka se to dozvěděla od jejích rodičů, když jim zatelefonovala, aby se něco dozvěděla o Maurilii.

Tak to tedy bylo. Mascaranti rychle pochopil, co se stalo.

„Jak se jmenujete?“ Zapsal si všechny osobní údaje, vrátil se na policejní ředitelství a zavolal římskou policii. Maurilia Arbatiová, ano, smrt utopením, nalezena v Tibeře v té a té hloubce, v tu a tu dobu, panem tím a tím. Dal si přinést z archívu římské noviny příslušného data a přečetl všechny denní zprávy a zpravodajské rubriky. Téměř každá zpráva měla otazník: Neštěstí nebo zločin? Utopila se, nebo byla zavražděna?

Zázraky se nedějí: obě dívky z filmu Minox byly během čtyř dnů po smrti. Blondýna zemřela první den a bruneta čtvrtý den poté, co byly vyfotografovaný. Jedna zahynula v Tibeře blízko Říma, druhá v Metanopoli u Milána. Divné. Mauriliina smrt byla podezřelá nehoda, Albertina pak sporná sebevražda.

Konec pochybností, dívky byly zavražděny! Albertina sebevražda byla obratně nainscenována. V kabelce byl dopis pro sestru, v němž ji prosila za odpuštění. Donutili ji no napsat, nebo jej napsala už dřív, rozhodnuta skončit svůj život?

Pokud jde o Maurilii, nebylo pravděpodobné, že by se náhle vydala do Říma, aby se vykoupala v Tibeře.

Dříve němý, a nyní opět řeč nabývající David se zeptal: „Ale proč zabili jednu v Miláně a druhou v Římě?“ Byla to trochu prostoduchá otázka a Duca mu to trpělivě vysvětlil. Jeho pacient byl jediný, s kým měl trpělivost: „Kdyby v obvodu Milána našli během čtyř dnů nejdřív utopenou blondýnu a pak brunetu s přeřezanými žilami, mohla by policie tato dost záhadná úmrtí dát dohromady a hledat souvislosti. Takto nemohlo vzniknout podezření, že mrtvá, která se utopila v Římě, má něco společného s mrtvou z Metanopoli. Římská policie si zkoumá svou utopenou a milánská vyšetřuje případ s podřezanými žilami. Nic nebylo možno zjistit, dokud jste nám nepředal ten film.“

David náhle zesmutněl. „Kdybych byl tedy včas odevzdal film policii a řekl vše, co mi Alberta pověděla, byli by vraha objevili hned?“

„Možná,“ připustil Davidův ošetřující lékař, který pochopil, že David trpí všemi možnými komplexy viny a nemine ho ani jediný. „Jenže především byste byl musel vědět, že ta věcička, která zůstala ve vašem autě spolu s Albertiným kapesníčkem, je kazeta s filmem. To vám nebylo známo. A pak, tatínek by vám byl asi hezky zpřerážel jednu kost po druhé, kdyby se byl dozvěděl, do čeho jste se to zamotal.“

Carrua se zachechtal, protože znal svého mocného přítele, inženýra Pietra Auseriho, a i Mascaranti se chápavě pousmál.

„Nic jste nezavinil, buďte klidný a nalejte si trochu piva!“

„Takže si už můžeme udělat konečný úsudek,“ prohlásil Carrua. „Bod jedna: obchod s děvčaty. Myslím, že o tom není pochyb.“

Ne, opravdu nemohlo jít o nic jiného a Duca, i když měl apoštolské poslání, pojednou vyhládl a dojedl pár zbylých chlebíčků.

„Bod dvě: obchod ve velkém stylu. Nejde o dva mizerné zdejší kuplíře, kteří se spojili s dvěma mizernými kuplíři z jiné země, aby si vyměnili pár ubohých ženských. Za tímhle stojí velká organizace, která se nezastaví před ničím a klidně zabíjí, aby nebyla odhalena. Jasné?“

Naprosto, i když Duca coby apoštol na velké organizace moc nevěřil. Tušil však, kam Carrua míří.

Skočil mu do řeči: „Dobrá, hodláš zapojit Interpol, to je zcela správné. Nakonec všechno odhalíte, ale bude to trvat dlouho, protože vám chybí stopa. Ty dvě dívky nebyly profesionálky, ale diletantky, které pracovaly a byly ze slušných rodin. Občas šly na ulici, ale neměly spojení se světem prostituce a nikdo je nevykořisťoval…“

Duca i Carrua neradi užívali výrazů jako pasák nebo příživník, které se tak líbí filmovým režisérům. „Rodiče, příbuzní a sousedi nevědí o jejich vedlejší činnosti nic a na pracovišti se o nich mluví jen dobře: vážné dívky, na svém místě, přesné a pečlivé …a ony opravdu musely takové být, aby se po čase neprozradilo, co provádějí. Jedinou stopou je ten film. Fotograf zmizel, nevíme, kdo to je, a děvčata už nežijí. Případ určitě jednou ukončíte a viníky zatknete, ale budete potřebovat moc času a já strašně spěchám.“

Carrua se opět zachechtal. „Tak? Co chceš tedy dělat, abys případ rychle vyřešil?“

„Ještě přesně nevím, ale doporučuji vyjít z určitého předpokladu.“

„Z jakého?“

„Že se ti páni znovu pustili do fotografování. Po strachu, který zažili kvůli ztracenému filmu, a po vraždě těch děvčat dali asi chvíli pokoj. Dejme tomu tři nebo čtyři měsíce. Když však zjistili, že policie uvěřila v sebevraždu brunety a v nehodu blondýny, rozjeli obchod znova, milánský trh je výnosný. Ani ty bys nejednal jinak, kdybys pracoval v téhle branži.“

„Sice se mi nelíbí, že mě srovnáváš s lidmi tohoto druhu,“ zabručel Carrua, který se snažil v hotelu neřvat, „ale budiž, i já bych zase začal dělat snímky nahých krasavic.“

Duca pokračoval ve vysvětlování, i když si byl jist, že Carrua vše pochopil. „Když začneš znovu, budeš postupovat stejně jako před rokem. Půjdeš hledat nová děvčata, která si zkoušejí přivydělat na vlastní pěst, a odvedeš si je dřív, než ti je sebere konkurence. Můžeme tedy soudit, že pánové, o něž se zajímáme, opět slídí po milánských ulicích a možná právě teď se mají k dílu.“

Carrua jakoby zdřevěněl; když se soustřeďoval, vždycky byl takový. „Rozumím. V takovém případě používáme volavek. Najdeme nějaké děvče, pošleme je na ulici a dříve či později ji někdo z těch darebáku osloví. A jak budeme mít jednoho, dostaneme všechny. Zkusit to můžeme, nic tím neriskujeme.“

To nebyla tak docela pravda. „Riskujeme jednu dívku. Které svěříš takový úkol?“

„Mascaranti ma svůj archív. Seznam žen, které mohou tuto práci udělat.“

„Dobře si to rozmysli, doktore Carruo. Profesionálka není vhodná, ti lidé hledají jablka bez červů, právě utržená ze stromu. Nenapálíš je štětkou přestrojenou za polopannu. A promiň, že jsem řekl štětka.“

„Dobrá, nerozčiluj se!“

„Mám i jablka bez červů,“ poznamenal Mascaranti hlasem obchodního zástupce nabízejícího vždy to nejlepší zboží.

„Nežvaň, Mascaranti,“ vyletěl vzrušeně Duca, ale pak začal trpělivě vysvětlovat, protože lékař nesmí ztrácet nervy. „Vím, že máš své informátorky i ze slušných rodin, máš dokonce ošetřovatelky, které trochu kontrolují používání morfia a jiných utišujících prostředků, ale snaž se pochopit, co všechno bude muset udělat tvé jablko bez červů. Bude ji obtěžovat spousta mužských, než konečně najde toho, koho hledáme my, a je otázkou, zda se ten pravý vůbec objeví. Dívka nebo dokonce panna, která už má třeba snoubence, nepůjde do takové akce jen pro větší slávu naší policie.“

Nikdo nepromluvil. Pak Carrua řekl: „Zdá se mi, že prší.“ Vstal, šel se podívat k oknu a uviděl světla na Cavourově náměstí odrážející se na mokré vozovce.

„Ty tedy vhodné děvče máš, co?“ poznamenal, aniž se obrátil. Venku jemně mžilo, byl to takový letní deštík bez bouřky.

„Kdybych byl lump, měl bych je,“ odpověděl a rovněž se zvedl. „Možná že jsem lump.“

Šel k lůžku, usedl na ně, vzal sluchátko a vyžádal si od ústředny známé číslo. „Opravdu prší?“ zeptal se a připadal si jako idiot.

I David s Mascarantim se začali zajímat o počasí a svorně koukali z druhého okna, zády k Dukovi. V telefonu se ozval starý mužský hlas. „Livii, prosím,“ řekl Duca.

„Přejete si mluvit se slečnou Livii Ussarovou?“ Hlas byl nejen starý, ale i pedantický.

„Ano, pane, diky!“ Určitě to byl Liviin otec.

„Můžete mi říci, kdo volá?“ Telefonáty mužů neměl tento rodič-formalista zřejmě v lásce.

„Duca Lamberti.“

„Luca Lamberti?“

„Ne, Duca, D jako Domodossola.“ I on začínal být mrzutý. Nejasně zaslechl Liviin hlas: „Počkej, tati!“ a pak ji uslyšel zřetelně a její tón byl teplý a vůbec ne frigidní.

„Promiňte, to byl tatínek!“

„Vy promiňte! Jak dobře byli vychováni.“

„Potřeboval bych s vámi ihned mluvit. Je to možné?“

„Tolik jsem čekala, až se ozvete!“

To už nebyla jen oddanost, to byla lákavá výzva.

„Přijedu pro vás za deset minut. Hodí se vám to?“

„Výborné! Budu čekat u dveří.“

Položil sluchátko a pohlédl na ty tři, kteří teď stáli uprostřed pokoje. Jestli ještě prší, mohl by ji odvézt k Torre del Parco, k té nepovedené milánské Eiffelovce, v tuto dobu tam určitě bude klid.

Vstal: „Zítra ti snad řeknu víc,“ oznámil Carruovi.

„Poslyš, dej pokoj!“ zařval Carrua, jako by se chtěl na něho vrhnout. „Přestaň se míchat do naší práce! Výslovně ti to zakazuji!“

„A proč?“ zeptal se Duca skoro uctivě. Ovládal se znamenitě, byl přece chladný Romaňan.

„Už máme dvě mrtvoly,“ odsekl Carrua, který byl naopak divoký Sardiňan, ale počítat uměl dobře. „No a?“

„Jsi občan, soukromník, a ne policista. Třetí mrtvá žena není nic pro tebe, chápeš? Varuji tě, jdi od toho!“

Duca už byl u dveří pokoje. Carruova výstraha zněla vážně, nežertoval. „Dobrou noc!“

„Duko!“

Vyšel bez odpovědi na Carruův výkřik. Carrua i Mascaranti měli pravdu, museli postupovat podle zákona, jenže zákony jsou někdy moc divné. Dávají výhody zločincům a svazují ruce poctivým lidem.

Opravdu ještě pršelo. Za pár minut vyzvedl Livii u dveří domu a za dalších necelých dvacet minut dojel s giuliettou k úpatí Torre del Parco. Usadili se v kulatém salónku baru ve věži, přes sto metrů vysoko nad údolím řeky Pádu a nad městem, jehož patronem je svatý Ambrož.

Letní deštík se měnil v bouřku, okénky připomínajícími letadlo viděli nebe plné blesků, které bylý stále jasnější. Maličké rádio, které barman zapnul, prskalo jako pánev pražících se kaštanů. Zbytečná efektní dekorace jako v strašidelném filmu. Záležitost, o níž si museli promluvit, byla až příliš prostá, skutečná a odporná!

„Zase jste se chtěl se mnou sejít kvůli Albertě?“ zeptala se a on přikývl.

Ach bože, měla na sobě šaty s velkými bílými květy na černém podkladu, jejichž střih byl skoro týž, jako když ji uviděl poprvé. Její hodinky byly vhodné spíš pro silné mužské zápěstí a skoro rušily svou velikostí. Asi se trochu zlobila, neboť na něho vůbec nehleděla oddaně.

Řekl jí vše, nezamlčel ani nejhorší podrobnosti a pak doufal, že odmítne.

Neřekla ani ano, ani ne a pustila se do obvyklého proslovu. Nechal ji být, neboť jiné potěšení jí nabídnout nemohl.

„Od Albertiny smrti jsem již žádné takové experimenty nedělala,“ usmála se smutně Livie a její slova byla přehlušována stále silnějším hřměním. „Alberta byla pro mne posledním důkazem, že soukromá prostituce je nemožná. Zapsala jsem si do svých poznámek, že žena je příliš žádané zboží a reprezentuje příliš živý hospodářský a společenský faktor, než aby se kolem ní nevytvořila rozsáhlá struktura zájmů.“

Staré myšlenky, ale přesně vyjádřené. Slečna Obecná Teorie zde nepředkládala revoluční názory, ale pravdivá fakta.

„Zejména dnes už není možné, aby žena mohla volně rozvíjet tuto činnost ze soukromých důvodů a na základě svobodného rozhodnutí. Vše je zařízeno tak, že musí odvádět procenta za ,ochranu’ a ,organizaci’. Během mých prvních pokusů před dvěma roky mi jedna obchodnice dámským prádlem nabízela jako dárek podvazkový pás. Pochopila jsem a předstírala, že jéj přijímám. Nato mi pošeptala, že zná jakéhosi pána, který by mi mohl poskytnout mnohem víc. Pak zas mě viděl hlídač parkoviště, jak vystupuji z auta jednoho muže, a řekl mi: ,Poslyšte, nenamáhejte se sháněním partnera. Chodit sama po ulici je dost nebezpečné. Zařídím to, spousta cizinců hledá dámskou společnost a ptají se mne, co mají dělat. Zůstaňte doma, a když bude něco k mání, zatelefonuji vám. Nebude to lepší?’ Jistě, jenže požadoval za zprostředkování polovinu výdělku, a kromě toho bych se byla stala profesionálkou. Já však chtěla vědět, jaké šance má amatérka. Jednou jsem měla dokonce nahnáno, i když obvykle nejsem bázlivá. Zastavila jsem se na okamžik v ulici Visconti di Modrone, byl skoro večer a já netušila, že v tu dobu je to již vyhrazené pásmo; vždycky jsem si totiž dávala pozor, abych nechodila do rajónu prostitutek z povolání. Najednou seskočil z motorky chlap, bohužel neměl na krku lístek s nápisem ,ochránce’, jinak bych byla hned pochopila, oč jde, a vybafl na mne: ,Nemysli, že tady budeš dělat kšefty. Pověz mi, kdo je tvůj přítel, a já mu rozbiju ciferník.’ Nechtěl věřit, že nemám patrona, a chtěl mě mu přebrat. Naštěstí tam bylo ještě dost lidí, a tak se mi podařilo včas zmizet. Strach jsem ale měla, a jaký!“

Pochopil, že Liviina posedlost po vědeckém bádání je tak velká, že hraje do ruky lumpovi, jako je on. Stále však doufal, že odmítne.

Blesky teď doslova tančily kolem věže a barman přerušil jejich rozhovor oznámením, že se bojí bouřky a že příště nepřijme zaměstnání na místě, jako je tohle.

„Existuje jen jedna forma prostituce bez vykořisťování,“ pokračovala Livie, když barman odešel. „Znám slušné dívky, které mají starého přítele nebo dokonce dva, ale pak je to spíš něco jako snoubenec. Je taky mnoho žen žijících odloučeně od manžela. Někdo jim musí pomáhat aspoň po nějakou dobu. Často se živí pletením svetrů pro sousedky, známé a vzdálené příbuzné. Občas je někdo navštíví: ,Jak se máte, paní?’ ,Ale, tak tak!’ ,Neurazte se, paní, přinesl jsem vám nějakou maličkost.’ ,Kdepak, to nemohu přijmout!’ ,Ale Vždyť mám obchod, tak vám nesu něco na zub, to přece není žádný prsten s brilianty.’“

Znamenitě napodobila rozhovor. Jen se vypovídej, děvče, a pak mi řekni „Ne!“

„Mně se tato forma soukromé prostituce protiví, protože je pokrytecká. Nikdy bych něco takového nedělala.“

Měla ráda jasné situace. Inu blázni, kteří nesnášejí neurčitost a kompromisy, musí také být.

Bouře ztratila svou sílu, přestalo blýskat i hřmít a šumění deště sláblo.

„Zas už moc mluvím, ale chtěla jsem vám vysvětlit, proč vám chci pomoct. Po všech těch pokusech jsem pochopila, kde je kořen: je to vykořisťování ženy. Asi se nám je nikdy nepodaří zcela odstranit, ale jakmile se najde nějaký kořistník, je třeba ho rozdrtit.“ Vzrušeně položila obě ruce na stůl. „Vysvětlete mi podrobně, co ode mne žádáte!“

Vida, další apoštol, už jsou dva. Dvojice křižáků, drtící kořistníky. Ale co chceš rozdrtit, má dívenko? Čím víc jich zničíš, tím víc jich je. Aťsi, i tak je třeba je ničit!

„Uvažujte o tom pár dní a teprve pak mi oznamte, zda přijímáte.“

„Nepotřebuji žádnou lhůtu, myslí mi to rychle.“ To je pravda, děvče. „Rychle si tedy vzpomeňte na ty dvě. Jsou mrtvé, a uděláme-li chybu, můžete být třetí.“

„I na to jsem už pomyslela.“

„A uvažte taky, že ani policie za námi nestojí. Nikdo nás nebude ochraňovat.“

„To vím.“

„A pak si uvědomte,“ obřadné vykání bylo teď mnohem důvěrnější než nejintimnější tykaní, „že budete muset jít každý den s jedním nebo dvěma muži, potrvá to týdny a všechno bude možná k ničemu, protože neobjevíme žádnou stopu. Místo toho se však třeba najde třetí zavražděná. Myslete na to, je zbytečné hrát si na hrdinku!“

Rozčilil se a hrubě zaklel. „Promiňte,“ omlouval se.

Chladně odpověděla: „To vše jste mi nemusel říkat. Vnesl jste do celé záležitosti osobni tón. Zdá se, že se vám nelíbí, že kvůli svěřenému úkolu budu muset tu a tam jít s nějakým mužem. Tento postoj je nesprávný, i když na tom, co se vám líbí nebo nelíbí, mi skutečně záleží. Požádal jste mě, abych vykonala určitou práci, a když jsem souhlasila, jste najednou proti. To vy si hrajete na hrdinu, ne já!“

Proboha mlč, děvče! Proč se jen musím vždycky zaplést do bezvýchodných situací?

„Řekněte mi, co mám udělat, a dost! Jsem plnoletá a sama odpovídám za své činy. Chtěl-li jste odmítnout, byla to vaše věc, ne má. Já své ,ne’ nevyslovím!“

„Dobrá. Pojdme teď nahoru na terasu, na čerstvý vzduch! Už skoro vůbec neprší.“

Tam jí všechno podrobně vylíčil. Stáli vysoko nad osvětleným Milánem, vál silný vítr, který byl vlhký jako mokré prostěradlo plácající člověku do tváře. Vysvětloval jí hnusné podrobnosti té špinavé práce, dával jí zbytečné rady, které měly zmenšit riziko tohoto podniku, a poučoval ji o znameních, která vymyslel:

„Vystrčíte-li z okénka auta loket, znamená to, že jste našla hledaného člověka. Vystrčíte-li loket dvakrát za sebou, je to signál pro nebezpečí. Zítra pro vás přijedeme s Davidem a uděláme zkoušku. Jakmile se vám něco nebude líbit, dáte znamení a David zasáhne.“

Stále více si uvědomoval, do čeho zatahuje ji i chudáka Davida. Inu, když je člověk něčím posedlý, nezná mezí.

Pak doprovodil svou Livii domů. U dveří si podali ruce a div si neřekli „díky za milou společnost“. Vrátil se do hotelu Cavour dokonale zhnusen vším na světě, počínaje sebou samým. Jedinou výjimkou byla Livie. Ne, ta do toho ošklivého světa nepatřila.

KAPITOLA TŘETÍ

„Asi jste zaostal u děvčat v kožených bundách, která se flákají kolem hudebních skříní, u těch kacířek šedesátých let s vlasy jako utopenec. Ta podle vás mohou šlapat chodník, ostatní ne. Jste opravdu hodně pozadu!“

„Možná; ještě jsem nepotkal profesorku, kterási přivydělává na ulici.“

1.

Je krátce po půl jedenácté a Livie Ussarová prochází posledním úsekem ulice Giuseppe Verdiho v těsné blízkosti náměstí Scala. Oblast zvolili uvážlivě na poradě tří, jíž se David účastnil jen jako posluchač, neboť neměl hlasovací právo.

Livie je vhodně oblečena pro svou roli: celá v modrém, sukně je krátká a pod kabátkem má kousek látky, který zakrývá jen velmi málo; skutečná blůzička to rozhodně není. Když pomalu kráčí k náměstí Scala, budí dojem slečny, která někoho nebo něco hledá, třeba nějaký obchod. Působí věrohodně.

David hlídá pod sloupovím náměstí, za tisíc lir spropitného umístil svou giuliettu přímo u výjezdu z parkoviště kolem pomníku Leonarda da Vinci. Dlouho se nic nedělo. Livii sice oslovili dva pánové, ale prvního vyřadila hned, neboť neměl auto a hledaný muž jezdí určitě vozem, a druhý byl mladý chlapec, který začal slovy: „Ahoj, štramando!“ Předmět jejich zájmu však není mladý, je mu určitě přes padesát, a kromě toho jistě nepoužívá výrazu „štramanda“.

Náhle však spatřil David dost vysokého staršího pána, který se zastavil u Livie, předstírající, že čeká na zelený signál pro chodce. Dali se do řeči a rozhovor nebyl rychle přerušen jako v předchozích případech. Livie zřejmě usoudila, že to stojí za pokus.

S pánem po boku přešla ulici Manzoniho a jednou se dokonce usmála, ale velmi důstojně. Sama skutečnost, že přijala doprovod, svědčila o existenci automobilu, který její společník někde má. David se vrhl k giuliettě a rozhlédl se. Musel teď zjistit, kde ten důstojný pouliční Casanova parkuje. Livie mu to usnadnila. Zdržela svého ctitele, dokud se David nezorientoval.

Pak už to bylo snadné. I krásný černý taunus stál na parkovišti u Leonardova pomníku, ale byl nacpán až uprostřed toho mraveniště aut, a tak David stačil vykouřit skoro celou cigaretu, než se řidič černého vozu dostal ven.

Stíhací jízda začala. I trasa byla předem podrobně promyšlena: Manzoniho ulice, ulice Palestro, třída Venezia a Buenos Aires, náměstí Loreto. Livie měla říct svému průvodci, aby jel na začátek ulice Monza. Jízda tak bude dost dlouhá, aby mohl naléhat a Livie se rozhodnout. Pokud usoudí, že stojí za to pokračovat, přijme nabídku a poradí svému ctiteli, aby jel do Monzy, kde jsou osamělá a klidná zákoutí. V opačném případě pána ujistí, že se zmýlil a že poprvé a naposled přijala pozvání k projížďce, protože muži se hned snaží dívku využit.

Taunus jel předem určenými ulicemi a v slunci, které stále více pálilo, dorazil hlemýždí rychlostí v nepřetržitém proudu vozidel na náměstí Loreto. Objel stanici tramvaje a zastavil u prvních čísel ulice Monza. David riskoval nebezpečí pokuty a zabrzdil těsně za ním. Zřetelně viděl Livii i řidiče, který zjevně naléhal, ale Livie velmi vážně vrtěla hlavou. Fraška trvala několik minut, pak se ten pán smířil s osudem, vystoupil, aby se rozloučil s nedůtklivou slečnou, pomohl jí z vozu, bylo vidět, že ještě naléhá, ale Liviina ctnost byla neochvějná.

Davidovým úkolem bylo zapisovat čísla všech aut, i když setkání se záletníkem bylo bezúspěšné. Pečlivě zaznamenal číslo taunusu, a když vozidlo odjelo, Livie chvíli počkala a pak přisedla do giulietty.

„Blázen,“ řekla se slabým úsměvem. „Rozdává navštívenky a jednu mi dal. Vezměte si ji a předejte Dukovi.“

Cav. Marnassi Armando, výlučné zastoupení potravinářských barviv Alcheno, stálo na vizitce a následovaly dvě adresy a dvě telefonní čísla. David uložil kartičku do kapsy svého kabátu.

„Proč blázen?“ zeptal se při jízdě do Pliniovy ulice.

„Hned mi nabízel práci, plat 200 000 lir měsíčně. Potřebuje prý spolehlivou sekretářku. Pak mi prozradil, že koupil různé velké byty, aby uložil peníze, a nejsem-li spokojena se svým, bude mu potěšením mi jeden z nich dát. Kdyby byla bývala projížďka delší a on už nebyl ženatý, byl by me asi požádal o ruku.“

Bez té navštívenky by si snad byla myslela, že všechny jeho návrhy jsou jen návnada, ale muž zralého věku, který udá své jméno, adresu a telefon, má vážné úmysly. Možná že patřil do kategorie věčně mladých starců, který právě ztratil přítelkyni a honem hledá jinou.

Odpoledne se po několikahodinové přestávce pokračovalo. O půl čtvrté procházela Livie všemi průchody v rajónu od náměstí San Babila k náměstí San Carlo, s výjimkou okolí ulice Montenapoleone. Ta ulice sice není bezpohlavní, ale je určena pro jiné a jinak závažné činnosti. V tuto dobu, a hlavně v létě zralí muži spí, někteří v mohutných lenoškách, jiní přímo v posteli, a teprve kolem páté opět dorazí, diskrétně postříkáni vzácnou a osvěžující kolínskou, za své psací stoly, aby činili důležitá rozhodnutí. V téže hodině se však v této oblasti pohybuje mnoho mladých Miláňanek nebo i přespolních děvčat, která nepotřebují odpolední siestu a nejsou citlivá na vedro. Prohlížejí si výlohy, nakupují různé drobnosti, nebo se scházejí s přítelkyněmi. Jestliže má nějaký starší pán zájem a zná tento zvyk, ví, že zde najde, co hledá. Vzdá se odpočinku a vyrazí do ulic. Tato denní doba je zcela nenápadná a muž po padesátce kráčející vedle dlouhonohé brunety nebudí dojem fauna, ale hodného strýčka.

Pokud osoba, po níž pátrali, ještě existuje a opět zahájila své akce, byla právě v této čtvrti největší pravděpodobnost, že se s ní Livie setká. Pročesávala určeny rajón i večer, od devíti do půl jedenácté. V tu dobu se chodí do biografů a divadel, ale je nutno držet se v povzdálí od třídy Vittorio, kde „pracují“ prostitutky z povolání, a věnovat se víc třídě Matteotti. Zde je pravděpodobnost setkání s tím pravým pánem větší.

Řídící centrála celého průzkumného systému je v bytě na náměstí Leonarda da Vinci. Na dveřích je ještě vizitka s Dukovým doktorským titulem a u vrat domu visel dříve štítek s nápisem Dr. Duca Lamberti, chirurg. Ten Duka po návratu z vězení odstranil a u dveří bytu přelepil svůj titul kousíčkem pásky, kterou však někdo strhl.

Vůdčím duchem centrály je Duca. Promyslel systém do nejmenších podrobností. David přichází po jedenácté v noci a podává hlášení. Do té doby nemůže Duca dělat nic než čekat, zda se neozve Livie, která by zavolala, kdyby trefila do černého. Je to však vůbec pravděpodobné?

Zatímco čeká, věnuje se rodinnému životu: sestře Lorenze a neteři Sáře. Po třech letech vězení, kdy je stále doma, protože odejít nemůže, objevuje stále něco nového.

Sestra se změnila a je teď bázlivá. Když ji naposledy viděl při soudním líčení, tvářila se srdnatě a vítězoslavně, jako by vazba a proces byly poctou. Posílala mu do vězení zprávy, že všechny noviny o nem píší a že se stal slavným. Byla jistá, že bude zproštěn viny a že pak bude mít tisíce pacientů a za chvíli vlastní kliniku.

Teď byla docela jiná. Sledoval ji od chvíle, kdy ráno vstali, společně se starali o holčičku, společně uklízeli byt a vařili. Měla stále strach a lekala se všeho. Když jí oznámil, že nějaký čas zůstane zde v bytě, velmi ji to potěšilo, ale jednou odpoledne, když Sára spala, jí musel vysvětlit důvod, povědět o Livii Ussarové, o dvou mrtvých dívkách, o pátrání po jistém člověku, atakdále.

„Proč to děláš?“ zeptala se úzkostlivě.

Nebylo snadné jí to vysvětlit, nebyla jako Livie, která se zabývá abstraktními pojmy. Lorenza potřebovala konkrétní fakta potvrzující jistotu, že dnes je úterý a zítra středa.

Odpověděl: „Mým úkolem je vyléčit Davida a jsem za to placen. U něho není hrozné jen to, že pije, on trpí jiným, hlubším zlem. Musí se opět naučit žít, stýkat se s lidmi, a k tomu potřebuje nějakou činnost. To, co teď dělá, je vlastně léčba, která ho může zcela uzdravit. Podaří-li se mu najít člověka, který zabil Albertu, dostane zas chuť k životu a nebude mít potřebu pít. Pro něho byla Alberta první ženou: musí ji pomstít. V jeho případě znamená pomsta návrat do normálního světa.“ Snad trochu příliš zjednodušoval, ale byl konkrétní. Lorenza mlčela, ale bylo vidět, že ji neuklidnil. „Co když se Livii něco stane? Tys ji do toho zatáhl a tak za ni odpovídáš.“ Mela pravdu, byla to jeho vina a Livii se mohlo přihodit moc věcí. Byl si však skoro jist, že se jí nic nestane prostě proto, že nikoho a nic neobjeví. Dny totiž rychle utíkaly a David stále přinášel negativní zprávy. Dukův plán nevedl k ničemu.

I dnes David zavolal z ulice a Duca mu hodil klíč od domovních dveří. V kuchyni už čekalo na Davida vychlazené pivo, ale než se napil, pověděl mu o hubených výsledcích dnešního pátrání. Dve pozvání k projížďce vypadala slibně, ale v ulici Monza Livie vždy vystoupila, neboť ti rádoby svůdci byli počestní otcové rodin, kteří si chtěli vyhodit z kopýtka v době, kdy manželka a děti jsou u moře. Zkrátka narazila už na kdekoho, jen ne na toho, po kom pátrala. Nejdotěrnější byla jedna lesbička, která se jí nechtěla pustit, sledovala ji pěšky na jejích pochůzkách a rozvíjela takovou propagandu toho, co nazývala sexuální rovností, že Livie musela použít pro odmítnutí všech argumentů až po násilí. Když telefonovala Dukovi o této příhodě, prohlásila: „Ujišťuji vás, že z teoretického hlediska mě skoro přesvědčila o některých dialekticky nevývratných důvodech, pro něž má homosexualita táž práva jako heterosexualita.“ I při plnění svého obtížného úkolu propadala svým teoretickým koníčkům a on ji nechával vymluvit.

Ano, stalo se už všechno možné, jen ne to, na co tolik čekali. Livie narazila i na opilého násilníka, poněvadž si všimla příliš pozdě, s kým má tu čest. Musela použít znamení „nebezpečí“ a David jí pomohl z nesnází. Předjel opilcův vůz a zatarasil mu cestu. Kolos jako David pak muže snadno přesvědčil, že protesty jsou zbytečné.

Livii dokonce zastavila policie, která žádala její doklady. Kvalifikace učitelky na průkazu totožnosti však kontrolní orgán trochu uklidnila, neboť dobromyslní strážci pořádku si vážili vzdělání a nedovedli si představit, že by doktorka historie a filozofie sváděla muže k nepravostem. Doporučili jí však, aby se raději vrátila domů.

Jenom pan A se neobjevoval. Říkali mu pan A, ne pan X, protože pro ně nebyl neznámou veličinou, i když neznali jeho jméno a fyzickou podobu.

„Davide, podejte mi laskavě svůj seznam poznávacích značek automobilů!“

Tranzistorové rádio tlumeně hrálo, otevřeným kuchyňským oknem vnikal pach tavícího se asfaltu a pivo se muselo rychle vypít, jinak bylo za půl minuty teplé jako louh. Duca listoval v Davidově notýsku. Měl v něm zapsáno třiadvacet čísel, z nichž čtyři nebyla milánská a jedno vozidlo bylo dokonce francouzské. Mascaranti, který s nimi tajně spolupracoval, prověřil čísla vozů, ale spíš jen pro pořádek, protože z Liviiných informací bylo již jasné, že nejde o vhodné osoby. Žádný z řidičů nebyl pan A, ale Mascaranti aspoň mezi nimi objevil jednoho, po němž pátrala florentská policie, a dal ho zatknout.

Už to trvalo moc dlouho a Duca měl každý večer chuť se vším praštit. Carrua a Interpol si s tím poradí nejlíp, je to jejich řemeslo. Proč vlastně tolik lpí na svém plánu, proč si nedá pokoj a proč tak zneužívá Livie? Pak ale pokaždé zase odložil ukončení pátrání na příští den.

Vrátil seznam Davidovi. „Napijte se whisky a jdeme spát!“ Trochu alkoholu mu ještě musel popřát, jen pivo Davidovi nestačilo, byl však hodný pacient, nepil tajné ani teď, kdy si mohl při sledování Livie kdykoliv zaskočit do baru, a na noc chodil sám do hotelu Cavour, kde opět mohl nasávat podle libosti.

David si nalil a pak se zeptal: „Proč pořád honíte muže kolem padesátky?“ Na odpověď marně čekal, a tak dodal: „Obvykle jde o mladíky zvláštního typu, kteří se líbí ženám a umějí je přesvědčit.“

Duca vypnul malé rádio, které právě začalo vysílat zprávy o intenzívní činnosti některých ministrů. „Mladíci, které máte na mysli, pracují bez fotografií a s mizerným zbožím, pardon, chtěl jsem říct s tuctovými děvčaty ochotnými k prostituci. Téměř všechny policie dobře zná. Osoba, kterou chceme najít, dělá úplné jinou práci. Hledá ,nové’ dívky určité vyšší úrovně, jako byla Alberta, pravděpodobně pro nóbl veřejné domy v Itálii i v cizině. Je to obchod organizovaný přesně podle pravidel dovozu a vývozu. Potřebují fotografie, které posílají nebo osobně dodávají zájemcům. Padesát snímků z Minoxu se pohodlně vejde do obálky a z negativů lze udělat i zvětšeniny 30 x 45. Mnozí muži jsou ostýchaví a raději si vyberou ženu prostřednictvím alba. Ostatně je nápadné mít například v soukromém bytě hordu děvčat. A tak se ukáže album, galán si vybere třeba číslo 24 a na určeném místě pak svou čtyřiadvacítku najde. Pro obchod tohoto druhu se ovšem nehodí děvčata z ulice a přesvědčit dívku, která patří do kategorie zboží první jakosti, dokáže jen zralý a zkušený muž. Vzpomeňte si na Albertu: byl by ji umluvil mladíček s vlasy jako hedvábí, který právě vyšel ze salónu krásy? Musel to být zralý, solidní a sebejistý člověk, který působí na všechny ženy. Nebyl jste tři roky v kriminále jako já, a tak nemáte moc zkušeností s lidmi mimo zákon. Proti své vůli jsem byl sympatický jednomu tlustému kuplíři, který mi podrobně vyprávěl o své Činnosti. Jakmile jsem teď uviděl ty fotky, začal jsem tušit, o jaký kšeft jde, a když jsme se dozvěděli, že dívky byly zabity, byl to pro mne důkaz. V maloobchodě sexem se zabíjí jen velmi zřídka, rozsáhlá organizace však musí být nemilosrdná.“

Rychlokurs o průmyslové prostituci ještě chvíli pokračoval, až jej přerušil pláč malé Sáry v sousedním pokoji.

„Je skoro jedna,“ řekl Davidovi. „Holčička teď vycucá se zavřenýma očima 200 gramů mléka, dostane čisté pleny a pak bude spát do šesti nebo sedmi hodin jako špalek. Když se to tak vezme, tak tahle vegetativní forma života je vlastně nejcivilizovanější. U lidské rasy začíná barbarství, až když začne pracovat mozek.“

I tato krátká přednáška o společenské metafyzice byla přerušena. Zazvonil telefon.

Vzrušeně vyskočil. Často větřil události na dálku. Usmál se na Davida a běžel do předsíně. Jako vždycky ucítil pach vosku a plynu, tak důvěrně známý a uklidňující.

„Ano?“

Uslyšel Liviin hlas: „Našla jsem ho!“

2.

I hlupák by pochopil, že Livie kápla na pana A. Ale jak?

„Copak vás David nedoprovodil domů?“ zeptal se.

David ji přece vždy dovezl v jedenáct až k bytu a pak čekal, dokud nezamkla domovní dveře. Seděl snad pan A na schodech?

„David mě samozřejmě doprovodil,“ řekla dívka svým krásným hlubokým hlasem, „ale pak jsem musela jít ještě ven.“

(in)

„Proč?“

„Tátovi nebylo dobře, strašně ho bolely zuby a doma nebylo nic pro utišení bolesti. Šla jsem do lékárny.“

„Ano, chápu.“

„Taxík jsem nesehnala, v tu dobu se všechny stahují před biografy. Sla jsem tedy pěšky na náměstí Oberdan, kde je lékárna s noční službou.“

„Trochu daleko od vašeho domu.“

„Neměla jsem na vybranou. V lékárně byl ještě jeden zákazník, a jak jsem ho uviděla, hned jsem si pomyslela, že přesně odpovídá typu, který jste mi popsal. Koupila jsem prášky a odešla.“

Livie Ussarová byla zkrátka neobyčejná žena, která dokázala pokračovat v práci i na vlastní pěst.

„Sledoval mě.“ Začala hra na bezelstnou kořist, po níž pan A pásl.

„Vyličte mi to podrobně, Livie!“

„Vyšla jsem z lékárny, zastavila se na kraji chodníku a čekala, až projede pár aut. Připojil se ke mně a poznamenal, že v takovém vedru trpí každý bolením hlavy.“

„A vy?“

„Neodpověděla jsem, jen jsem se trochu usmála.“

Byla skvělá. Přešla třídu Buenos Aires a kráčela k stanovišti taxíků, které bylo samozřejmě prázdné, protože taxi člověk najde jen tehdy, když je nepotřebuje. Pán šel uctivě za ní a mlčel. Když si všiml, že zůstala bezradně stát u tabulky s nápisem Taxi, určitě v duchu zajásal, jaké má štěstí.

„Obávám se, že budete muset dlouho čekat,“ řekl.

Usmála se podruhé, ale srdečněji, pán jí zdvořile nabídl svezení a za chvíli už seděla v jeho tmavomodré flaminii.

„Číslo, Livie!“ Má přece paměť na čísla, nemusela si nic zapisovat.

„Duko, asi jsem nešika, ale nepodařilo se mi je zjistit.“ Zdálo se, že má slzy na krajíčku.

Proboha, jeho prvotřídní špión opomenul nejzákladnější pravidlo!

„Jak to?“

„Poznávací značka je vpředu a vzadu, ale do auta se nastupuje z boční strany …“ Omlouvala se bázlivě a zoufale, jako by jí hrozila výpověd pro nesplnění služebních povinností. „Pořád jsem hledala příležitost, abych se mohla podívat na značku, ale nešlo to. Nemohla jsem přece vystoupit jen tak z auta, aniž bych vzbudila podezření.“

Byl nemilosrdný a namítl: „Když vás vysadil a rozjel se, mohla jste si všimnout značky na zádi vozu, ne?“

„Ani to nešlo. Doprovodil mě až k domovním dveřím a čekal, dokud jsem nezavřela. Jakmile jsem uslyšela, že odjíždí, vyběhla jsem ven, ale auto už bylo daleko a naše ulice je mizerně osvětlená.“

Smůla je smůla. Šéfkuchař perfektně připraví sekaný jelení biftek po císařsku s kalifornskými pomeranči máčenými v rumu, a pak zkazí dvě obyčejná volská oka.

„Víte tedy vůbec něco?“ zeptal se skoro hrubě.

„Řekl mi o fotografování,“ vydechla Livie.

Pan A ji odvezl do parku Lambro, vlastně ne do parku, který byl v této noční době dost nebezpečný, ale do tiché sousední uličky. Ostatně kvůli tomu, co sledoval, ji nemusel vyvážet až tam. Jenom mluvil. Ptal se, kolik je jí let, z kterého kraje pochází, zda je zasnoubená, těšilo ho, že je učitelka, i když momentálně nevyučuje, poznamenal, že vzdělaná žena ho vzrušuje nejvíc, pustil se i do jakéhosi mazlení bez žáru, ale pak upřímně přiznal, že v jeho věku bohužel nastávají jakési zvraty a potíže, s nimiž se nedá nic dělat. Kdyby mu bylo dvacet, bylo by všechno docela jiné, ale teď ožívá jen při pohledu na fotografii krásné ženy, přirozeně nepříliš oblečené či spíše vůbec ne oblečené. Nahota na snímku na něho působí víc než skutečná, zejména když se s příslušnou dívkou zná a trochu s ní pohovořil. Akty v speciálních časopisech ho nerozehřejí, protože se s fotografovanými objekty nesetkal osobně. Kdyby měl pěknou sérii jejích fotek, byl by velmi šťasten, protože poznal, jak je milá a přitažlivá. Je logické, že ona takové snímky nemá, ale to nevadí. Má jednoho přítele, naprosto spolehlivého odborného fotografa. Bude-li souhlasit, dovolí si jí nabídnout padesát tisíc lir. Ujistil ji, že vše zůstane v tajnosti, a přejeli si, může se dát fotografovat s odvrácenou tváří. Koneckonců je i v jeho zájmu, aby se nikdo nedozvěděl o jeho nemohoucnosti prozrazující stáří. Livie odpověděla, že se jí nelíbí ani jeho nabídka, ani to, že tady s ním sedí v autě a poslouchá ho. I když je v tísnivé finanční situaci, nehodlá do žádného fotoateliéru jít. Pan A byl neodbytný.

Prý jí přeje, aby našla dobré místo a pak hodného chlapce, který se s ní ožení, ale copak jí pár fotografií ublíží?

Po dalším zdvořilém naléhání Livie nakonec přijala. Dal jí adresu fotografa a přidal dvacet tisíc lir jako zálohu.

„Tu adresu!“ vybafl netrpělivě Duca. Pokynul Davidovi, aby přišel se zápisníkem.

„Foto Pubblicitá Modellistica,“ diktovala.

Duca opakoval název a David psal.

„Condominio Ulisse, za ulicí Egidio Folii a za akcízem,“ pokračovala Livie. David vše zaznamenal.

„Kdy tam máte jít?“

„Řekl mi, abych tam byla odpoledne mezi druhou a třetí. Pak prý jeho přítel odchází pracovat mimo ateliér.“

Hodina byla dobře vymyšlena. Miláňané v tuto dobu bud podřimují doma nebo na ulicích, v tramvajích, kancelářích a továrnách. Je to ta nejtišší, nejklidnější doba z celého dne i noci.

„A teď popis.“ Pokynul Davidovi, aby zapisoval dál. „Výška?“

„Aspoň 175 centimetrů, je vyšší než já, i když měřím s podpatky 170.“

„Výška 175. Tělesná konstrukce?“

„Hubený, kabát na něm visel.“

„Barva pleti?“

„Do olivova. Má velmi úzký, šedý, vlastně skoro bílý knírek.“

„Vlasy?“

„Také skoro bílé, na spáncích prořídlé, ale ještě jich má dost. Jsou delší a pěkně upravené.“

„Oči?“

Zaváhala: „Tmavé, ale barvu se mi nepodařilo zjistit.“

„Nos?“

„Spíš orlí, ale moc ne.“

Bylo toho málo, ale předá Liviiny údaje Mascarantimu, aby dal podle nich nakreslit portrét.

Jejich největší nadějí byl fotograf. Podaří-li se ho chytit, prozradí jména všech, tedy i pána s knírkem. Nyní bylo velmi pravděpodobné, že ho najdou.

„Livie!“

„Ano?“

„Dávejte dobrý pozor, co teď uděláte.“

„Ano!“

„Zůstanete doma, dokud vám neřeknu.“

„Ano.“

„Nebudete brát sama telefon. Zavolá-li někdo, ať to vezme jiný člen vaší rodiny a řekne, že nejste doma.“

„Ano.“

„Nechoďte ani otvírat dveře, a když se budou po vás ptát, odpověď bude stále táž: nejste doma.“ Opět přisvědčila.

„Dnes v noci se už určitě nikdo neobjeví. Od šesti hodin ráno budu k vám zítra každou hodinu volat, abych si ověřil, že je vše v pořádku.“

„A co by se mohlo stát?“

„Nevím, snad nic, ale po loňských zkušenostech mohou být ostražitější, mohou vás hlídat telefonicky nebo přímo, aby zjistili, zda nemáte s někým spojení.“ Víc jí o svých obavách nesdělil.

„A teď si jděte odpočinout, Livie. A díky!“

„Ach, jsem tak strašně ráda, že se mi to povedlo,“ jásala vítězným dětským hláskem.

Když položil sluchátko, uviděl, že v čtvercové, holé a přece tak důvěrně známé předsíni stojí Lorenza s očima rozšířenýma strachem.

„Jdi spát a bud klidná!“

„Kdo to byl?“ Nemohla být klidná, protože už příliš mnoho věděla a děsilo ji to. „Livie. Našla toho člověka.“

„Co teď uděláš?“

Znervózněl starostí i výčitkami svědomí, neboť pravdu měla Lorenza. On byl hlupák a mizera, který místo poctivé práce strká nos do ošklivého případu.

„Zatím zůstanu zde, ale přál bych si, aby sis šla hned lehnout a nestarala se o mne.“

Tón jeho hlasu způsobil, že Lorenza zrudla. Pohlédla na něho, otevřela ústa, jako by chtěla ještě něco dodat, ale pak uznala bratrovu autoritu a vrátila se do svého pokoje.

„Potřebuji plán Milána,“ řekl Davidovi. Vešel do obývacího pokoje, trochu většího než předsíň, a přistoupil k poličce s knihami a časopisy z minulých let. Byl to zárodek knihovny, který vzal před třemi roky za své, když se Duca dostal do vězení. Na poličce ležela slabá vrstva prachu, protože Sára nedopřávala matce moc času na péči o byt. Duca však hned našel průvodce Milánem, knížku s pěkným plánem města.

Vrátil se do kuchyně. Rozprostřel plán na stole a nahlédl do seznamu ulic. Ulice Egidio Folii byla na periferii za parkem Lambro a napojovala se na hlavní silnici na Melzo a Pioltello.

„Náramně zmoudřeli,“ poznamenal.

„Proč?“ zeptal se David.

„Už si netroufají umístit fotoateliér uprostřed města. Decentralizovali se jako ostatní průmysl. Při sebemenším poplachu skočí do auta a hned jsou na hlavní silnici.“

„Co teď uděláme?“

„Přemýšlím o tom.“ Ale nebyla to pravda, v hlavních rysech se už rozhodl a jen předstíral, že uvažuje, aby nalhal sám sobě, že nejedná lehkovážně.

Kdyby byl rádný občan, zatelefonoval by Carruovi, předal by mu získané informace a nechal by jednat jeho. On však ani nemůže být počestným mužem, svědčí o tom jeho záznam v trestním rejstříku.

„Podivná náhoda,“ poznamenal. „Kdyby nebyly Liviina otce bolely zuby, nebyla by šla do lékárny a všechny naše léčky by byly marné.“

„Ale co dál?“ naléhal netrpělivě David.

„Umíte jezdit na kole?“ otázal se Duca.

„Snad to dokážu.“

„Dobrá, ale nejdřív se podíváme, kdy vychází slunce.“ Vzal do ruky kapesní kalendář, kde byly různé užitečné údaje, a zjistil, že slunce vychází v tomto týdnu v 5.32 hodin. „To znamená, že v pět je už trochu vidět, takže můžete odtud vyrazit o půl páté.“

„A kam mám jet?“ chtěl vědět David.

„Na konec ulice Egidio Folii, podívat se, kde je Condominio Ulisse a co to je. Jet vozem by bylo nápadné.“

„A kde seženu kolo?“

„Domovníkův syn je má. Vzbudím jeho otce a on mi kolo půjčí, bude se sice trochu divit, ale to nevadí.“

V kuchyni bylo příjemné, hluboké noční ticho, jako by i věci usnuly. Spaly prázdné láhve od piva, láhev whisky, Sářiny dudlíky a sací láhve v malém dřezu přikrytém utěrkou, ale určitě nespala Lorenza, která stále nemohla pochopit, proč její bratr hraje tak nebezpečnou hru.

„A co bude dál?“

„Podívejte se, Davide,“ vysvětloval mu, „jsou-li tak mazaní, musíme být ještě mazanější. Zítra krátce před druhou si Livie objedná taxi a pojede do té Foto Pubblicitá Modellistica. Budeme je sledovat. Je však možné, že i oni ji budou hlídat, aby se ujistili, že nemá nikoho v závěsu. Jestliže zpozorují, že tomu tak je, neulovíme nic, jasné?“

Davidovy oči prozrazovaly, že pochopil.

„Musíme tedy jet tak sto metrů před ní,“ pokračoval Duca, „ale jen k předem stanovenému místu. Bude to krásná formace: napřed my v giuliettě, pak taxík s Livii a za ním případně Liviin hlídač. V městském provozu to půjde dobře, dotyčný nepozná, že patříme k Livii, ale až dojedeme na konec ulice Egidio Folii, octneme se na široké silnici a téměř v otevřeném terénu.“ Ukázal na zelenou barvu na mapě. „V tu dobu tam bude náš vůz asi jediný, a už tím podezřelý. Až dojedeme do blízkosti Condominio Ulisse, musíme někde zaparkovat, a kdybychom to udělali před budovou, byli bychom trochu naivní stopaři. Takže jistě chápete, jaký je váš úkol, až se tam dostanete na kole.“

Davidovi začalo svítat.

„Ohledáte místo a najdete dvě věci: za prvé úkryt pro naše auto. Musí být co nejblíž u Condominio Ulisse i u hlavní silnice, ale nesmí být vidět z budovy. Dále musíte objevit nějakou postranní přístupovou cestu k tomu baráku. Nesmí to být ulice Egidio Folii. Nebude-li v okolí nic z toho, co potřebujeme, budeme muset něco vymyslet.“

Ticho. Naposledy uslyšeli zasvištění pneumatik automobilu asi před deseti minutami. Byly skoro dvě hodiny a museli ještě pár hodin čekat. Nepatřili však k lidem, kteří v noci před bitvou spí.

„Můj otec si vykládal karty,“ vzpomněl si Duca. „Musí tu být někde balíček. Umíte hrát žolíky?“

Žolíky ve dvou nejsou moc zábavné, ale něčím se zabývat museli.

3.

Livie vyšla z domu a nasedla do taxíku. Bylo půl druhé pryč, doprava začínala slábnout. „Ulice Egidio Folii,“ řekla řidiči.

V zpětném zrcátku uviděla jeho obvyklý úšklebek. Ať člověk udá taxíkáři jakoukoli adresu, vždycky je pro něho nesmyslná. Copak je nutné jezdit do ulice Egidio Folii? Nebo do ulice Borgogna?

Řidič projel Pliniovou ulicí a přes ulici Eustachi, Abruzzi a Noe se dostal do Paciniovy ulice. Livie obdivovala Davidovu obratnost, kterou už ostatně znala. Giulietta byla stále v dohledu, ale nikdy se neoctla přímo před taxíkem. Držet se vozu, který jede za vámi, je ve velkoměstském provozu tvrdý oříšek, ale David vše dokonale zvládl.

I když vedro a nervové napětí ji trochu vyváděly z míry, všimla si, že její taxi těsně sleduje vůz, jehož si všimla už v Pliniově ulici. Byl to moc pěkný automobil, Mercedes 230, v její oblíbené barvě bronzu přecházejícího v světle kaštanový odstín. Zrcátko, které držela v ruce předstírajíc, že si líčí rty, jí prozradilo, že řidič mercedesky zřejmě vůbec nedbá, zda si no Livie všimne.

Pro tento případ zněl Dukův příkaz takto: „Zpozorujete-li, že jste sledována, přikažte taxíkáři, aby zastavil před novinovým stánkem, a kupte si noviny.“ Tento jednoduchý úkon znamenal, že má někoho v patách.

„Zastavte mi u nejbližšího novinového stánku,“ požádala řidiče, který, smířen s osudem, se už ani neušklíbl a zabrzdil na rohu ulice Teodosio. Livie vystoupila a s potěšením zjistila, že i dvěstětřicítka stojí opodál. Méně ji však potěšilo, že giulietta mezitím rychle zmizela. Věděla sice, ze David i Duca se nevzdálili na dlouho, ale byla mnohem méně klidná, když jejich vůz neviděla. Koupila si ženský módní časopis a rychle opět nastoupila do taxi.

V ulici Porpora se šofér zeptal: „Které číslo ulice Folii?“

„Je to vzadu, až za budovou akcízu.“

Řidič přikývl, ale upozornil ji, že mu bude muset zaplatit i zpáteční jízdu. „Samozřejmě, buďte bez starosti!“

Nemusela ani otáčet hlavu, její zrcátko jí zřetelně ukázalo dvěstětřicítku, která teď za nimi jela ve větší vzdálenosti a i v té dálce bronzově zářila v slunci.

„Tady ulice Folii končí, jsme v polích,“ řekl řidič. „Kam mám zajet?“ Hloupost cestujícího, který ani pořádně nezná cíl cesty, přidala jeho hlasu na hrubosti.

„Ještě kousek dál, tamten velký palác vlevo.“

Silnice vedla mezi obdělanými poli a představa otevřené venkovské krajiny byla téměř dokonalá. Konečně uviděli vysokou budovu. Podle Davidových informací jí Duca přesně popsal silnici i palác Condominio Ulisse.

„Odbočte a zajeďte až k budově,“ přikázala řidiči.

Dvěstětřicítka byla stále za nimi, ale Livie se už nebála, poněvadž věděla, kde se skrývá Duca s Davidem; bylo to velmi blízko. Vedle paláce, jehož omítka připomínala šedou oblohu, stál osamělý venkovský statek, vzdálený od hlavní silnice něco přes sto metrů a téměř úplně schovaný v malém lesíku. Tam stála giulietta a byli tam i její přátelé vyzbrojení dalekohledem, aby mohli pozorovat všech dvanáct pater Condominio Ulisse i okolní krajinu, zelenou a plnou slunce, a přece nepřátelskou.

„Tady?“ zeptal se taxíkář. Byla to zbytečná otázka, neboť šedivý, dvanáctiposchoďový věžák, gigantický a utopistický, trochu připomínající monumentální aztécké chrámy v divokých pouštích, byl jediný v široširém okolí. Ještě v něm skoro nikdo nebydlel, ale všechny byty byly již prodány, protože lidé dnes chtějí nějak uložit své peníze a neradi je schovávají v matraci jako jejich dědečkové a babičky. Stavba byla již dokončená a kompletně vybavená vším, co je pro takový obrovský dům potřebné. Na rozsáhlém parkovišti s bílými pruhy vyznačujícími místa pro auta však nebyl ani jeden vůz.

„Ano.“ Livie vystoupila, zaplatila pětitisícovou bankovkou, nechala řidiči drobné a nenápadně se rozhlížela. Spíš tušila, než viděla dvěstětřicítku, která zaparkovala hodně daleko, téměř v zatáčce. Perverzní diskrétnost!

Condominio Ulisse nemělo vrátného. Vedle vchodu byl panel s obdélníkovými tlačítky zvonků, která měla průhledný kryt, a pod ním bylo možno číst jméno nájemníka. Livia stiskla tlačítko s nápisem Fot. Pub. Modell. a v zápětí uslyšela zakňourání mluvítka:

„Vyjděte do druhého patra,“ vyzval ji bezbarvý hlas a skleněné dveře se otevřely. V té chvíli měla Livie Ussarová pocit, že je liškou, která právě šlápla tlapkou na past.

V druhém poschodí ji mlčky vpustil mladík v bílé kytlici. Zavřel za ní, ukázal na další dveře a Livie se octla v čtvercovém pokoji. Žaluziové rolety dvou oken byly neprodyšně uzavřeny, okna též, ale byla zde klimatizace, což zpříjemňovalo prostředí.

Místnost byla téměř holá; v jednom rohu stály tři stojany se zhasnutými lampami a před nimi pozadí – silně zvětšený snímek dekorativního mořského příboje. V protějším rohu uviděla masivní třínohý stativ s jakýmsi zapalovačem; zřejmě Minox, o němž mluvil Duca. Posledním kusem nábytku byla židle, na níž ležely časopisy malého formátu, šachovnice a krabice s figurkami. Černý kůň z ní vystrkoval hlavu jako ze stájového boxu.

První věta mladíka v bílé kytlici zněla: „Můžete se svléct v koupelně.“

Ačkoliv si ho Livie pozorně prohlédla, nebyla by dokázala popsat ani jeho zjev, ani hlas. Je jako prázdná krabice, pomyslela si.

„Díky,“ řekla, ale nehýbala se a tiskla kabelku a zakoupený časopis k šatům z tmavočerveného plátna. „Co je?“ zeptal se.

„Mám prý dostat odměnu,“ poznamenala zdvořile, ale neústupné.

„Jistě, ale nejdřív uděláme fotky.“

„Promiňte, ale to až pak!“

Tak zněl další Dukův pokyn, aby se odvrátilo jakékoliv podezření. Děvče, které chce peníze předem, patří k těm, co se starají jen o sebe a nehrají dvojí hru.

Mladík v kytlici se neusmál, mlčky vyšel z pokoje a téměř ihned se vrátil s pěti desetitisícovkami.

Livie je vzala a vešla do koupelny. Svlékla se bleskově, ani nezavřela dveře. Bylo jasné, že koupelny je používáno zřídka, nebyly tam žádné toaletní potřeby, ani mýdlo. Visely tu jen dva ručníky nenápadné barvy.

Když vycházela z koupelny, zaslechla, jak mladík nadává. Podle způsobu, jak vyslovoval nejsprostší slova, okamžitě pochopila, s kým má tu čest. Ten fotograf je úchylný. Ubohé třetí pohlaví, bezbarvý mutant popisovaný ve vědeckofantastických románech, jehož vývoj se zastavil v polovině mutačního procesu a on teď má jen mužskou skořápku.

„Co se stalo?“ zeptala se přátelsky, ale s odstupem.

„Občas to probíjí,“ zavrčel fotograf.

Držel v ruce černý kabel s roztřepeným koncem. Zástrčka ležela vedle na zemi. „Musím to spravit.“

Ani na okamžik se na ni nepodíval a Livie by byla ráda věděla, co si asi myslí homosexuál o ženské nahotě.

Vzdálil se na pár minut, přinesl si izolační pásku a pomocí nůžek se pustil do opravy. Stála nahá vedle židle. Mlčela, ale pak si vzpomněla na Dukův příkaz. Žena, která nemluví, budí podezření.

„Hrajete šachy?“ otázala se.

„Sám se sebou,“ odpověděl. Slovo „šachy“ asi otevřelo tajné brány jeho duše, pokud takové individuum nějakou duši má. „Dnes hraje šachy jen málo lidí.“

„To máte pravdu. Já si ale také někdy přehrávám mistrovské partie, nebo hraju s tátou.“ Otec ji skutečně naučil pravidlům hry, když byla ještě malá holka, a šachy dost odpovídaly její povaze.

Mladík zvedl oči a pohlédl na ni ne jako na nahou ženu, ale jako na šachového soupeře. Neřekl však nic a ona tedy povídala dál, neboť je dobré sdílet s protivníkem stejnou vášeň:

„Před několika dny jsem viděla v Le Monde překrásnou partii s třemi koni.“

„To nebylo před několika dny, je to už přes měsíc, šlo o partii mezi lipským Neukirchem, který měl bílé, a berlínským Zinnem, který měl černé.“

„Ano, máte pravdu, otec odebírá Le Monde kvůli šachové rubrice, schovává si všechna čísla a já si pak ty partie přehrávám.“

„Taky beru Le Monde kvůli šachům.“

Pořád ještě opravoval kabel, ale zdálo se, že by si s ní raději zahrál svou oblíbenou hru.

„Pamatujete si závěr?“ Livie se snažila udržet rozhovor za každou cenu. „Černý musel přemístit krále, a tak bílý táhne koněm, hrozí mat střelcem, černý se kryje věží, ale bílý táhne pěšcem a už se nedá nic dělat, příští tah znamená mat.“

„Ano, pamatuji si to moc dobře.“ Opět zvedl hlavu od práce a jeho pohled byl neurčitě blažený, jako když milovník symfonií náhle zaslechne svůj oblíbeny úryvek. „Ale partie s koněm nemám rád, jsou příliš uzavřené.“

„Snad spíš opatrné, ale říká se, že je to jen zdání,“ přerušila ho. „V určité fázi hry dojde ke střetu uprostřed šachovnice…“ dokončila svůj výklad, ale musela se ovládat, aby se nedala do smíchu: nahá ženská se baví o šachách s homosexuálem opravujícím elektrický kabel.

Fotograf skončil své dílo, ale vtom se ozvalo slabé zazvonění. Pustil kabel na zem, vyšel z pokoje, zavřel dveře a v předsíni sňal sluchátko.

„Otevři,“ ozvalo se zdola.

Stiskl tlačítko otvírající domovní dveře a čekal. Po chvíli vystoupil z výtahu muž. Měl letní vycházkový oblek barvy lískových oříšků a vlasy téhož odstínu, snad jen o něco světlejší. Vešli do předsíně. „Tak jak to jde?“ zeptal se návštěvník. I on byl ještě mladý, ale v celé jeho osobnosti bylo něco temně násilnického, takže vypadal starší.

„Nelíbí se mi,“ zakňoural mutant.

„Proč?“ Muž mluvil velmi tiše a úsečně.

„Nevím, ale něco mi na ní vadí.“

„Ničeho jsem si nevšiml, jela rovnou sem a s nikým nemluvila.“

„Stejně se mi nelíbí.“

„Asi máš důvod.“ Dobře věděl, že sexuálně úchylní lidé mají jemnou intuici nebo snad telepatii, a proto pozorně svého druha vyslechl.

„Chtěla prachy předem,“ stěžoval si zvrhlík.

„Divné, to bych nebyl předpokládal. Sol říkal, že je to jemné děvče.“ I v něm začalo klíčit podezření.

„A hraje šachy jako ta loňská!“ Fotograf přiznal pravý důvod své nedůvěry. Před rokem ho jedna zatracená bruneta tak převezla, že se museli kvůli jeho slabosti pro šachy stěhovat. A teď tu měl další šachovou mistryni. Fascinovala ho, pamatovala si dokonce Neukirchovu partii, ale právě tím vzbudila pochybnost, odkud se berou všechny ty odbornice šachové hry ve světě, který zná jen fotbalové sázenky.

„Omrknu ji.“

Livie stála v rohu u zvětšeniny mořského příboje a zdánlivě si prohlížela reflektory. Hlavně však chtěla být poblíž dveří a poslouchat, co se děje v předsíni. Neslyšela však ani hlásku, a když ten poměrně mladý a zřejmě trochu krátkozraký člověk vstoupil, byla docela ráda, neboť byla naděje, že v nastražené pasti uváznou hned dvě škodné. Naoko však předstírala pohoršení.

„Nevěděla jsem, že tu budou diváci,“ zvolala. „Nechci tady nikoho kromě fotografa.“

„Samozřejmě, máte pravdu, hned zas půjdu,“ řekl muž velmi zdvořile. „Nejdřív bych vám však rád položil několik otázek.“ Dlaní hrubě smetl vše, co bylo na židli – šachovnici, šachy i časopisy, a usedl.

„Jste zřejmé opilý, neznám vás a nemám chuť se bavit s člověkem, který není střízlivý.“

„Ale ano, budete tak laskavá a odpovíte mi. Luigi, přines slečně židli!“

Fotograf odešel a on položil první otázku: „Slyšel jsem o vás mnoho pěkných věcí. Máte prý doktorát. Opravdu?“

„Ano.“ Hlavní Dukův příkaz zněl: nestavět se na zadní, vše musí probíhat v klidu a pohodě. Nemohla tedy trvat na tom, že nebude odpovídat, bylo by to nebezpečné.

„A čeho jste doktorka?“

Fotograf se vrátil se židlí, ale Livie odmítla, neboť se nechtěla dotknout intimní částí svého těla jakéhokoli předmětu patřícího těmhle lidem. Stát před tou dvojicí nahá ovšem také nebylo moc příjemné.

„Mám doktorát z historie a filozofie.“

„Vyučujete?“

„Ne.“

„A z čeho jste živa?“

„Překládám.“

„Z kterých jazyků?“

„Nejraději z angličtiny, ale mohu překládat i z němčiny a francouzštiny.“

„Je to dobře placené?“

„Moc ne.“

„Zkrátka na živobytí to nestačí.“

„Ne. Jinak bych tu nebyla.“

Chladně se usmál. „Samozřejmě. A co dělá váš otec?“

Zmínka o otci v tomto prostředí a situaci ji zasáhla jako šlehnutí bičem, ale ovládla se. Bylo zřejmé, že ji podezřívají, a musela je přesvědčit, že se mýlí. „Je hodinař, opravuje hodiny, hlavně starožitné.“

„Váš doktorát ho musel stát hodně peněz, co?“

„Asi ano.“

Muž si zamyšleně třel lalůček pravého ucha. „Stejně nechápu, proč se žena vaší třídy věnuje takovéhle činnosti.“

Zatím s ní rozmlouval, jako by šlo o společenskou zábavu, takže výslech nevypadal hrozivě. „Jste dívka z počestné rodiny, váš otec obětoval mnoho na vaše studie, jste kultivovaná a vzdělaná, znáte čtyři jazyky, překládáte a dokonce prý hrajete šachy. Není to divné, že se žena jako vy pustí kvůli troše peněz na ulici?“

Teď měla příležitost ho zpražit, i když se cítila tak bezbranná a ponížená.

„Asi jste zaostal u děvčat v kožených bundách, která se flákají kolem hudebních skříní, u těch kacířek šedesátých let s vlasy jako utopenec. Ta podle vás mohou šlapat chodník, ostatní ne. Jste opravdu hodně pozadu!“

Opět se pousmál: „Možná, ještě jsem neměl tu čest setkat se s profesorkou nebo vlastně doktorkou historie a filozofie, která zaokrouhluje své příjmy prací tohoto druhu. A upřímně řečeno, budí to mé pochyby.“

Jeho zdvořilost začínala být výhružná. Livie pokrčila rameny: „Nevím, jak vás přesvědčit. Ráda bych udělala ty snímky a odešla, je-li už výslech skončen.“

„Jistě, jistě. Luigi, rozsviť reflektory a začni!“

Znovu se však na ni obrátil s otázkou: „Kam jste si dala kabelku, slečno?“

„Proč?“

„Jsem-li na pochybách, rád kontroluji.“

„Ale proto nemáte ještě právo mi prohlížet kabelku,“ vyjela na něho, ale spíš proto, aby pokračovala v předepsané úloze.

„Naopak, mám,“ odpověděl a vstal. „Kde ji máte?“

„V koupelně. Jen se do ní podívejte a třeba mi seberte mé peníze, hned jsem si myslela, že jste zloděj!“

„Samozřejmě vás mohlo napadnout, že sem nejdu přímo z kostela, ale buďte bez obav, dáte-li se fotografovat, peníze vám nevezmu. Luigi, dej se do toho!“

Vešel do koupelny. Černá kožená kabelka ležela na úzké poličce nad umyvadlem. Vyndal z ní padesát tisíc lir, dále několik tisícilirových bankovek a asi deset mincí v hodnotě pěti set lir. Našel rtěnku, zrcátko, kroužek se dvěma klíči, řidičský průkaz a malinký čistý kapesníček složený do trojúhelníku. Běžné věci. Pak ale nahmátl zápisník, pečlivě vyplněný mikroskopickými, přesto však naprosto čitelnými záznamy adres a telefonních čísel. Byl už omšelý, koženým obalem prosvítala tkanina, určitě ho používala radu let.

Nahlédl do pokoje změněného ve fotoateliér a spatřil homosexuála, jak poskakuje kolem Minoxu a velí: „Změňte pózu, stačí, nehýbat se, šest…,“ atakdále.

Než se dostanou k padesáté fotografii, má spoustu času.

Uložil peníze i drobnosti zpět do kabelky a ponechal si jen adresář. Z kapsičky kabátu vyndal brýle s obroučkami ze želvoviny, model „mladistvý milovník džezu“, a začal číst. Zpočátku spíš listoval na přeskáčku, aby získal představu o adresách, které si zapisuje taková profesorka, ale pak se pustil do důkladné prověrky všech záznamů od písmene A. Samá jména, která nic neříkají. U písmene E našel adresy tří nakladatelství; profesorka tedy skutečně překládala. Pod písmenem I se poučil, kde sídlí Ústav italsko-anglické kultury, a M mu prozradilo adresu jakéhosi neoanarchistického hnutí. Je snad tahle doktorka historie a filozofie anarchistka?

To, co hledal, našel u R. Fotograf měl správný čich, tihle buzeranti jsou opravdu jasnozřiví.

Vrátil se do pokoje a opět usedl, napůl zády k Livii. Byli u devětatřicátého snímku, zbývalo udělat necelý tucet, ale on zavolal na Luigiho, aby toho nechal, a vyzval Livii:

„Pojdte sem, prosím, mám bohužel ještě další dotazy!“

„Chtěla bych se obléct,“ odsekla. Nyní si byla jistá, že něco objevil a že začne zápas. Neměla strach, byla jen zvědavá, co mohl v kabelce najít. Dozvěděla se to brzy.

„Už ať jsi tady, čubko, jinak ti zpřerážím nohy. Znáš Albertu Radelliovou?“

Albertina adresa! Vůbec ji nenapadlo, že v starém zápisníku má ještě její jméno a číslo telefonu. Pěkný malér, ale Livie ráda zvládala obtížné situace.

Rychle přiběhla k židli, na níž muž seděl. Všimla si, že fotograf ostražitě sleduje zezadu každý její pohyb. Tvářila se jako poslušná školačka.

„Alberta byla má přítelkyně.“

„A už není? Pohádaly jste se?“ Nastražil past lákající ke lži.

„Ne, ale umřela. Spáchala sebevraždu, chudinka.“ Nespolkla návnadu a její inteligentní mozek začal pracovat s přesností elektronického počítače.

„Kdy?“

„Před rokem.“

„Jak?“

„Přeřezala si žíly. Psaly o tom noviny.“

„Byly jste velké kamarádky?“

„Ano.“

„Chodila občas na ulici jako ty?“

Pomyslela si, že je docela chytrý. Čeká, až začne lhát, a pak po ní skočí. „Ano! Snad právě proto jsme se spřátelily.“

Zadíval se na ni, ale jako by ho spíš zajímala její ňadra než obličej. Chvíli přemýšlel a pak nařídil fotografovi: „Podej mi kazetu.“ Teplouš mu ji úslužně podal.

„Vidělas to někdy?“ Přimhouřil oči, aby viděl dost ostře, a jeho zraky se zabodly do jejích.

„Ano, je to kazeta z fotoaparátu Minox.“

„A kdes ji viděla?“

„Na univerzitě, jeden můj kolega měl Minox.“

„A nikdo jiný ti ji neukázal?“

„Nevzpomínám si.“

„A co tvá přítelkyně Alberta? Neměla takovou kazetu?“

Aby lež byla přesvědčivá, musí být pohotová a okamžitá.

„Ne. Alberta nefotografovala.“

Ušklíbl se: „Ale dala se fotografovat! Rozmysli si dobře, než mi odpovíš. Byly jste velké přítelkyně a svěřovaly jste se jedna druhé. Věděly jste i o svých výdělečných procházkách. Je vůbec možné, aby ti o těch fotkách nic neřekla?“

„Vídaly jsme se zřídka, někdy jsme se nesetkaly třeba měsíc nebo dva.“ Začínalo jí být zima, klimatizovaný vzduch studil na holé kůži.

Muž se na chvíli odmlčel. Sklonil hlavu a koukal jí na prsty u nohou, jako by chtěl vědět, kolik jich má.

„Lžeš! Určitě něco víš, a možná hodně.“

„Nevím nic kromě toho, že jsem se octla v hnízdě darebáků. Nechte mě obléct a já půjdu. Peníze si nechte, ale já chci pryč!“

Ta scéna byla téměř perfektní.

„Luigi,“ poručil muž, „přines mi vatu, líh a kysličník.“

„Kysličník tam asi nebude.“

„Škoda, nechtěl jsem, aby teklo moc krve.“

Znovu si nasadil brýle a podíval se na ni: „Povíte-li mi vše, nic vám neudělám.“

Vytáhl z kapsy nožík, laciný starý perořízek, jaký už dnes nenosí ani malí kluci.

„Zbláznil jste se? Co vám mám říct? Zkuste se mne dotknout a uvidíte, co udělám!“ Doufala, že zahrála své pobouření dost pravdivě.

„Nezajímá mě, co uděláš. Řekni mi pravdu a nebudeš muset udělat nic.“

Fotograf přinesl několik lahviček. „Mám i kysličník.“

Muž je vzal a položil vedle sebe na zem. „Máš ještě čas kápnout božskou.“

Podle pravidel hry se snažila udělat to nejlepší, co mohla: zaječela z plných plic. Křik je nejpřirozenější reakce nevinné dívky, která je zastrašována. Strach však neměla. Její pohrdání těmito lidmi bylo tak velké, že hrůza z nich by ponižovala ji samu.

Zaječení však vyznělo jen jako pokus, neboť rázem měla ústa plná vaty. Fotograf ji tvrdě posadil na židli a sevřel jí ramena.

„Ještě máš čas říct pravdu!“ Muž jí sedl na kolena, aby nemohla kopat. V té chvíli pochopila, že ten člověk je sadista v nejhorším slova smyslu.

„Mohl bych tě praštit, až bys omdlela, a pak ti otevřít žíly. Pro policii by to byla velká legrace, ale co záleží na jedné ženské?“ Hlas mu podezřele změkl. Bylo jí z něho nanic, ale ani teď se nebála.

„Jenže pro mne máš cenu živá. Jsi-li ochotná všechno povědět, vytáhnu ti vatu z pusy.“

Pokrčila rameny a naznačila očima, že je cvok.

„Začneme tedy řezem na čele. Jsem hodný a říznu tě nahoře, snadno to zakryješ vlasy.“

Potřel jí čelo lihem jako jemný a ohleduplný ošetřovatel.

„Nechci, aby tě to moc bolelo, jen tě trochu znetvořím – pokud ovšem nepromluvíš.“

Říznutí skoro necítila a neviděla ani kapky krve, protože on ihned tampónoval ránu kysličníkem.

„Až budeš mít pro mne nějakou novinku, kývni hlavou a vyndám ti vatu. Ale kdybys chtěla jen žvanit, že nic nevíš, tak to radši nedělej. Namíchla bys mě!“

Šramot, který zaslechla, byla asi jen sluchová halucinace vyvolaná nadějí, ale instinktivně obrátila hlavu ke dveřím.

„Copak? Slyšel’s něco?“ zeptal se Liviin trýznitel fotografa.

„Ne,“ zavrtěl hlavou teplouš. „Ona asi čeká, že jí někdo přijde pomoct.“

Muž chvíli uvažoval. Perořízek držel tak blízko její tváře, že si mohla přečíst na střence název slavné značky likérů, jejíž reklamě kdysi sloužil.

Je pravda, že sexuálně nenormální lidé mají intuici, ale někdy jsou i hysteričtí, usoudil. „Kdyby někoho čekala, byl by uz tady, nedělej paniku! Ta holka ví, kde je náš loňský film, nebo ho dokonce má. Však nám to prozradí.“

Potřel lihem Liviinu levou tvář: „Jestli začneš zpívat, vyhneš se jizvě, kterou ti už nespraví žádná plastika na světě.“

Čekal a upřeně ji pozoroval. Pak řízl skoro se zavřenýma očima, jako když školák úzkostlivě sleduje stránku sešitu, na niž má krasopisně napsat větu.

„Však to z tebe dostanu,“ zasyčel.

Začal vysoušet jizvu kysličníkem, ale bylo to marné, stružky krve jí začaly stékat na krk, na prsa a na břicho.

„Mluv, sakra, nebo budu pokračovat!“

4.

Nejdřív se objevil taxík a Duca viděl i bez dalekohledu svou Livii, jak vystupuje před majestátním opuštěným chrámem moderního stavitelství. Když pak přiložil dalekohled k očím, bylo to, jako by se jí díval do tváře. Tmavočervené plátěné šaty jí velmi slušely; jejich jednoduchost byla dráždivá. Má znamenitý vkus, pomyslel si. Pak ji to betonové božstvo pohltilo a taxík se rozjel zpět k ospalé, nic netušící metropoli. Bylo pár minut po druhé, přišla přesně a i to ho bůhvíproč dráždilo.

Jeho a Davidova pozorovatelna byla pod loubím sešlého domku, podobného kresbám v časopisech pro malé děti. Kolem rostlo pár stromů s drobnými světlými lístky, které vytvářely ideální hradbu. Zvenčí nebylo vidět nic a zevnitř všechno. V domku bydlel tlustý chlapec, který teď spal s hlavou opřenou o stůl. Dali mu pět tisíc lir, což ho zcela uspokojilo a zbavilo veškeré zvědavosti.

Domek spojovala s hlavní silnicí cestička dlouhá asi sto metrů. Zaparkovali giuliettu za stromy čelem k silnici a opírajíce se o její kufr, v stínu dokonce trochu profukovaném větrem, hlídali budovu.

„Vešla?“ zeptal se David.

„Ano.“ Podal mu dalekohled, jenže teď nebylo vidět nic, jen věžák šedý jako obloha v zeleném moři polí a v pozadí Milán v letním oparu. Byla by to docela hezká pohlednice, pomyslel si Duca.

Po silnici projel kamión, motorka, a to bylo všechno. Úplná poušť. Pak najednou David poznamenal: „Zdá se, že chce zastavit u budovy.“

„Kdo?“ Ale Duca už také spatřil Mercedes 230, jak vjel na rozžhavené vybetonované prostranství a pomaloučku zaparkoval mezi bílými pruhy.

David jej sledoval dalekohledem. „Takové auto jsem už jednou viděl; stejný model, stejná barva karoserie, musí to být totéž vozidlo. Dvěstětřicítek tak moc nejezdí a není pravděpodobné, že by obě měly náhodou stejnou barvu.“

„Kde jste je viděl?“

Teď vystoupil z vozu jakýsi muž, zdál se být mladý, i když trochu obtloustlý, a jako by vůbec nikam nespěchal.

Davidův hlas se chvěl neklidem: „Loni, v ten den s Albertou.“

„Dejte mi dalekohled!“ Prohlížel si mladíka, kterého měl díky čočkám jako na dlani. Na první pohled vypadal jako slušný člověk, ale Duca byl lékař a psycholog, jemu se jevil trochu jinak. Byla to vysloveně zločinecká tvař, horší o to, že nebudila okamžité podezření.

„Než jsme dojeli do Somaglia, všiml jsem si letmo, že mám za sebou mercedesku, a když jsme se vraceli do Milána a Alberta plakala, držel se ten vůz v mé blízkosti. U Metanopoli jsem ho předjel, a když jsem zastavil, měl jsem dojem, že chce udělat totéž, ale pak mi zmizel.“

Alberta a vše, co se jí týkalo, nebylo pro Davida jen prchavou vzpomínkou. I po roce měl živě v paměti každou podrobnost. Nyní mu však došlo, co znamenalo to auto před rokem a co znamená teď a tady.

A pochopil i Duca: „Je to typ zabijáka,“ konstatoval a položil dalekohled na kufr giulietty.

Muž vešel do budovy a dvěstětřicítka se pekla na slunci.

„Co budeme dělat?“ zeptal se David. Jeho obličej byl náhle zelený jako lístky stromů.

Nemohli udělat mnoho, ba skoro nic. Jen jedno bylo jasné: ten distingovaný pán s šedým knírkem přemlouval městské dívky, někdo od řemesla je fotografoval a člověk s dvěstětřicítkou hlídal a trestal neukázněné a vzpurné. Fotografie jsou ožehavé zboží a kvůli snímkům jsou tito lidé schopni zabít jednu, dvě, deset žen, které hodlají zradit a zbavit se tak kořistníka.

„Musíme vniknout dovnitř,“ vybuchl David.

Ano, museli jít ihned Livii na pomoc. Muž, který napřed Albertu omámil a pak jí přeřezal žíly, stvůra, která odvezla chudinku Maurilii do Říma, aby ji utopila v Tibeře, nezaváhá při sebemenším podezření ani chvíli a usmrtí i Livii Ussarovou.

„Zatím zůstaneme tady,“ řekl nahlas a cítil, jak bledne i on.

„Ale to je přece ten člověk, který zavraždil Albertu!“ zvolal David.

„Máte pravdu, ale půjdeme-li tam, bude Livie v ještě větším nebezpečí. Než se nám podaří vyrazit dveře budovy a pak dveře bytu, bude mít dost času ji zabít.“ Podrobné vysvětloval Davidovi celou nepříznivou, a přece tak jasnou situaci. Jedinou nadějí bylo, že dívka nevzbudí podezření, že ji vyfotografují a nechají odejít jako jiné pred ní. Nebyl přece důvod o ní pochybovat, od schůzky s panem A se s nikým nesetkala, nic zvláštního neudělala, vyšla sama ze svého bytu a odjela k fotografovi. Livie je chytrá a umí si poradit. Ostatně kdyby jí ti lidé jen trochu nedůvěřovali, nebyla by dojela až sem a byli by ji lapili po cestě. Hlídají ji sice, ale nepodezřívají. Útok na ateliér s cílem děvče zachránit by znamenal smrt, poněvadž by ji vlastně prozradili. Musí počkat, až Livie vyjde.

„A co když nevyjde?“

Davidova zjevná úzkost Duku zneklidňovala. Trpěl stejnými obavami, ale aspoň je tajil. „Nemohou tam být věčně. Buď nic netuší, udělají fotky a pak ji pustí, nebo něco objeví a pokusí se rychle zmizet.“

„A Livie?“

Proboha, ať už mu dá pokoj! I on na ni myslel, a byly to spíš modlitby než myšlenky. Neodpověděl.

Hodina má šedesát minut, které v pravidelných intervalech ubíhají jedna za druhou. Po hlavní silnici jel traktor, který probudil spícího obyvatele domku. Hoch zvedl hlavu, pohlédl na svět venku, zadíval se na giuliettu a dva muže pod zeleným loubím, ale pak si vzpomněl na pět tisíc lir. Zapálil si cigaretu a pravděpodobně začal dumat, zač je utratí.

Ještě nebylo ani půl třetí. Kolik času potřebuje fotograf na sadu snímků z aparátu Minox? To Duca nevěděl, a kromě toho záleží i na obratnosti modelky. Půlhodina je však určitě málo.

David pochopil, že je mluvení zakázáno, ale nakonec to nevydržel.

„Nemůžeme tady jen tak stát a čekat!“

„Musíme,“ odbyl ho Duca a pohlédl na hodinky. Od chvíle, kdy Livie vystoupila z taxíku, uplynulo téměř přesně půl hodiny. „Jinou možnost nemáme.“

A pak najednou vyšli z Condominio Ulisse dva muži. Jedním z nich byl ten člověk z dvěstětřicítky, který měl najednou poněkud naspěch a vůbec nebyl tak klidný, jako když přijel. Duca s Davidem chvíli čekali, zda se neobjeví Livie, ale ti dva byli sami. Běželi k vozu a budili dojem prchajících.

„Pokuste se jim zatarasit cestu,“ vykřikl Duca.

Měli nevýhodu v těch asi dvou stech metrech, které museli projet, aby se dostali k budově, ale giulietta byla připravena a stačilo ji nastartovat. Ti dva na parkovišti otvírali dvířka mercedesky. David vyrazil a rozrývaje koly cestu, doslova těch dvě stě metrů spolkl, dojel k mercedesce a opřel se jí o reflektory, odhodlán ji v případě potřeby převálcovat. Dvěstětřicítka zuřivě vycouvala. Cesta do Milána, kde se mohla ztratit v husté dopravě, jí byla uzavřena, a tak vystřelila směrem k silnici do Melza. David sice ztratil pár vteřin, ale pak se pustil do pronásledování.

Muž za volantem Mercedesu 230 řídil vozidlo s jistotou, která až děsila. Na téměř prázdné silnici si stále udržoval náskok asi tří set metrů a jízda spíš připomínala let aeroplánu. Duca se snažil, aby David neztratil nervy, a řekl:

„Jen klid, i když je nedohoníme, neujdou nám!“ Byla to trochu hloupá slova.

„Už je mám,“ vykřikl David, který byl nejen jistý v řízení, ale i slepý vztekem. Octli se vedle mercedesky, ještě vteřina, a předjeli ji.

„Pozor, mohou najednou odbočit,“ varoval Duca Davida, ale měl ještě dodat: pozor, mohou střílet. Zmlkl však, protože náhle uvěřil, že jim dvěma se nic nestane.

Mercedes vskutku odbočil. Asi se chystali někde vyskočit a utéct do polí, jenže plán jim nevyšel. Vjeli do slepé uličky, která končila asi po sto metrech pred velkostatkem. Slepice s křikem vzlétly, pes na dlouhém řetězu štěkal jak zběsilý a snažil se urvat od boudy, selka v šortkách a podprsence, s širokým slamákem na hlavě doslova zkameněla i s vidlemi v ruce. Obě auta se přehnala kolem ní a pak se ozval zvuk podobný spíš výbuchu než zabrzdění.

Čtvero dvířek dvou automobilů se rozletělo současně, ale Duca s Davidem byli přece jen rychlejší.

Duca chytil sadistu, než vůbec stačil pochopit, že je po všem, a kopl ho do žaludku. S obličejem zkřiveným vztekem se muž složil do prachu před velkostatkem.

David se zmocnil druhého výtečníka a držel ho za ramena. Nic víc mu neudělal, poněvadž byl dobrák, ale teplouš se zmítal a hystericky volal o pomoc. Nebyl hloupý; kdyby se mu podařilo vyvolat zmatek a vzbudit dojem, že je počestným občanem, který byl napaden, využil by toho a zmizel.

Sadista ležel na zemi a skučel. Duca ho nechal být a přešel na druhý úsek fronty, zajišťovaný Davidem. Podle ječení Davidova zajatce usoudil, že jde o homosexuála, a když si ho prohlédl, byl si tím jist.

„Sehni hlavu, ty hnusáku,“ poručil mu. Fotograf na chvíli zmlkl, ale pak naopak zvedl hlavu do výše, napnul krk jako žena stavící se na odpor a začal křičet ještě silněji. Duca ho udeřil do ohryzku a vůbec se nezajímal o to, co se s teploušovou krční chrupavkou po této ráně stalo. Mladík se bez hlesu sesul Davidovi k nohám.

Ve dveřích velkostatku se objevil starý statný sedlák.

„Policie,“ řekl Duca a strčil mu pod nos svůj starý lékařský průkaz, který snad ze sentimentality pořád nosil v náprsní kapse.

„Jsou to vrazi, kteří zabili dvě ženy. Máte nějakou místnost, kde bychom je mohli zavřít?“

Z velkostatku vyšel ještě mladíček, stará žena a za nimi dva kluci. Chvíli všem trvalo, než pochopili, oč jde, ale slovo policie mělo kouzelnou moc.

„Dáme je do stáje,“ rozhodl stařec. „Fajn,“ přisvědčil Duca.

Ve stáji byl jen jeden kůň, statný tahoun, a stáj sama byla skutečnou stájí a ne nablýskaným příbytkem pro čtvernožce, jaký ukazují v televizi. Duca s Davidem hodili dvojici darebáků na mokrý hnůj. Jeden skučel a držel si rukama žaludek, byl sice při vědomí, ale naprosto bezmocný; druhý asi omdlel, nebo se udusil. Co na tom záleželo?

„Davide, jeďte honem do Condominio Ulisse, najděte Livii a zatelefonujte Carruovi. Všechno mu vysvětlete a požádejte ho, aby sem ihned přijel.“

Jediné, na čem teď záleželo, byla Livie!

Ve stájích nebývá moc horko, ale člověk tam víc cítí letní vůně. Dvěma kulatými podstřešními otvory vnikalo dost světla, aby Duca viděl na své zajatce.

Když David odjel, zakázal Duca sám sobě myslet na cokoliv jiného než na ty dva. Postavil se před muže s pohmožděným žaludkem, který už nenaříkal, protože strach je silnější než bolest.

„Cos provedl s tím děvčetem?“ otázal se Duca.

„S jakým děvčetem?“ Muž se pokoušel vstát, protože cítil, jak mu řídký žlutavý hnůj, pokrývající podlahu stáje jako perský koberec, prosakuje az na kůži. Duca neuhodil, jen ho přišlápl k zemi a přinutil, aby opět ulehl do nelibě vonícího bláta. Všiml si, že fotograf nabyl vědomí. Měl oči otevřené a lapal po vzduchu.

„Teď mě oba dobře poslouchejte,“ řekl Duca. „Mám pro vás návrh: budu se ptát a vy odpovídat. Budou-li vaše odpovědi jak se patří, půjdete prostě do vězení. Nebudu-li s nimi spokojen, půjdete rovnou na hřbitov, protože vám přelámu všechny kosti a bude muset přijet pohřební vůz s nepromokavou plachtou, aby vaše krev netekla po ulici. Jasné? Prve jsem se tě ptal, cos provedl s tím děvčetem. Zeptal ses, s jakým. To není žádná odpověď, a tak položím tu otázku znovu. Snaž se odpovědět správně. Tak cos jí udělal?“

Ticho. Kůň stojící vedle ani neotočil hlavu. Vypadal jako dřevěný.

„Došlo mi, že ji tam poslali policajti. Nevěřil jsem jí a musel jsem ji donutit, aby promluvila.“

„Cos jí udělal?“ Darebákovi bylo zřejmě na zvracení, kroutil se v záchvatu žaludeční nevolnosti, ale nakonec přiznal, co se s Livii stalo. Duca stál bez hnutí a snažil se na ni nemyslet.

„Řekla ti něco?“ zeptal se.

„Ne. Nechala se řezat dál a dál, a pořád dávala na srozuměnou, že nic neví.“

Nakonec je tedy přesvědčila, že nepřišla špehovat, a oni ji nechali bez pomoci a koukali zmizet.

„Proč jsi ji nezabil? Teď bude mít hodně k vyprávění.“

„Přece nejsem vrah.“

„Ta odpověď se mi nelíbí.“ Nakopl ho podpatkem do sanice. Muž zaskučel, ale vědomí neztratil, a právě to si Duca přál. Zničit ho a zbavit odvahy je správné, ale v bezvědomí by ho vyslýchat nemohl.

„Ty jsi vrah, a jestliže jsi ji nezabil, měl jsi pro to důvod. Tak povídej!“ Muž zavřel oči a předstíral mdlobu, ale měl smůlu; vyslýchal ho lékař, což netušil.

„Vím, žes neomdlel, pokračuj ve výpovědi! Jinak budu pokračovat já.“

Okamžité byl opět při vědomí: „Nařídili mi, co s ní mám udělat. To není má věc, poslouchám jen rozkazy.“

„Ano. Někdy se vraždí, jindy zohavuje, to je stará metoda. Ty nejsi člen mafie, ale byl jsi tam vycvičen, co? Dali ti rychlokurs v zohavování.“

Muž mlčel.

„Odpověz!“

Podíval se na podpatek boty centimetr od svého nosu.

„V Turíně jsem se seznámil s dvěma muži z jihu. Byl jsem ještě mladý a jen jsem se tím tak trochu bavil…“

„A samozřejmě tě ,tak trochu’ poučili o anatomii obličejových svalů. Víš kde říznout a jak má být řez veden. Například řez ve tvaru M už nespraví žádná plastika, co?“

Vzpomněl si na otce, který mu vyprávěl o mafii, jakmile Duca začal nosit kalhoty. Věděl, jak je nelítostná. Samozřejmě tihle dva surovci a ani jejich místní a mezinárodní kápo k mafii nepatřili, ale ideový vůdce, který tu mocnou organizaci vybudoval, byl určitě mafián a mafie také shrabovala padesátiprocentní podíl ze zisku.

„Nechat chodit po světě takhle zohavenou holku je lepší reklama než zabít, ne? Dostane se to do novin, děvčata se vyděsí, že se jim stane totéž, a jsou pak hezky povolná. Není snadné udržet na uzdě stovky mladých žen, které vědí příliš mnoho nebo by se chtěly vrátit do normálního života, ale pomocí mafiánských metod se vám to daří. Ale teď vyklop, kdo je pán s šedým knírkem, který včera vaši oběť oslovil.“ Žádná odpověď.

„Jste tři: ty a tvůj kamarád znáte jen osobu, která je náčelníkem gangu pro milánskou oblast, a to je muž, kterého hledáme, protože on zas zná mnoho jiných zajímavých lidí. Tak honem jméno, příjmení a adresu! Poněvadž nejsi z mafie, ale jen napodobuješ její metody, nedokážeš klást odpor!“

Lehce se mu opřel nohou o žaludek a začal tisknout.

Muž zařval. Měl dost a prozradil vše, co věděl. Jméno, příjmení, adresu a ještě jiné, velmi důležité věci.

„Výborně. Teď mi ještě pověz, jak jsi zabil Albertu Radelliovou.“ S nohou na sadistově žaludku se to dozvěděl ihned. Poslouchal a došel k názoru, že otec měl pravdu, když prohlašoval: „Musíš s nimi mluvit jejich řečí. Nemůžeš se bavit francouzsky s člověkem, který umí jen německy.“ Pravda, řádná policie nemá používat násilí, ale vyřešit případ pomocí otisků prstů, laboratorních rozborů, chytrých vyšetřovatelů a psychologického přesvědčování. Jenže on nebyl policista, ale ztroskotaný mladý muž, který při slově mafie ihned viděl tátu s rukou zmrzačenou nožem a z tohoto důvodu přeloženého k šedivé písařině na milánském policejním ředitelství. Kancelář číslo 92, druhé patro, až na samém konci chodby.

„A Maurilia? Pokud se dobře nepamatuješ, je to ta blondýnka, kterou jsi odvezl do Říma.“

Nemusel mu ji připomínat, paměť mu fungovala skvěle, protože čím byla lepší, tím méně se mu Dukův podpatek nořil do žaludku. Vyprávěl podrobnosti, které by byly stačily na román. Vše bylo jasné a Duca už jim chtěl dát pokoj, jenže vtom ten druhý dostal nešťastný nápad a chytil Duku za nohu. Ten však počítal se vším, pevné se opřel o koně, který pořád trpělivé stál vedle obou zločinců, a několikrát kopl teplouše přímo do tváře. Fotograf zakňučel a po čtvrtém kopanci zmlkl. Pak pro jistotu Duca zneškodnil týmž způsobem i sadistu, vyšel ze stáje a zapálil si cigaretu. Ti dva se už o útěk nepokusí.

Za dvě minuty přijela policie. David řídil giueliettu jako vodič, následovala služební alfa doktora Carruy a kolonu uzavíral zelený vůz pro dopravu zadržených.

„Varoval jsem tě,“ hulákal Carrua. Soukal se z automobilu a řval nesmírně vztekle, jako by to nebylo jen naoko, protože od začátku pátrání se dovídal vše od Mascarantiho.

„Máš je ve stáji,“ oznámil stručně Duca. „Přijdu za tebou dnes večer a podám ti zprávu, už mi řekli hodně. A pozor, ve stáji je velmi nervózní kůň. Pořád kope a je možné, že ti darebáci něco schytali.“

Carrua zrudl: „Jestli ses jich dotkl jen prstem, zavřu tě. A kam jdeš?“

Duca neodpověděl, snad už ani neposlouchal, popadl Davida za ruku a táhl ho k giuliettě. „Rychle do centra!“ Mlčel celou cestu až do chvíle, kdy zabočili do ulice Porpora a ploužili se v dlouhé řadě vozu. Odpolední provoz opět ucpával město.

„Viděl jste ji?“

David přikývl. Chtěl říci, že dojel k Condominio Ulisse, vyšel do druhého patra a tam našel Livii, ale hlasivky mu vypověděly službu.

„Byla v bezvědomí?“

David zavrtěl hlavou a opět se mu nepodařilo popsat, jak Livie seděla nahá na židli, kolem ní se válely šachové figurky a ona si otírala obličej ručníkem. Mnoho krve tam nebylo, ale on přesto málem omdlel, když uviděl pod ručníkem její tvář. Musel ji sám obléknout, ale když ji odváděl dolů k autu, chtěla jít dokonce sama a téměř nedovolila, aby ji podpíral.

„Kam jste ji odvezl?“

Konečně ho hlasivky poslechly: „Do Fatebenefratelli, na příkaz doktora Carruy. Telefonoval jsem mu.“

„Tak tam zajedeme.“

„To nejde.“

Teprve teď si Duca všiml, že mladík křečovitě skytá jako dítě, které moc dlouho plakalo. Pochopil, proč nelze Livii navštívit: právě ji dávají dohromady. Kromě zohavených tváří byly nejhorší vertikální řezy v koutcích úst, které jí po mnoho týdnů znemožní mluvit a jíst. Dokud ji trochu nespraví, nepustí ho k ní.

„Tak tedy na náměstí Castello.“

Vysvětlil Davidovi, ke komu pojedou a co tam budou dělat. Poučil ho, jak mu má pomoci.

„Doufejme, že nám neunikne zadem,“ podotkl ještě.

Auto nechali na náměstí a dál šli pěšky. Za chvíli dorazili do staré, ošklivé a velmi typické uličky, do níž filatelistický krámek vůbec nepatřil. Po obou stranách vchodu visely dve zasklené skříňky s množstvím pěkných známek, na které se však pravděpodobně nikdy nikdo nepodíval, a nejméně sám majitel. Sešli po dvou schůdkách do místnosti, která byla jen o málo větší než koupelna. Určitá předstíraná elegance však naznačovala, že je zde filatelistické království.

V místnosti nikdo nebyl, bylo tam šero a jen několik zasklených skříněk na stěně odráželo venkovní světlo. Vše vypadalo velmi mírumilovně. Na pultě leželo otevřené obrovské album známek a v koutě stálo křeslo. Masivní popelník z červeného skla byl nejen prázdný, ale dokonce zaprášený. Pan A zřejmě dal na lékařskou radu a už dávno přestal kouřit. Ticho zde bylo úplné, a když otevřeli dveře, neozval se dokonce ani zvonek.

„Je tu někdo?“ zeptal se Duca jako slušně vychovaný člověk a upřel zrak na zavřená dvířka, vedoucí do zadní místnosti. Měl pocit, že ho kdosi neviditelný pozoruje, a usoudil, že v některé ze skříněk na zdi je umístěna známka, která není filatelistickým exemplářem, ale kukátkem. Z pouhé dětské zvědavosti by byl rád věděl, která to je.

Konečně se dvířka otevřela a objevil se usměvavý elegantní pán s šedými vousky, přesně takový, jak ho popsala Livie.

„Promiň …“ Pan A měl zřejmě v úmyslu omluvit se za opoždění, ale Duca s Davidem mu to neumožnili. Chňapli po něm přes pult, vytáhli ho, nacpali do křesla, a zatímco David muže prohledával, zkrotil ho Dukův políček jako malého kluka.

„Tady je,“ poznamenal David.

Držel v ruce dámský revolver, který ovšem pan A obvykle nenosil a dával si ho do kapsy jen v případě, že se mu návštěvník nezamlouval.

„Najděte vypínač a rozsviťte,“ nařídil Duca Davidovi. „Stáhněte roletu, zamkněte dveře, jděte do zadní místnosti, zatelefonujte Carruovi a řekněte mu, ať si přijde pro dalšího.“

Políček či spíše pořádná facka zbarvila jedno pánovo oko krví, ale on nenaříkal a ani necekl.

Duca však byl naopak povídavý a podal mu pár velmi přesných informací: „Váš přítel fotograf i ten druhý mi už všelicos vysvětlili. Teď je řada na vás. Krámky, jako je váš, jsou zřejmě i v jiných italských městech a kromě toho máte spojení s cizinou. Chci jména, adresy a podrobné údaje. Davide, najděte kus papíru a pojdte zapisovat,“ pokynul mu.

Pan A mlčel a hleděl před sebe s kamenným pohledem člověka, který nikdy neudá své kumpány.

„Je vám přes padesát,“ konstatoval suše Duca. „Jsem lékař a ujišťuji vás, že nevydržíte víc než tři rány na játra; pak vám prasknou. Tohle je první.“

Ucpal mu rukou ústa, ale muž neměl dost sil ani na sténání. Z jeho očí, které jako by vylézaly z důlků, zmizela neústupnost i vůle nikdy nikoho neprozradit.

Duca položil první otázku a požádal ho, aby odpovídal rychle.

Pan A prudce oddychoval a nos i rty mu zbělely jako křída. Začal však mluvit a zodpověděl vše, nač byl tázán.

„Teď prosím jména a adresy.“

Začal bědovat a kroutit se.

„Nechte toho, nebo dostanete druhou ránu!“

Možná že by s ním byl konec už při druhé ráně, i kdyby si dal Duca pozor, a pan A si toho byl vědom. Nakonec vyklopil i poslední jméno a adresu, u níž se předtím sám sobě zapřísahal, že ji nikdy nevyzradí.

„Myslím, že jste řekl vše, co víte,“ uznale přikývl Duca. „Díky, byl jste rozumný.“

David popsal skoro tři archy velkého formátu. Pak vytáhli žaluzii, zhasli a čekali v pološeru za tichého naříkání poraženého milánského náčelníka gangu na Carruovy lidi. Ty větší ryby budou mít důvod k pláči o něco později.

Přijel Mascaranti se dvěma policisty a odvezl si pána s šedým knírkem, včetně tří popsaných archů. Duca s Davidem byli volní.

5.

„Hotovo,“ řekl Duca.

Vrátili se k giuliettě. Případ byl skončen, objasněn a všechno bylo tak hnusně prosté. „Pojedeme do hotelu Cavour zaplatit účet.“

Z rozžhavené pece ulic vešli do jarního horského vzduchu hotelové klimatizace. Duca požádal o účet a dvě láhve piva. V pokoji si svlékl kabát – navrhnout totéž Davidovi bylo, jak věděl, zbytečné – a posadil se na lůžko. Pak zatelefonoval do nemocnice Fatebenefratelli. Manipulantka v ústředně ho přepojila na oddělení, ošetřovatelka ho požádala, aby počkal, a pak uslyšel hlas kolegy lékaře.

„Tady Lamberti.“

Kolega, podle protektorského tónu služebně starší, ho upřímné pozdravil.

„Asi pred dvěma hodinami ti přivezli děvče se zohaveným obličejem.“

Lékař přisvědčil. Před chvílí skončil ošetření. Na Dukovu otázku odpověděl, že pacientka nebyla v šoku a celková tělesná i duševní kondice je dobrá. „Je to zvláštní dívka,“ poznamenal, „pokoušela se o úsměv a vysvětlila mi celou techniku řezů, prostě všechno, co jsem potřeboval vědět.“

„Asi za hodinu se na ni přijdu podívat, budeš tam ještě?“

„Snad ano. Rád tě uvidím.“

Položil sluchátko a obrátil se k Davidovi: „I váš případ je uzavřen, Davide. Už mě nepotřebujete.“ Napříště se už nebude zpíjet do němoty, i když abstinent z něho nikdy nebude.

David mlčel.

„Něco však od vás ještě potřebuji,“ řekl svému bývalému pacientovi u dveří hotelu. „Musím vyřídit pár maličkostí. Dělejte mi šoféra!“ David souhlasně přikývl.

„Nejdřív mě dovezte do Pliniovy ulice, k Liviinu domu.“

David se pomalu rozjel. „Jak se jí daří?“

„Prý dobré.“ Co jiného mohl říci?

V Pliniově ulici Duca vystoupil. „Musíte na mne chvíli počkat,“ omlouval se Davidovi.

Vešel do domovních dveří a vrátil se asi za půl hodiny. „Teď do nemocnice Fatebenefratelli.“

Když David zastavil před nemocnicí, položil mu ruku na rameno:

„Nechoďte se mnou, to, co jste s Livii zažil, stačilo!“

Pak vstoupil do budovy. Jedna z ošetřovatelek ho poznala, bouřlivě ho uvítala a byla zřejmě potěšena, že ho zas vidí. Došel na oddělení. Kolega lékař se právě chystal k odchodu. Objal Duku; byl diskrétní a moudrý, na nic se neptal, ale zato podrobné odpovídal na Dukovy ryze technické otázky. Pak ho doprovodil do Liviina pokoje. • „Zatím ahoj, a budeš-li cokoli potřebovat, víš, kde mě najdeš,“ rozloučil se s ním.

Duca poděkoval a zavřel dveře. Před Liviiným lůžkem stála zástěna. Než ji odsunul, zašeptal: „To jsem já, Livie!“

Šel k lůžku a chvíli se jen díval na nehybnou postavu na něm. Pak si přitáhl židli těsně k ní a posadil se.

„Především jsem vám chtěl sdělit, že jsem navštívil vašeho otce. Vysvětlil jsem mu, že vám policie svěřila speciální úkol a že budete nějaký čas mimo domov. Samozřejmě byl překvapen, ale podařilo se mi ho přesvědčit, že nelžu. Zatelefonoval jsem pak ještě Mascarantimu a ten mu to potvrdil. Nemusíte si dělat starosti.“

Vzhledem k proříznutým očním koutkům nemohla pohybovat víčky a museli jí dát obvaz i přes oči. A tak Livie Ussarová, jejíž jméno nebyl pseudonym, jak se původně domníval, a která zde nyní ležela trpící, zraněná, ale nepřemožená, vysunula ruku zpod prostěradla a hledala jeho. Našla ji rychle a poděkovala mu stiskem. Mluvit taky nemohla.

„Všichni byli zatčeni,“ pokračoval. Jiné ženě by musel namlouvat, že se brzy uzdraví, že plastická chirurgie dělá divy, že za pár týdnů … atakdále, ale Livie byla z jiného těsta. Jistě v to doufala, ale nepotřebovala útěchu, a kdyby se o to pokusil, zlobila by se.

„Máme jména všech významných i méně významných členů organizace po celé Evropě. Teď se do toho pustí Interpol. Gang se zaměřil na přepychové zákaznictvo, každá žena byla pečlivě vybírána z tisíců velkoměstských kandidátek. Ten váš elegantní pán mi prozradil, že i v obchodu s ženami nastaly změny. Někteří velcí kuplíři už nechtějí podřadný materiál, ale zaměřují se na luxusní prostituci. Děvčata, která se na ni dají, jsou ovšem po čase přeřazena do nižší kategorie jako opotřebené zboží. Neunavuji vás?“

Přepadly no opožděné výčitky svědomí, že vydal svou Livii do rukou sadisty, ale stisk její ruky mu prozradil, že je to hloupost. Chtěla, aby pokračoval, neboť jeho vyprávění bylo pro ni nejlepším lékem.

„Vyhledávání vhodných žen bylo nejcitlivějším bodem celé akce. Tady už neměli co dělat se zkaženými holčičkami, které lze snadno přemluvit a uhlídat několika fackami. Šlo o ,lepší’ třídu, o dívky jako Alberta. Mnohé z nich později litovaly, že nabídku přijaly, a bouřily se, jakmile poznaly, oč jde. Kdyby nebyli tvrdí, vydržel by ten obchod tak pár týdnů. Proto měla každá skupina svého zabijáka. Mladíci jako ten, s nímž jste se dnes setkala, měli za úkol přinutit váhavé k přemyšlení a potrestat rebelantky. Kromě toho dopravovali vybraná děvčata na místo jejich budoucího ,zaměstnání’. Fotografie z Minoxu sloužily dvěma účelům …“ Jeho oči bloudily po místnosti, neboť se vyhýbal pohledu na bílé fáče skrývající Liviinu tvář.

„Sestavovali z nich jakýsi katalog, který byl pravidelně doplňován a obíhal po celé Evropě. Druhým účelem bylo vydírání vyfotografovaných žen. Většina váhavých změkla pod hrozbou, že organizace předá fotografie jejich otci, snoubenci nebo kolegům v úřadě, kde byly zaměstnány. S Albertou to bylo jiné, ta se zmohla na víc než na pouhou vzpouru. Vyfoukla jim kazetu se snímky, a to bylo pro ně příliš!“

Liviina ruka stále ležela v jeho, připravena stisknout mu prsty na znamení odpovědi i otázky.

„Asi se jim nikdy nestalo, aby některé děvče ukradlo film,“ pokračoval. „Celý mechanismus byl založen na tajemství těchto snímků, a nebylo to tak těžké, protože městské ateliéry nebudily podezření. Ten teplouš fotografoval modely různých vozidel pro velmi seriózní firmy. Šlo o průmyslové reklamní fotografie, které nemohly být nápadné žádnému policistovi. Fotografovat v soukromém bytě bylo nebezpečnější. A tak všechno hladce fungovalo téměř dva roky – dokud se neobjevila Alberta. Krádež kazety znamenala nebezpečí, že se všechno zhroutí, protože i ten nejhloupější policajt pochopí, oč jde. Poslali tedy zabijáka, který však nedokázal Albertu zastrašit a dokonce ani chytit. Větší úspěch měl u Maurilie. Donutil ji zavolat Albertu a té pak pohrozil, že Maurilii zabije.“

V pokoji bylo šero, protože slunce, i když ještě nezapadlo, se změnilo v zaprášený zdroj spíš vedra než světla, ale byla to milosrdná temnota, skrývající v hlubokých stínech tvář zakrytou obvazy.

„Bystrá Alberta pochopila,“ vykládal dál jasným a klidným hlasem, „že i když kazetu vrátí, stejně zabijí nejdřív chudáka Maurilii a pak i ji. Měla pravdu. Maurilii odvezli do Říma, aby ji utopili, a čekali jen na vhodný okamžik, kdy se zmocní Alberty. Tehdy ztratila hlavu, protože si uvědomila, do jaké stoky ničemností a násilí spadla. Rozhodla se, že odevzdá kazetu na policii, vysvětlí vše a pak spáchá sebevraždu. Proto měla v kabelce dopis pro sestru. Nejdřív však musela sehnat padesát tisíc na zaplacení poplatků za byt. Protože nemohla jinak, hledala vhodného muže a našla Davida. Věděla, že je neustále v nebezpečí, a proto se pořád pohybovala mezi lidmi. Když David navrhl projížďku, bylo jí líp, jenže jeho společnost nakonec vyvolala krizi. Náhle chtěla žít a domnívala se, že útěk daleko od Milána by změnil situaci. David však nemohl vytušit příčinu jejího chování a vysadil ji v Metanopoli z vozu. Tam se setkala s řidičem mercedesky.“ Odmlčel se, ale hned ucítil slabý stisk Liviiny ruky.

„Jistě si dovedete představit, co bylo dál. Muž ji požádal, aby mu vydala kazetu, ale ona ji nemela. Nevěděla ovšem, že jí vypadla v Davidově voze. Muž jí nevěřil, prohledal kabelku, našel dopis adresovaný sestře – a sám ďábel mu tak pomohl k vraždě inscenované jako sebevražda. Při výslechu mi přiznal, že Albertu omámil, položil na louku a přeřezal jí žíly. To uměl dobře. Z padesáti tisíc, které Alberta dostala od Davida, si vzal čtyřicet. On nepatří k lidem, které pohled na desetitisícovky nevzruší.“

Mluvil už dlouho, ale Livie mu pořád dávala najevo, aby pokračoval.

„Bez kazety Minoxu by se byl nikdo nedopátral pravdy. I kdyby byla policie dále vyšetřovala Mauriliinu a Albertinu smrt, nebylo by to nic platné, poněvadž kazeta ležela rok v Davidově zavazadle i s kapesníčkem nasyceným Albertinými slzami. A David, který je naprosto zdravy mladík, ale má sklon k psychóze a alkoholismu, se málem stal další obětí tohoto zamotaného případu.“

Vešla ošetřovatelka a zeptala se: „Jste doktor Lamsrti?“

Přikývl. Titul mu nepatřil, ale v této chvíli bylo strašně těžké být jen Duca Lamberti.

„Chtějí s vámi mluvit dva páni.“

Pohladil Liviinu ruku: „Za okamžik se vrátím.“ Projevila svůj souhlas dalším stiskem.

Na chodbě čekal David s otcem, malým, ale stále tak velitelským a sebejistým imperátorem.

„Je mi líto, že vás David přivedl až sem, tolik to nespěchalo.“

„Nemusíte se omlouvat! David mi řekl, že se se mnou chcete sejít.“

Dobrá, césare, jen se nerozčiluj!

„Především vám chci vrátit syna.“ Chodbou prošla řádová sestra a usmála se na Duku. „David nebyl skutečný alkoholik a nikdy se jím nestane. A rozhodně není ťulpas, jak jste ho kdysi nazval.“

Mrňousek pohlédl na svého potomka: „Doufám, že je doktorova diagnóza správná.“

Určitě, Duca za ni ručil.

„Pak bych od vás potřeboval jednu laskavost.“ Požádal ho, aby mohl za pár týdnů převézt z nemocnice dívku, která utrpěla úraz a je znetvořená, do jeho vily v Inverigu. Zůstala by tam, dokud se její stav trochu nezlepší.

„David mi řekl, že nešlo o úraz,“ upřesnil vladař, ale v jeho hlase byl děs. „Je to příšerné! Učiním pro vás i pro to děvče vše, co vám pomůže. Vila je vám k dispozici.“

„Díky!“

David se odvážil zeptat: „Mohu na chvíli k ní?“ Bylo lépe odmítnout, a tak Duca zavrtěl hlavou: „Snad zítra. I vás bych však o něco poprosil: zajděte za mou sestrou, která neví, kde jsem. Vysvětlete jí, co se stalo, a nemáte-li jiné povinnosti, dělejte jí chvíli společnost.“ Lorenza žila příliš osaměle, musí jí trochu pomoct. Ostatně i on teď musí něco udělat se svým životem.

Rozloučil se s oběma návštěvníky, vrátil se do pokoje a ohlásil Livii: „To jsem já.“

Usedl vedle lůžka, položil svou otevřenou dlaň vedle její a dívčiny prsty do ní okamžitě vklouzly a stiskly. Přála si, aby vyprávěl dál. Hlava mu třeštila, ale musel najít nějaké téma, aby udělal radost své slečně teoretičce.

Euthanasie! Tu ještě neprohráli. Nuže, teď je ta pravá chvíle.

„Když mě před třemi roky odsoudili…“ začal.

Vysvětlil jí celý problém, celou teorii euthanasie, a ona byla šťastná, i v tomto nemocničním pokoji, znetvořená a obvázaná, protože pro Livii Ussarovou jsou v životě důležitější věci než pěkná tvářička: myšlenka s velkým M, teorie, spravedlnost, atakdále.

„… protože euthanasie …“ a něžně jí sevřel dlaň.

PODRAZÁCI

KAPITOLA PRVNÍ

„Když přišla televize, jako první si ji pořídil můj snoubenec, ten řezník, a celý Ca’Tarino se na ni chtělo chodit koukat, ale on si vybíral, zval moje rodiče, a tak jsem tam chodila i já a tak jsme se zasnoubili, a on mi ve tmě sahal na koleno, pak popojel vejš a jak mohl, ptal se mě, jestli jsem panna, a mě ta ruka na stehně a matka u zadku otravovaly, a tak jsem mu říkala, že jo, a dělala jsem si z něho legraci: to tak, zrovna na něj bych s tím čekala!“

1.

Je obtížné zabít dva lidi naráz, ale ona zastavila auto na místě, které si pečlivě vybrala už předtím, skoro na centimetr přesně, ačkoliv byla tma, protože ho snadno rozpoznala podle toho podivného, gotického a eiffelovského můstku, který přeskakoval kanál, a řekla, když zastavovala auto přesně v tom centimetru čtverečním, který si zvolila, stejně jako šíp se zarazí uprostřed terče: „Vylezu a zakouřím si, nerada kouřím v autě.“ Řekla to dvěma lidem sedícím na zadním sedadle, což byli ti dva, které měla zabít, a vylezla, aniž si počkala na odpověď, přestože ti dva, celí otupělí bohatou večeří a taky věkem, roztomile a chraplavě řekli, že ano, jen ať si zakouří, a pak, když se zbavili její přítomnosti, uvelebili se, aby se jim líp skoro spalo, a zavrtali se do těch svých bělostných pršiplášťů, starouškové-tlouštíčkové, ona měla kolem krku obtočenou vlněnou šálu játrově hnědé barvy, podobnou barvě jejího krku, která ji dělala ještě tlustší, a v obličeji se podobala obrovské ropuše, přestože kdysi, před milióny let, to bylo v době, když ještě neskončila válka, ta druhá světová, bývala velice krásná – říkalo se to o ní, a tamta se ji teď chystá zabít spolu s jejím druhem – oficiálně se jmenovala Adéle Terriniová, zatímco v Buccinasku a v celém Ca’Tarině, kde se narodila a kde se o ní leccos vědělo, jí říkali Rajda Adéla, a její otec, což byl Američan a pitomec, ji pojmenoval Adéla Naděje.

Ta druhá taky byla Američanka, ale nebyla pitomec, a sotva vylezla z auta, zabouchla dveře, na nichž ještě předtím zastrčila pojistný kolíček, stejně jako byla zajištěna ostatní dvířka u auta, a zapálila si cigaretu, pak se rozhlédla, podívala se na druhou stranu kanálu na silnici vedoucí do Pavie, kde vzhledem k pokročilé hodině projížděla auta s línou frekvencí, i s tím počítala, a pak, jako by se procházela, došla za auto, což byla skromná a malá čtyřsedadlová fiatka, dokonce ani nevěděla, jak se tenhle model jmenuje, ale zato mohla ocenit, a také ocenila možnosti a přednosti, které nabízela účelu, jehož chtěla dosáhnout.

Mezi ní a silnicí na Pavii byl tedy kanál, který pojmenovali Alzaia Naviglio Pavese, jméno dost obtížné pro ni, Američanku, a nesrozumitelné, protože tomu jejímu profesorovi italštiny v San Francisco, Arizona, které nemá nic společného s tím druhým San Francisco, California, se nechtělo zabíhat do vysvětlování jemností a subtilností italštiny, a tak jí uniklo, iealzaia je vlastně takové lano, za něž se ze břehu táhnou, čili v jistém smyslu stoupají proti proudu řeky nebo takovéhoto kanálu, bárky i větší lodě, ale docela určitě ji etymologie a filologie toho názvu ani nezajímala, zato jí padla do oka skvělá poloha kanálu mezi dvěma silnicemi a fakt, že vody v kanále byly v tomhle ročním období vzedmuté a že ta silnice, ta vetší a asfaltovaná, je státovka, oficiální název, který pečlivě nastudovala, zní Strada Statale n. 35 dei Giovi, zatímco tahle druhá, neasfaltovaná a dojemně venkovská okreska, je stará silnice k Alzaie. A uprostřed mezi nimi je kanál.

A v kanálech je voda, pokud nejsou vysušené, a tenhle vysušený nebyl, a navíc nebyl ani regulovaný a byl bez všech těch kamenů, svodidel a patníků a podobně, zkrátka nic takového; a takové auto do něho mohlo v noci sjet a nic ho nemohlo zastavit. A ona tedy do něj zlehounka strčila, do té fiatky, jejíž značku ani neznala, a všechno bylo tak přesné a něžné, všechno se odehrálo v několika vteřinách, jak si předsevzala a připravila, až po postavení předních kol, která nechala natočená mírně doprava, směrem ke kanálu, a rychlostní páka byla samozřejmě na neutrálu, takže měla pocit, jako by strkala vozík s kopce, a auto, s těmi dvěma na zadním sedadle otupělými kuřetem na houbách, gorgonzolou, zapékanými jablky a navrch vaječným koňakem a bezovým likérem, což všechno platila ona, Američanka, kterou ti dva docela určitě museli považovat za pitomou, stejně pitomou, jako byl její otec, mistr mezi pitomci, a tak to auto, s Adélou Rajdou anebo Adélou Nadějí a jejím druhem na zadním sedadle sklouzlo podivuhodně dobře, podivuhodně snadno do kanálu, do vzedmutých vod kanálu, a žbluňknutí se ozvalo přesně ve chvíli, kterou si vypočítala, to znamená v okamžiku, kdy na druhé straně, na té hlavní, Strada Statale n. 35 dei Giovi, neprojíždělo žádné auto a tma byla skoro dokonalá, a bylo vidět v dálce jen světla aut, která přijížděla.

Vysoký sloupec vody, která vyšplíchla, ji zasáhl, skoro jí zkropil tvář, ale nezhasil jí cigaretu, pak další šplíchnutí, téměř hvízdající, jí dopadlo na prsa jako vystříknutí z pumpy, nikdy by si nebyla představila, že auto, které spadne do vody, může vytvořit takovou fontánu a spršky, pak pocítila, jak jí zvlhlá, neodvolatelně zhaslá cigareta zplihla mezi rty, a tak ji tedy vzala do prstů a zároveň si odplivla, aby se zbavila těch promočených kousků papírku a tabáku, a zmáčené měla i tvář a vlasy smradlavou vodou kanálu – Alzaia Naviglio Pavese – a počkala si, až se objeví vzduchové bubliny.

Čekala ve tmě. Silnice nad kanálem, kde stála ona, byla v naprosté tmě, ta druhá, za kanálem, ta asfaltovaná, byla také ve tmě, ale šípy světel propichovaly měkkou tkaninu noci, byly to reflektory aut, aut Miláňanů, kteří se vraceli nikoli od moře, protože byl pracovní den – a to přece nejde, ne?, zajet si do Santamargherity ve středu, když ve čtvrtek musíte být v úřadě, anebo i když nemáte žádné pracovní povinnosti, třeba se musíte vydat na lov těch, kteří je mají – ale byli to Miláňané, kteří se za těch mírných jarních večerů vydali navečer, když skončili v úřadech, do venkovských restaurací, a ti menší dobrodruzi se zastavovali v restauracích podél via Chiesa Rossa nebo se maximálně odvážili dojet do Ronchetto delle Rane, zatímco největší odvážlivci projeli Binaskem a dokonce i Pavií a zarazili v luxusních hospodách, což nebyly hospody, kde se najedli vzdáleně venkovské kuchyně a napili vzdáleně domácích vín, a teď, v tuhle hodinu, se vraceli do Milána domů a jeli pomalu tou krásnou jarní nocí, pomalu do chvíle, než se objevilo auto před nimi nebo za nimi, protože v tu chvíli vyrazili plným plynem blikajíce světly, a světla, která viděla ona, zatímco čekala na vzduchové bubliny, to byla zrovna tahle světla.

Ale bubliny se nedostavily, protože auto se stočenými okýnky, alespoň ta vpředu byla stočená, se naráz naplnilo vodou, a tak najednou nastalo úplné ticho a bylo zapotřebí jenom se dívat a čekat, dívat se, zda po silnici, kde byla, někdo nepřijíždí, třeba nějaká vespa s párkem milenců bez peněz, kteří hledají úkryt a skrýš na nehostinném břehu kanálu, nebo nějaký opilý cyklista, který se vrací do statku, či auto přeplněné mladými lidmi z nedalekých vesnic, kteří se vydali hledat děvčata do blízkých vesnic, vyvolávajíce tak dlouhé, ale nekrvavé trestné výpravy mezi vesnicemi v oblasti mezi Assagem, Rozzanem, Binaskem a Casarilem; a čekat, počkat alespoň pět minut, někomu z nich by se totiž mohlo podařit otevřeným okýnkem dostat ven z auta potopeného ve vodě, a tak tedy čekala, s očima upřenýma na hladinu, a rozčilovala ji obava, že se jeden z nich nebo oba vynoří a objeví na hladině, živí a řvoucí.

Jakési auto jedoucí po silnici za kanálem ji na okamžik ozářilo, jako by byla na scéně, svými oslepujícími světly, a ji napadlo, jako by ji ten svazek paprsků osvítil, že kdyby se některý z nich najednou objevil na hladině, mohla by mu podat ruku, aby ho vytáhla a říct, že neví, jak se to stalo, protože ti dva si zaručeně ani nevšimli, že do auta strčila – ale co kdyby si toho všimli?

Čekala, a teprve až si byla jistá, že uběhlo pět minut, možná i dvakrát pět minut, a snad i třikrát, až si byla jistá, že nikdy, absolutné nikdy, ti dva, ty jejich špinavé duše a špinavá těla nebudou šlapat po téhle planetě, teprve pak se obrátila zády ke břehu kanálu a zamířila k železnému můstku, otevřela malou kabelku-psaníčko, vytáhla z ní čtverečky měkkého papíru, osušila si obličej od kapek, které mezitím už vyschly, anebo skoro oschly, od kapek té smradlavé vody kanálu. Plášť vpředu měla zvlhlý, ale to nemohlo nijak vadit, ve střevících měla vodu, a tak, když došla ke schůdkům na můstek, posadila se na jeden, zula si je, vysušila je trochu na vzduchu a pak si znovu obula navlhlou punčochu, ale ani tohle nemohlo nijak vadit, co je na tom divného, vlastně ji ani nenapadlo, že by se při tom mohla celá zmáčet.

Vystoupila po schůdkách na můstek přes kanál, byla to hračka a ne most, ale ona nebyla dítě a nebavilo ji bavit se tím mostem, třásla se, ne zimou, ach, kdyby se tak mohla třást zimou, kdyby tak mohla, ale to nemohla, vrátit všecko nazpátek, ale to nejde vrátit něco nazpátek, protože když někdo zabije dva lidi, nemá pro něj smysl vracet něco zpět, není přece možné je vzkřísit, a když byla v nejvyšším místě toho schizofrenického můstku, podobajícího se benátskému Rialtu a mostu podle Julesa Vernea, několikrát polkla, aby zahnala návaly na zvracení, které v ní vyvolávala představa těch dvou v autě, jak se zmítají ve vodě, a pomalu začala sestupovat po schůdcích na druhé straně, ostatně, koneckonců ona nebyla profesionální vrah, i když teoreticky byla expert, protože věděla vše, znala hodně a věděla, že způsobů vraždy je nekonečně mnoho, a ona je znala všechny, počínaje použitím pletacího drátu, rozpáleného a zaraženého do jater, který do nich pronikne (stačí k tomu minimální znalost anatomie) a způsobí smrt, která se dostavuje s bestiální pomalostí, a oběť sebou škube v bolestech, a taková byla například i smrt jejího otce, amerického občana pocházejícího z Abruzz, Tonyho Paganiky, jehož příjmení Paganica Američané od začátku odmítali vyslovovat a jež si zkrátili na Paany Tony, a který zemřel právě na jehlici zaraženou do jater. Ta myšlenka uklidnila její návaly na zvracení a zatím sešla po schůdkách můstku.

Teď byla na asfaltované silnici, auta kolem ní bez ustání projížděla, i když byla mezi nimi určitá vzdálenost, protože už začínalo být hodně pozdě, a míjela ji jen o pár centimetrů, brutálně ji osvětlovala, a nezastavila na její zamávání, jímž žádala o svezení – co si tahle nočňátka nedovolí uprostřed noci mimo město, kam jsme se to dostali! – zdálo se, že blikají světlomety, namísto toho, aby zastavila, ale jedno auto přece jen zabrzdilo, byli to skvělí a hodní Longobardi z té skvělé a dobrácké Longobardie, manželka a manžel a chlapec, který si chtěl jednou zažít dobrodružství, že svezou stopaře, anebo zastavili ze soucitu a z potřeby pomoci bližnímu, chudák holka, kdovíco se jí přihodilo, zastav, Piero, vezmi ji, podívej, je celá mokrá, doufejme, že má mokrý jen plášť a že to není horší.

A tak Piero zastavil, a ona nastoupila a sebrala dohromady všechna ta léta studia italštiny, aby ani v nejmenším neproniklo na povrch, že je ze San Francisco, Arizona. „Díky, jste moc hodní, jedete do Milána?“ a tam, pod vodou, v tom kanále, kolem něhož auto jelo, byli pořad ti dva, a udělala to ona.

„Jistě, slečno, a kam bysme měli jet?“ řekla paní pana Piera, naklánějíc se k ní, protože si přesedla dozadu k chlapci, a zasmála se dobrácky, komunikativně, sociálně a v jistém smyslu pomocně.

„Tati, je to Američanka,“ objevil chlapec, zatímco auto zpomalovalo, protože byli už blízko pokladny mýta. „Slyšel jsem už jednou takovou, která takhle mluvila, říkala ,hodhní’ místo hodní, že jste Američanka?“ a devítiletý, nebo osmiletý anebo ještě možná méněletý chlapec se zeptal přímo jí, a bylo nebezpečné, aby se někdo dozvěděl, že svezli Američanku a že ji naložili, a zrovna nedaleko místa, kde se v kanále najde to auto, možná že to bylo neštěstí, možná ne, ale ona musela zmizet, vypařit se a nenechávat za sebou stopy. Ale osmiletý devítiletý chlapec, anebo kolik mu bylo, to je jedno, byl přesný a šťoural: řekla hodhní, místo hodní, takže nemohla už uniknout, celý ten mechanismus, který sestrojila, se mohl sesypat díky pedanterii a uchu toho chlapce.

„Ano, jsem Američanka,“ řekla, protože ošidit můžete dospělého, ale dítě ne.

„Mluvíte ale dobře italsky, ani bych si toho nevšimla,“ řekla ta extrovertní Longobardka.

„Naučila jsem se italsky za šest měsíců z desek,“ řekla, protože je základním pravidlem v té škole, ve škole zločinu, prostě upoutat pozornost jiných k jinému tématu, nevinnému a neškodnému, aby se zabránilo soustředění na ta nebezpečná, škodlivá témata.

Pan Piero, ještě před chvilkou podezíravý a naštvaný kvůli té neznámé v autě – má kromě toho mokrej plášť a cely auto mi zasviní, a má ho mokrej bůhví od čeho, a vůbec tihle lidi, co se bůhvíkde flákají, jenom takový tele, jako je ta moje, mohlo napadnout ji vzít – najednou se proměnil a začal vášnivě: „Ale to snad ne, za šest měsíců! Slyšelas, Ester? Tak je to pravda, co se tvrdí o těch deskách, z kterejch se učí jazyky.“

„Jistě že je to pravda,“ řekla ona. A začala si hrát na obchodního cestujícího v polyglotických deskách. „Před šesti měsíci jsem z italštiny uměla říct jenom O, sole mio!“

„Poslyš, Ester, měli bysme se informovat na ty desky, kvůli Robertinovi, u Malsugiho bych mohl dostat slevu,“ navrhoval pan Piero, když projeli mýtem a projížděli kolem Conca Fallata, místem, kde se Lambro Meridionale rozděluje na dvě větve, které se pak znovu sbíhají za Naviglio ‘avese, a zatímco on mluvil, podívala se na hodinky, ještě chybí necelých pět minut do jedenácti, rozvrh hodin tedy vychází, přesně, a ještě několik minut se ti, co ji svezli, mezi sebou dohadovali o deskách s jazykovými kursy, a trvalo jim to, než projeli téměř liduprázdnými dlouhými ulicemi, nafialovělými ve fialovém světle výbojkových lamp, dokud neřekla: „Tady, prosím vás, mi zastavte, vystoupím tady, na náměstí.“

„Jak chcete,“ prohlásil pan Piero, a byl by mohl okamžitě nastoupit v divadle, jak dobře sehrál rozčarování, že o ni přijde, že nemá to štěstí, aby ji vezl ještě hodně hodně daleko a dlouho, kam by si přála.

„Moc díky,“ řekla a otevřela dveře ve stejnou chvíli, co auto zastavilo, vystoupila vzápětí, a než se jí stačili dobře podívat do tváře, „díky, díky“ zamávala a okamžitě se ponořila do stínu rozložitého stromu a utekla tak před mrtvolným světlem kandelábru, pod nímž Longobard zrovna zastavil.

Bylo to nebezpečné místo, kolena se jí třásla, tak sama na nesmírném náměstí na samotném okraji Milána, v mírném, ale chladném větru na konci dubna, mela strach, ale strach není k ničemu, a tak ho hned zahnala. Na tomhle náměstí měly stanoviště taxíky, to si pečlivě zjistila předem, a teď k jednomu zamířila, ale to už zahlédla zelenou barvu dvou drožek pospávajících pod vysokými stromy.

„Hotel Paláce.“

Taxíkář potěšené přikývl, takovýhle rita, to jo, to on bere rád, když se projíždí celým městem, a ještě tak blízko nádraží, kde jeden naloží v kteroukoli hodinu, a taky ta holka asi bude pořádná, když jede do Paláce Hotelu. Ve tmě v autě se znovu podívala na hodinky, když míjeli kandelábr a dovnitř blesklo světlo: jedenáct a sedm minut, měla sedm minut náskoku podle časového plánu.

„Zastavte, prosím vás, u támhleté kavárny.“

Byli na via Torino, mírné a pokojné v tu mrtvou hodinu, kdy lidé ještě nevyšli z kin, kdy je téměř bez chodců, bez aut, ale také se v tu hodinu nedá na via Torino zastavit auto, ledaže by se řidič choval, jako by byl na cestě v soukromém a osobním parku, a tak vyjel jedněmi koly na chodník a pohodlně zastavil až před kavárnou.

„Gin,“ poručila si v té podivné kavárně, tak trochu připomínající chodbu, již se jakémusi miniaturistovi, spíš nez architektovi, podařilo vybavit vším, hracím automatem počínaje a telefonem konče. I ten gin byl omylem, osamělá dívka si v tuhle hodinu neporučí podobný exotický nápoj, a ti čtyři mužští, kteří v lokále byli, kromě majitele, se na ni znovu podívali, a zaručeně v ní objevili anglosaský typ, mokré punčochy a vlhké boty, vždyť za sebou zanechává stopu za stopou, ale možná že ne, protože město je přece plné cizinců, kvůli veletrhu, a navečer se už mnozí napili a chovají se teď výstředně. V autě si zapálila, a cigareta, kromě ginu, jí taky dodala sil. Dokončila, co si předsevzala, podařilo se jí to. V pokoji hotelu Paláce se nezdržela ani tři minuty, stačily jí dvě, aby si převlékla punčochy a vzala suché boty a oblékla plášť, a další minuty potřebovala na zavření kufru, který si už předtím přichystala. Účet byl připraven a ona měla připravené peníze, další minutu ztratila rozdáváním spropitného a čekáním na taxíka, který jí zavolali. Za další dvě minuty ji auto odvezlo na nádraží.

Už znala tenhle babylónsky chrám a věděla vše. „K Settebellu,“ řekla nosiči, který sbíral její dva kufry a koženou kabelu. Kráčela za nosičem, když tu se k ní přitočil jakýsi jižan a navrhl jí doprovod a společnost a usmál se na ni strašlivě koňským chrupem, a horní ret měl ozdobený knírkem, který v jeho mysli byl pro ženské neodolatelný, ale po nástupišti, u něhož stál expres Settebello, kráčeli dva karabiníci a ten malý dobyvatel zřejmě nesnesl ani pohled na ně, takže ji opustil a nechal na pokoji.

Měla už koupený lístek s místenkou. Čtyři minuty poté, co nastoupila, Settebello odjížděl, v osm ráno měla být v Římě na Fiumicinu a nasedat do letadla do New Yorku. Jízdní a letové řády si prostudovala a teď je měla vryté v paměti: ve tři odpoledne místního času měla přistát ve Phoenix jako jedna ze stopětadevadesáti miliónů amerických občanů a být definitivně, neodvolatelně daleko od Alzaia Naviglio Pavese.

2.

Zazvonil zvonek, a náramně vychovaně. Jsou ale dny a situace, kdy může zvonit jakýmkoli způsobem, vždycky to vyjde nastejno, protože nejlepší by bylo, kdyby nikdo nezazvonil, jelikož všichni jsou v tu chvíli odporní. Muž, kterému však byl nucen otevřít vzhledem k vychovanému zazvonění zvonku, byl odpornější, než se dalo předpokládat.

„Doktor Duca Lamberti?“

I hlas měl odporný tou svou dokonalou výslovností, tou svou dokonalou zdvořilostí, tou svou dokonalou jasností, že by byl mohl vyučovat na divadelní škole dikci, a Dukovi tolik dokonalých věcí prostě lezlo krkem.

„Jo, to jsem já,“ a zůstal stát ve dveřích, aniž ho pozval dál. Byl mu odporný i oblečením, protože jaro sice už nastalo, ale tenhleten si vyšel v kardiganu, bez saka, ve světle šedém kardiganu s tmavošedými semišovými manžetami, a aby si nikdo nemohl myslet, že nemá na sako, držel v ruce pár světle šedých rukavic, takových, co nosí řidiči, ale ne takových těch snobských s dírami na hřbetě, nýbrž celé rukavice, se hřbetem a prsty, jenom dlaňová Část byla spletena z tenkých řemínků, jak se dalo snadno vidět, protože je vystavoval na odiv, aby bylo na první pohled jasné, že je vlastníkem automobilu odpovídajícího těm rukavicím.

„Mohu dál?“ Kapala z něj srdečnost, falešná, a spontánnost – stejně falešná.

Nezamlouval se mu a dal mu to najevo, ale stejně ho nechal vejít, protože cesty života jsou nekonečné a záhadné. Otevřel dveře do té své nebožky ordinace, nebo spíš nikdy nenarozené ordinace, anebo ještě lépe potracené ordinace, a vpustil ho před sebou.

„Tak mluvte,“ a nenabídl mu ani, aby se posadil, obrátil se k němu i zády a šel se posadit na okno, protože když někdo má okna otevřená na piazza Leonardo da Vinci s těmi nádhernými stromy oděnými do čerstvé zeleně jara, má vlastně všechno.

„Mohu se posadit?“ Byl necitelný k jakémukoli způsobu zacházení, nebylo mu víc než třicet a nepřestávala z něj odkapávat ta jeho sociabilita a srdečnost.

Neodpověděl mu; v jedenáct ráno je piazza Leonardo da Vinci příjemnou a mírnou periferní pouští, kudy dokonce projíždějí dětské kočárky s nevinnými batolaty a nepravděpodobné prázdné tramvaje, a v tu hodinu v tomhle ročním období, v tomhle něžné zakaboněném dubnovém dni, člověk může Milán i milovat.

„Možná jsem vám měl napřed zavolat,“ řekl neznámý, který byl naprosto imunní k jakémukoli projevu nenáklonnosti, „ale to, co mám na srdci, se nedá dost dobře povídat do telefonu,“ nepřestával se usmívat a pokoušel se dokonce vyvolat atmosféru jakéhosi spiklenectví.

„A pročpak?“ řekl mu od okna, sleduje zároveň pohledem počestnou paní z domácnosti, vracející se s taškou na kolečkách z nákupu domů.

„Promiňte, ještě jsem se nepředstavil. Neznáte mě, jmenuji se Silvano Solvere, ale docela určitě budete znát mého přítele, vlastně mě on posílá.“

„A kdo je to ten váš přítel?“ Neříkal to vůbec ze zvědavosti, protože tušil, že se tenhle dvojctihodný pán chystá otevřít flaštičku naplněnou smradem. Nic jiného než prodavač svinstva být nemohl, v tom jeho elegantním ohozu, těch jeho dokonalých způsobech chování, v té tělesné čistotě, a jenom v ní, a šlo jenom o to dozvědět se, co za sviňárnu mu nabídne.

„Advokát Sompani. Vzpomínáte si na něj, že?“ Nezamrkal, byl příliš dobře vychovaný na to, aby mrkal, ale to zamrkání se mu objevilo v hlase, pokud hlas může mrkat, a byla v tom stále ta snaha vytvořit mezi sebou a jím tu atmosféru důvěrnosti a téměř spojenectví. Tupost je u mazaných lidí nevyléčitelná a neodvolatelná.

„Ano, vzpomínám si.“ A jak si vzpomínal! Největším trestem pro něj nebyly ty tři roky kriminálu, ale společná cela s Turidduem Sompanim. Ostatní spoluvězni byli snesitelní, protože to byli docela obyčejní nemravové, zloději a vrazi aspiranti, ale Turiddu Sompani ne, byl odporný a odpuzující tou svou rozteklou tloušťkou, a také tím, že to byl opravdu advokát, a advokát, který sedí, vyvolává trochu posměch a trochu strach, a tenhle dostal dva roky místo dvaceti, které by si byl pravděpodobně zasloužil, rotože nechal řídit auto příteli, který řídit neuměl, a navíc byl namol, a tenhle přítel sletěl i s přítelkyní do Lambra, nedaleko Conky Fallaty, a on, jako Turiddu, stál na břehu a volal o pomoc, a celá tahle záležitost byla tak temná a nejasná, že ani prokurátor, a byl to ten nejobávanější žalobce, nic nezmohl, i když všichni, soudci, porotci i publikum cítili, že přítel tohohle Turiddua Sompaniho nemohl do Lambra sletět náhodou.

„Tak tedy, pan doktor mi řekl, že byste pro mě mohl něco udělat,“ řekl ten víc než dokonalý Silvano, zatvářil se, že je na rozpacích, ale byla to jen finta, zdání, protože vypadal jako člověk, který by si nepřipadal blbě, ani kdyby šel nahý po Largo Cairoli, zastavil se u Garibaldiho sochy a vyšvihl se na koně v hodině, kdy si všichni dávají v bistrech aperitiv.

„A co by to mělo být?“ řekl trpělivě, protože člověk bud má trpělivost, nebo rovnou vraždí; sklouzl z okna a šel se posadit na taburet před toho obchodního cestujícího ve smradech, a měl dojem, že ho vidí s těmi lahvičkami smradů v ruce, jak se chystá jednu z nich otevřít. Doktor vyhozený z lékařské společnosti, jako on, je pro jisté lidi docela zajímavým exemplářem. Od chvíle, co vyšel z kriminálu, měl nesmírné pracovní možnosti. Začaly se na něj obracet všechny těhotné dívky z okolí nebo ty, co se obávaly, že jsou v tom, ale marně, i když mu tady brečely, vyhrožovaly sebevraždou, a bylo jich tolik, že s konečnou platností odmontoval vizitku na domovních dveřích, MUDr. Duca Lamberti, a zůstaly tam po ní jen dvě malé dírky od šroubů, ale stejně to k ničemu moc nebylo. Po těhotných se objevili narkomani, aby napsal jim tak milé recepty, protože člověk, který přišel o kariéru, může dělat vynikající kšefty, a bez nebezpečí, konečně formuláře receptů mu zůstaly a kariéra je stejně v čudu, jak mu namlouvali právě ti narkomani s bledými nehty a s hřbety rukou posetými narudlými modřinami, a jemu bylo díky jim na blití ze života. A za narkomany přicházely nemocné profesionálky, řemeslné děvky: „Nejdu k normálnímu doktorovi, protože ten by mě práskl plodům, a tam by se mi sice moc omlouvali, ale stejně by mě zalígrovali.“ Protože on venkoncem opravdu nebyl normální doktor, ale výjimečný doktor, doktor, který si vykoledoval tři roky za euthanasii, a kdovíjak dobře umí vyléčit kapavku, když dělal atestaci v cele v San Vittore, že jo?

A návštěvník se konečně vytasil s tou svou flaštičkou a odšpuntoval ji: „Jde o jednu takovou delikátní záležitost a advokát Sompani mi říkal, že jste trochu neoblomný a že mi možná odpovíte záporně, ale je to výjimečný případ, velmi humánní věc, jde o jednu dívku, která se má vdávat…“ a smrad se začal ve spirálách vinout a vytékat z flaštičky zároveň s hlasem toho dokonalého nositele svinstev, slo o, říkejme tomu tak, o hymenoplastickou operaci, zvláštní případ, velmi humánní, protože se týkal dívky, která se mela provdat, a její nastávající si přál, vlastně byl přesvědčený, že dívka je dokonale nedotknutá. Věcně řečeno, ta dívka neměla odvahu přiznat se tomu svému nastávajícímu, že o věneček přišla už před časem, kdy slepě propadla milostné touze, ale věděla docela určitě, že nastávající, až objeví, jaká je pravda, je schopen ji i zabít. Hymenoplastická operace by celou záležitost elegantně a bez dramatičnosti vyřešila, a nastávající ženich by byl spokojen, že má manželku pannu, ona by byla spokojená s dobrým sňatkem a on, jako doktor Duca Lamberti, ten autor hymenoplastické operace, by prostě shrábl milión lir, tři sta tisíc hned a sedm set po operaci. Přirozeně v hotovosti.

„Zkuste v deseti vteřinách odsud vypadnout, protože než uplyne jedenáctá, rozmlátím vám makovici,“ Duca teatrálně zdvihl taburet, na němž seděl, a líně, ale rozhodně se zdvihl. Naučil se taky hrát, a nechtěl, aby vypadl.

„Poslyšte, dovolte mi říct ještě pár slov,“ aniž Dukovo gesto na něj udělalo sebemenší dojem, pokračoval návštěvník ve výkladu, protože někteří lidé jsou tím natvrdlejší, čím jsou mazanější, „protože by vás mohlo zajímat znovupřijetí za člena lékařské společnosti, a já mám jisté známosti, které …“

3.

Šel pěšky, z domu až na kvesturu. Carrua zrovna něco pojídal, na stole měl talířek s houskou, ano, s docela obyčejnou houskou, bez ničeho, vedle ní jenom trochu oliv, černých, a sklenici vína, bílého. Mluvil na něj, zatímco on jedl olivy, které pečlivě vypeckovával zuby, a pak před něj na stůl položil třicet desetitisícovek, které mu dal ten cesťák ve svinstvu, a v tom nejtemnějším koutě Carruovy pracovny, protože tam, na kvestuře, jak mu vysvětlil otec, „čím víc jsi venku, tím víc svítí slunce, a čím víc jsi vevnitř, tím větší je tma“, v tom temném koutě byl Mascaranti, který všechno zapisoval, všechno stenografoval, nedalo se mu v tom zabránit.

„Říkal, že by tě dostal znovu do lékařský společnosti?“ zeptal se Carrua, který se puntičkářsky zabýval jednou olivou.

„Jo, a vysvětlil mi, i jak by toho dosáhl. Bylo na něm vidět, že se vyzná.“

„Myslíš, že by to mohl udělat?“

„Myslím, že ano, kdyby chtěl, zná taky jednoho vlivného politika, kterého známe i my dva, a ten by mohl hodně píchnout.“ A uvedl jméno.

„A myslíš, že má chuť dostat tě zpátky?“

„Mysům, že absolutně žádnou.“ Odporné, upocené a smradlavé setkám, ale teď už se dal na tuhle práci, takže nemohl čekat, že se bude stýkat shighlife.

„Ty, Mascaranti, měl bys jim v tom bistru říct, aby mi neposílali starý olivy.“

„Už jsem jim říkal.“

„Nemaj kouska studu v těle, když prodávaj nahnilý žrádlo i policajtům,“ bouřil Carrua, který zatím dojedl olivy a začal uždibovat housku s pohledem upřeným na hromádku desetitisícovek před sebou. „Seš teda rozhodnutej dát se k naší branži?“

„Potřebuju prachy,“ odpověděl Duca.

„A myslíš si, že jako policajt si vyděláš? Ty máš divný nápady.“ Upil vína. „Mascaranti, vytáhni mi spis toho Sompaniho.“ Další usrknutí, zatímco Mascaranti odcházel. „Poslyš, na tom mladíkovi je něco podivnýho, a to je to, že ti řekl, že ho posílá Turiddu Sompani, když Turiddu Sompani je už pár dní mrtvej spolu se svou přítelkyní, protože je našli ve třináctistovce v Naviglio Pavese. Nějak se mi nechce věřit, že by tenhle mladík nevěděl, že Turiddu je po smrti, a nechápu, proč přišel za tebou, představil se ti a odvolával se na jméno mrtvýho, tím spíš, že i ty bys mohl vědět, že Turiddu je na pravdě boží.“

„Já to taky věděl,“ Duca vstal a sebral poslední olezlou olivu, kterou Carrua nechal na talířku. Měl hlad, protože byl v Miláně sám, nikdo se mu o jídlo nestaral a hospody byly drahé. Nebyla nakonec tak moc nechutná. „A vím ještě něco, a ani se nemusíme moc obtěžovat spisem Sompani. Před třemi a půl rokem Turiddu nechal řídit svoje vlastní auto kamarádem, který neuměl řídit a navíc byl namazaný, jak zákon káže, a ten vjel do Lambra u Conky Fallaty. I se svou přítelkyní. Mě otravuje opakování. Sompaniho přítel a jeho přítelkyně se bídné utopí – říká se to tak, že? – u Conky Fallaty, v autě, a uplyne pár roků a Sompani se svou přítelkyní taky bídně utonou v autě v Naviglio Pavese. Není ti to taky protivné?“ Myslel opakování.

Carrua si znovu usrkl. „Možná že tě začínám chápat,“ odložil sklenici, „lékař, to je vlastně takovej policajt těla, nemoc je skoro vždycky delikvent, kterýho je potřeba vyhnat ze schovávačky, sledovat jeho stopy, a tys mohl bejt dobrej doktor, protože seš policajt jako tvůj táta.“ Poslední doušek vína. „Jo, mě taky opakování otravuje, ale pokud máme pravdu, celá ta záležitost je dlouhá a taky nebezpečná.“

Duca se tedy zdvihl. „Dobře, když mi nechceš dát práci, tak já jdu.“

Konečně se ten pravý Carrua, který až do té chvíle mluvil nepravděpodobně klidným hlasem, odhalil a začal řvát, jak bylo jeho dobrým zvykem: „Ne, dokonce ani nemám chuť se na tebe dívat. Ty jsi neurastenik, a i tuhle práci děláš z neurastenie a z nenávisti, protože bys delikventy nejradši sežral, nechceš je zavírat, předávat soudu, bránit společnost! Máš sestru a ta tvoje sestra má dítě a ty musíš myslet na ně, a ty chodíš sem, abys strkal pazoury k těmhle nevybuchlejm minám, ale kdo jinej má vyšroubovat rozbušku než já a kdo může vylítnout do luftu? Zase já*“ a zamával mu vztekle svazkem desetitisícovek před očima. „Snad si nemyslíš, že jsem nepochopil, proč jsi vzal ty prachy od toho hnojáka? Abys ses dostal do hry. A co když tě najdu někde v příkopě s proříznutým krkem? Co pak tý tvý sestře řeknu? A víš, že ti stát nedá ani vindru, když chcípneš, protože nejsi nic jinýho než konfident a tohle je maximální kvalifikace, kterou ti můžu dát, a konfidenti si můžou chcípat, jak se jim zachce! Proč si raděj nejezdíš po Itálii s tím svým zastoupením s lékama a nevyděláš si trochu peněz takhle?“

Moc ho neposlouchal, protože řvoucí Carrua se mu normálně líbil, ale to jaro ho dělalo nesnášenlivým ke všemu. „Možná máš pravdu, že jsem moc nervózní na to, abych dělal policajta. Ale ty taky nejsi zrovna kliďas.“ A zamířil ke dveřím.

„Ne, Duko, vrať se,“ hlas měl najednou tichý, až mu to přišlo dojímavé. Vrátil se k psacímu stolu.

„Posaď se.“

Posadil se.

„Promiň, že jsem řval.“ Neodpověděl.

„Jakej jsi měl dojem z toho smrada? Jeho jméno si nepamatuju.“

Mascaranti, který se už před chvilkou vrátil se spisem Turiddu Sompani, slyšel jeho slova a řekl: „Jmenuje se Silvano Solvere. Už jsem se v archívu díval, ale nic, možná by se mohlo jít po otiscích, protože to jméno je trochu divný. Zato jsem našel spis tý ženský, zvláštní spis, napadení úředního činitele, napadení, další napadení, pak opilství a zase opilství, spojený s pobytem na záchytce, a pak přepadení sídla jedný partaje, to teda s dalšíma stávkujícíma, a vzpomínáte, jak to tam tehda zapálili?“ Nadýchl se: „A taky prostituce a potulka.“

„A jakpak se tahle chovanka jmenovala?“

„Adéle Terriniová.“

„Tak se teda ale vraťme k tomu, nač jsem se ptal. Jakej jsi měl dojem z toho podivnýho Silvana Solvereho? … To jeho jméno mi tak trochu připomíná reklamu na nějaký rozpouštědlo nebo prášek na praní,“ trochu mi z toho věčnýho vysedávání v kanclu haraší v bedně, domýšlel se Carrua.

„Že si pro mě přijde a zavede mě k příslušné slečně.“ Prosté.

„To teda znamená, že půjdeš tam, kam tě povede.“ Zřejmě. „A až budeš u tý příslušný slečny, budeš ji muset operovat? Mimochodem, je to riskantní operace a trvá dlouho?“

Duca mu popsal operaci, použil při tom slušných nebo technických výrazů, protože on i Carrua nenáviděli bezdůvodné sprosťárny. „Přirozeně jako doktor, kterému vzali diplom, nesmím přilepit ani náplast, ale se souhlasem a s vědomím policie tuhle operaci můžu udělat.“

„Připusťme, že dojde k infekci a ta holka umře, co potom?“ řekl Carrua.

„Víš dobře, že na tuhle otázku odpověď neexistuje,“ řekl nervózní Duca. „Buď se chceš dostat k těmhle lidem a podstoupíš riziko, abys objevil něco rozhodujícího, anebo necháš spis toho Turiddua a jeho přítelkyně shnít v archívu a budeš se tvářit, že jsi nikdy neslyšel jméno Silvano Solvere, a já se vrátím domů.“

„To jsem říkal kvůli tobě,“ řekl tiše Carrua, „protože jestli ta holka umře nebo z ní bude mrzák a rozkřikne se to, zničí tě to definitivně, i když jsi to dělal se souhlasem policie.“

„Ále, copak nejsem zničenej už hezky dlouho?“

Carrua se zahleděl na slunce za oknem. Byl dokonce docela smutný, když říkal: „Takže ty ses rozhodl.“

„Mám dojem, že jsem to už říkal.“ I ti nejchytřejší lidé, jako byl Carrua, bývají občas natvrdlí.

„Tak dobře.“ Nenáviděl ho i obdivoval, nenáviděl i obdivoval zrovna tak otce Duky Lambertiho, pro neoblomnost a podrážděnost. Bez vindry a bez vidiny kariéry, se sestrou a s její malou holčičkou na hřbetě se místo toho, aby si hleděl svého a koukal se uchytit, vrhal po hlavě do té nejzoufalejší práce, která existuje, chtěl se stát policajtem, navíc italským, kdyby aspoň anglickým nebo americkým: italský policajt to schytává ze všech stran, kameny od stávkujících, kulky nebo kudly od kriminálníků, nadávky za zády od ctihodných občanů, řev od nadřízených a pár lir od státu. „Dobře, ale budeš dělat, co ti řeknu. Mascaranti půjde s tebou.“

Tohle vypadalo velice dobře.

„Pojede za tebou autem s rádiem.“

Nebyl tím zrovna nadšen. „Auto s rádiem je moc na očích,“ řekl Carruovi, „je totiž jasné, že když mi dali tyhle peníze, budou si mě hledět, proto jsem dneska šel pěšky. Jestli uvidí auto a v něm rádio, ]e to všecko okamžitě v háji.“

„To už je starost Mascarantiho, on se bude muset snažit, aby si ho nevšimli. To ale nestačí. Nechám tě sledovat naším speciálním oddílem.“ A začal zase křičet. „A nekecej, že je to moc lidí! Jestli máš jen trochu páru o tomhle řemesle, pochopíš, co se ti může stát!“

Ne, neřekl mu, že je to moc lidí, Carrua měl svatosvatou pravdu.

„A pak, Mascaranti ti opatří revolver,“ řekl tvrdě, ale beznadějně. „Samozřejmě že na něj dostaneš provizorní a výjimečný povolení, protože nesmíš mít zbrojní pas.“

„Prosím te, revolver ne, nenosím rád zbraně.“

„Ty lidi je ale hodně často mívají.“

Domýšlivě a kategoricky odmítl: „Nedávej mi žádnou zbraň, jsem už dost nebezpečný i bez ní.“ Chtěl říci ještě něco, totiž že by mohl začít snadno střílet, příliš snadno, ale neřekl to, protože Carrua to stejně věděl.

„Tak dobře, necháme to stranou,“ ustoupil Carrua. „Znamená to, že Mascaranti bude dávat pozor místo tebe. Jo, a ještě něco: ty lidi ti budou telefonovat, takže my si dáme odposlech tvýho telefonu a všechny tvoje rozhovory budeme nahrávat.“

„Jen si poslužte.“

„A dál: je ti jasný, že musím ohlásit kvestorovi, že provádím šetření v tyhle věci,“ vstal, „kdyby se ti mělo něco stát, vyletím a pošlou mě zpátky na Sardinii, a zase budu žrát suchej chleba a olivy.“

„Mám pocit, že tady to jíš taky.“

„Nehraj si na vtipálka, snaž se jenom pochopit, že nechci vylítnout, a tak se tobě nesmí nic stát. Je mi putna, jestli se něco odhalí nebo ne, my stejně tenhle plevel nevytrháme, ale stačí, abys ty zůstal celej a nevykřičeli nás ve všech novinách.“

Opět tedy vstal, a byl o něco méně nervózní. „Mascaranti, pojďme.“

„Ano, doktore,“ řekl Mascaranti.

Carrua se rovněž zdvihl. „Nechce, aby se mu říkalo doktore,“ řekl Mascarantimu, a byl zase o něco víc nervózní než předtím. Sebral se stolu hrst bankovek a podal mu je. „Tyhle peníze si musíš nechat a utratit je podle svýho. Ty lidi by tě mohli prohledávat a musejí u tebe najít svoje prachy, jasný?“

Přirozeně. Dole na nádvoří kvestury seděl holub, jediný, seděl nehnuté na zemi, na slunci, jako by spal, anebo se tak tvářil, anebo byl neživý, kamenný, protože auto s vysílačkou, pro které si Mascaranti došel, projelo kolem něho ani ne na metr, ale holub se nepohnul.

4.

Zazvonil zvonek, velice, velice vychovaně a slušně. Mascaranti se zavřel v kuchyni a přendal si revolver z pouzdra pod paží do kapsy saka. Duca šel otevřít. Ne pokaždé, když někdo zazvonil, chovali se takhle, ale vzhledem k tomu, že jeho sestra s dcerkou byly v Brianze, a tudíž k nim nikdo nechodil a skutečně už čtyři dny nikdo nezazvonil, a především už vůbec ne tímhle slušným a vychovaným způsobem, věděli okamžitě, že nadešla očekávaná chvíle. A tak sotva otevřel dveře, uviděl Duca ten kufřík, byl to opravdu kufřík, žádná větší taška, a uviděl překrásné, dlouhé mladé ženské nohy, tak mladé nohy a tak mladý obličej, a celé tělo upnuté do plamenně rudého redingotu.

„Doktor Lamberti?“ Hlas už byl méně mladý, byl i o dost míň vychovaný a slušný než zvonění zvonku, pevně v něm seděla milánská výslovnost a intonace, přestože slova, která říkal, byla italská, a byl to ten těžký a nestoudný milánský dialekt, kterého má člověk plnou hubu a jímž se mluví na nejzazší periférii Milánu, v Corsiku nebo Colognu Monzesem, kde se nerafinovaný, ale dobrácký Miláňan, tedy jeho jazyk mísí s venkovskými, vzdálenými dialekty, tolik cizími jeho naturelu.

Přikývl, že ano, že je doktor Lamberti, Duca Lamberti, a nechal ji vejít, protože mu bylo už jasné, o koho jde.

„Posílá me Silvano,“ řekla v předsíni. Neměla žádný make-up, snad kromě rtěnky a obočí přemalovaného nad vlastním, po němž zbylo jen bílé prázdné místo po vyholení, což se mu příčilo a připadalo mu to šaškovské. Ukázal jí, kudy má jít do ordinace. Ten její kufřík musel být trochu těžký, podle toho jak vypadal, protože byl opatřený kovovými pásky, a podle toho, jak ho nesla. „Zatím se můžete posadit do křesla.“ Chytráci: poslali tu dívku za ním, místo aby si přišli pro něj, jak říkali. Kdyby tak nemluvili pravdu nikdy.

Než se posadila, postavila kufřík do kouta, pak si svlékla rudý redingot a pod ním měla rudou spodničku, zato punčochy měla černé, ale jenom asi tolik jako zředěný kouř, pak vzala kabelku a konečně se posadila, v kabelce se chvíli přehrabovala, vytáhla krabičku cigaret a zapálila si. Byly to parisienky. „Dáte si?“ řekla a podala mu krabičku.

„Díky,“ odpověděl a vzal si, protože parisienky se mu zamlouvaly a chutnaly mu, a pak to možná mělo znamenat, že slečna jezdí do Švýcarska nebo do Francie.

„Máte tady někoho?“ řekla.

„Ano, jednoho přítele.“ Člověk musí být upřímný k těmhle lidem, nemohl přece ukrývat Mascarantiho po skříních. „Proč?“

„Nezlobte se, jenom jsem se ptala.“ Pohodlně, ale nikoli nepůvabně se rozvalila v křesle. „Je už teplo, i když se otevřou okna, že?“

Ze skromňoučké, superskromňoučké skříňky začal vytahovat nástroje, které musel sterilizovat. Sako neměl, rukávy košile si vyhrnul, ale nebylo mu takové teplo, jak říkala ona, že je jí. Teplo je koneckonců subjektivní pocit. „Ano, začíná být teplo.“

„Mně ale někdy bývá zima i v červenci.“

„Hned jsem zpátky.“ Odešel se skleněnou miskou plnou nástrojů do kuchyně, a aniž se podíval na Mascarantiho, začal v kredenci hledat hrnec, napustil do něj vodu, hodil do hrnce všechna ta fidlátka a zapálil plyn. Tohle byl jeho první návrat k posvátnému poslání lékaře. Poslední prací, kterou prováděl, bylo usmrcení jedné stařeny nemocné rakovinou, říká se tomu euthanasie, ale skončí se pak v kriminále, stejně jako kdyby zabil jinak, a nyní měl provést opět takovou společensky prospěšnou práci, vrátit neposkvrněnost kvetoucí dívce, která o ni lehkomyslně a v roztržitosti přišla.

„Jak to jde?“ zeptal se Mascaranti.

Teprve až zapálil pod hrncem, odpověděl: „Dobře.“ Pak ztišil hlas: „Už jste dal vědět těm dole?“ Došel k oknu do dvora, ale téměř okamžitě uskočil zpět, protože ve velkých městech a na jejich dvorech a dvorcích bývají na jaře hromady kamení, odpadků a zápachů z kuchyní, které nijak nelákají, zejména ne v noci.

Mascaranti mu řekl, že ano, že je už upozornil. Měl v kapse vysílačku a byl neobyčejně šťastný, že ji má, protože to byl pro něj život, to byla pro něj práce moci mluvit s podstrážmistrem Morinim, který se postavil do via Pascoli s tím svým oddílem, a stačilo k tomu sáhnout do kapsy a vytáhnout Rugantina, jak vysílačce říkali.

„Až se to bude vařit, zavolejte mě, ale dovnitř nechoďte,“ řekl Mascarantimu a vrátil se do ordinace za dívkou, která se měla stát neposkvrněnou. Ta pořád ještě kouřila, protože si mezitím zapálila další cigaretu.

„Skoro jsem tím horkem usnula.“

„Nechcete si chvilku lehnout sem na tenhle divan?“

„Hned. Můžu kouřit?“

Přikývl a díval se, a vůbec se nenamáhal otáčet, jak si svléká podvazkový pás a kalhotky. „Ukažte,“ natáhl ruku a položil pás i kalhotky na stolek. Ze skříňky vytáhl gumové rukavice a lahvičku Citrosilu, nalil si do dlaní v rukavicích.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptala se. „Silvano mi říkal, že ne.“

„Doktor jsem já,“ odpověděl. Přitáhl si světlo, aby líp viděl.

„Vy se hned zlobíte, mně se ale líbí mužští, kteří se hned naštvou.“

Byla sympatická, i tou italštinou nabouranou předměstskou milánštinou. Začal ji prohlížet, bylo tam ale mizerně vidět, protože ta jeho ordinace, to nebyl žádný velký operační sál, neměl prostředky, neměl ani plášť, takový plášť dělá dojem, anebo přinejmenším ho nemohl najít – kam ho Lorenza jenom mohla dát? – ale musel se do toho stejně pustit, protože se dal na tuhle cestu a zastavit se nechtěl.

„Prodělala jste nějaké nemoci nebo infekce?“

Klidná, oharek parisienky pohodila na podlahu, a dívajíc se do stropu, řekla mu název nemoci, kterou prodělala. „Vám doktorům, stejně nic neujde.“

Přitáhl si lampu ještě blíž, ale světla víc neměl. „Měla jste potraty?“

„Ano, tři.“

„Umělé?“ No, jasně, pomyslel si.

„Chm,“ řekla smutně a trochu s hořkostí. „Potraty se dostavujou samovolně jenom ženským, který chtěj děti, těm, který je nechtěj, by bylo třeba pomoct dynamitem.“

Zdvihl hlavu a stáhl si rukavice. „Operace bude trvat jen pár minut, ale po ní musíte tady zůstat ležet aspoň tři hodiny.“

„Prospím se,“ řekla. „Můžu kouřit?“

„Jistě.“

„Ráda kouřím vleže, podáte mi cigarety z kabelky?“

Jakpak by ne. Otevřel kabelku, byla černá jako kufřík, z měkké hladké kůže, otevřel ji před ní a vytáhl žlutou krabičku parisienek a zapalovač.

„Vemte si taky jednu.“

„Dík.“ Zapálil si cigaretu poté, co zapálil jí. No jistě, i on se naučil hrát, i on by mohl rovnou do Malého divadla ke Strehlerovi, ten by ho otesal, ale komediantský dráp, ten už měl v sobě, a pak pokračoval v roli: „Kdy se budete vdávat?“ zeptal se jí skoro něžně, a kdyby ho ta holka chtěla před operací dostat, podařilo by se jí to, byla to součást jeho role.

„Ani se neptejte. Zítra.“ Ležela s nohama mírně pokrčenýma, protože divan byl trochu krátký, kouřila a vypouštěla kouř ke stropu. Vlasy měla černé, ne moc dlouhé, ale husté, a tvořily jakousi aureolu na bělosti polštáře: ano, měla poněkud drsnější výraz, až vulgární, obličej měla kostnatější, ale čišela z něj sexuální žádostivost, jako konečně z každého jejího výrazu a pohybu.

„Vy se zítra vdáváte?“ Neptal se nevěřícně, jenom rezignovaně.

„Ano, bohužel.“ Další obláček dýmu vylétl ke stropu. „Nemáte něco k pití? Myslím něco silnějšího, abych zapomněla.“

„Možná ano.“ Vrátil se do kuchyně. Měl tam mít jednu nebo dvě láhve whisky, ještě z doby, kdy Michelangelo dělal svého Davida, a ony tam opravdu byly, vlastně jen jedna a půl láhve, vzal tu polovinu a jednu sklenici, podíval se na Mascarantiho, Mascaranti se díval do hrnce s nástroji.

„Teď akorát začala vařit voda,“ řekl Mascaranti.

„Nechte to vařit deset minut, pak mě zavolejte,“ vrátil se do ordinace a ona zase kouřila, přestože okna byla dokořán, zavřené žaluzie nepropustily dost rychle všechen kouř, který vyprodukovala ta tabákomanka. „Stačí vám whisky? Tolik?“

„Nalejte, kolik uznáte,“ trochu se nadzdvihla a opírajíc se o loket, pořádně se napila. „Kdybyste věděl, jak je to ošklivý, to si mužský nedovede představit.“

„A co jako?“

„Vdát se za muže, který vám nesedí.“ Pravda, tohle mužský vědět nemohl. „A pak, je v tom ještě něco horšího.“

„Copak?“

„Muset opustit mužskýho, který vám sedí.“ Gestem požádala o cigaretu a Duca jí ji podal a zapálil, a ona pokračovala: „Už týden se se Silvanem milujeme, víme, že je to naposledy, a je nám z toho nanic.“

Výborně, závan romantiky v tom hnilobném smradu, pokud se tomu dá říkat romantika. Podal jí ještě whisky. Žena je vůbec slabá, snadno podlehne. A ona skutečně řekla: „Nedávejte mi tolik pít, nebo začnu kecat a budu tady víc než tři hodiny.“

„Tak nepijte, když nechcete,“ zahrál brilantně odchod se sklenicí.

„Ne, prosím vás, neodnášejte to. Kdybyste se vy měl zítra vdát za řezníka, kdoví jak byste se opíjel,“ a nechala si podat sklenici, zhluboka se napila, dvěma doušky s krátkou přestávkou sklenici vyprázdnila a nechala si sklenici v ruce a zamyslela se.

Tohle se mohlo hodit, vědět, že se vdává za řezníka, Mascaranti za slabou půlhodinku snadno zjistí, které ze zítřejších svateb jsou svatby řezníků, moc jich asi nebude, a možná že to bude jen jedna, jediného určitého řezníka.

„Poslyšte, já zhasnu a na chvíli otevřu žaluzie, aby vyvětral kouř,“ řekl jí.

„Promiňte, všechno těma cigaretama zasmradím.“

„Ale to ne,“ odpověděl jí roztomile ze tmy, otvíraje žaluzie do něžné milánské noci, „jenomže tenhle byt nemá klimatizaci.“

„Když už jste otevřel okno, dejte mi ještě cigaretu, zapálenou,“ řekla a podtrhla slovo zapálenou.

„Nekouříte trochu moc?“ zeptal se jí, když uviděl, že ještě drží v prstech cigaretu, jejíž konec ždířil. S tímhle hnojištěm se musí mít člověk na pozoru. Ten návštěvník, který si říkal Silvano Solvere, mu sem poslal jako špióna tuhle otahanou holku, která mu očividné věší bulíky na nos a která má zaručeně za pomoci všech těch výstředností dosáhnout cíle. A on se nesměl splést, ne, absolutně se nesměl v životě splést.

„Díky,“ řekla, když jí podal zapálenou cigaretu, „tak nějak to na mě přišlo, když jsem potmě tady s takovým pěkným mužským jako vy.“

Trochu se mu udělalo nanic z toho ,mužského’, trochu mu bylo do smíchu z té nestoudné jistoty, že ostatní jsou padlí na hlavu. „Na mě ale ne,“ řekl.

„Tak dobře, ale nerozčilujte se, jinak budu mít ještě větší chuť, protože se mi líbí chlapi, co se zlobí jako kohouti, už jsem vám to říkala.“

Znejistěl ze způsobu, jak to říkala, už si nebyl tak jistý, že je to past, zkouška, aby poznali, z jakého je těsta.

„Už to vaří deset minut,“ ozval se z předsíně Mascarantiho hlas.

Zavřel tedy žaluzie a rozsvítil. Byla docela nahá.

„To nebylo potřeba,“ řekl tvrdě, „oblékněte se.“

„Zlob se, rozčiluj se, mně se to líbí!“

„Přestaňte, nebo vás vyrazím!“

„Ano, vyraz mě, poraz mě na zem!“

Jenom on měl štěstí na tyhle vzácnosti, jenom jemu se stávalo, že za ním chodily tyhle jedinečné exempláře společnosti. Teď tady má neukojitelnou erotomanku. Přistoupil k divanu, uchopil ji za vlasy, zdvihl jí hlavu a hranou dlaně ji praštil, ale ne silně, alespoň ne moc silně, mezi oči těsně nad kořen nosu. Facky by v tomhle případě nebyly k ničemu, ještě by ji to víc vzrušilo, tahle rána ale z ní vyrazila povzdechnutí, padla na polštář, vzdychla znovu, ale neomdlela, jenom se jí zatočila hlava a to zarazilo ty návaly libida a na okamžik jí zabránilo protestovat.

„Oblíkněte si to. Hned jsem zpátky.“ Sebral ze země podprsenku a spodničku, které tam pohodila na nedopalky cigaret, a odešel do kuchyně.

Když se vrátil s miskou se sterilizovanými nástroji, byla oblečená a seděla na divanu. „Co jste mi to udělal? Bývá mi takhle špatně vždycky v Římě, když se přejím jehněčího a přepiju vína, taky se mi takhle točí hlava.“

„Hned vás to přejde, jen zůstaňte sedět.“ Postavil misku na stolek, odstrčiv stranou podvazkový pás a kalhotky. Pak otevřel svou koženou lékařskou brašnu, kterou měl na židli za stolkem, byla to elegantní brašna, samozřejmě dárek od otce, a v ní všechny nástroje, které lékař potřebuje, navíc místo na léky, a vytáhl z ní několik lahviček, krabičku, zkrátka to, co nakoupil, jakmile se rozhodl, že provede tuhle předsvatební operaci.

„Ještě mi dejte jednu cigaretu a trochu napít,“ řekla hádavě. „Už me to přešlo a je mi dobře, ale musíte mě tu ránu naučit.“ Vypadala jako sportovkyně v tělocvičně, která má chuť se něčemu přiučit.

5.

Krabička parisienek byla dokouřena, ale měla v kabelce ještě dvě další. Podal jí nerozdělanou krabičku a zapalovač, dal jí i sklenici whisky, pak namísto, aby se chystal, vzal židli a posadil se naproti ní. „Rád bych věděl, jestli je opravdu nezbytné, abyste si nechala tuhle plastiku dělat.“ Udiveně se na něj podívala, skoro jako by ji znovu praštil. „Prostě ji udělejte a bašta,“ okamžitě se vzpamatovala, ale její tvář, před chvílí ještě nakyslá, ztratila veškerý smyslný zápal a usadil se na ní nepřátelský výraz.

Takhle je to lepší, má nepřátele raději. „Tak fajn, lehněte si.“

„Bude mě to bolet?“

Natáhl si rukavice, další postříknutí Citrosilem. „Ne.“

„Promiňte mi tu moji odpověď.“

Ani jí neodpověděl, natáhl do stříkačky anestetikum, dezinfikoval místo lihem a promasíroval je.

„Kdybyste věděl, nač myslím celý večer,“ řekla.

Neodpověděl, zarazil jehlu do mladého těla, a bylo to místo velmi, velmi delikátní a citlivé, a ona se trochu zachvěla. „Tohle je největší bolest, kterou ucítíte,“ sdělil jí, a ani kvůli tomuhle nebyl dobrým lékařem, protože mu nemocných bylo příliš líto, měl s nimi soucit, chtěl je doopravdy vyléčit, chtěl jim pomoct, i když to byla podivná a nebezpečná šaškárna jako v tomto případě, a bolela ho jejich bolest, a takový člověk nemůže dělat doktora, musí jít někam do parku a číst noviny.

„Celý večer, a ještě než jsem přišla sem, myslím na to, že uteču se Silvanem, i on o tom přemýšlel, já si tamtoho nechci brát a dokonce se nechci ani nechat znovu zašít, protože je to celý šaškárna, ale on mi to věří, ten, když nebudu panna, hmátne po jednom z těch svých nožů, co jich má v krámě, a klidné udělá šmik, pořád mi to říká, a já si takovýho pitomce brát nechci, já chci být se Silvanem, ale nejde to,“ a řekla jednu moc ošklivou a sprostou nadávku, „člověk v životě nemůže dělat nikdy to, co se mu líbí,“ a znovu ta sprosťárna, a nyní už mluvila skoro jen dialektem. „Zejtra se teda voblíknu do bílýho, dobrý, co? Líbí se vám tenhle fór? Není to snad fór tejdne, já celá v bílým?“ Smála se, až se otřásala. Otevřel lahvičku s lokálním anestetikem. „Ležte klidně.“

„Chtěla bych se napít.“

Dobře, jen ať se napije, alkohol a anestetika ji uspí. Podal jí sklenici, počkal, až se nasytí, podal jí i cigaretu, sklonil se, aby dokončil lokální anestézii.

„A pak, víte, vesnice. Dobře, nechám chlapa, kterej se mi líbí, a vezmu si takovýho, kterej je mi k smíchu. Ale já pak budu muset odejet tam, do jeho vesnice, vodkad jsem utekla jako holka, protože jsem to už nemohla vydržet, a kdyby to aspoň vesnice byla, jsou to čtyři statky, dokonce ani nemaj odvahu tomu říkat osada, pojmenovali to Ca’Tarino – Romano Banco u Buccinaska, když člověk píše adresu, aby si na to vzal dovolenou a pero pak zahodil. Nikdy jste v těch místech nebyl?“

Kleštičkami vytáhl ta svoje želízka z misky. „Jestli vás to bude bolet, řekněte mi.“ Zkusil citlivost, nereagovala, anestézie byla úplná. „Kde to je?“ zeptal se. Mohl začít, tak začal.

„Cože? Vy neznáte Ca’Tarino, vy nic nevíte o Buccinasku, nikdy jste neslyšel o Romanu Banku?“ Ležela nehybně, klidně, jenom hlas měla stále vulgárnější a její slova byla stále hrubější, ale bylo v něm tolik hořkosti, upřímné hořkosti. „Je to u Corsika, totiž, jede se do Corsika, od Porta Ticinese, projedete celou Ripu di Porta Ticinese, víte, já tudy pojedu dneska večer, a pak se jede po via Lodovico il Moro, tam strašně smrdí voda Navigho Grande, pak se vjede na via Garibaldi a po ní se dojede až do Romana Banka, a tam má můj snoubenec jedno řeznictví, on má totiž ještě další v Ca’Tarině, a teď uz ale musím říct všecko, má ještě dvě řeznictví v Milánu a do těch vozí maso a neplatí daně, nikdy ho nedostali a vydělal tak milióny, po stovkách, myslím, že by si mohl koupit milánskou Gallerii, tu na náměstí, víte, kdyby chtěl.“

„Nebolí vás to?“ zeptal se jí. Moc toho v tom světle neviděl, ale jiné neměl.

„Ne, nic necítím, jenom bych se chtěla ještě napít, můžu si sednout?“

„Ne, sednout si nemůžete, a nepijte teď, ještě pár minut a jsme hotovi.“

Zoufale a zároveň vulgárně zamávala paží nad hlavou, spočívající na tvrdém polštářku, nad černou aureolou svých vlasů. „Myslíte, že mi záleží na pár minutách nebo na pár hodinách tady, když od zejtřka musím celej život prožít tam jako první dáma Ca’Tarina, jako Jacqueline, jenomže ta byla v Bílým domě v Americe. Můžu si aspoň zapálit?“

„Ne. Ležte naprosto nehybně.“

„Dobře, nebudu teda kouřit. Dneska večer mě Silvano zaveze do Corsika a nebejt tyhle šaškárny, ještě jsme se mohli pomilovat,“ přestože anestetikum ji uvolňovalo a rozvazovalo jí jazyk, erotické impulsy u ní byly stále silné.

„Víte, co je to takový Ca’Tarino v zimě? Mlha, jenom mlha, člověk má pocit, že ho promáčí i zevnitř, a na jaře je to ještě horší: všude bláto, jako malá jsem si s ostatníma dětma hrávala a mojí vzpomínkou je, že všude bylo jenom bláto, a když jsem pak vyrostla a jezdila jsem do Romana Banka, pokaždý jsem si obouvala vysoký holínky, který si mužský berou, když čistěj příkopy. A každý roční období je horší než to předtím, a když je vůbec nejhezčí počasí, prší, takže člověk vlastně ani nevytáhne paty z baráku, a pak, kam by taky chodil? Když přišla televize, jako první si ji pořídil můj snoubenec, ten řezník, a celý CaTarino chtělo chodit se na ni dívat, ale on si vybíral, zval moje rodiče, tak jsem tam chodila i já, a tak jsme se zasnoubili, a on mi ve tmě sahal na koleno, pak popojel vejš, a jak mohl, ptal se mě, jestli jsem panna, a mě ta ruka na stehně a matka u zadků otravovaly, a tak jsem mu říkala, že jo, a dělala jsem si z něho legraci: to tak, zrovna na něj bych s tím čekala! A pak mi říkal, že jestli jsem opravdu panna, že si mě chce vzít a zatím že mě pošle do Milána do jednoho toho svýho řeznictví, abych mu tam dělala kasírku, a jestli se chci s ním zasnoubit. Neměla jsem vlastně o čem přemejšlet, on byl králem CaTarina, Romana Banka, Buccinaska i Corsika, a já byla jen dcera malýho rolníka, spala jsem na slamníku a ruce jsem měla celý požraný od blech. Copak se mu dalo říct ne?“

Znovu nadávka. Skončil, ale protože povídala spoustu zajímavých věcí, tvářil se, jako by pokračoval. „Ležte klidně.“

„A tak jsem do toho spadla. Okamžitě mě odvezl do Milánu, posadil mě ke kase, všem řekl, že jsem jeho snoubenka, večer pro mě jezdíval autem a odvážel mě domů, protože jemu strašně záleží na tom, co říkají lidi, v autě po mně leccos chtíval a já nakonec musela ustoupit a vyhovět, s výjimkou mýho panenství, protože to si on schovává nakonec jako třešničku na dortě, to nejlepší nakonec, ale lidi se nikdy nesměli nic dozvědět, aby nepomlouvali, a tak mě pokaždý před desátou dovezl před dům a předal rodičům. A on mi vždycky důvěřoval, to mě taky trochu mrzí, nejenom kvůli těm parohům, co jsem mu nasadila, ale taky kvůli prachům. Já jsem totiž hned od začátku šla po prachách, protože když člověk vidí, co za prachy projdou takovým řeznictvím, nevydržela jsem to. Než jsem se zasnoubila, sto lir byla pro mě suma, ale já hnedka pronikla do systému a každej den jsem si dávala stranou tisíc lir, protože nikdo si nedovede představit, jaký balíky se nashromáždějí v takovým řeznictví. A víte, že je to kousek odsud, ve via Plinio, a já dneska neměla nic, jenom jsem sem přišla, po svejch. On dnes večer se mnou nebude, tu noc před svatbou nechce o nevěstě nic vědět a loučí se se svobodou, a já mu říkala, aby byl klidnej, že mě sveze Silvano, protože oni jsou kamarádi a on me s ním vlastně seznámil, ale já jsem ujela už mockrát, vždyť si to jenom představte, celej den sedět v krámě za kasou, přijde tam spousta mužských na nákupy, to by člověk neřekl, kolik jich je, občas se objeví i docela pěknej prodavač a já nedovedu říct ne, zvlášť když nedají pokoj, ztratím hlavu, ale on na prodavače žárlil, a když byli moc pěkný, posílal je pryč, ale já jsem pokaždý stihla každýho přefiknout,“ zasmála se.

„Ležte klidně, nebo vás to bude bolet,“ byla i opilá.

„A najednou večer pro mě přijel do řeznictví se Slivanem, a že prej je to jeho kamarád, a pak jsme jeli někam na večeři, byli jsme u Bice ve via Manzoni, a on v tý hospodě, vlastně nóbl lokálu, vypadal strašně řeznicky vedle toho Silvana, kterej vypadá tak uhlazeně, a já jsem hnedle ztratila hlavu, a bylo to.“

Jasné, nedělala si asi moc násilí a šla by s kdekým.

„Jedli a pili jsme všechno nejlepší, co tam ta Bice měla, a nakonec samotná Bice nám přišla nalít likér a taky se k nám na chvíli posadila, a byla taková roztomilá a tomu mýmu snoubenci říkala komture, on už byl pořádně pod parou a řekl jí, že je řezník, a kritizoval jí maso, a že prý maso od něj je lepší než to, co si nechá posílat z Toskánska, a Bice byla tak roztomilá, že ho nechala vypovídat, pak vstala a povídala, jak že je jí sympatickej, ale stejně to byl jen kus cukrkandlu, chtěla mu zacpat hubu.“

Zastrčil tampón z vaty a vstal. „Tak a jsme hotovi, teď vám dám prášek.“

„Já se chci napít,“ řekla unyle. „A kouřit.“

„Ano, ale nehýbejte se, zůstaňte ležet s roztaženýma nohama, takhle.“ Vzal prášek a nalil do sklenice pořádnou dávku whisky. „Já vám hlavu zdvihnu sám, ale vy se nehýbejte,“ vsunul jí ruku pod zátylek a pozdvihl jí hlavu, usmívala se, ale už bez erotických podtextů, „vyplázněte jazyk,“ položil jí prášek na jazyk a skleničku s whisky jí přiložil ke rtům, „ale pomalu, nesmíte se zakuckat,“ jestli zakašle, švy povolí, protože je sotva dodělal a stejně drží taktak.

Pomalu, ale pořádně se napila. „Není to prášek na spaní, že ne?“

„Ne, jenom proti bolestem, za chvíli to přijde k sobě, ale s tímhle práškem byste neměla nic cítit.“

„Chtěla bych kouřit.“

„Jistě,“ řekl, věděl to už předem a strčil si do úst cigaretu, aby jí ji zapálil, „ale polkněte, kdybyste se měla rozkašlat, to nesmíte, a kdyby přece jenom, kašlete s otevřenými ústy.“

Dychtivě hmátla po cigaretě, kterou si vytáhl z úst, a stejně hltavě nasála dvakrát nebo třikrát kouř. „Pak jsem chtěla jet domů, ale on že ne.“

Počkal, že bude pokračovat, ale ona znovu dvakrát zatáhla z cigarety, a tak si tedy taky zapálil, po zemi se válely špačky a jemu z toho bylo nanic, ale tenhle nepříjemný pocit zmizel, jakmile znovu začala mluvit.

„Po tý ostudě, co udělal u Bice, jsem neměla chuť se někudy mlátit s ožralou, a pak, srovnání se Silvanem, to je na mě moc, protože když jsem se Silvanem, připadám si jako s nějakým vévodou, ale on byl nalítej a jako všicky nalitý chtěl někam zajet. Auto jsme měli ve via Montenapoleone, ale on chtěl k Mottovi na náměstíčku před Scalou, a tam zase udělal ostudu, protože chtěl žertovat s číšníkem, vytáhl teda takhle tlustej svazek bankovek, mohl toho být milión, a řekl mu: chtěl bys, co? rád bys, co? Konečně se Silvanovi podařilo vytáhnout ho ven, ale po dobrým. Jak si na něj vzpomínám, ten první večer, co jsem ho poznala, myslím si, že má rodiče nějaký šlechtice, i když o tom nemluví, a ve via Montenapoleone jsme auto zaparkovali přímo naproti tomu zlatnictví, a tam se vám najednou postavil a udělal tatatata, jako z kulometu a tak nahlas, že jakási paní na druhý straně ulice zakvičela a začala utíkat a utíkala tak dlouho, než se začal smát. Silvano ho potom zatáhl do auta a podařilo se nám odjet, ale v Corsiku chtěl zase ven a že se půjdeme napít, a Silvano mi řekl, abych ho nechala napít, dokonce abych ho přinutila, že je to jedinej způsob, jak ho uklidnit, a tak jsme ho nechali pít, až nám usnul na kolenou, a pak jsme ho odvezli do CaTarina, kde usnul, a Silvano ho odvedl nahoru, pak se vrátil a my jsme odjeli kousek dál a pak jsme se milovali, hned, a bylo to poprvé v mým životě, co jsem se milovala tak krásně, dokonce jako by to bylo poprvé teprve s ním, a nikdy na to nezapomenu.“

Položil jí ruku na čelo. „Teď zhasnu a otevřu okno, je teplo.“

„Ano, taky se mi to líbí, otevřeným oknem je vidět zelený stromy prosvícený lampama. Dáte mi ještě trochu whisky?“

„Ano, dojdu pro ni,“ a odešel do tmy veden slabým proužkem světla vycházejícím z kuchyně, vypila už půl láhve, měla by usnout, ale asi byla zvyklá. Mascaranti v kuchyni zatím řešil nějakou křížovku, protože neměl zrovna co stenografovat anebo psát, byl to děsivý grafoman. Otevřel skříňku a vytáhl láhev whisky. „Zeptejte se Moriniho, jestli v okolí někdo neokouní.“

Mascaranti vytáhl z kapsy Rugantina, vytáhl anténu, otočil knoflíkem na minimum, takže zapísknutí nebylo téměř slyšet. „Haló, haló,“ řekl, aby na Moriniho zapůsobil svou duchaplností. „Haló, přepínám.“

„Jen se klidně přepni,“ ozval se Morini.

„Slyším,“ odpověděl Mascaranti. „Neviděli jste nikoho poflakovat se kolem? Doktor Lamberti říká, že by tady někdo mohl hlídat. Přepínám.“

„Nikdo tady není.“

„Díky, ahoj.“ Pak se obrátil k Dukovi: „Říká, že tam nikdo není.“

Duca vzal otvírák, otevřel láhev, vrátil se do tmy ordinace a potmě vyhledal sklenici.

„Podívejte na tu krásu! Lampy prosvětlujou listí stromů!“ ozvala se.

Ano, už mu to říkala, ale líbila se jí asi i poezie, kromě mužských. Nalil do sklenice vydatnou dávku. Škoda že přestala mluvit, on ji ponoukat nemůže, nebo by mohla začít mít podezření. „Napijte se, ale pomalu, a počkejte, až vám sám zdvihnu hlavu, vsunul jí předloktí pod krk a druhou rukou jí přiblížil sklenici ke rtům. Teď, když si jeho oči už přivykly, uviděl opilecký lesk jejích očí, v nichž se odráželo světlo od okna, a viděl, jak hltavě pije, anestetika vyvolávají žízeň.“

„Cigaretu, nemáte ponětí, jak ráda kouřím vleže.“

Zapálil jí další cigaretu. Škoda že už nemluví o sobě, o Silvanovi, o řezníkovi.

Cigareta zažhnula do tmy. „Poslyšte, to díky tyhle práci budu zejtra v noci panna?“

„Ano,“ odpověděl.

„To je sranda!“

„Ale nesmějte se, prosím vás!“

„Ne, nebudu se smát, protože vy mužský, vy jste idioti!“

Ať jsme cokoli, jen když zase začne mluvit. Ano, idioti, a co jiného by měli být?

„My ženský, my jsme svině, ale vy jste idioti!“

Tak tohle se mu líbí, takové radikální soudy, naprosto neodvolatelné, na jedné straně svině a na druhé idioti, takový je svět. Ale mluv, prosím tě, mluv, vyprávěj mi o tom svém řezníkovi, o tom svém vévodovi Silvanovi.

„Promiňte,“ řekla, kouříc ve tmě a vleže, jak měla ráda, „ale musíte být idioti, když můžu bejt panna a poznala jsem dvě stovky chlapů, a když si ještě vezmete to, co po mne ten můj snoubenec chtěl v autě, ani si to nedovedete představit, co je to pak za panenství, co?!?“

Mluv o tom snoubenci, ne o svém panenství, modlil se sedě na taburetce u okna. Mluv, mluv!

„Jste mi k smíchu,“ hlas se zadrhl a zhutněl, „já, sotva uvidím kalhoty, dostanu chuť, ale taky je mi zároveň do smíchu.“

Duca uviděl, jak oharek cigarety dopadá na zem, zahleděl se na ten svítivy bod a čekal, až se znovu ozve, ale nastalo ticho a do toho ticha se ozvalo těžké oddychování. Vstal, došel k divanu a uviděl, že spí. Vztekle rozšlápl nedopalek. Nechal ji samotnou a šel do kuchyně. Budík s červeným ciferníkem a slepicí, která každou vteřinu udělala houpavý krok a zavrtěla zadečkem, ukazoval deset pryč.

6.

Kolem půlnoci, když pomohl Mascarantimu vyřešit všechny křížovky, uslyšel z ordinace šustot a šel se podívat.

Seděla na divanu. „Kolik je?“ zeptala se ho.

„Za pět minut tři čtvrti na jednu.“

„Spalo se mi tak krásně, a jako bych prospala celou noc.“

Tím líp. Šel zavřít žaluzie, pak rozsvítil světlo, její rudá spodnička se rozzářila.

„Můžu už jít?“

Přistoupil až k ní. „Pomalu vstaňte a zkuste chodit.“ On prostě nebyl specialista na jisté zákroky a mohl se dopustit chyby.

Pomalu vstala, prošla se po úzké místnosti, černé punčochy bez podvazkového pasu jí pomalu sklouzly po hubených (ale jen zdánlivě) nohou, kolébala se, ale jen z žertu, protože se na něj usmívala, a pohazovala i hlavou, aby si upravila černé vlasy, hladké a lesklé a rovné na krku. „Takhle je to dobré?“

„Cítíte nějakou bolest?“

„Pálí to, ale jenom trochu.“

„Nemáte nepříjemný pocit?“

„Skoro ne.“

Výborně, pane doktore Duko Lamberti, jste skvělý hymenolog, tolik let studia, tolik let, co váš otec jedl skoro výhradně mortadellu, v podstatě jste Emiliáni, Romaňané, mortadella by vám měla chutnat, tolik knih jste přečetl a pak přišel Aeskulap s tou svou přísahou, ale nakonec jste byl úspěšný, konec dobrý, všechno dobré, teď máte budoucnost před sebou, budoucnost velikého restaurátora. Rukama si zakryl obličej, skoro jako by se mu chtělo spát. „Zdvihněte nohu, jak nejvýš můžete.“

„To je jako hodina tělocviku,“ zasmála se a vykonala pohyb rychle a svižně jako skutečná kočka, ta ze střechy.

„Bolí to?“

„Ne.“

„Teď druhou.“

Černá punčocha jí sklouzla až ke kotníku, zatímco necudně zdvíhala nohu, necudně zdvíhala krátkou spodničku a vyzývavě se na něj dívala.

„Cítíte bolest?“

„Trochu mě to jako táhne.“

Vzal jí kabelku a z kabelky cigaretu.

„V kolik se vdáváte?“

„V jedenáct, tak tam budou moct být všichni, celé Romano Banco, celé Buccinasco a celé Ca’Tarino, a pak přijdou i lidi z Corsika,“ mezitím si oblékla kalhotky a pak podvazkový pás; „Kostelík v Romanu Banku je moc pěkný, přijďte se na něj podívat, a víte, že si objednal dopravní policajty na motorkách? Protože provoz od Naviglia až po Romano Banco bude zastavený. Vy vlastně ani nevíte, co je to svatba takovýho člověka, jako je můj snoubenec.“ Vypadalo to, jako by mluvila o nějakém kmeni z Mata Grosa. „Přijde tam i starosta a v noci přivezou kamión kytek až ze San Rema. Stačí vám to? Říkala jsem ze San Rema! Musela jsem volat do San Rema, aby přijeli v hodinu, kterou on si vybral, ve čtyři ráno, takhle bude mít farář a ostatní dost času, aby stihli vyzdobit kostel. V podstatě se mi to líbí, ale nesmím si vzpomenout na Silvana.“

Také si vzala cigaretu z kabelky, zapálila si ji, sebrala rudý redingot přehozený přes židli, oblékla si ho, a s cigaretou v ruce si namalovala rty, dívajíc se do velkého zrcátka v kabelce.

„Můžu si zavolat?“ zeptala se a našpulila rty. „Z předsíně.“ Otevřel jí dveře, rozsvítil a ukázal na telefon.

Klidně vytáčela číslo, a před ním, bez tajnůstkářství, jenom pitomci dělají se vším tajnosti a potřebují spoustu šifrérů, hesel, zvláštních značek. S blýskajícíma očima, jako by skutečně prospala celou noc, stála u telefonu a čiperně se na něj usmívala.

„Cukrárna Ricci?“ Mrkla na něj. „Pana Silvana Solvereho prosím.“ Malíčkem pravé ruky se dotkla koutku pravého oka. „Víte, že v téhle cukrárně pro mě pečou svatební dort? A přivezou mi ho do Romana Banka. A musí být vysoký jako já a bude stát dvě stě tisíc lir, a Silvano si tam zašel na skleničku, aby na mě počkal, tam jsme se také scházeli.“

Přestala žvatlat a naráz byla vážná: „Ano, už je to hotový, vezmu si taxíka.“ A hned zavěsila, tenhle Silvano asi nebude moc velký telefonní causerista.

„Můžu si ještě zavolat pro taxíka?“ zeptala se a zůstala u telefonu. „Už si ale nevzpomenu na číslo. Máte seznam?“

„Osmdesát šest, šedesát jedna, padesát jedna,“ řekl jí. A díval se, jak zachází s telefonem.

„Imola 4, za dvě minuty,“ řekla a položila sluchátko do vidlice. Byla necudná a trochu vulgární každým gestem. „Půjdu hned dolů, díky za všechno.“ Podobala se roztomilé návštěvnici, která se loučí po čaji.

„Kufřík,“ řekl. Ten kufřík, kufřík anebo snad pouzdro, nebo brašna, ať to bylo cokoli, prostě ta věc, které si všiml, jakmile se objevila ve dveřích.

Došla už mezitím ke dveřím a teď se sebevědomě obrátila, protože patřila mezi ten typ ženských, které se docela probouzejí až po půlnoci, předsíň byla tak malá, že mohl uvidět zlatavé střípky v jejích fialových očích, hotový zázrak a div, vypadala tak dobře a pěkně v tom rudém redingotu a v černých punčochách, zrovna jako by vypadla z filmu anebo z ankety o světě neřesti, a ona, chudinka, se zatím jde vdávat, vzkříšená panna, ale vdá se, vypadala tak, a protože mu neodpověděla, opakoval jí: „Kufřík!“ a ukázal k ordinaci, kde nechala ten kufřík nebo pouzdro, ať už to bylo, co chtělo.

„Ten zůstane tady,“ řekla na to. Mascaranti pravděpodobně zapisoval, stenografoval jejich věty. Nebylo to k ničemu, ale jemu to dělalo dobře. „Ano?“ podivil se.

„Přijde pro něj Silvano,“ řekla, „zítra po obřadu, protože on mi jde za svědka.“

Aha, tak on si pro něj přijde Silvano? Je to teda Silvanův kufřík. A pročpak ho nechává tady? Protože je v něm prádlo na praní a ona mu může důvěřovat, anebo jsou v něm příliš kompromitující věci? Tohle nejsou lidi, kteří by cokoliv sebemenšího dělali bezdůvodně, když někdo žije jako tihle, pomyslel si. Díváš se na zem místo toho, aby ses díval nahoru, to má taky svůj důvod, jenomže oni příliš téhle ženské důvěřujou. Anebo chtěli do něčeho zatáhnout i jeho?

„Díky, pane doktore, asi dost těžko se ještě někdy uvidíme,“ podávala mu ruku. „Ach, a Silvano mi přikázal, abych vám řekla, že až se tady objeví, vyrovná se s váma za tohle obtěžování.“

Otevřel jí dveře, pustil ji napřed a sešel s ní dolů, aby jí otevřel domovní vchod. Vyrovnat se, to znamená, že dostane dalších sedm set tisíc lir. Takoví dva tři klienti do měsíce a bude se mít dobře, i malá Sára se bude mít dobře. Všichni se budou mít dobře.

„Ještě jednou díky, doktore, a neblahopřejte mi, stejně to nosí smůlu.“ A vyšla z domovních dveří v tom svém rudém redingotu.

7.

Podstrážmistr Morini uviděl dívku v rudém redingotu vyjít právě ve chvíli, kdy u ucha držel Rugantina, do něhož Mascaranti opakoval: „Právě odchází, má červený plášť, bude si brát taxi, potvrď příjem.“

Taxík tam ještě nebyl, ale zrovna přijížděl. Byla to obvyklá multipla s chrobáčím zadkem, ona do ní nastoupila s těma svýma krásnýma dlouhýma mladýma nohama, nastoupila do ní plavně, a podstrážmistr Morini, který seděl u volantu černé alfy, pansky normální, která nijak nepřipomínala policii, řekl policistovi řidiči: „Támhleten kus to je.“

Vzadu seděli další dva policisté, taky v civilu, ale tvářili se tak poplašeně a trochu unaveně, že nikoho nemohlo napadnout, že by to byli policajti.

„Příjem, pane Mascaranti, jsme vždycky k službám,“ řekl posměšně do Rugantina.

Potom multipla s dívkou v rudém redingotu vzadu opustila piazza Leonardo da Vinci a zabočila ihned do via Pascoli. Sledovat v tuhle hodinu auto v jiném autě a nebýt přitom zpozorován, bylo skoro nemožné, nebyl už žádný provoz, s výjimkou běžné vespy řvoucí jako tryskové dopravní letadlo anebo obvyklého fanfarónského kamiónu. Nejlepší bylo jet za multiplou beze strachu, že si jich všimnou, že je někdo bude podezírat, že je sledují, a vlastně na tom ani nezáleželo, důležité bylo, aby ji sledovali.

A z via Pascoli, pohřbené do sametu noci a hnědozeleného stínu velkých starých stromů plných mladého jarního listí, zabočil tenhle autochrobák do via Plinio, nervózně projel celou via Plinio, po obou stranách byly desítky zavřených obchodů, prořítil se i korzem Buenos Aires a vjel do via Vitruvio, jako šílený se vřítil na piazza Duca ď Aosta přece sakra nepojede na nádraží, nenasedne do vlaku, ne?, jestli ale ano, pronásledování začíná být odporné – ale ne, chrobák prudce vjel do via Vittor Pisani, všechny obchody mají zavřeno, vládne tu atmosféra noci, a jenom trochu světla, života, přichází támhle od piazza della Repubblica.

„Vyhodil blikač, zastaví před cukrárnou, odjed stranou,“ řekne Morini řidiči.

A ona, v tom rudém plášti, jak říkal Mascaranti, který nemohl, a asi ani nevěděl, že se mu říká redingot, vystoupila z taxíku a vešla hned do cukrárny Ricci.

„Vyskoč, Giovanni, je tady ještě jeden vchod, do via Ferdinando di Savoia, chová se, jako by utíkala,“ řekl Morini.

Jeden z těch dvou unavených bázlivců vzadu se vysoukal z alfy, ale udělal to lehce a měkce, a vešel do cukrárny téměř vzápětí po ní, ale tvářil se nenápadně a neurčitě, trochu jako buzerant anebo narkoman, který se před chvílí vzbudil a teď bloumá a kouká zapadnout někam, kde by si prožil neřestnou noc.

Sotva vstoupila, jakýsi muž ve světle šedém obleku, bílorůžové košili a s růžovou kravatou, říká se tomu lososová barva, vysoký, skoro aristokratický typ, jí vykročil v ústrety, jemně a vybraně ji vzal pod paží, téměř něžně, to je to správné slovo, a vyvedl ji znovu ven, do podloubí. Číšníci sklízeli z řady stolků ubrusy a ubrousky, které poletovaly jako ve větru při bouři, a před semaforem na zelenou stála, i přestože měla zelenou, tmavá simka se dvěma prostitutkami, starší seděla za volantem, mladší vedle ní u okýnka, a usmívala se, ale diskrétně, na těch pár osamělých mužů vycházejících od Ricciho, ale kdyby byly věděly, že mají za zadkem policejní auto, asi by projely křižovatku i na červenou, ale podstrážmistr Morini patřil k oddílu S, nikoli k mravnostnímu, i když přišel do tohohle oddělení právě od mravnostní a dělal tyhle zátahy, které způsobily, že ho nenáviděly všechny lehké holky od Rogoreda po Rho a od Crescenzaga po Muggiano, od podloubí na piazza del Duomo po piazza Oberdan. A tady, na piazza della Repubblica bylo vidět i oblohu, a tuhle černou oblohu, těhotnou větrem a hrozbami, křižovaly větve blesků a za chvíli se mělo ozvat burácení hromů, o nichž podstrážmistr Morini své dvouleté dcerce říkával, že jsou to velikánský koně, který běžej za svou mámou a dělají přitom rámus.

„Podívej, šofére, podívej, nastupujou do tý giulietty,“ byla to olivově zelena giulietta, která tak ladila s tou rudou jejího redingotu a holubicí šedí jeho obleku. „Jestli na to Šlápnou, nevím, jestli jim budeš stačit,“ ještě nikomu se nepodařilo dohonit giuliettu, i když vypadaly už unaveně a staře jako tamta.

Ale giulietta nevyrazila prudce, dokonce jela pomalu jako klusácký kůň, nervózně, ale držena na uzdě, bylo vidět, ze ten šofér a ta holka v rudém redingotu spolu mluví, a projela piazza della Repubblica, vyjela na šance u Porta Venezia a pak projížděla po viale Maino, viale Bianca Maria a přes piazza Cinque Giornate, a Morini už začínal být nervózní. Přes šoférovu šikovnost bylo skoro nemožné, aby si ti v giuliettě nevšimli, že je sleduje alfa, pokud, napadlo ho, se nedrží za ruce a nemají hlavy na rameni toho druhého a vede je prozřetelnost, která za ně i řídí. Ale nebyli to asi tak mystičtí lidé, pomyslel si – zřejmě asi vědí, že je někdo sleduje, ale zatím se tváří jakoby nic a nezvyšují rychlost. Vyrazí náhle, v pravou chvíli a na pravém místě, a vypaří se.

Proto řekl šoférovi: „Nepouštěj je moc daleko, jinak ti za první zatáčkou zmizej. Mně je putna, jestli chápe, že ho sledujeme.“

A kavalkáda nocí pokračovala: za piazza Cinque Giornate sjela giulietta z šancí, kdovíproč, a vjela na viale Montenero, pak na viale Sabotino, z něhož tahle noční hodina vykouzlila divadelní kulisu v prázdném divadle, s těmi blikajícími žlutými na semaforech, posledním otevřeným bistrem se světelným nápisem Crota Piemunteisa, který se chvěl, a jemuž nesvítila písmena/-, u, a, a pak zabočila do viale Bligny a viale Col di Lana, a udělala tak vlastně noční okružní jízdu po tom poloantickém Milánu se zbytky památek, architektonicky konzervovaných nebo většinou rekonstruovaných pro turisty, s šancemi, kde kdysi zřejmě hlídali bystří ozbrojenci. Ale podstrážmistrovi Morinimu se nic z toho nelíbilo, a sotva giulietta, kterou měl před sebou, vjela na Ripa Ticinese a na starou silnici, tu, co vede po pravé straně kanálu, zavolal na oddělení S.

„No jo, je sice pozdě, ale stejně nesmíš takhle chrápat. Tady Morini, jestli nejsi ještě úplně vzhůru a pokud te to vůbec zajímá. Koukej zas neusnout a zapiš si pár věcí. Jsem teď na Ripa Ticinese, sleduju giuliettu SPŽ MI 836752.

Upozorni ostatní vozy, který jsou tady v okolí, a já ti budu hlásit polohu každou chvíli.“ Vypnul spojení a znovu začal upřené pozorovat rudé body zadních světel giulietty před sebou, která ujížděla, teda říká se to tak, protože ve skutečnosti jela pomalu po té úzké silnici na pravém břehu kanálu Alzaia Naviglio Grande.

Morini byl už postarší a přišel do Milána ještě v době, kdy Naviglio nebyl ještě zakrytý a kdy ve via Senato malovávali malíři temné a husté vody kanálu, to byl ještě chlapec, tak mrňavý a kostnatý, že mu říkali hrbáček, ale on pokaždé tuhle přezdívku spolkl, protože v Milánu se dá vydělat na živobytí, i když člověk musí snášet ústrky, a dělal poslíčka v jedné hospodě ve via Spiga a celý den přenášel láhve a fiaschi, a dělal ještě spoustu jiných řemesel, než se dal k policii, to byl teprve jeho svět a tam udělal kariéru, protože jemu se zamlouval řád a pořádek a jasnost, protože jeden bud je nebo není zloděj, a poznal tak celý Milán, všechny ulice, všechny čtvrti a druhy lidí, kteří tam bydleli, a tak znal dobře snad každý dům, snad každou louku vedle silnic na levém i pravém břehu Naviglio Grande.

„Tak, a jsou tady s vodou,“ řekl šofér oslepený bleskem a ohlušený rachotem hromu, protože se zdálo, že bouřka se sesypala na hlavu jenom jim. Pustil stěrače, aby zbavil skla přívalu vody a, aniž zapnul dálková světla, sledoval giuliettu.

„Tady Morini,“ řekl Morini do telefonu, „jsem na silnici u Alzaia Naviglio Grande, odsud se jede do Corsika a Vigevana, pořád sleduju tu giuliettu SPZMI 836752, stačí mi vědět, kde je teď nejbližší auto.“

„Ve via Famagosta a říkali, že pojedou za tebou.“

„Tak jim řekni, ať se starají o svou práci, a že je zavolám, kdyby bylo potřeba,“ zařval, aby přehlušil, pokud to bylo možné, zahřmění.

A giulietta jela a jela, teď už se zapnutými dálkovými světly, a pod přívalem deště ještě víc zpomalila, snad nejela ani třicítkou, a bylo to velice moudré, protože na téhle úzké silnici vedoucí těsně kolem kanálu, nebylo místa na vyhýbání, a jet v tomhle počasí rychleji by byla pitomost.

„Tak tohle je uragán Giovanna,“ zašklebil se jeden z mužů na zadním sedadle, a Morini se klidně a nakysle zasmál. Kam ti dva mají namíříno, po tyhle silnici, v tomhle počasí? Už byli skoro na okraji Ronchetta sul Naviglio, a pršelo, jen se lilo, vítr fičel, hromy blesky, po druhém břehu kanálu projela opuštěná samotářská tramvaj, nepravděpodobná jako přízrak a prázdná, téměř zahalená do blesků, a ve stejnou chvíli řekl šofér: „Odnaproti jede nějaký auto.“

Morini, podstrážmistr, mu odpověděl: „Zastav!“ Reagoval tak proto, že věděl, jaká je přesná šířka silnice, po níž jeli. Prostě kanál uprostřed mezi dvěma silnicemi a taky ani jedna z nich nebyla nic moc, ale ta nalevo, kudy projela tramvaj, byla širší a břeh kanálu od ní oddělovalo aspoň zábradlí, to by sice asi moc nevydrželo, ale pořád lepší než vůbec nic. Silnice, na které byli oni, ale dovolila, teoreticky, sotva dvěma autům se míjet, a od kanálu ji neoddělovalo nic, a i pěšky mohl kdejaký opilec docela snadno do něj spadnout, tohle byly nevýhody benátského stylu staveb.

Alfa zastavila, a taky nic jiného ani udělat nemohla, protože i giulietta už brzdila a skoro zastavovala.

„Dávejte bacha,“ řekl Morini, jemuž tvář znenadání ozářila dálková světla auta, které přijíždělo z protisměru, a byla to jeho poslední slova předtím, než se ozval ten frenetický tikot, který díky zesílení bušícím a řinoucím se deštěm vypadal ještě výbušněji: zelená giulietta před nimi, místo aby zastavila, jako by zakopla a zakymácela se jako opilá pod nelítostnými oslepujícími reflektory druhého vozu.

„Ty do nich nasypali snad celej zásobník,“ řekl Morini a videi zcela zřetelně každý náboj ze samopalu, který zasáhl giuliettu a pak odlétal jako střípek do přívalu deště osvětleného reflektory.

„Zhasni světla a vyskočíme z auta,“ řekl Morini, ale bylo to zbytečné, protože giulietta jako by zešílela pod přívalem projektilů, zařvala naplno a vyrazila kupředu, aby se vyhnula a unikla svazku paprsků, ale k útěku měla dvě možnosti, napravo zeď domu a nalevo kanál, a auto napřed narazilo do zdi, odskočilo a namířilo si to do kanálu a spadlo do něj. Reflektory auta naproti, toho, co z něho před chvílí tak zuřivě stříleli, byly teď dravě namířeny na ně, na alfu, ale ta byla prázdná a její osádka se v průtrži schovávala za ní, protože to druhé auto se náhle pohnulo jejich směrem, jako y to do nich chtělo naplno napálit. Morini vystřelil, ale nebylo to k ničemu, protože auto se přeřítilo pár centimetrů kolem alfy, projelo, přidalo plyn s rachotem, který vypadal silnější než rachot hromu, a zmizelo, aniž oni mohli udělat něco jiného, než nazdařbůh do té bouřící tmy za ním vypálit pár marných a nicotných ran z revolverů.

Promočený Morini s botama plnýma vody a teď už bez obavy z deště, se rozběhl ke kanálu, kam spadla giulietta. „Popojeď sem s autem a rozsviť,“ řekl šoférovi.

Bylo to ale marné. Několik dlouhých minut osvětlovaly reflektory auta vody Naviglio Grande, vařící se pod kapkami průtrže v tomto místě nedaleko Ronchetta sul Naviglio, ale nic se nestalo, dívka v rudém redingotu s těma svýma dlouhýma mladýma nohama a její velice elegantní průvodce v šedivém obleku se už přeplavili do jiného vesmíru, s neznámými a záhadnými rozměry.

8.

Sotva začal trochu silněji foukat vítr, Duca Lamberti šel zavřít všechna okna bytu, pak se vrátil do pracovny a spolu s Mascarantim se znovu zadíval na kufřík, který tam nechala dívka. Vlastně to ani nebyl tak docela úplně kufřík, nýbrž truhlička nebo pouzdro, nebo brašna, a nebylo to z kůže, a kovové žebroví vypadalo i hodně pevně, příliš pevně na tak malé zavazadlo.

„Rád bych si to otevřel,“ řekl Mascarantimu.

„To nepůjde tak snadno,“ řekl Mascaranti.

Duca vstal a šel zalovit do skleněné misky, kde byly nástroje, které použil při zákroku u dívky, vzal dva a vyzkoušel malý zámek na kufříku. „Myslel jsem si, že to bude obtížnější,“ řekl, narovnal se a hledal další nástroj v misce, „tenhle by mohl vyhovovat, s tímhle by to mohlo jít,“ a strčil ho do zámku a zlehka zabral.

„Vždyť jsou to chirurgické nástroje,“ zaúpěl zoufale Mascaranti.

On ale nedbal, on nebyl zoufalý, zatímco strkal tenkou čepel do zámku, nástroj vypadal jako sídlo, protože se už rozhodl, že tohle všechno, tyhle nástroje, tyhle lahvičky s Citrosilem, barevným nebo bezbarvým, tahle farmakologická babylónská věž, kde se dal najít na cokoli správný lék, zkrátka tohle všechno, že přestalo být jeho světem, ne že by ho nenáviděl, to ne, ale opouštěl ho, sbohem, medicíno, a tak mu nástroje mohly dobře posloužit při násilném otvírání zámku nebo při otevírání krabičky sardinek.

A otevřel ho a za rachotu hromů a plačtivého pleskání deště do žaluzií nadzdvihl víko a uviděl vrstvu dřevité vlny, spíš tmavší barvy.

„Jak jste to svedl?“ zeptal se obdivné Mascaranti.

Neodpověděl mu. Vyhodil vlnu na zem. Pod ní byl mastný papír jódové barvy. Roztrhl mastný papír, složený jako bývá v kolekcích nebo bonboniérách, pod ním byla další vrstva vlny. Zarazil se a zapálil si cigaretu. Znovu se dopouští chyby, a přece se uz nesměl chyby dopustit, ale stejně pokračoval. Proč se jenom nedržel stranou od těchhle věcí, proč se nevěnoval dál svému cesťáctví s léky? Proč nezajel do Inveriga za sestrou, Livii a neteří?

„Co myslíte, že je uvnitř?“ řekl Mascarantimu.

„Asi něco moc křehkýho, když je tam tolik dřevitý vlny.“

Proč by ne, třeba křišťálové poháry na růžové šampaňské. Ale nic mu na to neřekl a vytáhl další vrstvu vlny a odhodil ji na zem. Pod ní byl tmavý hadr, jak si představoval, vypadal jako hadr na podlahu, ale na omak byl kluzký, napitý olejem.

„To nemůže být,“ řekl Mascaranti, který už pochopil.

„Je,“ odpověděl mu a nadzdvihl hadr, jako striptérka nakonec odhazuje i podprsenku.

Mascaranti vstal ze židle a klekl si ke kufříku, který ležel na zemi, a díval se do něj, aniž se ho dotýkal. „Vypadá to jako rozmontovaný samopal.“

„Je to samopal.“

Mascaranti se díval, ale jako by tomu nemohl uvěřit. „Není to Browning, Browning je větší.“ Vytáhl jeden kousek, byla to hlaveň, dalším byla střední část se zásobníkem, oba kousky do sebe zapadly jako dětská hračka, třetím kouskem byla zadní část samopalu s opěrkou, zapadla dobře i ta, lehounce, díky té spoustě vazelíny, kterou byly natřeny. Nakonec, pod další vrstvou vlny, ležely zásobníky. Vzal jeden a vertikálně ho zasunul. „Má v zásobníku třicet ran, o deset víc než Browning, a o dvě víc než Bren.“ Dno kufříku bylo pokryto zásobníky. Projektil měl ráži 7,8 mm, větší než jiné samopaly. Vrátil náboj do zásobníku, pozorně se podíval do hlavně, zdálo se, že je v ní osm drážek, tudíž rychlost střely musela být alespoň osm set metrů za sekundu. „Je to ten nejmodernější samopal na světě, schováte ho pod kabát, ale má ráži jako malý kanón, držíte ho v ruce jako pumpičku na kolo. Viděl jste? Tady je pažbička, a střílí to tak stovku ran za minutu, i víc, jen to vezměte, takový Bren se svými deseti a půl kily nenastřílí ani osmdesát ran za minutu. Pak pažbičku zaklopíte a zbraň nestřílí. Chlazení vzduchem, podívejte.“

„Nestřílejte, doktore Lamberti.“

Byl by střílel, a jak rád, tak strašně rád, protože cíle nikdy nechybějí, ale místo toho samopal něžně rozebral, odložil ho na místo, skoro stejně, jak ho našel, ale ani se nepokusil skrývat, že se dostal dovnitř, nešlo mu ani o to se s tím skrývat. Podíval se na umaštěné ruce a odešel do koupelny. „Mascaranti, jestli tady najdete kávu a kávovar, uvařte nám trochu.“ Mascarantimu káva chutnala a uměl ji uvařit dobrou. Konečně si umyl ruce a spotřeboval na tu mastnotu prášek na obkládačky, a stejné mu na prstech zůstala tenounká vrstva, pak v křečovitém rámusení hromů šel do kuchyně a posadil se do kouta, kde s Mascarantim luštili křížovku, zatímco dívka spala, a kde teď seděl i Mascaranti, který mlel kávu ve starém historickém mlýnku.

„U kterýho kramáře jste tohle kafe koupil?“ zeptal se Mascaranti. „Já ho snad půjdu zavřít.“

„Tím kramářem je váš nadřízený, doktor Carrua.“ Další nepříjemná stránka jeho postavení bývalého lékaře a nyní nezaměstnaného: Carruovi dodavatelé, počínaje hokynářem až po řezníka a uzenáře, byli i jeho dodavateli. Lorenza, dokud byla v Milánu, se nemusela nijak obtěžovat, stačilo, když zatelefonovala a objednala potřebné. Jak tomu měl říkat? Půjčka, přátelské gesto, dobročinnost? Jemu a Lorenze ale stačilo, když objednávali, a nenazývali to nijak.

„Doktor Carrua rozumí jenom policejním záležitostem, jinému ne,“ řekl Mascaranti apodikticky.

Už chvíli bylo hřmění dušené, vzdálené, uragán ustával, a v tom skorotichu mlýnek kvílel domácky, jaksi dobrácky, a vyvolával v myslích představu někdejších kuchyní s otevřeným ohněm. Duca se pohodlně opřel a upřeně se zadíval na kávovar na sporáku, na bledý a nehybný plamínek plynového hořáku, náhražku svítivých, žhnoucích, narudlých a poskakujících plamenů otevřeného ohniště.

„Připusťme, že ta holka říkala aspoň trochu pravdy,“ řekl, nepřestávaje se upřeně dívat na imaginární ohnišťátko v tom tichu, které bylo stále něžnější, protože bouře a vichr ustávaly.

Mascaranti vstal s mlýnkem v ruce. „Jsem už taky tak trochu schizofrenik. Postavím klidně kávovar na plyn bez kafe.“ Zavrtěl hlavou, zhasl plyn a čekal, až se kávovar trochu zchladí.

„Připusťme, že ta holka mluvila trochu pravdy,“ řekl znovu on.

„Ano,“ na to Mascaranti.

„Říkala, pokud mluvila pravdu, že jedno ze dvou milánských řeznictví jejího snoubence je kousek odsud, ve via Plinio, pravda taky je, že sem ke mně dneska přišla pěšky.“

Mascaranti vylil vodu z kávovaru, roztočil ho, naplnil filtr kávou, zatočil ho, znovu zapálil plyn a postavil kávovar na oheň. „I to je možný.“

„Připusťme, že je to tak. Přišla sem s kufříkem. Znamená to, že kufřík měla v řeznictví, a když skončila práci, odešla s kufříkem a přišla sem.“

„To je možný,“ řekl Mascaranti, „ale taky mohla z krámu odejít bez kufříku a zajít pro něj někam, kde byl uloženej.“

To ne, napadlo ho, kdepak, v tomhle ohledu musí člověk hledat nejekonomičtější řešení, a správná hypotéza je i nejekonomičtější hypotéza. „To mi nepřipadá pravděpodobné. Především by tohle jiné místo, kde mohl kufřík být, muselo být někde na cestě od řeznictví sem. A pak, muselo by to být důvěryhodné místo, taková věc se nedá nechávat někde v bistru nebo u náhodných známých. A bylo by divné, kdyby takové místo měli právě někde mezi řeznictvím a mým bytem.“

Mascaranti, který sledoval kávovar, připustil přikývnutím, že ano, ale řekl: „Jestliže ale tenhle kufřík měla v krámě, musel teda její snoubenec vědět, oč se jedná, protože by bylo dost obtížný, aby před ním podobnej kufřík schovala.“

„Na to právě myslím,“ řekl Duca. „Není to jisté, ale velice pravděpodobné. Ženská, když to budě nutné, schová fotografii přítele třeba manželovi do peněženky, ale když může, vyhne se tomu. Připusťme tedy, že kufřík mela v krámě a že snoubenec o tom ví.“ Otevřel okno, protože bouře ustala a teď už jenom pršelo, nadechl se zhluboka cementového vzduchu páchnoucího po odpadcích na dvoře, aspoň že zvlhl, a znovu se šel posadit. „A připusťme tedy, že snoubenec řezník ví, co je v něm.“ Podíval se na hořící plyn, přimhouřil oči a vzpomněl si na jiskry, jak vyletovaly kdysi dávno a odlétaly lapačem jisker do komína (jak se to vlastně říkalo těm lapačům?) a představil si ty lapače nad dnešními plynovými hořáky. „Dokonce předpokládejme, že ten kufřík dal dívce on sám, chci tím říct, že řezník dal snoubence samopal, aby ho sem donesla. Nikoho nenapadne, že v kufříku, který nese dívka, je samopal, pak se kufřík odloží tady, u mě, v bytě počestného, i když odsouzeného lékaře, a ve vhodnou chvíli si někdo pro něj přijde.“

Mascaranti stále přikyvoval, pak přestal, aby odstavil kávovar. Pak znovu začal přikyvovat, zatímco podával šálky a cukřenku.

Na to se Duca zeptal: „Mascaranti, poslouchal jste, co ta holka říkala?“

„Jo, poslouchal, ale nedíval jsem se,“ usmál se dvojsmyslně.

„Ta holka přece říkala, že její snoubenec si nadělal spoustu peněz, několik set miliónů, na tom mase, tím že neplatil daně.“ Škoda, plamen zhasl. Pokračoval trpělivě: „Nevěřím, že se dají vydělat stovky miliónů na tom, že se neplatí daně. Vy ano?“

„Moc ne.“ Nalil kávu.

„A je podle vás možné je vydělat na tom, že se do Itálie dovážejí takové novinky, jako je ta v kufříku?“

Mascaranti přisvědčil a podal mu šálek s kávou, potom i cukřenku.

„Podle vás, jde o válečný arzenál?“ Dal si do kávy cukr, zamíchal a čekal odpověď.

Rovněž Mascaranti si osladil a zamíchal, a zatímco míchal, sedě vedle něj a dívaje se na budík, který do deštivé noci tikal a na němž poskakovala slípka místo vteřinové ručičky, beze spěchu přemýšlel. „Ne,“ řekl. Usrkl kávy, ale zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct, že není dobrá. „Víte, zbraní se může stát třeba váleček na nudle, ale skutečný útok nelze provádět s těmahle samopalama, nanejvejš s ním jde udělat akce typu commandos.“

„Anebo něco podobného, jako třeba přepady a únosy,“ řekl Duca. Usrkl kávy. „Takhle je dobrá, v noci se nemá pít silná.“ Vstal a šel otevřít i ostatní okna bytu, a v Lorenzině pokoji uviděl pohozené věci malé Sáry a viděl je tam každý večer, ale pokaždé je zapomněl uklidit, a teď se styděl, když je Lorenza pryč už deset dní. Sebral deku a přehodil ji přes vaničku, pak vyhledal cigarety, které měl v kapse saka pověšeného na věšáku v předsíni, byly to obyčejné Nazionali, dokonce ani ne vývozní, a vrátil se do kuchyně. Mascaranti právě umýval šálky, pečlivě.

„Anebo by to mohl být vzorek,“ řekl mu, když se posazoval na židli za ním. „Pro někoho, kdo chce nakupovat tak trochu ve velkém. Otevře se kufřík, ukáže se vzorek, vysvětlí se, že je to poslední model a že je k mánií za přístupnou cenu.“

Mascaranti si otřel ruce do utěrky pověšené nad dřezem. „Zprostředkovatel obchodu se zbraněmi?“

„Snad,“ a zároveň zavrtěl hlavou, „možná, ale to není podstata otázky.“

Pak se ozval telefon. Vstal, šel do předsíně. Byl to podstrážmistr Morini, poslouchal ho, a to, co mu povídal, nebylo ani tak dlouhé, jenomže Morini byl tacitovec, takže vylíčení úděsné smrti těch dvou – oslepených reflektory, postřelených ze samopalu a vyděšených op té míry, že raději vjeli do kanálu – dopadlo jako popis bez R. S. V. P., díky jemuž z tohoto příběhu šel mráz po zádech ještě víc. Když domluvil, zůstal Duca stát obrácený k telefonu, ke zdi, a trochu se zhroutil, a bylo mu taky trochu nanic odporem z nechutnosti toho, co právě slyšel.

9.

Po bouři se obloha nad Milánem, protože i nad Milánem je obloha, rozjasnila a dostala daleko modřejší barvu než obloha nad Plateau Rosa; nad domy, nad terasami v posledních patrech těchto domů, bylo docela jasně vidět nory se zasněženými vrcholky. Muž u pumpy na piazza della Repubblica, kde se Mascaranti zastavil, měl na sobě nebesky modrou uniformu, byl ochotný, nečetl noviny a nic nevěděl, každou noc v Milánu umírá spousta lidí, kromě toho, že umírají i za dne, a z nejrůznějších důvodů, záduchou počínaje a střelbou na Ripa Ticinese konče, on nemůže všechny litovat a oplakávat, a ostatně ani všechny není třeba oplakávat; dokonce se ani jednou zatím nepokusili ukrást mu tržbu, a proto okolní svět pro něj měl normální dimenze, byl k životu, ne-li přímo šťastný. Duca Lamberti sledoval počítač v paprscích toho triumfujícího slunce a v razantní jarní zeleni geometrických trávníků na náměstí. Dívka v rudém redingotu byla v tu chvíli v márnici, bez redingotu, a v druhé lednici ležel její smutný průvodce, a tyhle obrazy neměly smysl v normálním světě, kde se dá žít, jak ho videi ten pumpař.

„Zajdu na chvíli do Ricciho cukrárny,“ řekl Mascarantimu, přešel via Ferdinando di Savoia poslušen semaforu, vstoupil do podloubí mrakodrapu a pak do cukrárny.

Přes obraz dívky natažené v lednici prosektury se promítly jasnější a živější obrazy lavic tohoto dvojctihodného chrámu vysokého umění cukrářského, čajovarnického a zmrzlinářského, kam polovina Milánu, anebo celý? přicházela jakmile mohla, aby zde vykonala obřad aperitivu, nakoupila krabice sladkostí, které manželé o nedělích nosívali domů manželkám a dětem, a prohlédla si láhve francouzských, řeckých, německých a španělských vín, vystavených ve výkladu v poněkud nakloněných polohách, těch tekutých šperků, které těžko mohl docenit ten, kdo měl patro uvyklé na obyčejná stolní vína.

„Policie.“ Ukázal legitimaci, ale ta patřila Mascarantimu. Robustní a roztomilý pán se na něj nejistě podíval přes brýle, pak ho roztomile zavedl dozadu do lokálu, drže ho za loket a naznačuje chůzi v předklonu.

„Vy jste majitel?“ zeptal se ho z přemíry puntičkářství, ale i on sem občas zašel, takže ho vlastně znal. „Ano, prosím.“

„Potřebuju jednu informaci. Rád bych se dozvěděl, jestli u vás někdo objednával svatební dort.“

„Dostáváme fůry objednávek na svatební dorty,“ přes brýle se na něj podíval bez obav a bez zvědavosti, jenom s výrazem panskosti, jako se člověk nedívá na sobě rovného.

„Jde o svatební dort, který jste měli odvézt do jedné obce u Milána.“

„Musel bych se podívat do objednávek,“ řekl majitel, ale výraz začal mít poněkud otrávený. „Nevíte, kdo ho objednával?“

„To nevím, ale dort se měl poslat do Romana Banca, což je místní část vesnice Buccinasco u Corsika. Mohli ho nechat objednat kýmkoli.“

Topografické údaje byly obsáhlé a dlouhé a majitel cukrárny se začal na něj přes ty své brýle dívat chladně, a nic neříkal. Vysvětlil mu to tedy přesněji a zevrubněji.

„Bylo mi řečeno, že je to dort za dvě stě tisíc.“

Pohled přes brýle byl náhle nevěřícný. „Takové dorty se dělají možná pro královnu Alžbětu.“

Usmál se na něj. „Možná přeháněli,“ majitel, který se nedal nachytat, mu byl sympatický. „Řekněme za sto tisíc.“

„Už jsem vám říkal, že bychom se museli podívat do objednávek.“

Podívali se, našli ji, objednávku na dort, což byl dort za pouhých ubohých pětatřicet tisíc, protože ta dívka, když ještě žila, ale teď byla v lednici v márnici, obvykle docela dětinsky fantazírovala a ráda přeháněla, a tak se z pouhých pětatřiceti tisíc stalo rázem dvě stě tisíc, a dort doručili před třemi dny a vážil sotva deset kilo, dodávkou firmy Ricci, přímo do Romana Banka, místní části Buccinaska, do via dei Gigli, a dort byl placen předem šekem, jak vysvítalo z objednávky dortu, sekem banky Banca ďAmerica e ďltalia, číslo 11 80 39 8, a dort objednával skutečný Miláňan, alespoň podle jména, Ulrico Brambilla, a ten měl nejspíš být i ženichem, pokud se měla konat svatba, protože mel řeznictví v Milánu a v Romanu Banku a v CaTarině.

Duca se vrátil do auta a posadil se vedle Mascarantiho, který seděl za volantem. „Dort odeslali.“ Byl by se rád dozvěděl, jak ten dort skončil, i když byl skromný, jenom za pětatřicet tisíc, a ne za dvě stě tisíc, musel to byt docela pěkný dort, když vážil bezmála deset kilo, deset deka na lávu, protože měla být asi stovka těch, kteří ho měli ochutnat. Ale ke svatbě nedošlo.

„Pojedeme do Romana Banka,“ řekl Mascarantimu. „Přes Inverigo.“ Byla to jen narážka, ale Mascaranti ji pochopil, protože do Romana Banka se nemusí jet přes Inverigo, které leží v opačném směru, ale Duca sestru neviděl už deset dní, deset dní už neviděl malou Sáru, celých deset dní už neviděl Livii s těmi M a W, kterými ji pořezali celou tvář.

Taková cesta to bylo jet jako v ústrety slunci, klouzat do něj, a tak sjížděli až k Auseriovic vile. „Je to tady?“ zeptal se Mascaranti.

Ano, byla to ta vila, za mříží brány stála Lorenza s malou v náručí. Bylo jim tady moc dobře, obě vypadaly skvěle a krásně, holčička měla tvářičky a prdýlku jako barokní andělíček, a tuhé Lorenziny vlasy sčesané do orionu výborně ladily s kopcovitým pozadím světle zelené barvy Brianzy.

„Livie je v pokoji,“ řekla Lorenza.

To je minimum, co může dělat s těmi sedmasedmdesáti jizvami v obličeji a pečlivě obřezanými koutky očí, rtů a nosními dírkami, i po všech těch plastikách, které jí provedli. Nic jiného nemůže dělat, než zůstávat zavřená v pokoji. Se Sárou v náručí prošel zahradou téhle brianzské, ale aristokratické vily, a vstoupil do haly.

„Kam mě to neseš, strýčku?“

On byl totiž strýcem. „Jdeme za slečnou Livii.“ Vyšel po schodech, které vedly do horního poschodí, věděl, že Livie ho viděla přicházet oknem a že na něj čeká.

„Já si chci hrát se slečnou Livii,“ řekla Sára, „ale ona nechce.“

„Slečna Livie je trochu unavená,“ řekl. Druhé dveře vpravo v chodbičce se otevřely a Livie řekla: „Trochu neohlášené a znenadání.“

„Jsem tady jen na chvíli,“ řekl a podíval se na ni pozorněji, a držel holčičku v náručí, za deset dní sedmasedmdesát jizev nezmizí, ani za deset měsíců, ani za deset let.

Řekla: „Blbý, co?“ Chtěla tím říct: můj obličej není v pořádku, že?

Odpověděl jí brutálně něžně: „Je.“ Pravdu, ačkoliv řezala jako břitva, tu měla slečna Livie Ussarová raději než jakýkoli ráj, a skutečně se usmála, jako kdyby jí řekl, že je bůhvíjak hezká.

„Nechte mi tady holčičku a běžte za sestrou,“ řekla s úsměvem; ale že udělali dobře svou práci, tu plastickou operaci, dařilo se jí už i usmát, a mohlo se zdát, že prodělala jen neštovice, silné neštovice.

„Ano,“ odpověděl jí. Postavil holčičku na zem a řekl jí: „Běž si hrát se slečnou.“ Přistoupil k ní o krok. „Musím dodělat nějakou práci, doufám, že s tím budu brzy hotov, pak budeme moct zajet k moři, doktor mi říkal, že moře prospívá.“ Ale ani vládce všech světových oceánů, bůh moří anebo stvořitel vod nemohli napravit těch sedmasedmdesát jizev, nikdy, to věděl.

„Je mi dobře i tady, nedělejte si starosti,“ vzala dítě za ruku a odvedla je do pokoje a zavřela za sebou dveře.

On nemohl nic dělat, nemohl rozsekat a rozemlít toho, kdo vytvořil tuhle obludnou krajku na tváři slečny Livie Ussarové, protože zákon nepovoluje mletí a nepovoluje osobní mstu. Sešel po půvabném schodišti půvabné vily, vzal Lorenzu kolem ramen.

„Proč se nezdržíš? Co máš na práci?“

Podíval se na ni s něhou, aby nepoznala veškerou tu nenávist, jíž vřel a jež ho pálila jako utrejch. „Nic zvláštního,“ začal si vymýšlet, „ale možná že mě pak dostanou zpátky do lékařské společnosti, a tak musím navštívit pár lidí, víš, musím jim vysvětlit, jak se věci mají.“ Lorenza si přála, aby se znovu vrátil k doktořině, on si to přál už mnohem méně. Se slunečním paprskem v zádech jako šípem, s tím paprskem, který zářivě projížděl údolíčkem u jezera Segrino, vrátil se do auta, a z okýnka vystrčil ruku a pohladil Lorenzu po tváři. „Teď na to trochu šlápněte, protože jsme se zdrželi,“ řekl Mascarantimu.

10.

Poledne není dobrá hodina k tomu, aby člověk projížděl Milánem v autě, snad ani neexistuje vhodná hodina, kdo může, městu se dokonce vyhne, aby jím nemusel projet, a Mascaranti začal počítat semafory na viale Fulvio Testi a když dojeli k Porta Ticinese, bylo jich jenom třicet dva. Jako na pomalém kolotoči pro malé děti projeli polovinu kruhového objezdu na piazzale 24. Maggio ve čtyřstupu nebo šestistupu aut, obdivovali Darsenu, milánský přístav, kdosi kdesi řekl, že je to pátý přístav v Evropě co do váhy zboží, které tudy prochází, a jeho napadlo, že třeba tudy prochází všechen písek a stavebniny, které přicházejí do města, pak řekl Mascarantimu: „Pojedem po pravém břehu,“ a chtěl tím říct, že to bude pravý břeh Alzaie Naviglio Grande, ten samý, po němž jeli ti dva, dívka a Silvano, ti dva nebožtíci, teprve před třemi dny, v bouřce, teď tady svítilo slunce a vzduch voněl jako na horách. Okamžitě poznali místo, kde se to stalo, na asfaltu zbyly stopy po pásovém jeřábu, který auto vytáhl z vody, a Mascaranti vystoupil a okamžitě si všiml na zdi domu stop po projektilech, které ty dva minuly a poškrábaly omítku. Luca se díval do vod kanálu. Proč dívka a Silvano jeli právě po téhle cestě? Kdyby byl vjel na silnici na levé straně kanálu, která je ostatně širší, mohl uniknout střílení a smrti. A jak to, že ti, co to do nich napálili, věděli, že pojedou právě po pravém břehu? A museli dokonce vědět i přibližnou hodinu, kdy pojedou, a museli vědět ještě hodně dalších věcí.

Nastoupil do auta a vyrazili k Romanu Banku, a jeli pomalu, protože si spočítal, aby nedojeli dříve jak v půl druhé, v době, kdy řezník Ulrico Brambilla bude nejspíš už po obědě, protože ho nechtěl obtěžovat při jídle. V Corsiku přejeli most a dostali se na druhý břeh, pak projeli Corsikem a ukazatel na konci via Dante jim pověděl, že Romano Banco [e nalevo, a jeli pak po široké asfaltce, která vedla částečné mezi lukami a domy, domky a dokonce jakýmisi pokusy o věžáky, pak jim další ukazatel oznámil, že vjíždějí do Romana Banka a že je zde zákaz používat klaksonu.

„Ke kostelu, musíme se dostat ke kostelu.“

Mascaranti zabočil po širokých ulicích roztroušené vesnice ke zvoničce.

Možná že ano, pomyslel si Duca, možná že objednal skutečně náklaďák karafiátů ze San Rema. Z kostelíka s oprýskanou jednoduchou zvoničkou, dojemnou svou sešlostí, byla ještě cítit vůně karafiátů, i ze starých domů kolem jako by sem zalétala nasládlá vůně karafiátů, a aniž vystoupili z auta, vrátili se na hlavní silnici. Po několika dotazech u kolemjdoucích našli dům pana Ulrika Brambilly, bylo to cosi jako patrová vilka s několika centimetry zahrádky vpředu, a vlastně to ani nebyla zahrádka, nýbrž proužek země se zelenými nitěmi.

„Pana Brambillu hledáme.“

Hubená žena celá v černém, ale ne stará, s čímsi ještě ženským v zažloutlé tváři a v očích zapadlých do modravého okolku a drobných vrásek, řekla neklidným hlasem: „Není tady, odjel.“ Aha, tak už odjel.

„Kam jel? Jsem Silvanův přítel.“ Některá přátelství mu lezla krkem, ale copak v jistém smyslu nebyli přáteli? Měli společné obchodní záležitosti, dívky, které se musely léčit, takže to byl vlastně eufemismus, a dokonce měli společné i střelce, takže to mohlo být docela dobře i přátelství mezi nimi.

Silvanovo jméno zapůsobilo na ženu tak, jak si přál, udělalo na ni zelený dojem, podívala se na něj, podívala se na Mascarantiho, poodstoupila, aby mohli dovnitř, a když vstoupili do domu, uviděli, že je to obyčejný venkovský dům, to znamená prostě dům, protože Ulrico Brambilla i přes všechny ty svoje milióny čestně a poctivě zanechal dum v tom stavu, v jakém ho kupoval, on, který koupil všechno, který skoupil polovinu CaTarina, i byty a pozemky.

„Nevím, kam jel,“ řekla, a vypadalo to, že má strach, jako by jí Silvanovo jméno nahánělo strach.

Sotva vešli, byli v obývacím pokoji, kde pravděpodobně nikdo nejedl, docela určitě se jedlo v kuchyni, stál tam totiž čtvercový stůl se židlemi u každé strany a uprostřed na něm ležel krajkový ubrus, ale takový ten pravý, ručně dělaný, byl zde dokonce kredenc a vitrínka a pendlovky na stěně a podlaha byla z vyblýskaných červených cihel, a tvrdý divan podobný jakési dlouhé židli tak pro tři lidi, na nějž se posadili bez vyzvání, zatímco ta žena v černém venkovském oděvu, skoro to byl snad i zdejší kroj, a s uzlem vlasů spadajícím jí do zátylku, se na ně dívala.

„Musím mluvit s Ulrikem,“ řekl jí v tom ospalém polostínu, ostatně příjemném, který vládl v pokoji, tenhle Enrico musí být chlap s hlavou na svém místě, mazaný, když si nenechal postavit vilu jako hrom od architekta a nábytek vybrat od bytového architekta. Nikdy ho neviděl a teď mu přišlo k smíchu, že mu říká Ulrico. „Jde o vážnou věc.“

I tohle udělalo na ženu dojem, nemohlo jí být víc než padesát, a jako mladá to musela být, jak by řekl Miláňan, pěkná kobyla, pěkná, pevně stavěná dívka. Ale nakonec v ní jakýsi hněv potlačil ten zelený dojem, protože řekla: „Nic vážnějšího než to, co se stalo, to bejt nemůže. Měl se ženit a nevěsta se mu utopila v kanálu, a on z toho taktak nedostal infarkt, a tak jsem mu řekla, aby někam na pár dní odjel.“

„A vy jste kdo?“ Duca se jí zeptal drze a zle.

„Já jsem prodavačka,“ odpověděla, „prodavačka v prodejnách tady a v Ca’Tarině.“ Dodala puntičkářsky a upřesnila: „Pokladní.“ Tak takhle důležitá byla!

Výpočet, jak se říká v aritmetice; tenhle Ulrico Brambilla měl tedy mladou prodavačku, dostatečně eroticky založenou pro prodejnu v Miláně a tady na venkově si držel zralou ženskou.

„Starám se mu i o dům,“ řekla pyšně spokojena s tím, že jim dala najevo, co mají pochopit.

A stará se mu o něj pečlivě, pomyslel si Duca, rudé cihly na podlaze má čisté a nablýskané, ale nikoli nepříjemně nablýskané, jsou už trochu ošlapané a vystupuje z nich teplo domova, nikde ani prášek, žádné zápachy, všechno na svém místě, jestli má takhle v pořádku i Ulrika Brambillu, Ulrico je šťastný muž.

„Musím mluvit s Ulrikem,“ řekl to monotónně, ani hrozivě, ani naléhavě. „Je to moc důležité.“

Posadila se také, když si odtáhla jednu ze čtyř židlí po čtyřech stranách stolu, a náhle pronikl závěsy na přivřeném okně, závěsy docela prostě bílými, sluneční paprsek a dopadl, spíš narazil na lesklou desku stolu a odrazil se jí do tváře a zvýraznil tak váčky pod očima, vrásky a unavenost pokožky. Ona se však pyšně nepohnula, aby uhnula tomu odrazu, pohrdla jím, naopak se mu vystavila v celém svém úpadku. „Nevím, kam jel.“

Byl to příjemný rozhovor, on neustále opakoval, že chce mluvit s Ulrikem, a ona nepřestávala opakovat, že neví, kam odjel. Nasadil tedy trochu vyšší hru. „Silvano u mě nechal něco, on už ví, oč jde.“

Trochu se nechala nachytat, protože tvář v odlesku jí poněkud ztuhla. „Nic nevím.“

„Nic nevím“ znamená hodně věcí. Mimo jiné i to, že se něco ví, ale nechce se to říct, a že se chce namluvit, že se nic neví. Ti lidé jsou mazaní. On se takhle dozvěděl, že ona ví.

„Já si tu věc nemůžu nechávat doma,“ řekl jí, ale byl slušný, začínalo mu jí být už trochu líto: prese všechno, přes věk, zkušenosti a venkovskou mazanost v ní zůstalo, jako v jiných ženách, kus statečné, nefalšované nevinnosti. A pak strčila do pasti i druhou nohu. „Má mi dnes telefonovat, řeknu mu to.“

To bylo důležité. Ulrico Brambilla bude telefonovat, ať už ta žena ví, kde je, nebo neví, on bude volat. Pravděpodobně to nevěděla, pravděpodobně neřekl ani jí, kam jede, a možná na stejném místě ani není tak dlouho. Znamená to, že utíká? Proč utíká? Člověk může utíkat z tolika důvodů, třeba z bolesti, snoubenka skončí v kanálu, jak říkala ta žena v černém, čímž deklasovala Naviglio z plavebního kanálu na obyčejný příkop, a tak řezník zavře své čtyři prodejny (ale Carrua si myslel, že má ještě jiné, napsané na jiná jména, přirozeně) a odjede se vyplakat na odlehlé místo, daleko od všech. Ale Ulrico Brambilla neutekl z tak něžného důvodu. Pak se tedy taky utíká ze strachu. Ze strachu z někoho.

„Tak mu to řekněte,“ zůstal sedět, rovně, na tom tmavě zeleném divánku vedle Mascarantiho. „My počkáme tady, a až zavolá, řekněte mu, že s ním potřebujeme mluvit a že mu musíme cosi odevzdat.“

Vstala. „Tady není žádné nádraží ani čekárna,“ řekla. Mluvila dobře spisovně, nicméně s mírným přídechem hovorového jazyka, nebyla sice žádná intelektuálka, to určitě ne, ale byla něco lepšího, byla inteligentní, oči měla unavené, prozrazovaly na ni, že trpí na játra a že má neklidnou menopauzu, ale dívaly se inteligentně. A protože sváděla ji její inteligence ke svárlivosti a zpupnosti. „Běžte odsud,“ řekla a náhle byla nahněvaná. „Chcete-li něco panu Brambillovi sdělit, napište mu.“

A co by ne? Napíšeme lístek. Ale Dukovi se nelíbil kromě slov ani tón ženina hlasu. Vstal také, obešel stůl a postavil se před ni. „Dobře, my tedy půjdeme.“ Podíval se na ni upřeně, ale pohledem jí řekl ještě, že tedy dobře, každý ať se zahrabe, jak umí a jak se mu líbí. „Jdeme,“ řekl Mascarantimu.

Když byli u dveří, kajícně je zastavila: „Jestli ale chcete počkat…“ Žluť ve tváři jí mírně zrůžověla. „Říkala jsem to, protože možná budete muset čekat dýl, já ani vlastně nevím, kdy zavolá.“

Ani se na ni nepodíval. „Tím hůř pro něj,“ řekl. Požádal Mascarantiho o lístek, napsal na něj jméno a adresu a číslo telefonu, všechno zřetelné, čitelně, a podal ho ženě. „Jestli ho to bude zajímat, ať napíše on mně, nebo ať za mnou přijde.“ Odešli a byli si jisti, že se za nimi dívá škvírou přivřených dveří, že si všimla i auta a možná si poznamenala i číslo. Ať si poslouží. Dokonce si tohle přáli. „Jedeme domů.“

Další průjezd městem, ale všechno má svůj konec, i jízda z Romana Banka na piazza Leonardo da Vinci. A doma ten kufřík stále ležel, stále byl tmavozelený a stále měl ty kovové výztuže, které z něj dělaly tak trochu bednu nebo pouzdro. Sotva vešel, otevřel ho, protože ničemu nedůvěřoval, větřil velikou bandu a nechtěl propást příležitost k setkání, takové malé téte á téte, říká se to tak, když si člověk s někým povídá z očí do očí, ne? A oko za oko, sedmasedmdesát jizev za sedmasedmdesát jizev.

„Tohle je jako růže,“ vysvětlil Mascarantimu, když si sedl na bobek ke kufříku na podlaze, „jednou na ni slétne včelička.“ Očistil si ruce o vlnu. „A zatímco budeme čekat, začneme od začátku, vytáhněte všechny jeho spisy.“

KAPITOLA DRUHÁ

Princip pily na kosti je prostinký: je to zubatá ocelová páska natažená mezi dva bubny, něco hodně podobného projekčnímu přístroji, skoro stejný princip; jedna část pásky zůstane odkrytá tak do výšky třicet čtyřicet centimetrů, a když se kost opře o tu stranu pásky, která je opatřena zuby, kost se dokonale přeřízne, a užívá se takové pily i při porcování masa na znamenité a známé florentské bifteky, které se pak sekerkou naklepou, a používá jí řezník pokaždé, když potřebuje rozdělit kost na dva nebo více dílů.

1.

Spisy byly čtyři, a spisy jsou suchopárné entity, dokonce v jistém smyslu odpudivé, zejména když už je člověk prolistoval, dokument za dokumentem, třikrát nebo čtyřikrát, nebo dokonce pětkrát, a zejména za jarního dne, toho dne, kdy Milán byl krásný jako nikdy, kdy něžné čepele slunce lehce a neuvěřitelné krájely všechny místnosti bytu, zvýrazňovaly zaprášenost nábytku, špinavost oken a zašlost mosazných klik dveří. Ale Duca s Mascarantim se posadili se skloněnými hlavami ke stolu v kuchyni nad pěkně tlusté spisy kaštanově hnědé barvy.

Technicky došlo ke třem pádům do kanálu. K prvnímu už skoro před čtyřmi roky. Mladý pár – jí bylo dvacet čtyři, jmenovala se Michela Vasorelhová, jemu dvacet devět, jméno Gianpietro Ghislesi – sletěl do Lambra u Conky Fallaty za Cascinou SanťAmbrogio. Záležitost to byla dost obskurní, že pane Carruo?, že pane Mascaranti?, že paní nebo slečno Spravedlnosti?; zatkli majitele auta, advokáta Turiddua Sompaniho, který uvedený pár doprovázel a který z auta vystoupil, aby nechal řídit mladého Ghislesiho, ten a) neměl řidičský průkaz, b) byl naprosto pod obraz, c) vykřikoval, že chce s autem přejet řeku. Dívka, jak tvrdila spousta svědků, kteří ji slyšeli, prý křičela a nadarmo se mu pokoušela v tom zabránit. Advokát Turiddu Sompani neměl zrovna kliku, protože narazil na mladého vyšetřujícího soudce, ošklivého a zlého, který ho postavil před soud se žalobou pro dvojí zabití z nedbalosti a zároveň nechal otevřené všechny možnosti předpokladu a domněnce, že nešlo o nedbalostní přečin, nýbrž o úmysl. Víc jak dva a půl roku mu ale stejně nemohli dát.

Pak utekly skoro čtyři roky a došlo k dalšímu pádu: Turiddu Sompani, který se dostal z kriminálu ani ne za rok, a jeho stará přítelkyně Adéle Terriniová sjeli do Alzaia Naviglio Pavese, teď tomu bylo sotva čtrnáct dní. V tomto okamžiku začínala nudnost opakování Duku dráždit a podrážděnost ho doslova pálila, když došlo ke třetímu pádu do vody. Jistý pán, který se jmenoval Silvano Solvere a jenž vypadal tak jemnocitně, a jedna jeho přítelkyně, Giovanna Marelliová v černých punčochách a v rudém redingotu, se utopili v autě, ale napřed je poranili neznámí pachatelé střelbou ze samopalu. Této události byli přítomni lidé ze skupiny podstrážmistra Moriniho, tudíž nemohla vzniknout žádná pochybnost o žádné podrobnosti, a podrobností bylo tolik a všechny ležely uloženy v jednom z tech tlustých spisů. Přečetl si je všechny, jednu po druhé, ty podrobnosti, a jeho podrážděnost začínala být nesnesitelná. Nejvíc ho dráždilo, že kolem všech tří událostí se točila jedna a táž osoba, Turiddu Sompani. První pár zmizel v Lambru zrovna, když byl na výletě s advokátem Sompanim; pak se v Alzaia Naviglio Pavese utopil sám advokát se svou přítelkyní; nakonec třetí pár, a ten byl v přátelském vztahu k Sompanimu, mladík v šedivém obleku se dostavil přímo k němu, k Dukovi Lambertimu, a tvrdil, že ho posílá Turiddu Sompani.

A pak, dráždilo ho i to, že všechny osoby zamíchané do těchto tří událostí byly tak podivné postavy. První pár, ona, Michela Vasorelliová, se živila, jak jasně pravil list z jejího spisu, prostitucí a kuplířstvím, on, Gianpietro Ghislesi, měl jako oficiální zaměstnání nezaměstnanost, tajně se živil pasáctvím, ale nebylo to zas takovým tajemstvím, protože dvakrát ho za pasáctví zašili, ale pokaždé se díky advokátu Sompanimu z toho dostal.

Druhý pár měl spis ze všech nejtlustší, ale listy s popisem jejich charakterů v zásadě představovaly jakousi světskou bibli morálního úpadku. Napřed, abychom dali přednost dámě, Adéle Terriniová. Dráždivou podrobností bylo to, že Adéle Terriniová, dáma, které uz táhla šedesátka, se narodila v Ca’Tarině, kde se narodila – a on moc nevěřil na náhody, připustíme-li, že vůbec na něco věřil – ta mladá žena, které provedl hymenoplastickou operaci a která teprve před několika dny zemřela, tedy byla zabita. Fantastické náhody života: dvě ženy se narodí ve stejném hnízdě, jedna před půl stoletím, druhá před třiceti lety, ale obě, ani ne během týdne, se utopí v autech.

Ještě odpudivější a temnější postavou z tohohle druhého páruje Turiddu Sompani. Tajemnost jeho osoby začíná už u jména, především křestního, Turiddu, protože Turiddu je sicilská zdrobnělina jména Salvátore, a on neměl nikdy v životě nic společného se Sicílií. Ani příjmení neměl tak docela v pořádku: Turiddu Sompani se objevil v Itálii v září roku 1943 a všechny dokumenty mu vydaly bud fašistické nebo německé úřady. V jeho spisu byla spousta fotografií mnoha dokumentů, bylo zde potvrzení o udělení italského občanství Jeanu Saintpouanovi, ale v závorce bylo napsáno Turiddu Sompani, narozenému ve Vannes (Bretaň) 12. července 1905. Proč se Francouz, Bretonec, jmenuje Turiddu, proč dostal italské občanství v tak výjimečnou chvíli, jakou bylo září 1943, to ví jen pánbůh, ale byly zde další dokumenty, které vnášely přece jen trochu světla do temnoty kolem tohoto Lawrence Lombardie a okolí: byla tam fotokopie legitimace fašistické strany z období republiky v Saló, samozřejmě, pak jedna jeho fotografie, pořízená v horách, s vousy a partyzánským šátkem kolem krku, pak legitimace, kterou vydalo velitelství SS v Miláně, jedinečná a všude platná propustka, s touhle legitimací si ho nikdo nesměl prakticky ani všimnout, a tím méně ho prohledávat, tu mu vydal, jak vidno podle razítka, jistý Ober v Milánu, Hotel Regina, červen 1944. Byl zde, pro každý případ, i dopis Kurie, která děkovala oddanému a zbožnému příteli Turiddovi Sompanimu za jeho intervence ve prospěch ubohých politických vězňů.

V tu chvíli se Mascaranti už neudržel a uchichtl se: „Tomu chybí ještě legitimace ze synagogy a dopis od Eisenhowera, a pak by byl chráněnej ze všech stran.“

Nejdojímavějším dokumentem ale byla stvrzenka z pavijské univerzity, z níž vyplývalo, že Jean Šaintpouan (Turiddu Sompani) získal doktorát práv tím, že zaplatil všechny poplatky. Pak tady byl nejhrozivější dokument: zbrojní pas, fotokopie udělali superpuntičkářští lidé z Moriniho skupiny a byly na nich zachyceny obálka a všechny listy té knížečky, která představovala v jistém smyslu galerii z historie razítek a povolení. Zbrojní pas vydala milánská kvestura koncem roku 1943, pak ho vidovali i fašisté, posléze OKW, kde přidali zvláštní papír a vlepili ho do knížečky, tlustý a veliký haknkrajc vyřazený do papíru, na nějž pak kdosi, ale rukou, dopsal, tlustým inkoustem a kurentem, potvrzení o povolení velitelstvím SS, podepsán ten samý Ober XY. To ale nestačilo, protože další papír přidal v listopadu 1944 a bez razítek GAP, kterým se výše uvedenému povolovalo nosit zbraň, jen takhle obecně to tam bylo napsáno, takže mohl chodit s kanónem, měl k tomu přece povolení od partyzánů. A pak pokračoval s datem 11. června 1945 Allied Command se sídlem v Milánu, který povoloval Turiddovi Sompanimu „nosit na těle zbraně, revolvery, pistole a podobné za účelem osobní bezpečnosti a obrany“, jak se tehdy vyjadřovali oficiální překladatelé, za něž si Angloameričané vybrali někdejšího umývače nádobí z Wyomingu, který tvrdil, že umí italsky, a někdejšího prodavače limonád ve via Caracciolo v Neapoli, který prohlásil, že umí anglicky.

Všechny tyhle odpuzující a odporné listy samy o sobě už dost charakterizovaly toho člověka, ale byly ve spise i jiné, které daleko subtilněji promlouvaly o tom, jaký je to člověk, protože policie je empirická, ale také děsivé analytická, a má strašlivou paměť. O tomhle Bretonci, naturalizovaném za Itala z důvodů, jež válečný chaos nedovoloval poznat, a sám náhle se vynořivší z tohoto chaosu, policie liturgicky uchovávala analytické a nesmazatelné poznatky. V roce 1948, těsně před volbami se v jeho domě našlo značné množství zbraní, především protitankových granátů, pušek vyšlých z módy, ale také čtyři desítky lugerů. Obhajoval se tvrzením, že jsou to zbraně, které mu svěřili partyzáni a že se chystal předat je úřadům, což byla drzá a nestydatá výmluva, ale slabé úřady ji musely přijmout. Byly tam i poznámky o zasílání dívek do Severní Afriky; obhajoval dva postarší manžele z Chiassa (Itálie), obžalované z pašování léků obsahujících drogy, dosáhl toho, že je osvobodili, pak byl sám obžalován ze stejného pašeráctví, ale nedostatek důkazů ho zachránil. To bylo všechno. V jeho advokátní kanceláři, pokud lze vůbec tohoto označení použít, pracoval jako poslíček patnáctiletý chlapec a matka tohoto chlapce se obrátila na obvodní komisariát s tvrzením, že advokát se dopouští prznění jejího chlapce a že mu v tom vydatně napomáhá jeho milenka, tedy advokátova, jíž byla Adéle Terriniová. Obvinění bylo odmítnuto, obvodního komisaře znectil jakýsi emilský prelát, který se osobně zaručil za morální bezúhonnost advokáta Turiddua Sompaniho. A kromě pederastie, drog a prostituce na export se tam také psalo o násilí na ženách, a samotná jeho přítelkyně, Adéle Terriniová, byla přijata do nemocnice s podivným zraněním: kost na pravé noze, jíž se obecně říká šimpán, odborněji tibia, měla napůl zlomenou, ne-li přímo přeraženou od něčeho, co paní Adéle Terriniová odmítla prozradit, což ale policie, která se vyznačuje odpornou podezíravostí, považovala za nakopnutí jejím přítelem Turidduem Sompanim. Jindy zase v jakési kavárně svlékl skromnou profesionálku, která ho nepozdravila dostatečně uctivě, ale nepodařilo se mu ji svléknout úplně donaha, jak původně chtěl a jak vyřvával v opici, protože mu v tom zabránili číšníci a hosté. Když ho odvedli na komisařství, obvinil tu nevinnou a neškodnou šlapku z okradení, čímž přešel z role žalovaného do role žalobce, a tvrdil, že mu ukradla zapalovač, který na chvíli nechal ležet na stolku. Ve vlaku ho zase přistihli na záchodku se čtrnáctiletou dívenkou, která jela na studia do Milánu vlakem severní dráhy. Dostal se z toho i tentokrát, protože otec té dívenky, ve snaze vyhnout se skandálu v novinách, všechno ututlal a tvářil se, že uvěřil advokátu Sompanimu (Turidduovi), který prohlásil, že do záchodku vešel proto, že nebyl zavřený, ale sotvaže uviděl dívenku, která tak hloupě za sebou nezamkla, chystal se okamžitě odejít, ale právě v tu chvíli se objevil ten voják, který se tak pitomě dal do křiku: „Ty prase svinský!“

Jiný, docela malý lístek, ale svým způsobem významný, objasňoval, jak advokát Turiddu Sompani přihlásil ke zdanění pouhý milión ročního příjmu, ačkoli není jasné, odkud bere peníze na živobytí, když z práce to není, neboť prohlídkou v jeho kanceláři bylo zjištěno, že poslední případ mu svěřili v roce 1962. Tak tohle byl muž, který spolu se svou přítelkyní Adéle Terriniovou opustil tento svět a utopil se v Alzaia Naviglio Pavese.

Pak tu byla další utopená dvojice, tu znal osobně, neboť se mu dostalo cti, že se k němu na návštěvu dostavil pan Silvano Solvere – dosud netrestaný – ale konfidenti policie na něj několikrát upozorňovali, že se zamíchal do některých únosů a přepadů, a byl dokonce zatčen v souvislosti s přepadem ve via Montenapoleone, ale pak propuštěn pro naprostý nedostatek důkazů. Měl zastoupení jednoho z největších výrobců pracích prostředků a kromě těch podezření konfidentů policie (mezi nimiž bylo i několik kuplířek, podtrženo), nebyla o něm nikde ani poznámka.

Ani o jeho přítelkyni toho nebylo mnoho, ale všechno bylo dostatečné výmluvné. Narodila se v Ca’Tarině, když jí bylo dvanáct, požádali karabiníci její rodiče, aby svou dceru lépe hlídali, neboť neúměrně k věku věnuje pozornost neúměrným pozornostem starších pánů v tomto místě. Následkem tohoto upozornění karabiníků bylo, jak se zdá, že otec dvanáctileté Giovanny Marelliové svou dceru zmlátil tak hrubě, že tato utekla z domova, snad se dala najmout jako služebná, tajně, v Milánu, ale tohle bylo nejasné, v každém případě se ale v Ca’Tarině objevila teprve až ve dvaceti na pohřbu matky. Když ji v Miláně jednou večer zastavili a odvedli ke kožnímu lékaři na prohlídku, shledal u ní nákazu gonorrheou, pak karabiníci v Buccinasku hlásili, že ji najal pan Ulrico Brambilla jako pokladní v řeznictví v Milánu. Co ale úřady, spravedlnost, zákony věděly o jejích podivných svazcích s tím podivným Silvanem Solverem?

Z téhle morální bídy bylo člověku na blití. „Obvyklé vyřizování účtů,“ řekl Carrua, když po něm spisy téměř hodil. „Vezmi si to a prostuduj si to. Uvidíš, co z toho vyleze, obyčejná pitomá a krvavá msta. Turiddu dostane příkaz zlikvidovat tu dvojici, Vasorelliovou a Ghislesiho, bůhvíčeho se dopustili, a on je utopí v Lambru. Ale ten pár musel mít přátele, a dokud je Turiddu pod zámkem, nemůžou na něj, ale jakmile vyleze, pošlou ho do kanálu i s jeho přítelkyní. Jo tak! řeknou jiní, Turiddovi přátelé, tak vy jste nám zabili Turiddua? Tak my zabijeme vašeho Silvana a jeho přítelkyni. A co se stane teď? Stane se to, že někdo řekne: Jo tak! Zabili jste nám Silvana a jeho přítelkyni? Tak my zabijeme Toho a Tu! A víš, co udělám já? Mně se to takhle líbí. Jen ať si pokračujou. Proč bych se měl namáhat, odhalovat je a zatýkat, když pak stejně z toho vylezou maximálně s půl rokem na podmínku a bez záznamu do rejstříku díky jejich mocným šéfům, radši je nechám, ať se vystřílejí mezi sebou! Jen ať si poslouží, Naviglio, Lambry, strouhy, Conky Fallaty jsou jejich, mají je k dispozici, koneckonců ať žije msta!“ ale nesmál se, protože neměl rád vulgárnosti, jenom se prostě usmál té své obhroublé duchaplnosti. Duca se ho zeptal: „A nemohou to být soupeřící bandy?“

„Nemluvil jsem o soupeřících bandách,“ řekl mu na to Carrua nervózně, „snad jsi natolik inteligentní, abys poznal, že jsou to úchyláci, a žádné soupeřící bandy. Ve velkých bandách se dobře vydělává, mají se všichni dobře, někdo dostane zálusk udělat se pro sebe, udělat nějakou prácičku mimo syndikát. A to je sebevražda, protože šéf nemůže připustit, aby někdo pracoval samostatně, a nezná žádné odstíny v trestání. Jeho trestní právo obsahuje jediný článek: smrt. A je to ten nejkratší zákoník na světě a jeho jediný článek se nemůže stát předmětem rozprav. A kvůli tomu bych se měl unavovat? Zkus to sám, vytvoř si oddíl pro boj s trestnou činností, jestli se ti chce. Jestli v něčem uspěješ, přijmu tě sem, a to přece sám chceš, ne? Ale jestli uspěješ, k čemu ti banda bude? V kterým kanále si přeješ skončit? No ale už sis zvolil svou cestu, jsi naivka jako tvůj táta a já tě nemůžu změnit. Přived mi sem pár těch šlechetných mužů a žen, který tvořej tu nádhernou společnost, a já se ti bohatě odměním.“

A on potřeboval bohatou konkrétní odměnu a tak mu přivede všechny ty šlechetné muže a ženy, které bude moct přivést. A dokonce se ani nebude muset tolik namáhat, stačí, když zůstane sedět doma a bude čekat; pravda, někdy čekání bývá únavnější než běhání, křičení a jednání, ale on je schopen všeho, i čekání. Vstal od kuchyňského stolu znechucen všemi těmi papíry, došel do předsíně a byl šťasten kvůli tomu zelenému kufříku, protože ten stál právě v předsíni, on sám ho postavil na správné místo, aby ho kdokoliv mohl uvidět, stačí, aby pootevřel dveře, ani nemusí nikdo vcházet. Krásný kufírku, co přicházíš zdáli a do dáli chceš zase odejít, zůstaň tady, aby si pro tebe přišli, já tolik potřebuju poznat ty, co tě hledají!

2.

Osmého května, to je svátek matek, přišla jedna slečna a tvářila se velice seriózně, bylo na ní vidět, že je počestná, že je velice Miláňanka, i když mluvila spisovně, a oblečená byla, jak by se to dalo říct?, harmonicky, měla na sobě kostým, zelenkavý jako mořská hlubina, a vlasy kaštanové, tak aby velmi ladily s tím kostýmem, kaštanovou kabelku, stejného odstínu jako vlasy. Se sympatickou ambrožovskou přímostí řekla rovnou, že je těhotná, že jí dělali analýzu moče a že bohužel není pochyb, a řekla rovněž, že je svobodná a že dítě nechce. Potom, aby ho uklidnila a dodala mu odvahy, prohlásila se za majitelku parfumerie, kterou si otevřela nedaleko, ve via Plinio, a že jí jedna dívka, slečna Marelliová – znáte ji? – říkala, že on je vynikající lékař a může pomoci mladé ženě z nesnází.

Dobře, pomyslel si Duca, ale mohla mít trochu víc jemnocitu a taktu a přijít za ním jiný den než zrovna na svátek matek. Ale to byly už jen takové subtilnosti.

„Máte na mysli slečnu Marelliovou, tu prodavačku v řeznictví?“

„Ano,“ řekla a byla celá šťastná. Mohlo jí táhnout už na pětatřicítku, nebyla nijak zvlášť přitažlivá, ale asi se našel někdo, kdo ji možná ze slušnosti a z bontonu otěhotněl.

„A víte, ze slečna Marelliová je mrtvá?“ řekl jí, ale jen z čiré zvědavosti, ani se na ni přitom nepodíval, hleděl pouze na krásné zelené světlo, které dovnitř padalo oknem. Bylo to světlo, jaké vídáme v horách mezi borovicemi, a zatím tohle bylo prostě a nepravděpodobně v Miláně.

„Ach ano, vím, chudinka, zavřeli i řeznictví, proto mě to hned napadlo,“ řekla, aniž si uvědomovala svou nemorálnost. „Sotva jsem si to přečetla v novinách, hned mě napadlo: kdyby se mi tak podařilo najít toho doktora!“

„Pročpak, slečna Marelliová vám snad řekla moje jméno?“

„Ne, jenom řekla ,můj doktor na piazza Leonardo da Vinci’, a jediný tady jste vy, takže jsem měla štěstí a našla jsem vás hned.“

Pěkné štěstí. Mlčel, chvílemi se na ni podíval, ale jen letmo, raději se díval za ni, na dveře, za nimiž poslouchal Mascaranti. Nakonec to nevydržela.

„Mám starou maminku, je nemocná na srdce, kdyby se to dozvěděla … a kromě toho, co by tomu řekli lidé, já mám dost peněz, víte, nesmíte si myslet, že chci zneužívat jí, jako slečny Marelliové … chudinka, kdyby byla naživu, mohla by vám to říct… obchod mám malý, ale vydělávám dost, ale nesmíte to na mě říct na berňáku. Ženy se nedívají na cenu, když jde o krémy, rtěnky, laky na nehty … to byste ani nevěřil, některé služky u mě utratí třeba celou mzdu. Jen si řekněte, kolik to bude stát, doktore, bez urážky. Promiňte.“

Zadržovaná úzkost vypadala tak upřímně, ale on se už dávno rozhodl ignorovat upřímnost a podobné ctnosti. Chladně ji přerušil: „Jak dlouho jste slečnu Marelliovou znala?“ tu slečnu Marelliovou, co zemřela v tom svém rudém redingotu a jako panna.

„Víte,“ začala trochu zastrašena jeho inkvizitorským tónem, „řeznictví je tady a můj obchod tady, a Frontini tuhle.“

„Frontiniho bistro?“

„Ano, bistro, cukrárna, víte, já mám strašně ráda piškotovou bábovku a tam ji mají nejlepší v okolí, a tak jsme se ráno vídaly, když jsme se zastavovaly na cappuccio, a odpoledne znovu, to jsme zašli na další cappuccio, někdy i na aperitiv, ale ona ke mně chodila především nakupovat laky na nehty. Byla na ně zatížená, kupovala laky všech barev, ale stejně si nehty nelakovala. A jednou mi dokonce řekla, že si je lakuje jenom kvůli řezníkovi, že jemu se líbí nalakované nehty, ale že si je lakuje, jenom když má být s ním, a mohla si je prý lakovat těmi nejpodivnějšími barvami, dokonce i každý nehet jinou barvou, ale jinak ne, jinak si je nelakovala. A tak jsme se skoro přátelily … dokonce velice.“

Zajíkala se, protože se na ni upřeně díval, a přímo do očí, a nevěděl, jestli byla skoro nebo velice přítelkyní s tou dívkou z řeznictví. „A slečna Marelliová vám říkala, proč měla ke mně přijít?“

Na tváři, která byla už trochu povadlá, se objevilo pár skvrn růžové. „Já jsem upřímná, víte, řekla mi to, nerada bych o ní mluvila ošklivě, o chudince, umřela, ale vyprávěla mi tolik věcí, že jsem z nich byla úplně vedle.“

„A co říkala, že bude u mě dělat?“ díval se na ni dál a téměř neuhýbal očima.

„Vždyť to víte, doktore.“

„Přeji si, abyste mi řekla, co vám říkala slečna Marelliová.“

Neklidně dodala: „Povídala mi, že se má vdát za toho majitele řeznictví, ale to mi říkala už dávno, a taky mi říkala, že jí nesedí, že miluje jiného, toho, co zahynul s ní, ale že ten řezník je partie a že si přeje, aby byla poctivá, jinak že si ji nevezme, ale ona poctivá už nebyla a tak si našla dobrého doktora, který se už o všechno postará.“

Tedy on je tím dobrým doktorem, který se už o všechno postará. Přestal tu chudinku fixírovat a usmál se pro sebe. Tihle prolhaní kriminálníci se můžou snažit, jak chtějí, vždycky se najde nějaká užvaněná ženská, která to propíchne, která kdekomu na potkání všechno vykecá. „A co bych měl udělat pro vás?“

„Ach poslyšte, doktore, jestli se vám do toho nechce, klidně mi to řekněte, víte. Už jsem vám říkala, že už tyhle řeči samy o sobě jsou pro ženu dost choulostivé.“

„Mascaranti,“ zavolal a přestal ji poslouchat, a Mascaranti, který v předsíni nábožně naslouchal, vplul do pracovny skoro něžné. „Prosím vás, Mascaranti, ukažte slečně svou legitimaci.“

To nepředvídal a nebylo podle něj rozumné prozrazovat, že jsou od policie, ale přesto poslechl.

„Dobře se na ni podívejte,“ řekl Duca, „jsme od policie. Neděste se,“ ona se ale už vyděsila a vypadala na omdlení.

„Tak vy nejste doktor?“ dýchala krátkými doušky, jako by vzduch byl olovo. „Domovník mi ale říkal, že jste.“

„Jen klid,“ zařval na ni, aby neomdlela. „Jsem, byl jsem lékař. Ale vy teď musíte pomoct policii.“

Sama mezi těmi dvěma, kteří se jí zničehonic představili jako policisté, byla najednou jako malá holčička. „Musím se vrátit do obchodu, je pozdě, nechala jsem tam maminku, je stará, nevyzná se v tom,“ vstala, kabelku držela směšně oběma rukama, tvář měla zelenou, ale to byl jenom odraz toho jarního světla, které sem padalo oknem.

„Posaďte se,“ nařídil jí.

Možná měl hlas tvrdší a silnější, než bylo zapotřebí, ale ona sebou trhla, až skoro nadskočila. „Ano, ano, prosím, ano,“ řekla jako holčička, „ano, prosím,“ a posadila se a současně se dala do pláče.

Jediným účinným způsobem, jak uklidnit někoho, kdo pláče, je dát mu nějaké příkazy. „Ukažte nám dokumenty,“ řekl jí Duca.

„Ano, prosím,“ plakala a on se začal přehrabovat v kabelce. „Mám s sebou jenom řidičák, ale doma mám pas.“

Duca podal řidičský průkaz Mascarantimu, ale napřed ho zběžně prohlédl (věk dvacet devět, to vypadá na víc, ale takové jsou už milánské pracující, pořád jen samá práce a potom z toho mají takhle ruplý ksicht) a pak, protože člověk musí být k ženě, která čeká dítě, jemný, měl k ní proslov: „Podívejte, nemusíte mít strach, my se chceme dozvědět něco o té dívce. Vy sama toho víte víc, než co jste mi řekla, a policii to říct musíte. Například, pokračujte v tom vyprávění o lacích na nehty, to me zajímá, říkala jste, že si dokonce lakovala nehty každý jinou barvou, ale nechodila tak venku, že?“

„Ne, kdepak, jakpak by to vypadalo?“ přestala plakat. „To dělala jen kvůli tomu svému muži.“

„Snoubenci, majiteli řeznictví.“

„Ano, správně,“ řekla a začínala se vášnivě chytat tématu. „Vyprávěla mi o všem, co po ní chtěl, kromě panenství, víte, já chápala, že to není tak docela normální dívka, podle některých podrobností; jemu se například líbilo, aby ho hladila a měla nehty nalakované na různé barvy, trochu mě to děsilo, a to ostatní se ani nedá opakovat, ale víte, klienty si jeden nevybírá, to prostě nejde, stejně ale se mi nezdálo, že by to byla špatná holka.“

Ne, a kdo vlastně tady o ní mluvil jako o špatné? Ostatně žádný nástroj není dobrý nebo špatný, záleží na tom, k čemu slouží a jak se s ním zachází, i růžovým poupětem můžete udusit člověka, když mu je zasunete dostatečně hluboko do krku. Tak tedy pan řezník byl mimo jiné i fetišista, trpěl jakousi formou chromatického onikofetišismu, nic špatného, jen skromné rozmary libida. Ale taille devětadvacetiletá slečna, která díky zaujetí pro práci vypadala na pětatřicet, musela přece vědět i další věci. „A znala jste toho, co zahynuls tou dívkou?“

Podívala se na Mascarantiho, který seděl u okna a vypadal jako důchodce zabraný do sepisování pamětí, románu vlastního života, s tím zápisníkem v ruce a s tím příšerným plastikovým kuličkovým perem. Nemohla si ani představit, že stenografuje každé jejich slovo, že nemá přílišnou policajtskou fantazii. „Myslíte pana Silvana? Ano,“ řekla, „jednou jsem ho viděla.“

„V tom Frontiniho bistru?“

„Ale ne,“ překvapila ji taková prostoduchost, „nebo si myslíte, že se scházeli tak blízko u řeznictví, kde bylo dost prodavačů, kteří by obratem všechno vykecali šéfovi? To ne, ale kvůli jakémusi kufříku.“

Jaro náhle přestalo vnikat oknem, alespoň tedy pro něj a pro Mascarantiho, a přitom neřekla nic než obyčejnou bezbarvou větu a nemohla předpokládat, že udělá takový dojem.

„Jednou totiž, když odcházela z řeznictví, zastavila se u mě v obchodě s kufříkem a řekla mi, jestli bych ho nemohla nechat u sebe do rána, že si pro něj dopoledne zajde Silvano a odnese si ho.“

„A tak se tehdy druhý den pan Silvano zastavil a vzal si kufřík?“

„Ano, a byl to opravdu pěkný mužský, pochopila jsem tak trochu, proč jí nesedí ten snoubenec řezník.“

To, co ženy myslí tím „pěkným mužským“, nemá nikdy nic společného s morálkou. Ženy, s výjimkou Livie Ussarové: potřeboval ji, občas naléhavě, ale ona už nechtěla s nikým mluvit, o ničem, ani o abstraktních tématech, dokonce ani s ním, v podstatě to byla taky jen žena a sedmasedmdesát jizev na tváři ženu tak trochu zdeprimuje.

„A co vám řekl? Já jsem Silvano?“ zeptal se a vyhnal Livii Ussarovou z mysli.

„Něco takového, ale napřed se mě zeptal, jestli slečna Giovanna u mě nechala kufřík, a když jsem mu řekla, že ano, pověděl mi, že je Silvano, ale poznala bych ho, i kdyby mi to neřekl, protože tak nějak jsem si ho představovala.“

Tenhle Silvano Solvere tedy ženy hodně zajímal, ta jeho jemnost, ale o mrtvých jen dobře. „Mascaranti,“ řekl, „podej mi fotografii pana Silvana.“

Nebyla to zrovna povedená fotografie, kterou mu Mascaranti přinesl, a možná ani nebylo dobře ukazovat ji těhotné ženě, ale kromě faktu, že na prosektuře nejsou žádní fotoamatéři ani profesionálové, nýbrž jenom skromní úřední fotografové, kteří fotí v celé nahotě a ledovosti a ztuhlosti mrtvoly, které skončí na mramorové desce, objevení pravdy mělo přednost před jemnocitem. „Je tohle pan Silvano?“ možná ani není dobré ukazovat těhotné ženě nahého mužského, ale jinou fotografii tohoto subjektu neměl.

Dobře si fotografii prohlédla, jasně, že obrázek pěkného mladíka, který si uchovala v paměti, byl lepší než ten, na který se dívala, formát 18 x 24, černobílý, lesklý a bez okrajů, ale bylo okamžitě jasné, že ho stejně poznala, přestože si s odpovědí dala trochu na čas. „Ano, je to on.“

„Mascaranti, ten kufřík,“ řekl Duca a podal Mascarantimu fotografii, a za minutu se Mascaranti vrátil do pracovny s kufříkem, nebo brašnou?, zeleným, s těmi krásné lesklými pásky z bílého kovu. „Vypadal ten kufřík, co u vás nechala slečna Marelliová a pro který si pak přišel pan Silvano, asi tak jako tenhle?“

„Panenkomarjá, vždyť to je ten samý, určitě je to on,“ vyjekla a byla neobyčejně a upřímně překvapená. „To je kufřík se vzorky, který patřil panu Silvanovi, že?“

To znamená, že ta dívka v rudém redingotu jí napovídala, že v kufříku jsou vzorky pracích prášků. Logické, pravdu jí říct nemohla. Ale ani on jí neřekl pravdu, nýbrž sprostě zalhal: „Ano, jsou tam vzorky pracích prášku,“ a vrátil kufřík Mascarantimu.

„Jak je to dlouho, co u vás ten kufřík uložila?“ řekl jí po chvíli.

„Už dost dlouho, aspoň dva měsíce,“ a řekla to rozhodně, protože Miláňanky, pokud jde o data, rozhodně používají čísel, „to maminka byla ještě v Nervim, tady bylo ještě moc zima.“

Dva měsíce. Podíval se na manžety košile a zjistil, že je má potrhané a lezou z nich nitě, ale on musí nosit staré košile, dokud se nerozpadnou. Tak tedy, odmysleme si tenhle problém s garderobou, před dvěma měsíci pan Silvano zašel pro kufřík do parfumerie, ale před dvěma měsíci italský advokát a rodák z Bretaně, Turiddu Sompani, byl ještě naživu.

„A později jste ho už neviděla?“

„Ne,“ odpověděla, „ale Giovanna ten večer před smrtí u mě ten kufřík zase na chvíli nechala, snad jen na pár hodin, pak si pro něj přišla.“

„Tak poslyšte,“ pravda, je svátek matek a tahle je budoucí matkou, ale on se chtěl dostat dál, za každou cenu. „Zdá se mi, že vám ta dívka svěřila leccos o svých vztazích s panem Silvanem.“

Přikývla. Teď se zdálo, že se začíná zajímat o tuhle situaci, o tohle drama, o tohle dobrodružství, totiž Miláňané, i když ne stále a vždycky, mají zálibu v silných prožitcích, což byste u nich nehledali, a jí se líbila policie, výslech, líbilo se jí to, protože ji to na chvíli vytrhlo z obchodu, odvedlo od maminky, vyvedlo z jejího světa staré panny, kterou kdosi jaksi mimochodem svedl, ale ani neopustil, nýbrž na ni zapomněl, zmátl ji a přivedl do nesnází, a možná že se svůdce bude občas ptát sám sebe: Která to tehdy večer vlastně byla? A nebyla to spíš tamhleta než tuhleta? A tak už neplakala, už ani neměla strach, chtěla pomáhat, byla typem občanky, která pomáhá.

„Když se vám tedy svěřovala i s delikátními záležitostmi,“ řekl Duca didakticky, „určitě vám řekla, kde se scházela s panem Silvanem.“ Pokusil se být jasnější. „Ta dívka bydlela v CaTarině, nedaleko Corsika, a každý večer se musela vracet domů, skoro pokaždé se snoubencem, majitelem řeznictví, který ji vozil. Přes den musela být v řeznictví, u pokladny, možná že vám pověděla, kdy se s panem Silvanem scházejí?“

Ale ona už mezitím pochopila. „Někdy řezník odjížděl,“ vysvětlila mu, protože byla velice informovaná a chtěla mu to dát znát, „a býval pryč pět i šest dní, a to se scházeli.“ Nadechla se, jak byla udýchaná svou pomocnou hřivnou při hledání pravdy. „To nechávala prodavače v krámě a odcházela za ním.“

„A neřekla vám, kam jezdili?“

„Nejezdili na jedno místo, ostatně neříkala mi všechno, ale dvakrát nebo třikrát mluvila o jednom místě, kde se jí moc líbilo, Binaschina.“

„Cože? Bi…?“ zeptal se, protože dobře nerozuměl.

„Binaschina. Víte, když jedete na Pavii, kousek za Binaskem, skoro až u pavijské věznice je taková dědina a ona mi o ní vyprávěla tak krásně, že jsem tam jednou v sobotu zajela s maminkou, bylo to loni v létě, a je tam opravdu krásně, a kousek odtamtud je už věznice.“

„Je tam hotel?“ přerušil ji.

„Ne, víte, jenom restaurace,“ cudně sklopila oči, pak pokračovala s tím svým ,víte’, „ale víte, jak se to dělá se stálými hosty … asi mají nějaké pokoje nahoře.“

Hezká hnízdečka, uprostřed přírody, kolem zeleň a nahoře pokoje. Člověk si tam odveze přítelovu manželku nebo mladistvou, pozve ji na oběd, protože je lepší tam jet přes den, vypadá to tak ještě nevinněji, a pak se jde nahoru, jen tak mimochodem se jde nahoru, a potom se, jen tak mimochodem, sejde dolů a nikdo nemůže říct ani slovo. Bude zapotřebí se na to hnízdo podívat, omrknout to tam, protože jistí lidé někam nejezdívají jen tak mimochodem.

„A říkala vám ještě o jiném místě?“

Pilně se pokoušela vzpomenout si, pak řekla: „Ne, mám dojem, že ne, víte, já zas nemám tak dobrou paměť, ale tehdy, když tam byla s ním, hned druhý den mi o Binaschině moc krásně povídala, říkala, že se tam moc dobře vaří, ale tehdy, když jsem tam byla s maminkou, nenajedly jsme se až tak moc dobře, maso bylo trochu tvrdé.“

Nechal ji mluvit, protože tohle setkání bylo poučnější, než čekal a než se mohlo zdát, díky, díky, slečno z parfumerie, jméno si zapsal Mascaranti, on se o jména nestaral. „Díky,“ řekl jí tedy, a řekl to upřímně, a potom, dost upřímně, jí dal několik rad. Nejprve pracovních: požádal ji, aby okamžitě, jakmile se u ní někdo objeví a bude se ptát na pana Silvana nebo na slečnu Giovannu Marelliovou, uvědomila policii a aby na to určitě nezapomněla, nebo jinak se policie rozzlobí a bude zlá. Pak jí dal několik morálních rad, i když ne přímo morálních, prakticky to byly hrozby, protože výraz „rozbiju ti držku“ má v zásadě větší důraznost, jaký mnoho vznešených a vysoce etických vět nemá; vysvětlil jí totiž, že čeká-li dítě, ma si ho nechat, a to ze dvou prostých důvodů, za prvé proto, že by se zá potrat mohla dostat do kriminálu a pak by jí sebrali i živnost, tedy povolení mít parfumerii, za druhé proto, že v mnoha případech, a on jako lékař to může říct, potrat může mít za následek sepsi a taková sepse, to je infekce v celém těle, pokud to neví, kterou ani moderní medicína neumí zvládnout. Ale u dveří, ještě než jí otevřel, řekl jí vemlouvavě a tiše, využívaje toho, že je svátek matek, že to dítě může být chlapec, a i kdyby to bylo děvče, může mu za dvacet let předat obchod, proč se ostatně honit v obchodě, když ho pak člověk stejně nemá komu předat, no ne?

A když tu ženu vyprovodil, rozběhl se do kuchyně. Nenáviděné, obdivované a zbožňované spisy tam pořád ležely na kredenci.

„Mascaranti, prosím vás, potřebuju přesný plánek místa, kde spadlo do vody auto Turiddua Sompaniho.“

Vrhli se na spis toho Bretonce současně, a tumáš! – plánky a fotografie i s autem, jak ho vyzvedává jeřáb z vody, ukázaly, že auto Turiddua Sompaniho spadlo do vody přibližně v polovině cesty mezi Binaskem a věznicí u Alzaia Naviglio Pavese.

„Jedem se tam podívat,“ řekl Mascarantimu.

3.

V první chvíli vlastně nebylo nač se dívat. Bylo teprve dvanáct hodin, slunce svítilo z jasné oblohy na jásavě zelenou stráň a všude bylo ostře cítit jaro, což je zjev řídký v Longobardii. To místo se zvenčí jevilo jako diskrétní, dělalo stejně diskrétní dojem jako někdejší veřejné domy vyšší kategorie. Ze silnice nebylo vidět nic, ale když se projelo stromořadím, cesta vedla k prostranství, kde visela cedule PARKOVIŠTĚ, a veřejný dům stále ještě nebylo vidět. Bylo potřeba pěšky projít dalším stromořadím, a náhle ho měl člověk před sebou: zdánlivě neškodný, folklórní, architektonicky děsivý tou směsicí stylů, něco mezi statkem v Dolní Lombardii a protestantským kostelem ve Švédsku.

Bylo dvanáct, přesně dvanáct. Vešli dovnitř. V tuhle hodinu jim nikdo nevyšel v ústrety, byli tady příliš brzy, všichni byli v kuchyni a připravovali papáníčka, museli projít dvojími velice těžkými dveřmi, masívnost dveří opatřených ozdobnými bronzovými klikami, dlouhými aspoň půl metru, sama o sobě ukazovala, jak asi snadno vydělává peníze majitel těchhle dveří.

„Třeba je marné, že se pokoušíme vypadat na obyčejné hosty, neuvěří nám,“ řekl Duca, protože i on se příliš cítil policajtem.

Jídelna byla, abychom to řekli duchaplně, roztomilá. Představovala jakousi stáj; byla zde sedla, kola od vozů, hromádky slámy po zemi a seno ve žlabech u stěn. Bylo to však provedeno s vkusem, a tak ani sedla, ani motyky, ani kola nerušily neposkvrněnost prostřených stolů, servírovací vozíky naložené předkrmy a ovocem, a křesílka hořčicové barvy, mělo to rozmar stáje bez jakékoli nepohodlnosti a nevkusu, od stropu visely hrubé venkovské lustry a lampy, v jednom koutě dokonce stál vozík s naloženými košťaty z čirokové slámy, ale všechno bylo vymydlené, vysáté vysavačem, a rozvěšené měděné pánve svědčily svou nablýskaností o čistotě (hygiena, především tam, kde se jí).

„Opravdu ohavné,“ řekl Duca.

Nikdo jim nevyšel v ústrety a nikoho ani nebylo vidět. Třemi otevřenými velkými okny vnikal dovnitř, kromě světla, ptačí zpěv, ale odkudsi zblízka, kde asi byla kuchyně, bylo slyšet bouchání, nejspíš naklepávali roštěnou nebo půlkulatým nožem se dvěma držadly rozřezávali zeleninovou nať. Pak vyšel ven stařík v černých kalhotách a v bílé košili s vyhrnutými rukávy, drobný, hubený, růžolící a docela holohlavý, ale naprosto holohlavý, bez jediného vlasu. Musel mít asi hodně životních zkušeností anebo hodně másla na hlavě, protože se k nim nepřibližoval jako ke dvěma pravděpodobným klientům, ale s nejistým pohledem člověka, který čeká, co mu doktor řekne: neoplasie, nebo senná rýma.

„Průkaz, Mascaranti,“ nařídil Duca. A zatímco Mascaranti ukazoval staříkovi průkazku, objevili se za zmíněným dědečkem naškrobení, vytáhlí, ale spíš robustní číšníci, a dokonce i dvě kuchtičky s bílými barety a vypadaly, jako by vypadly z devatenáctého století, a Dukovi na okamžik vytanul na mysli Toulouse-Lautrec a na okamžik ho také napadlo, nebyl Toulouse-Lautrec taky Bretonec jako Turiddu Sompani? Ne, ne, pokoušel si vzpomenout, nebyl Bretonec, ale asi Gaskonec.

„Ano,“ řekl stařík na pozadí všech těch číšníků v dlouhých bílých zástěrách (jako by byli v Moulin Rouge), když se podíval na Mascarantiho průkaz, a nejspíš mel s policií velkou zkušenost, protože se ani neusmál, ani nezačal být servilní, jeho ano bylo dokonce tak trochu chladné a přiškrcené.

Duca ho ale rozpustil, ohřál. „Musíme s vámi mluvit. Půjdeme nahoru, do některého z těch pokojů, které pronajímáte.“

Staříkovi se jasnost zamlouvala, setsakra se mu zamlouvala, dokonce i holá lebka mu zrůžověla. „Já mám všecko v pořádku, já mám všecko v pořádku,“ řekl to dvakrát. „Ty pokoje nahoře jsou pro moji dceru a zetě, a pak tam mám ještě dva, pro kuchaře a číšnice. Zavíráme v jednu v noci a děvčata se nechtěj’ samy vracet.“

A proč by ne? V tomhle panenském prostředí. „Ano,“ řekl mu na to, „ale stejně si půjdeme nahoru popovídat,“ a vzal ho za loket a přistrčil ho. Fyzický kontakt má váhu a důraz, jaké slova nemívají. „Vy, Mascaranti, zůstanete tady, hlídejte tyhle lidi a telefon.“

Neochotně, ale přece jen ho stařík zavedl nahoru: bylo třeba projít zahradou, jako na odchodu, pak se ale zahnulo doprava a objevila se dřevěná dvířka, obyčejná, natolik obyčejná, že by nikoho ani nenapadlo je otevírat, a za dvířky bylo obyčejné schodišťátko s jediným kulatým zábradlím a po stěně kolem byla rozvěšena série obrázků, kdo by to řekl, s výjevy z honu na lišku.

„Podíváme se do pokojů,“ řekl Duca, a řekl to jemně, nikoli s tou policajtskou hrubostí, a strkal ho před sebou, drže ho za loket, jen nahoru, nahoru.

Stařík mu ukázal pokoje. Vysvětlil mu, že jeden patří jemu a jeho ženě, byl moc elegantní, moc vymydlený, jinak nic výjimečného, snad až na tu koupelnu – koupelna v takovéhle restauraci á la venkov?, copak tam dole neměli kašírovanou stáj?, takováhle pompejská lázeň, to přece člověka trochu zarazí, ne?

„Tenhle pokoj patří mému zeťovi,“ řekl stařík v dalším pokoji. Byla to kopie předešlého pokoje, jenom nábytek byl z trochu světlejšího dřeva, neměl koupelnu a nebyl vlastně zařízen na dlouhý pobyt.

Pokojíky pro Číšnice byly tři, neměly manželské postele, jenom dvě menší postele postavené vedle sebe, dokonce tak blízko, že nebylo pochopitelné, proč je rovnou nespojí, a nebyla v nich koupelna, jenom základní skromné hygienické vybavení s malou nádobou pod umyvadlem, cudně přikrytou růžovým nebo bleděmodrým nebo žluťoučkým ručníkem. Žaluzie na oknech byly přirozeně a věčně zavřené, a tak i za pravého poledne vytvářely v pokoji šero a unylé ovzduší hříchu, ale ve třetím pokojíku číšnic (tak to stařík aspoň říkal) Duca vytáhl žaluzie a dovnitř vlétla vlna světla.

„Tak tady si popovídáme,“ řekl staříkovi a zavřel dveře. „Všechno je v pořádku,“ na to stařík, „byli tady i karabiníci a nic jim nevadilo. Některý konkurenti mě pomlouvají i v Milánu, aby mě zničili, zruinovali, ale já si hledím svýho, mám všechno v pořádku, nedělám to, co o mně tvrděj ty sviňáci, dobře vydělávám na restauraci, nepotřebuju pokoje pronajímat na hodinu.“

Nepřel se a nebyl ani nijak radikální; byl spravedlivý, byl to majitel restaurace, na kterou si zasedla policie, byl malý, starý, holohlavý, ale měl svou vlastní, odpornou formu vznešenosti: bylo jasné, že za sebou někoho má a že nemá (tudíž) strach. Bylo zapotřebí mu ho nahnat.

Posadil se na jednu z těch postýlek a i takhle vsedě byl vysoký skoro jako ten stařík. „Chtěl jsem jen pár informací,“ řekl velice klidně, velice demokraticky, podle ústavy, nemluvil jako policajt, který týrá podezřelé. „Máte hodně hostů a nemůžete si pamatovat všechny, ale nevzpomínáte si náhodou na jistého pana Silvana Solvereho? Silvano Solvere, nevzpomínáte si? Asi ne, že? Při tolika hostech.“

K jeho veliké radosti stařík zavrtěl hlavou, nevzpomínal si. Dokonce se namíchl. „Jak bych taky moh’! Já jména svejch hostů neznám, v restauraci se lidi nepředstavujou.“

„Myslel jsem si, jestli jen tak náhodou,“ napověděl mu Duca, „třeba mu sem někdo telefonoval a chtěl k telefonu pana Silvana Solvereho, a to se pak přece volá do jídelny pan Silvano Solvere k telefonu!’ a tak jste se mohl dozvědět, že dotyčný host se jmenuje Silvano Solvere,“ opakoval jméno znovu, s ústavní měkkostí, nenaléhal, respektoval ústavu, která zaručuje svobodu občana a jeho právo bránit se výkonné moci státu, a tudíž i policii.

„I to je možný, ale kdo by si pamatoval všecky jména,“ řekl stařík, který byl stále klidnější, když viděl, že mluví s takhle korektním biřicem, který vlastně ani na biřice nevypadá.

„No ano, máte pravdu,“ řekl mu na to Duca, „ale třeba si vzpomenete na advokáta Sompaniho, Turiddua Sompaniho. Vzpomínáte si?“

Stařík se tvářil dobrácky, jako že se snaží vzpomenout, svraštil čelo, které se pokrylo vráskami a začalo vypadat jako síť kolejnic před vjezdem do nádraží. „Nezdá se mi, že bych to jméno někdy slyšel.“

Duca chápavě přikývl a vstal. Takhle vstoje byl skoro jednou tak vysoký jako stařík, ale nezdálo se, že by stařík měl strach, teď už nezbývalo než mu ho nahnat, a to hned. Omylem všech gauneru je, že všecko popírají, jsou tak pitomí, že vždycky všechno popírají: kolik prstů máš na pravé ruce? – nevím, nevím nic. A tak se propíchnou.

„Podívejte,“ řekl a došel k umyvadlu, kde roztočil kohoutek se studenou vodou, „advokát Turiddu Sompani a jedna dáma, jeho přítelkyně, jistá paní Adéle Terriniová, to jsou ti dva, co spadli do kanálu, ani ne kilometr odsud, u Alzaia Naviglio Pavese. Myslel jsem si, že třeba večeřeli u vás, a taky mě napadlo, že jste si třeba přečetl v novinách, co se stalo, že vás třeba zajímalo tohle neštěstí, které se událo tak blízko vaší restaurace. Vy ale asi noviny nečtete, že?“

Byl příliš starý a mazaný, tu návnadu mu nespolkl, nepopřel, že čte noviny, popíral daleko rafinovaněji: „To mate tak, každý den se něco stane, na tyhle silnici taky občas k něčemu dojde, jako asi na ostatních, kdybych si to ale měl všecko pamatovat a pamatovat si i všecky jména …“ usmál se, byl si tak jistý, mel přece někoho za sebou, ne?

„Takže vy nic nevíte o Silvanu Solverem ani o Turidduovi Sompanim?“ zeptal se ho, aniž se na něj podíval, protože se mezitím sklonil, aby vzal jeden ze dvou ručníků přehozených přes bidet, přenosný bidet, byly dva, růžový a světle modrý, jeden pro chlapečka, druhý pro holčičku, sebral ten světlemodrý, strčil ho pod proud studené vody, celý ho namočil a bylo mu nepříjemné, že musí udělat to, co se chystal udělat, a navíc za tak zářivého jarního dne, jakým byl právě tenhle, vůně země, která se ohřívá sluncem, se konečně dostala i do tohoto pokoje hříchu, ale stařík mu nedával jinou možnost, protože stařík ostatní, a zejména policajty, považoval za debily a duševně méněcenné, zákony a občanské povinnosti považoval za šimravé legrácky, protože on mel přece dost protekcí a zastánců, kteří jsou silnější než celá policie a zákony, a tak bylo zapotřebí, i když byl daleko starší, ho poučit, že je třeba respektovat zákony a policii, i v televizi říkali, že není nikdy moc pozdě.

Ani neskočil, jen lehce a měkce k němu přistoupil, zatímco stařík ho zvědavě a unaveně sledoval pohledem, chytil ho za zátylek, stiskl mu ho levačkou, zatímco pravačka mu zacpávala současně nos i ústa, řečené rovněž dýchací cesty, mokrým ručníkem.

Stařík se pokusil kolem sebe kopat, ale on, drže ho stále tak, jak ho chytil, ho položil na postel obličejem nahoru a klekl mu jednou nohou na kolena. Uběhly čtyři vteřiny, stařík ale vydrží čtyřicet vteřin a možná víc, mel tedy dost času. Mokrá látka, byl to jemný froté ručník, lépe přilne a líp izoluje: vzduch do plic ani nepronikne, ani se z nich nedostane.

„Podívejte se na mě,“ řekl mu, především se nesmí zapomínat, že je nutné vykat, dělá to lepší dojem a je to hrozivější než tykání, „jestli na moje otázky neodpovíte, jak náleží, nesundám vám ten hadr. Nemám vůbec chuť vás udusit, ale jestli nepřikývnete, že ano, že budete mluvit, nepřestanu. Horší je, že ve vašem věku se nesmíte přemáhat, jinak dostanete infarkt, jakmile se poprvé zase nadechnete. Radím vám jako lékař, protože jsem kromě policajta i doktor, přikývněte raději, že ano, uběhlo už pětadvacet vteřin, a mně nic neudělají, i když umřete na infarkt, dostal jste ho náhle, tak to řeknu, a vy to nebudete moct popřít z onoho světa a všichni vaši ochránci vás taky nevzkřísí, budou dokonce rádi, o jednoho komplice zas míň.“

Nadzdvihl ruku s ručníkem, protože stařík přikývl. Nechal ho, aby se vzpamatoval, odhodil mokrý ručník na bidet, zavřel vodu, vrátil se k posteli a vzal staříka za zápěstí, protože tomu mezitím růžová barva obličeje přešla do lila. Zrychlený, ale dost pravidelný puls, přerývaný dech, lehce lila i rty, on mu to říkal, aby ho vyděsil, ale měl k infarktu blíž, než si myslel. Zapálil si cigaretu, šel k oknu a díval se ven, zatímco se stařík sbíral. Když se obrátil, uviděl, že majiteli Binaschiny se už vrátil téměř živoucí výraz. „Zůstaňte ležet a trochu si popovídáme takhle,“ řekl mu, nemá v úmyslu zabíjet dědečky, ale nedělal rozdíl mezi mladým nebo starým, když mu šlo o zjištění pravdy, což však sice byla koneckonců zase jen čirá abstrakce, ale vedla k těm lidem, kteří všechno můžou, a nikdy je není vidět, a on chtěl, aby se všichni tihle dostali za mříže, ale tak, aby o tom věděli a viděli je všichni, že za mřížemi už jsou. „Takže vy znáte Silvana Solvereho?“

„Ano, ano, prosím,“ najednou byl pokorný a skromný. „Často sem jezdil.“

„Sám, nebo s někým?“

„S někým, skoro pokaždý.“

„A s kým?“

„S jednou dívkou.“

„Jak s jednou dívkou? Byla to pokaždé ta samá, nebo je střídal?“

„Ne, vždycky ta samá.“

„Jaká byla?“

„Vysoká tmavovláska, hezká.“

Snažil se tomu vyhnout, vyhnout se tomu, aby nezvyšoval hlas, aby se nerozčiloval, ale lidi jsou příliš pitomí. „Nenuťte mě, abych ztratil trpělivost!“ zarval a přiblížil mu k obličeji pěst. „Víte moc dobře, že je to ta stejná dívka, která zahynula v autě se Silvanem Solverem, že ji zastřelili vaši ochránci, ty svinský lidi, který vám chráněj’ tenhle podnik, tenhle bordýlek pro líný Miláňany!“

„Ano, ano,“ ozval se vyděšeně, musí být moc ošklivé být starý, nemohoucí a mít před sebou rozběsněného policajta, zamrkal a instinktivně uhnul hlavou před hrozbou. „Zrovna jsem se to chystal říct.“

„A co jste chtěl říct?“

„Že je to Giovanna Marelliová, jeho přítelkyně.“ Byla, měl by trochu rozlišovat mezi mrtvými a živými.

„Tak tedy, Silvano Solvere a jeho přítelkyně, Giovanna Marelliová, sem jezdili.“ Duca se uklidnil. „Co sem jezdili dělat?“ Byla to divná otázka, ale gaunerům je nutné klást neobvyklé otázky.

„Jezdili se sem najíst.“

Správně, do restaurace, do Binaschiny, se jezdí na jídlo. „A potom?“

Stařík zaváhal, ale nakonec přiznal hřích. „Chodili nahoru.“

„A pak?“ zeptal se znovu Duca. Uviděl, jak se pohnul. „Zůstaňte ležet, jinak by se vám mohlo udělat zle. A dobře si rozmyslete, co mi odpovíte.“

„Pak nic, nevím, co tím myslíte,“ stařík zanaříkal. „A pak odjížděli, nic jinýho nevím.“

Vypadal upřímně, ale u jistých lidí se za zdání nedá dát ani zlámaná grešle. „Snažte se mi říct všechno, ve svém věku máte srdce už křehké.“ Přistoupil k umyvadlu, otevřel kohoutek. „A nekřičte, to by bylo ještě horší, pro vás je všecko horší, dokud budete spoléhat na své ochránce víc než na policii.“

Nekřičel. Díval se na něj očima, které se mu zakulatily, díval se, jak namáčí ručník, začal opět rychleji dýchat a mluvil o překot: „Jezdil sem občas s tou dívkou, jako všichni, ale někdy se tady objevil i večer, nic jinýho nevím, a jméno jsem se dozvěděl, protože mu sem volali, jak jste říkal, volali ho k telefonu, a tak jsem se dozvěděl, že se jmenuje Silvano Solvere. Nic jinýho nevím.“

Duca prudce zavřel vodu, se světlemodrým namočeným ručníkem, z něhož crčela voda, se beze slova blížil k posteli.

Nato stařík zavrtěl hlavou, moudře, a stejně moudře otevřel poslední tajné dveře ke své složité duši: „Doporučili mi ho,“ možná se vyznal v lidech, ostatně v jeho věku a s jeho zkušenostmi, jak jinak, a možná viděl v jeho očích, v očích policajta, rozhodnutí zabít, a on nepředpokládal, že taková policie existuje.

„Co to znamená – doporučili mi ho?“

„Telefonovali mi přátelé, abych se o něj dobře staral.“ Docela se usmál, i v té hrůze, kterou prožíval, protože teď už to nebyl strach, ale hrůza, mokrý ručník může být hrozivější než revolver.

„A kdo jsou to ti přátelé?“ zeptal se staříka. Pak udělal tři věci: upustil ručník na podlahu, vzal vysíleného majitele Binaschiny za paži a jemně ho nadzdvihl a posadil na postel, a nakonec z kapsy vytáhl propisku a jediný kus papíru, který v tu chvíli měl u sebe, sázenku z minulého týdne, na niž vyhrál čtvrtou. „Napište sem jména a adresy lidí, kteří vám doporučují jiné.“

„Já nic nevím, viděl jsem je třikrát za poslední tři roky. Znám jen telefonní číslo, kdybych je potřeboval.“

„Tak napište číslo.“ • Stařík napsal číslo na sázenku.

„Snažte se dobře si vzpomenout a nesplést se, ne abyste mi pak říkal, že jste se zmýlil, protože bych vám nevěřil.“ Uviděl, jak melancholicky zavrtěl hlavou.

„Já poznám, kdy můžu šidit a kdy ne,“ řekl melancholicky a vysíleně, a znovu se položil na postel, skutečně byl vysílený, i morálně. „Já jsem kuchař, ne bandita, nikdy jsem nestrkal prsty do něčeho, co smrdělo, vždycky jsem vařil dobře, omáčku na lasagne vařím na ohni skoro týden, ve dne v noci, vstávám třikrát za noc, abych se na ni podíval, takhle jsem si vydělal majetek, a ta věc s pokojema, ta přišla tak nějak sama od sebe, já za to ani nemažu, to hosti, najedí se, a on mi pak řekne, ze se dobře najedli a taky dobře napili, a že se teď necítí na řízení auta, a jestli bych neměl klidný místečko, kde by se na chvíli natáhli, a kdybych řekl, že ne, zničej’ mě, protože všude a všem rozkecají, že se tady nedá pořádně najíst, že se tady platí jako za slavičí jazýčky nadívaný kaviárem, a tak jsem musel začít, a když se jednou začne, nedá se přeci přestat, já jsem starej, chtěl jsem v klidu dělat, vy to možná nevíte, ale to nejde odmítnout, hosti jsou jako divá zvěř.“

Nechal ho, aby si ulevil, ten člověk v podstatě asi nebyl ze špatného těsta a měl i svou zvláštnost: měl osobnost, miloval peníze, jako konečně všichni, ale líbila se mu i filozofie, byl tak trochu lump, tak trochu kuplíř, trochu podvodník, ale taky takový malý sokrates. Jenomže on potřeboval konkrétní informace, ne výlevy.

„Jak jste se seznámil s těmi přáteli?“ zeptal se ho, a bylo jisté, že mokrý ručník přesvědčil majitele Binaschiny, aby mluvil pravdu, a třebaže ten jeho způsob přesvědčování nebyl ten nejchvalitebnější pedagogický systém, výsledky přinášel.

„Přišli sem před třemi lety. Sotva jsem otevřel, karabiníci mi přikázali zavřít, protože tady nahoře natrapírovali jeden párek. Já měl zavřenej lokál, ale oni bouchali a chtěli dovnitř.“

„A pak?“ Staříkovi se dech krátil a rty dostávaly lila barvu stále víc, nebylo by příjemné, kdyby zemřel dřív, než řekne všechno. „Nechte si přinést kávu, a silnou.“

„Já už dvacet let kafe nepiju, kvůli srdci.“

„Teď se ho napijete.“ Mezi postelemi byl domácí telefon, tak roztomilý, a byl tady jen kvůli tomu, aby majitel restaurace mohl dát avízo párku, pokud by se objevila policie, aby se alespoň stačili obléknout, anebo proto, aby si párek mohl objednat sklenici něčeho na posilněnou, než odejdou do říše hříchu. „Silnou kávu, a hned,“ přikázal tenkému a falešnému ženskému hlásku, který se mu ozval. „A pak?“ opakoval.

A pak ti tři pánové vešli, přestože lokál byl zavřený, a překvapeně řekli: „Jak to, tak krásný lokál, tolik jsme o něm slyšeli, a přijeli jsme se sem pořádně najíst, a zatím ono je zavřeno. Jak je to možné?“ A on jim všechno vysvětlil a řekl jim, že mu karabiníci bohužel našli v pokoji dvojici a kromě toho že mu zavřeli hospodu, že půjde i do vězení. „Ale ne, co to povídáte?“ řekl jeden z těch tři pánů. „Kdyby měli zavřít všechny, kdo tak trochu pomáhají milencům, museli by pozavírat všechno a všechny, i břehy kolem Pádu, ale buďte klidný, máme přátele a my už se postaráme.“

„A dál?“ ptal se Duca s dětskou neodbytností.

A ti tři potom dodrželi slovo, za dva dny dostal dočasné povolení ke znovuotevření restaurace.

„Za dva dny?“ řekl Duca vzdělaně nevěřícně.

„Za dva dm.“

Za dva dny! Byli chudáci, kteří museli čekat i půl roku na povolení prodeje na trhu, na prodávání z vozíku, a to směli prodat maximálně půl metráku poloshnilých jablek, a tihle dosáhli za dva dny toho, že mohl znovu otevřít, i přes zásah karabiníků, i přes hlavu policie a všech úřadů, tenhle lokál, veřejně používaný jako vykřičený dům nebo kasino, tuhle soupravu jídelního a lůžkového vozu. Zaťal zuby. Pak se pokusil uklidnit a řekl: „Napadlo vás, že vás práskli třeba zrovna tihle kuplíři, aby pak mohli přijít a jako vás zachránit?“

To tvrdé slovo kuplíři se staříkovi zalíbilo, asi je neměl v lásce ani on, ty svoje ochránce. „Ano, hned jsem to pochopil, nikdo zadarmo nic neudělá, a oni byli tak roztomilí, řekli jenom, že mi sem občas někoho pošlou s doporučením a že o takového člověka se musím dobře postarat, i kdyby neměl peníze, to že pak zaplatí oni.“

A skutečné mu občas zavolali, aby ho upozornili, že přijde tmavovlasý pán v šedivém obleku a s flórem na znamení smutku v levé klopě saka a že přijde s tmavovláskou, ta bude mít na sobě to a to, a že se potřebují zdržet dva dny, ale že nesmějí být moc na očích, a on brzy pochopil, že jeho lokálu využívají jako základny, ale pochopil i to, že nemůže říct ne, pokud nechce ne-li zemřít, nechat se zmlátit a zpřerážet všechny kosti, a oni mu to taky řekli, jednou, docela roztomile, u stolu, když mu vyprávěli o jistém člověku, což podle nich nebyl přítel, ale vlastně taky k nim patřil, který byl trochu nervózní, a tomu že zpřeráželi všechny kosti, hezky jednu po druhé, a zatímco mu vyprávěli o tom jistém člověku, který nebyl jejich přítel a jemuž zpřeráželi kosti, dívali se na něj upřeně, aniž hnuli brvou, takže musel pochopit, i kdyby byl padlý na hlavu a úplný pitomec.

A pak ten stařík ještě řekl, že je strašlivě zoufalý, starý, že se bojí smrti, ale že je na konci sil, protože ho unavuje žít, a pověděl všechno, a cokoliv, i to, že se tam občas někdo zastaví, nechá tam kufřík, a pak si přijde jiný a ten kufřík odnese.

„A ty kufříky jsou vždycky stejné?“ zeptal se Duca. „Nejsou například zelené, ale ne kožené a nemají takové žebroví?“

„Ano, ano,“ řekl, „asi dvakrát sem přinesli právě takový.“

Ozvalo se zaklepání a za dveřmi stál skoro dvoumetrový číšník s podnosem a na něm šálek kávy a cukřenka. Duca vzal podnos. „Díky,“ a skoro přirazil tomu obrovi ruku do dveří. „Tohle je jeden z číšníku, které vám sem poslali vaši přátelé?“ pomohl mu posadit se, do kávy mu nasypal jenom jednu lžičku cukru, „málo cukru, působí to rychleji.“

„Ale co moje srdce?“ měl z kávy skoro takový strach jako z mokrého hadru.

„Řekl jsem, abyste to vypil.“ Položil mu ruku na rameno a druhou mu přistrčil šálek ke rtům. „Takže tenhle číšník je přítelem vašich přátel? Napřed se napijte a pak mi odpovězte.“

Stařík pod tímto drastickým nátlakem vypil kávu, pak řekl: „Je tu ještě jeden. Jsou dva. Neuměj’ ani umejt talíře a ani je vlastně nemejou, nedělají nic, jenom mě hlídají.“ Usmál se vyčerpaně a vybledle. „Můžu se natáhnout?“

Pomohl mu i lehnout si. „Tak, k těm kufříkům,“ řekl mu.

Aha, ty kufříky, a povídal, upřímně a pokorně. Silvano Solvere přijel víckrát – čtyřikrát, nebo pětkrát? – a s kufříky, ano, ano, dvakrát byly zelené s kovovými žebry, ale jindy to byly zase staré kožené kufry – nebo z koženky? – ale ošklivé.

„Připusťme,“ řekl Duca, „že v tom velkém kufru byl ten malý, který se podobá spíš brašně.“

Stařík se něžně a spokojeně usmál. „Víte, že to napadlo i mně?“ Bylo snadné si to domyslet, protože čím kdo je mazanější, tím větší je to idiot, neboť mazanost je svým způsobem mentální zaostalost, protože takovému člověku chybí inteligence, a tak hloupý člověk si musí vypomáhat úskoky. A pak mu stařík prozradil, že Silvano Solvere mu kufřík nechával tady a pokaždé mu řekl: ,Přijde si pro něj přítel. Ale nikdy mu neřekl, jak se ten přítel jmenuje, ani jak vypadá.

„A dál?“ ptal se Duca. Brána pravdy se začínala otevírat dokořán.

A potom tedy přijel advokát Turiddu Sompani, Bretonec, naturalizovaný Ital, s křestním jménem sicilského původu, a odvážel ty kufříky, co mu tam nechával Silvano Solvere. Nikdy nepřijížděl sám, vždycky s ženskou, bud byla mladá, tak mladá, že vypadala jako jeho vnučka, protože jemu muselo být už šedesát, ale ty vnučky s ním chodily nahoru, na pokoj, anebo jindy (jak se vyjádřil přísně majitel Binaschiny) ta jeho stará vydržovaná milenka.

„Třeba je to ta paní, co s ním zahynula při tom neštěstí v kanále nedaleko odsud,“ řekl Duca.

„Ano, byla to ona.“ Rozpovídal se o tom, jak ten večer, co se to neštěstí stalo, byl tady advokát Turiddu Sompani na večeři se svou starou přítelkyní a s jednou mladou dívkou. Řekl „to neštěstí“, aniž se usmál, opakoval slovo, které řekl Duca, jako by nepochopil ironický přízvuk, ale on ho slyšel, ale nechtěl si zadat.

„A poslyšte,“ ptal se dál, „to sem pokaždé Silvano Solvere přinesl kufřík a pokaždé si pro něj pak přišel advokát Sompani?“

„Ano, přesně tak to bylo,“ přitakal stařík, a protože ho káva trochu postavila na nohy, posadil se na posteli. „Ale jezdili sem i bez toho,“ řekl, „ale nikdy nezaplatili.“

Ale že se ty kufříky naputovaly! – z řeznictví je dívka, nebožka dívka, chudinka, odnášela do jedné parfumerie, z parfumerie je jakýsi Silvano Solvere přivážel sem, do Binaschiny, a sem přijížděl jakýsi Turiddu Sompani. Ten je odtud bral a jejich další osud je neznámý. Jednou večer se cesta prodloužila, to když ta dívka přinesla kufřík z řeznictví k němu do bytu, do bytu lékaře, který ji měl připravit na svatební noc, a tam si měl pro něj přijít Silvano Solvere, aby si ho vyzvedl a zavezl ho do Binaschiny. Nemohl si ale nic vyzvednout, protože tu noc si jeho vyzvedla smrt, tam, na Alzaia Naviglio, i s tou dívkou. Tak ten kufřík zůstal jemu.

„Jak se cítíte?“

„Lip,“ káva staříka posílila.

„A teď mi řekněte, jaký je ten druhý číšník, kumpán vašich přátel.“

„Je stejně velkej jako ten, co přines’ kafe, a je blonďák, ostatní jsou menší než ty dva.“

„Tak my ty dva necháme na pokoji.“

„Kdepak, musíte si je odvézt, nebo mě zabijou, sotva se dozvědí, že jsem mluvil.“

„Ale oni se musí dozvědět, že jste mluvil,“ vysvětloval Duca roztomile. „Vy sám musíte, jakmile vypadneme, zatelefonovat těm lidem, svým přátelům, a říct jim o všem, co se stalo. Řekněte, že přijela policie, že vám vyhrožovali, že vás udusí mokrým ručníkem, jestli nepromluvíte, a že jste tedy musel všechno říct. Kromě toho, že jste prozradil ty dva, co tady jsou za číšníky. To, že necháme na pokoji ty dva, a že vy budete okamžitě telefonovat, je důkaz, že jste na jejich straně.“

Začínal chápat, ale nebyl přesvědčený. „Když jim zavolám, zmizí.“ A očima se ptal: k čemu vám to bude?

„Jistě, to je právě to, co chci. Chci, aby znervózněli, aby si mysleli, že se spálili.“ Pokrčil rameny. „Nechci ztrácet čas tím, že je zavřu, a pak, za měsíc, budou zase na svobodě. Musí zmizet a na chvíli nechat Milán na pokoji.“

Nebyl vůbec upřímný, ale upřímnost je příliš drahý luxus v jistých chvílích a s jistými lidmi. Ve skutečnosti si myslel, že ,přátele’ napadne, že se stařík spřáhl s policií a že se budou chtít pomstít, ale k tomu, aby se pomstili, budou muset přijít si pro něho, a aby si pro něho přišli, budou muset vylézt z nor.

„Jistěže zdrhnou, ale napřed mi něco provedou,“ lamentoval stařík.

„Myslím, že ne, a kromě toho, budete mít ochranu, i kdyby přišli, setkají se s něčím, co nečekají.“ Duca ho opustil i s jeho nejistotou, s jeho hořkým překvapením. Odešel prostě z pokojíku, který viděl tolik milostných scén, sešel po schodech s anglickými nebo téměř anglickými tisky, vyšel do zahrady a vrátil se do luxusní stáje. Číšníci a číšnice á la Toulouse-Lautrec tam byli všichni, rozesazení u nejdelšího stolu, hlídal je Mascaranti a vypadalo to, jako by je Mascaranti tím zlým pohledem, o který se snažil, držel v šachu jako revolverem.

„Napsal jsem si jména a data všech,“ hlásil podřízeně Mascaranti, „zabránil jsem jim telefonovat a poslal jsem pryč hosty, kteří chtěli dovnitř.“

„Teď je pošlete všechny znovu do práce a rozlučte se s nimi.“ Vyšel na slunce, které trochu hřálo, došel na parkoviště, nasedl do auta, raději neřídil, když nemusel, a tak se posadil na místo vedle řidiče. Mascaranti přišel o chvíli později.

„Kam pojedeme?“

„Do pavijské věznice,“ řekl Duca, „už dávno jsem tam nebyl.“

„Já tam nebyl nikdy,“ řekl Mascaranti. „Slyšel jsem, že je moc krásná.“

4.

Byla moc krásná, ale zavřená, zapomněli ve své roztržitosti a díky intenzivnímu jaru, že i věznice mají svou pracovní dobu, takže ji mohli jenom objet kolem hradeb, a za těmi hradbami byl neviditelný velký klášter se svými celami a kostel s kůrem a malý klášter, u něho knihovna a refektář, stará sakristie se slavným polyptychem ze slonoviny – kdo ho to vytvořil?, ne, nebyl v stavu si vzpomenout, úplně jiný vesmír s docela jinými dimenzemi, tak propastně odlišný od našeho dnešního vesmíru. Když dokončili objížďku, vrátili se na prostranství, kde bylo několik trattorií. Duca si vybral tu nejméně rustikální, protože rustikálnosti příliš nedůvěřoval.

„Zatelefonujeme si a něco sníme.“ Telefonem sdělil Carruovi, že našel základnu zločinecké bandy, Binaschinu, vyprávěl mu o svém pohovoru se staříkem, ale jaksi pozapomněl na mokrý ručník.

„Za pár hodin pošlu několik lidí, aby to tam trochu pohlídali,“ řekl Carrua. A tak se Binaschina stala další malou pastí.

„Dobře, díky,“ řekl Duca.

„Prosím,“ odpověděl duchaplně Carrua a pak zle dodal: „Jen si ale dej bacha, abys nešlap’ vedle, nesmíš šlápnout vedle ani s tamtěma, ani se mnou,“ to konečné ,se mnou’, bylo trochu víc než pouhé se mnou, znělo to jako řev vzteklého slona, pak se spojení přerušilo.

V nerustikální restauraci, na níž byla znát určitá snaha po jisté eleganci a modernosti a která stála přímo u pavijské věznice, bylo největším problémem získat housku se salámem a nakládané papriky, neměli totiž v úmyslu se snižovat k těmto drobným službám, ani barman, ani číšník, ani majitelka sedící za pokladnou, a vymlouvali se tak dlouho, dokud Mascaranti nezašel do kuchyně a neřekl, že je od policie a že chtějí dvě housky se salámem a na salám kousek nakládané papriky, ale že to chtějí hned, ne až v srpnu, a při slově policie housky jako by zničehonic vyrostly z dlaní pracujících v kuchyni, a Mascaranti došel k pokladně, zaplatil housky a dvě láhve piva a odešel do auta, kde ho Duca čekal, a tam se také najedli při otevřených dveřích na jednom nároží, kde bylo cosi jako zákoutí v zeleni, protože tam rostla řada mladých stromků s jasným, ještě dětským listovím.

Zatímco žvýkal housku, četl si Duca ve dvojích novinách z předešlého dne, které nasej v autě. La Notte měla na první stránce titulek: Zlákán milenkou, která ho pobodala nůžkami a vhodila do jezera! – a byl tam i ten vykřičník. Corriere deirinformazione raději ale tuhle zprávu prezentoval titulkem: Vtažen milenkou do pasti, uškrcen a vhozen do Addy – chyběla tam tedy podrobnost o ubodání nůžkami, o němž se ale mluvilo v článku, a byl tady i rozdíl v určení jeho současného pobytu: pro La Notte byl zavražděný vhozen do jezera, pro Corriere do Addy, což je řeka, a podle druhých muže uškrtila, zatímco La Notte mluvily o masakru nůžkami.

„Nenosíme už nože, šavle, meče a tak zabíjíme tím, co je po ruce,“ řekl Duca. „Když jsme v autě, vezmeme z palubní desky třeba šroubovák a vrazíme ho do krku tomu, kdo nás předjel zprava. Doma ale, v tom zdravém domáckém prostředí, si z domácího nářadí vybereme nůžky a padesáti ranami odděláme přítele, který nám nevrátil půjčené peníze.“ Salám byl velmi pochybný a paprika měla příchuť spíš po terpentýnu, ale za to přece nikdo nemůže, že?

Uvnitř listu byly na stránce ,Ze života města’ obvyklé malé zprávy dne. La Notte jasně hovořila titulkem ,Novomanželka pózovala pro tři tisíce pornografických fotografií’ a v jiném titulku kladla otázku: Patří nalezená lebka zpívajícímu ševci? Corriere nevýrazně referoval o útoku na obchod optikou ve via Orefici pod titulkem ,Hon na vandaly, kteří stříleli’. Kvůli dvěma filmovacím kamerám a jednomu tranzistoráku trojice pitomců dokonce střílela a riskovala tak doživotí.

Duca dojedl tu ubohou housku, dopil pivo a zavrtěl hlavou: „Pořád ještě žijou lidi, kteří nepochopili, že Milán je velkoměsto,“ řekl Mascarantimu, „nepochopili změnu dimenzí a pokaždé se najde někdo, kdo mluví o Miláně, jako by končil u Porta Venezia, nebo jako by se jeho obyvatelé nezabývali ničím jiným než jedením bábovek nebo chleba se salámem. Když se řekne Marseille, Chicago, Paříž, tak ano, to jsou metropole a žije tam spousta zločinců, ale Milán ne, nějaký pitomec vůbec nepozná, že je to velkoměsto, pořád ještě hledá to, čemu se říká místní kolorit. Pořád zapomíná, že město s téměř dvěma milióny obyvatel má už mezinárodní tón, nikoli lokální, protože do velkoměsta jako Milán se ^ stahují gauneři ze všech koutů světa; blázni, alkoholici, narkomani anebo prostě zoufalci, kteří shánějí peníze, si někde půjčí pistoli, ukradnou auťák, vpadnou do banky, vyskočí na šaltr a řvou: ,Všichni na zem tváří dolů!’, protože slyšeli, že se to má tak dělat. Rozrůstání města přináší řadu výhod, ale dochází i ke změnám, které nutí k zamyšlení. Třeba tohle vyřizování účtů,“ zavrtěl hlavou na Mascarantiho, který nekouřil, „to nutí k zamyšlení nad hodně věcmi. Jsou bandy organizované po vojensku, ozbrojené, jejich členové jsou schopni absolutně všeho a mají celou sérii základen, odkud utočí, nebo úkrytů, rozesetých skoro po celém městě. My jsme náhodou narazili na Binaschinu, ale kolik bude takových základen jen na území milánské provincie, a mimo ni, ale pořád v dosahu toho sladkého koláče, který Milán pro ně představuje? Tady v Miláně jsou peníze a sem si je chodí vybírat, a berou za každou cenu, i se samopalem.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Aha, ten samopal! Vrátíme se domů, protože tamti se brzy dozvědí, že ho mám doma, a přijdou si o něj říct. Chci se toho dne dožít.“ Zaťal pěsti a pohledem řekl Mascarantimu, aby nastartoval. Škoda, ale bude se muset do věznice podívat jindy. U něj doma ten zelený kufřík s kovovými žebry stál pořád na svém místě v předsíni, aby byl dobře na očích. Byla to první velká past, do níž nějaká liška možná strčí pracku. Ten kufřík musel zajímat hodně lidí, ale ve skutečnosti přišli jiní.

Přišla ta ženská celá v černém a s uzlem vlasů nízko v zátylku, ta z Banka Romana, která nic nevěděla. Udělal dobře, když jí dal svou adresu, protože zanedlouho se rozhodla a přišla z Banka Romana, ne stará, ale už zestárlá.

Vešla, bylo pozdě odpoledne a bylo skoro vedro, na piazza Leonardo da Vinci poletovaly takové ty bílé nezvažitelné vločky topolového chmýří, a on s Mascarantim se na ně zrovna dívali, když zazvonila. Duca šel otevřít, a když vešla, uviděla na podlaze kufřík a zdálo se, že ho poznává, pak se zdálo, že má chuť i plakat, ale bez slz řekla: „Už nezavolal, neozval se, vůbec o něm nevím.“

Duca ji zavedl do pracovny a posadil ji. „Potřebuju se dozvědět všecko, jinak vám nemůžu pomoct.“ Upřeně se na ni podíval, ale bez tvrdosti, protože viděl, že trpí. „Nejsem Silvanův přítel, jsem od policie. Víme toho hodně, ale potřebujeme se dozvědět všecko.“

Při slově policie se zachvěla, ale jen v obličeji, poskočila jí škubavě kůže na tvářích jako koni. Pak se dala do pláče.

5.

A začala mluvit, neplakala, protože u zpovědníka se nepláče, a to, co se chystala udělat, nucena úzkostí a Dukovým pohledem, byla právě upřímná zpověď. Policie něco o ní věděla: že se jmenuje Rosa Gavoniová, že se narodila v Ca’Tarině před devětačtyřiceti lety, takže Ca’Tarino mělo tři mulieribus illustribus: ji, tu dívku v rudém, jménem Giovanna Marelliová, a Adéle Terriniovou, ta skončila v Naviglio Pavese spolu s Turidduem Sompanim, takže CaTarino bylo vlastně centrem význačných osobností; ona ale pověděla to, co policie nemohla vědět, anebo zjistit. Poznala Ulrika, Ulrika Brambillu, mocného řezníka, když jemu byly tři a jí dvanáct let, a ona ho hlídala, když běhali po lukách v okolí CaTarina, jako všechna děvčátka od pěti výše hlídají menší děti, protože matky jsou bud s prádlem, nebo ve službě, nebo v továrně. Rodiny obou dětí byly velice chudobné, jako všechny rodiny v CaTarině, ale tý jejich byly nejchudší z nejchudších, a o něm bylo už v šesti letech známo, že je znamenitý zloděj slepic, které nosíval domů matce.

Snad by nebylo mezi nimi k ničemu došlo, i kvůli věkovému rozdílu, nebýt toho, že přišla válka a po 8. září 1943 i Němci, a on se musel skrývat a stal se Rudou Primulkou Corsika a okolí, Buccinaska, Romana Banka, Pontirola, Rovida, spal každou noc u někoho jiného z toho svého osobního oddílu partyzánů, všude ho rádi přijímali, protože to byl pěkný chlapec, jednou z jeho přezdívek bylo Bejček, a hodně dívek i vdaných paní s ním zhřešilo a také ona, Rosa Gavoniová zhřešila, ale z lásky, vysvětlovala, ne z chtíče, jako jiné, a řekla i to slovo chtíč.

Když skonala válka, Bejček Ulrico Brambilla, a ona se k tomu přiznala se zapýřením v té své nažloutlé tváři, klopíc oči s tím namodralým stínem, rychle zbohatl tím, že americkým vojákům dohazoval děvčata, především blondýnky černochům; pro zralé důstojníky sháněl zase holčičky kolem patnácti. Byla to ošklivá záležitost, ale ona se o tom dozvěděla až později, když si otevřel řeznictví v Ca’Tarině a přestal s tamtím obchodem, který se ani jemu nezamlouval.

„A jste si jista, že s tím skutečně přestal?“ zeptal se Duca. Pravděpodobně v tom pokračoval a řeznictví mu sloužila jako paraván.

Ona, Rosa Gavoniová, živě přikyvovala, že ano, že přestal, že se věnoval jenom řeznictví a že mu to šlo dobře, dokonce tak dobře, že si otevřel brzy další v Romanu Banku, a pak další v Milánu a jedno v Buccinasku. Ona mu při práci hodně pomáhala a celá ta léta s ním žila, dělala u něj všecko, starala se o domácnost, seděla v kase, starala se o papíry, byla mu manželkou, a on se někdy zmiňoval i o tom, že si ji vezme, ale pak jako by na to zapomněl a ona mu to nepřipomínala, věděla, ze je o devět let mladší, a když se zasnoubil s Giovannou Marelliovou, ani si nezoufala, jenom se ho zeptala, jestli i po svatbě si ji nechá u kasy v jednom ze svých řeznictví, a on jí na to řekl (velkoryse) že ano, protože je stará a nemůže se vrátit do CaTarina, protože by vyvolalo skandál, aby si ho nevzala po tolika letech společného života pod jednou střechou. Tohle všechno, pomyslel si Duca, je asi zajímavé: pokora, ponížení a rezignace může u některých lidí dosáhnout až hysterických podob, a ona, Rosa Gavoniová, žila víc než dvacet let s mužem, který ji zneužíval ve všech směrech, a když si našel jinou, zeptala se jen na místo pokladní a požádala ho, aby ji nepropouštěl. Dobře, ale on se chtěl něco dozvědět i o těch kufřících. Odešel do předsíně a přinesl ho. Otevřel ho na podlaze před ní. „Tohle …“ řekl nervózně a nervózně zdvihl hlaveň samopalu, „chci se dozvědět něco o tomhle.“

Věděla o tom. Řekla, že nejprve věděla jenom to, že on, Bejček Ulrico, jezdí do Janova autem a navečer se vrací s kufříkem, často byl takovéhle zelené barvy, ale bývaly i jiné, a pak se jednou večer opil, dal se do pláče a řekl jí, že má strašný strach, a ona se ho lítostivě zeptala z čeho, a on nakonec začal povídat.

Tehdy se skromná, unavená, ponížená žena dozvěděla všechno o tomhle nebezpečném obchodu, protože opilý a vyděšený mužský se jí svěřil s tajemstvím, které ho tížilo. Ale přesvědčme se, zda skutečně ví všecko. „Kdy začal s tím překupnictvím zbraní?“ zeptal se jí Duca.

Odpověděla okamžitě, beze strachu, bez úzkosti, vychovaně, přesně, jako pečlivá Lombarďanka, která ví, co dělá, a chce to udělat dobře: „Tak asi před třemi roky.“

Takže je to dost stará záležitost. „Proč musel Ulrico jezdit do Janova pro ty kufříky?“

„Protože přicházely z Francie.“

„Z Marseille?“

„Ano, z Marseille.“

Trochu víc světla: Turiddu Sompani byl Exfrancouz, Exbretonec, a původ zbraní byl taky francouzský.

„A komu mel Ulrico kufříky předávat?“ Tohle už věděl, ale uvidíme, jestli to potvrdí.

„Silvanovi.“

„A Silvano je vozil komu?“

„Advokátovi, který se jmenoval Turiddu Sompani.“

Přesně, ta žena mluví pravdu. Zkusme, jestli ví ještě něco víc. „A tenhle Turiddu Sompani je měl vozit komu?“ Přece si nemohl všechny ty zbraně nechávat u sebe, do svého osobního arzenálu.

„To nevěděl ani Ulrico,“ odpověděla bez rozmýšlení, „ale dostal takový strach, protože mu Silvano jednou pověděl, že ty věci jdou do Horní Adiže.“

Miláčkové, tak oni vyzbrojovali teroristy a zbraně jim vozili přes Itálii. Hnus a tečka! Ale bylo třeba jít dál. „A proč Ulrico přistoupil na tuhle spolupráci? Vydělával na tom hodně, že?“

V jejích očích s modravým nádechem se objevilo pohrdání. „Ani liru, a nebyl by za to vzal ani miliardu, ale přinutili ho.“

„Jak ho přinutili?“

„Říkal mi, že to byli lidi, kteří mu moc pomohli na konci války, a taky ho několikrát zachránili, když se pustil do ne docela čistých obchodů, a kdyby byl prý odmítl spolupracovat, byli by ho zničili, anebo by byl dopadl ještě hůř.“

Duca se podíval na Mascarantiho. „Slyšel jste dobře?“ Ano, Mascaranti slyšel všecko, a moc dobře. „Tak běžte hned zavolat Carruovi, protože tohle je věc, o kterou se musí postarat sám.“ Ano, přitakal Mascaranti. „Řekněte mu, že zbraně pocházejí z Francie, z Marseille. Konečný příjemce: teroristi v Horní Adiži.“ Svině, svině, svině, strašlivý svině! Koridor: Ulrico Brambilla vyzvedne materiál v Janově od neznámých lidí, předá ho Silvanu Solveremu prostřednictvím snoubenky Giovanny Marelliové, Silvano Solvere ho předá Turidduovi Sompanimu, který prostřednictvím základny v Binaschině ho zašle do Horní Adiže. Ideální plán, protože nikoho ani nenapadne, že zbraně pro teroristy, samopaly, výbušniny procházejí přes Itálii. A navíc nevíme nic, ani přezdívku tech sviní, které stojí na začátku ve Francii, které ty zbraně opatřují, a jména dalších sviní, těch na konci, taky neznáme, a nevíme komu z těch teroristů je pak předávají oni. Ale to jsou věci, které musí objevit on, já do toho nechci strkat prsty, protože jinak – podíval se na kufřík na podlaze, byly tam i zásobníky, ale to nejde, nejde to, zákon zakazuje takový svině postřílet, svině, který zradily všechny, vždycky musejí dostat obhájce, musí se s nima vést řádnej proces, musí být řádná porota a vynést nad nima rozsudek, kterej vychází z prokázaných zločinů, zatímco se ale může, bez jakýhokoliv povolení, nasypat celej zásobník do dvou karabiníků na obchůzce, nebo střílet do úst úředníka banky, který ne dost rychle vydává svazky desetitisícovek, nebo to naprat ze samopalu do davu, aby se dalo uprchnout po přepadu, tohle se může, ale dát přes držku růžolícímu synáčkovi gaunera, který žije ze sviňáren, to ne, tohle zákon zakazuje, to je špatné, nepochopili jste nic, vůbec nic z Beccarii’, ne, on tedy ne, on, Duca Lamberti, nepochopil nic z té knihy ,O zločinech a trestech’, on je primitiv a není žádná naděje na to, že se jeho mravy zjemní, ale docela by se mu líbilo setkat se s těma sviněma, protože on ano, on by jim ty držky rozmlátil, tedy vlastně dal by jim políček přes růžovou tvář! „A řekněte Carruovi, prosím vás, ze mě zajímají jenom,“ chytil v letu trochu těch nezvažitelných zrnek pylu, který v těch dnech neuvěřitelně křižoval vzduchem mezi mrakodrapy a tramvajemi a trolejbusy v marném pokusu zopakovat na cementu, asfaltu a aluminiu nemožné opylení, „že mě zajímají jenom ti utopení v kanálu.“ Otevřel dlaň a zrnka pylu v ní už nebyla, to znamená, že je nechytil, a ona skutečné měkce křižovala vzduchem v té místnosti, někdejší ordinaci, a nyní tajné policejní kanceláři, k níž neměl povolení.

6.

A zatímco Mascaranti telefonoval, on, Duca, začal znovu upřeně pozorovat tu ženu v černém, jménem Rosa Gavoniová. Snad byl k lidem příliš nedůvěřivý, ale existuje snad důvod, alespoň jediný, pro nějž by se jim mělo důvěřovat? „Proč jste mi to všechno řekla?“ zeptal se ženy a nepřestával se na ni upřeně dívat. „Jakmile Ulrika najdeme, půjde rovnou do vězení za pašování zbraní, a možná se na něj najdou i jiné věci a bude dost obtížné, aby vyfásl míň než deset let.“

Ona byla věcná Lombarďanka: „Aspoň ale bude naživu. A jestli ho už mezitím zabili, policie dostane ty, co ho zabili.“

Bez námitek, nepopiratelné důvody. Nato řekl: „Proč Ulrico uprchl, jakmile zabili jeho snoubenku a Silvana Solvereho?“

Zavrtěla hlavou, teď když se zbavila všech svých tajemství, to udělala něžně. „Tohle nevím. Zavřel všechny krámy, poslal prodavače na dovolenou a pak odejel. Mně, protože jsem byla v CaTarině, řekl: Zavři obchod a bučí doma, zavolám ti.“

„A zavolal?“

„Ano, dvakrát: zeptal se mě, jestli ho někdo nehledal, já jsem mu řekla, že ne, pak volal ještě jednou, ten samej den, a ptal se na to samý, a já mu dala stejnou odpověď, protože ho nikdo nehledal, jenom jsem chtěla vědět, proč se takhle chová a z čeho má strach, ale on mi řekl, že zavolá příští den.“

„Pak jsme přišli my,“ dodal Duca.

Ano, přišli oni a ona jim řekla, že čeká na telefon od Ulrika, ale Ulrico už nezavolal a ona dostala strach, protože když Ulrico nevolal jí, znamenalo to, že se mu něco stalo.

„Co to znamená?“ ptal se Duca nelítostně, protože si nemohl dovolit být lítostivý a soucitný. „Znamená to, že ho mohli zabít?“

Přikývla a opět se jí zachvěla pokožka v obličeji, myšlenka, že Ulrika mohli zabít, ji dohnala až k němu, k nim, k Dukovi, a bylo jí jedno, kdo jsou, jestli přátelé Silvana nebo policie, jen když budou moct pro Ulrika něco udělat.

„Vy ho dobře znáte,“ začal Duca. „Nemáte ponětí, kam mohl jet, když odešel z domova?“ Ženská zná přece zvyky a neřesti svého mužského, ani třeba nemusí vědět nic přesného, a tahle Rosa Gavoniová je mohla přivést na stopu Ulrika Brambilly. „Povězte, i když vám to bude připadat hloupé, není schovaný u jiné ženy?“ V době války byl Rudou Primulkou Corsika a okolí, a aby tehdy unikl německým zátahům, nacházel si další pěkné slečny a paní, které ho schovávaly. Proč by totéž nemohl udělat teď, aby utekl jiným nepřátelům?

Ale ona řekla, že ne. „Ne. Jediná jiná ženská byla Giovanna. Mluvil jen o ní, byl jenom s ní. Já ho znám.“ Zdvihla hlavu, pyšná na to, že ho zná, i když ji ponížil, i když ji už nemiloval, léta ji už nemiloval, ale ona jeho stále. „Když se upne na jednu, jiná pro něj neexistuje.“

Tak kde se schoval? V hotelích ne, tam by si ho snadno našli a byl by tam příliš na očích.

„Měla jste pocit, když jste s ním telefonovala, že mluví z Milána? Nebylo to meziměsto?“

„Ne. Dokonce,“ řekla a sklonila zamyšleně hlavu, „bylo ho slyšet velmi jasně.“

No jo, ale díky těm automatickým centrálám se dneska vlastně ani nepozná místní hovor od meziměstského.

„Tak víte co?“ řekl jí a vstal. „Vraťte se teď domů a čekejte. Kdyby někdo přišel, zavolejte mi. Kdyby vám nedovolili telefonovat anebo byste nemohla, nechte po sobě nějakou stopu,“ na chvíli se zamyslel a pozoroval ji, a viděl, že ho poslouchá beze strachu, že chápe nebezpečí, ale že se ho nebojí, jen když se zachrání Ulrico. „Nechte rozsvícené světlo, odstavte židli, shoďte něco z toho, co máte na nábytku, ve vašem domě je takový pořádek, že znamení pochopíme okamžitě.“ U dveří jí řekl: „Budu vám telefonovat od téhle chvíle každé tři hodiny. Pomozte nám a my uděláme všechno, abychom ho našli.“

Když zavřel dveře za jejími zády, za zády té nešťastné Rosy Gavoniová, vrátil se do pracovny. Zapadající slunce zapálilo piazza Leonardo da Vinci a světlo podobné ohni vnikalo do místností s dalšími bělavými vločkami pylu; tentokrát se mu podařilo jednu z nich chytit, a když rozevřel dlaň, vypadalo to jako nic, ale z tohohle nic může vyrůst platan, dub nebo některý z těch vysokánských stromů, jejichž fotografie vídal v encyklopediích a jejichž dutinami pohodlně projede auto.

„Mascaranti,“ zavolal.

„Ano,“ řekl Mascaranti vycházeje z kuchyně. „Co říkal Carrua?“

„Řekl, že dobře, že o zbraně se bude zajímat on.“

„Nic jiného?“

„Ano,“ Mascaranti zaváhal, ale jen na chvíli, tvář mu zlatil odlesk slunce klonícího se k západu. „Říkal, že si máte dát pozor, protože jsou to zlí lidi.“ V jeho hlase, byť byl víc než vážný, se skrýval osten ironie.

Být pozorný, zamyslel se. „Mascaranti, půjdeme si někam sníst housku a koupíme noviny.“

„Znám tady blízko jednu trattorii, a docela levnou,“ řekl Mascaranti, kterého jídelníček složený jen z housek už otravoval a unavoval.

„Tak dobře, ale počkejte, převléknu si košili,“ v komodě měl ještě jednu, poslední kosili, která ušla, o níž mu sestra Lorenza řekla: Tu si nechávej jen na zvláštní příležitosti, protože jinou už nemáš. Teď šlo jen o to rozhodnout, zda večeře s Mascarantim je zvláštní příležitost, nebo ne. Rozhodl, že ano, svlékl si košili s odřenými manžetami, oblékl si tu novou, uvázal si kravatu barvy „royalbleu“, a pak si uvědomil, že si musí převléknout i oblek, naštěstí ten jediný slušný ze tří, které ještě měl, byl taky modrý, pak zašel do koupelny a elektrickým holicím strojkem si přejel po tvrdém, mužném, samčím porostu na bradě. Zrádci a podrazáci, prodají vlastní matku, prodají vlastní dceru, vlastní zemi, vlastního přítele! Falešně přísahají s jednou rukou na srdci a druhou v kapse svírají nůž. „Mascaranti!“ zavolal, když se doholil.

Mascaranti vešel do koupelny, skoro pansky.

„Povězte mi, ale pravdu!“ řekl mu. „Nepustíme to k vodě, co říkáte? Vzpomínáte, co říkal Carrua? Ať se povražděj’ mezi sebou! Čím víc se jich pobije, tím líp. Co nám vlastně záleží na tom, jestli A zabil B nebo C, a jestli B zabil C nebo D, když A i B a C a D jsou jeden odpornější než druhý. Povězte mi, Mascaranti, necháme to plavat, nebo budeme pokračovat?“ A znovu si začal strojkem přejíždět po bradě, protože hrubé, tvrdé, samčí chlupy na bradě byly tvrdší a samčejší než předpokládal, jednou to zkusí jako staří Římané, a ti přece bývali oholení nejlíp na světě za celé dějiny lidstva, oholí se břitvou, jako to dělají ženy, když si vyholují chlupy na nohou.

„Pane doktore Lamberti, vy se na to neptáte vážně,“ řekl formalisticky Mascaranti.

Prudce vypnul strojek a nervózně řekl: „Nekladu otázky pro legraci,“ a puntičkářsky pečlivě stáčel šňůru. „Asi znáte to pořekadlo.“

„Které?“

„Čím kdo zachází, tím taky schází.“

Mascaranti byl i duchaplný. „Tak sejdem’.“

Usmál se na něj, málo a nakysle, položil strojek na místo, nalil si do dlaně levandulové vody po holení, přejel si po bradě a otřel si dlaň o vlasy: měl je dlouhé, skoro půl centimetru, ještě nikdy se mu nestalo, aby se dopustil takové nedbalosti, ale když tu není sestra, vlastně ho ani nenapadne zajít k holiči. Vyšel z koupelny. „Můžete se vytahovat, jestli chcete, ale já vás dneska zvu na večeři na rozloučenou.“ Neměl nejmenší chuť nechat se odprásknout nějakým pistolníkem. Rád by vykořenil všechen ten plevel, ale copak to musí dělat sám, jenom on? A koneckonců, co vlastně vykoření? Jednoho dostane za mříže a tři další vylezou. On je dostane do kriminálu, ale jiní, mocnější je vytáhnou ven, třeba kvůli tomu, jak si včera přečetl v Corriere: Jeho zdravotní stav nesnášel vězeňský řád. A proč teda zabil deset lidí, když je chudák tak nemocný a vzduch v San Vittore mu nedělá dobře? Oni ho pak pošlou do Nervi, aby se najedl rybí polévky v restauracích na korzu, a on má riskovat, že se do nej někdo trefí, právě někdo z těch ubohých nemocných gaunerů? „Zavedu vás sám někam, kde se dobře jí. Jde se k Prosperovi.“

Byla to trattorie vedle kostela San Pietro in Gessate, byl tam se sestrou a s malou po Třech králích, a malá Sára byla nějakým zázrakem hodná, hodná v tom smyslu, že po pořádné porci tagliatelle s máslem usnula, a také oni se dobře najedli a on tehdy slíbil Lorenze, že udělá všechno, aby se znovu dostal do lékařské společnosti, a pak také slíbil, že se už nebude zajímat o ty policejní záležitosti, protože nemá smysl tolik let studovat na lékaře a pak se dát na honícího psa, který chytá kurvy a zloděje aut. Slíbil to a teď se tam vrací, aby si připomněl ten svůj slib, který nyní chce dodržet.

„Je pátek, tak si dáme rybu,“ řekl Mascarantimu.

Najedli se jako muži, špagety s mořskými mlži, filé z tresky na rožni, nakonec si dali ovčí sýr a četli přitom odpolední vydání novin, protože oni dva jsou přece dva mužští, staří mládenci, a nemusejí si u stolu povídat s manželkou. Tak si přečetli; že toho dne v deset třicet došlo k zatmění slunce, ale oni si ničeho nevšimli, pak si přečetli, že na Giro ďltalia zrušili antidopingové zkoušky, takže každý se mohl napumpovat, čím chtěl. Novináři budou zpovídat vítěze etapy a nezeptají se ho, jaký převod použil pri výjezdu na San Bartolomeo, ale kterou pilulku spolkl. Pak si přečetli, že ,moderní Japonsko má evropskou tvář’ a že možná po rockové mši se budou pořádat i rockové pohřby, s potěšením si prohlédli ,Záběry bandity, který právě vylupuje banku’ a dočetli se o tom, že je pořídil automaticky fotografický přístroj zabudovaný nad pokladnou; bylo na nich vidět tlustého pitomce, jak míří pistolí na pokladníka a jak prchá s plnou taškou peněz z banky, a popisek k fotkám sděloval, že zločince zatkli díky těmto snímkům už za hodinu (Atlanta, Georgia, USA).

„Mascaranti, můžete mě zítra odvézt do Inveriga?“ pár dní pobude se sestrou a s Livii a zapomene na tyhle věci.

„Jistě, samozřejmě,“ odpověděl Mascaranti.

„Ten kufřík se samopalem odnesete doktoru Carruovi.“

„Ano,“ řekl Mascaranti.

„A řekněte mu, že jdu od toho, a ať pokračuje sám.“

„Ano, řeknu mu to.“

Duca si vyměnil noviny s Mascarantim, jakmile jim přinesli likér, upíjel pomalu, ale nepřestal, dokud nedopil z toho kalíšku plodícího hojnost, pak si uvědomil, že noviny otevřel na kulturní stránce, a přečetl si, stále se skutečnou rozkoší, recenzi o knize ,Lékař z doby před dvěma tisíci roky’ o Hippokratovi od autora Maria Veggettiho, vydala Unione Tipografica – Editrice Torinese, 6000 lir, a s hlubokou a skutečnou libostí si přečetl citát z Corpus Hippocraticum: Při náhlých onemocněních je zapotřebí především prohlédnout si dobře tvář nemocného; podobá-li se zdravým, ale především podobá-li se sám sobě za normálních okolností, je to ten lepší případ. Jeho stav je tím horší, čím méně se podobá sobě nebo zdravým. V tom případě může vypadat takto: špičatý nos, zapadlé oči, propadlé spánky, studené uši, pokožka na tváři napjatá a tuhá, barva v tváři nažloutlá. I on je po dvou tisíciletích lékařem, i když mu nedovolují jím být, on by si tu knihu měl koupit a pak udělat – jak se to říká? – bouřku a boží dopuštění, aby se dostal zpátky mezi lékaře, a otec by byl rád, kdyby ho mohl vidět, jak zase říká: „Zakašlete, řekněte Á!“ a jak měří tlak, protože pro jeho otce se celá medicína vešla do těchto věcí, do receptu na správný sirup proti kašli.

Podíval se na hodinky, restaurace se začala vyprazdňovat, bylo deset, možná že není ještě pozdě na to, aby telefonoval do Inveriga. Nechal Mascarantiho o samotě a šel k telefonní budce u šatny, která se podobala krabici nebo bedně, kde však, kromě počítadla délky hovoru, byla i sympatická dáma loupající fazole, a protože Inverigo bylo možné volat přes automat, vytočil volací znak 031 a pak číslo, a vzápětí se ozval hluboký a hluboce aristokratický hlas toho neuvěřitelného sluhy ve vile: „Vila Ausero, prosím.“

„Prosím paní Lambertiovou.“ Technicky vzato jeho sestra byla slečna, neprovdaná, i když měla dítě, a nějaký úředník z milánské radnice by ho mohl klidně udat pro falšování údajů.

„Račte počkat, pane.“ Odpovídal, jako odpovídají sluhové ve filmu, v reálném životě málokdy slyšel: Račte počkat, pane.

A pak místo hlasu sestry uslyšel hlas Livie Ussarové. „To jsem já, pane Lamberti, Lorenza s holčičkou už šly spát.“

Potom, co z jeho viny, z viny Duky Lambertiho, byla zohyzděna a jeho kolega z nemocnice Fatebenefratelli se ji pokusil dát dohromady, sešít těch sedmasedmdesát jizev na obličeji, od čela po bradu, a musel je spočítat, ne on, ale ten chirurg, po tom všem neexistoval mezi nimi pro ni, pro Livii Ussarovou, dostatek důvěrnosti, aby se zbavila toho termínu ,pane Lamberti’. „Chtěl jsem slyšet právě váš hlas,“ řekl jí.

Mlčení, mlčení dýchající něhou, mlčení ženy, která se zahaluje do něžné věty muže jako do drahocenného kožichu. A pak, něžně a odvážně na takovou formalistku, jakou byla, řekla: „Taky jsem chtěla slyšet váš hlas.“

Díval se na ženu loupající fazole, která zdvihla hlavu, když na sobě ucítila jeho pohled, a usmála se na něj: „A taky jsem od vás potřeboval poradit.“

A znovu to vydechnutí něhy: „Je těžké někomu radit.“

Tenhle zázrak něžnosti a odevzdání u ní byl možný jen proto, že alespoň telefonní linka Milán-Inverigo zatím nemá spojení po videotelefonu, takže lze spolu mluvit a nevidět se, a ona, tam u telefonu, se v těch několika minutách hovoru dostávala na povrch z hlubiny svého zoufalství ženy s rozřezaným obličejem, stávala se ženou rovnou jiným, cítila, že zmůže svým hlasem totéž, co jiné ženy zmohou zjevem.

„Nejde ani tak o radu, jako o hru,“ usmál se na ženu za pokladnou a vzal si fazolku, když se jí pohledem zeptal na dovolení, rozmáčkl ji v prstech, jen tak, aby mohl být alespoň na něco hrubý vzhledem k tomu, že to, jak on chtěl být násilný, mu zakazoval zákon.

„Hra, opravdu hra?“

„Ano, musím se pro něco rozhodnout,“ řekl jí. A pak, bylo i docela příjemné rozmáčknout fazolku v prstech, cítil, jak mu prsty zalila šťáva a kolem se rozšířila čerstvá, hořká vůně jara. „Já se vás zeptám, zda panna nebo orel, a vy mi musíte říct, bud panna, nebo orel.“

„Tak mi ale musíte říct, oč jde.“

„Ale ne, Livie, to už pak není hra. Musíte mi říct jenom, jestli panna, nebo orel. Panna je jedna z těch dvou věcí a orel druhá, ale vy nesmíte vědět, oč jde.“

„Takže mám fungovat jako mince,“ hlas se usmál.

„Ano. Jste připravena?“

„Jsem.“

„Panna, nebo orel?“ Žena s fazolemi se usmála, protože ho dobrácky poslouchala, a on se také usmál a čekal, až mu Livie odpoví; panna znamenala lékař nebo jiné rozumné zaměstnaní, normální poklidný život; orel znamenal policajt, biřic, lovec zlodějů.

Uslyšel její povzdechnutí: „Orel.“

Neodpověděl jí hned, pak řekl: „Díky.“

Odpověděla: „Pane Lamberti, když si má člověk vybrat ze dvou věcí, znamená to, že jedna z nich se mu líbí víc než druhá, ale je míň rozumná. Řekněte mi aspoň, jestli orel je ta z věcí, která se vám líbí víc.“

„Ano, jistě,“ odpověděl, skoro ještě než dokončila větu, opravdu se mu to líbilo víc, i když to bylo míň rozumné.

Nazítří ráno mu Mascaranti řekl: „Tak jedem do Inveriga.“

„Ne,“ odpověděl, „zůstaneme tady, u toho kufříku.“

Mascaranti se podíval na jeho paži nataženou ke kufříku v předsíni, kde stál tak, že jakmile se pootevřely dveře, mohl ho uvidět kdokoli, a ani se nezeptal, jestli změnil své rozhodnutí, neřekl, že to věděl, byl to inteligentní člověk, a proto pronesl jenom: „Ano.“

A znovu začali čekat, lovec zlodějů a jeho honec seděli v kuchyni nablízku cennému kufříku jako na safari poblíž kůzlete a čekali, až přijde lev. A ten lev přišel.

7.

Byla to lvice. Vysoká, tmavovlasá, bílé kozačky, černé kalhoty a la western a bílé sáčko, které se přímo na prsou zapínalo na velký černý knoflík tak, že po obou jeho stranách reklamně vybuchovaly bubliny ňader. Mohla být považována za krásnou, ale vulgárnost obličeje, každý detail obličeje, i to prosté držení kabelky v rukou, vulgárnost hlasu a mluvy, která nepřipomínala žádný kraj, protože byla příliš vulgární na to, aby mohla být dialektem, ale která připomínala spíš kasárna, když si vojáci vypravují prasečinky, anebo čekárny kožních ordinací, když pacientky čekají na profesora a vyprávějí si o životě, bylo v ní zkrátka tolik vulgárnosti, že i pres tu její postavu, tmavovlasost a sex-appeal byla odpuzující.

„Doktor Duca Lamberti?“ řekla, sotva jí Duca otevřel, a zatímco pronášela otázku, dívala se na kufřík, protože stál tak, aby se nemohl nevidět.

„Ano,“ odpověděl a vpustil ji, zatímco v kuchyňských dveřích se objevil Mascaranti.

„Jsem přítelkyně toho nebožáka Silvana,“ řekla, a i to ,nebožáka’ zaznělo vulgárně.

„Ach,“ řekl Duca a měl v hlase cosi veselého, protože cítil, že safari začalo.

„Nechal tady kufřík a já pro něj přišla.“

Duca ukázal na kufřík v koutě na podlaze. „Tenhle?“ zeptal se a jenom naprosto pitomá lvice si nemohla nevšimnout ironičnosti otázky.

„Ano,“ řekla pitomě.

Duca se posadil na bobek ke kufříku a otevřel ho, trochu nadzdvihl dřevitou vlnu, vzal samopal za pažbičku a ukázal jí ji. „A je v něm tohle?“ řekl.

„Ano,“ řekla pitomě a přiblížila se.

„Podívejte se laskavě, jestli je tam všechno.“

Jeho veliká laskavost přinutila tu pitomou lvici, aby si zahrála na dámu. „Není zapotřebí.“

Zavřel kufřík. „Tak si ho vezměte.“ Podával jí kufřík a ona si ho vzala.

Mascaranti se díval. Duca šel ke dveřím, jako by chtěl otevřít, ale místo toho třikrát otočil klíčem a dodal: „Mascaranti, ukažte legitimaci!“ policejní průkaz, průkaz lovce zlodějů.

Mascaranti vytáhl z kapsy saka svou legitimaci a ukázal ji lvici, a ona, s bílou lesklou kabelkou v jedné ruce a s dost těžkým kufříkem v druhé, těžkým tak, že jí naskákaly žíly na hřbetě ruky, si prohlédla legitimaci, a dokonce si zkonfrontovala i fotografii s Mascarantiho obličejem, pak zlehka, ale s tváří, která se i pod vulgárním make-upem (vulgárním, jak se k ní hodilo) deformovala vztekem (a lvice se snadno rozvzteklí), postavila kufřík na podlahu, plivla Mascarantimu do tváře a řekla: „Zasraný hajzlové, všude se motáte pořád mezi nohama jako …!“ a pojmenovala neodvolatelně mužský atribut.

„Mascaranti, ne!“ Duca zarazil Mascarantiho pravou paži, která se mihla jako kyj, setinu vteřiny předtím, než dopadla ve smrtonosné facce na tvář lvice. „A vy mi dejte kabelku, ať se podívám na vaše dokumenty, protože nerad mluvím s neznámými lidmi.“

Lvice plivla i po něm, zkrátka každý užívá vůči bližnímu takových komunikačních prostředků, jaké jsou mu vlastní, a ona zřejmě musela mít jako hlavní prostředek slinné žlázy. Duca se jejímu komunikačnímu poselství vyhnul jen o setinku milimetru, ale už nestačil podruhé zabránit tomu, aby jí Mascaranti jednu nevrazil.

Byla to strašlivá facka, ani nevykřikla, z úst se jí náhle vyřinula krev a ona druhou vzala o zed, a sesula se téměř na podlahu nebýt toho, že ji Duca zachytil.

„Říkal jsem vám, Mascaranti, že ne!“ zařval vztekle.

„Je mi líto, ale nesnáším, aby se mi plivalo do ksichtu, a nesnesu, aby někdo plival i po mejch přátelích!“ řičel Mascaranti.

„Nebudeme na sebe křičet,“ řekl klidně Duca, „ale dokud jsem tady já, zakazuju vám užívat násilí.“ A tišeji dodal: „To si vyhrazuju jen pro sebe.“ Přidržoval ženu, která byla překvapením bez sebe, u úst se jí rozvíjel krvavý květ, a tak ji odvedl do kuchyně k dřezu. „Umyjte si to,“ a podal jí ubrousek, našel i půl láhve whisky a nalil jí trochu do sklenice se slovy: „Vypláchněte si tím usta.“

Douškem si vypláchla ústa a zbytek vypila. Z kabelky vytáhla zrcátko a podívala se na zuby, zda vydržely tu ránu, uvolnil se jí jen jeden řezák.

„Zasraný hajzlové!“ pověděla znovu, když se dívala na zuby.

„Posaďte se a ještě se napijte, klidně tu láhev dopijte.“

Posadila se, trochu jako by se zapotácela, protože stále ještě byla v šoku, levá tvář jí začínala otékat, nalil jí zbytek whisky do sklenice, a bylo jí skoro po okraj, ale lil, dokud láhev nebyla prázdná. Okamžitě se napila, a pila, jako by to byl studený čaj.

„Ještě vám teče krev,“ řekl jí Duca, „otřete si ji a já zatím dojdu pro led.“

„Zasraný hajzlové,“ pronesla něžně, když vstala a zamířila k dřezu.

Přistoupil k ní s krychličkami ledu, podařilo se mu tři rozdrtit vidličkou, nabral rozdrcený led na lžíci a řekl jí: „Chvíli ho podržte v ústech.“

Pak se posadil naproti ní, když ji napřed nakrmil ledem jako malou holčičku, a ona se na něj upřeně dívala a pokoušela se mu dát najevo pohledem, což nebylo ani tak těžké, že jedinou věcí, na niž má chuť, je plivnout mu do obličeje, i s tím ledem. „Je mi líto, ale neměla jste nás provokovat.“

Chvílemi jako by se jí v nenávistném pohledu objevilo zaváhání a cosi něžného, co jí asi nebylo důvěrně vlastní, ale co jí dodávalo překvapeného výrazu. Vstala, vyplivla vodu z rozpuštěného ledu do dřezu a vrátila se na židli. Černé vlasy, po nichž sjel sluneční paprsek, jako by jí zmodraly. Napila se zhluboka whisky, otřela si rty kapesníčkem a podívala se, zda jí už neteče krev, a pak zas řekla: „Zasraný hajzlové!“

Tohle byl problém, s nímž si Duca občas nevěděl rady: jak donutit ženu k poslušnosti a jak ji přesvědčit, aby spolupracovala. Použití síly vůči muži, to on, Duca, shledával naprosto racionálním a rovnocenným. To se zeptáte chlapa: Nevíte náhodou, prosím vás, kdo zabil tohohle dědečka? A ten muž odpoví: Ne, to nevím. Následuje série facek nebo i kopanců, a ty můžou třeba dotyčnému připomenout, kdo toho dědečka zabil, a on nakonec dokonce odpoví: Zabil jsem ho já.

Ale z důvodu nebo pohnutek, které byly nejspíše zcela iracionální, cítil se být neschopen použít síly vůči ženě. Atavistické rytířské chování. Ovšem může-li žena zabít, a udělá to bez zaváhání, pokud bude ozbrojená, tedy pokud by mohla žena zabít jeho nebo Mascarantiho anebo i oba, taková ženská nejspíš vydrží i reakci toho, koho má zabít, a tudíž i všechny následné tresty by měly odpovídat její schopnosti zabít. Ale on i přes tuhle geometrickou demonstraci a důkazy váhal použít síly vůči ženě. Kdyby to udělal, za dvě tři minuty by věděl všechno, co potřebuje, všechno, co ví ona, ale on odmítal.

„Tak poslyšte,“ řekl jí. i A ona odvětila: „Zasraný hajzlové!“

To teda znamená, napadlo Duku, dívaje se za ženu na bědný horizont dvora, kam vedlo kuchyňské okno, že tahle patří mezi ty, které ustoupí jenom násilí, a vzhledem k tomu, že on nechce násilí použít, znamená to, že ji nedonutí, aby se poddala.

„Dobře,“ řekl a pak zavolal: „Mascaranti!“

Byl tam na to šup, on, jakož i sluneční paprsek, který dopadal lvici na hlavu, pokračoval v dráze a zhasínal na tmavě kaštanové kravatě Mascarantiho, opírajícího se o kredenc. „Ano, doktore?“

„Zavolejte, prosím vás, domů, ať si přijdou pro slečnu. Ale upozorněte je, že plive a vzpouzí se.“ To domů znamenalo na kvesturu.

„Ano, doktore.“ Mascaranti odešel do předsíně telefonovat.

„Zasraný hajzlové,“ pronesla opět roztomile.

„Dobře,“ řekl Duca, „prohrála jste si svobodu. Kdybyste mě poslouchala, za půl hodiny jsem vás nechal odejít, protože nám nezáleží na tom, abychom zavírali takové nuly jako vy. Chtěl jsem od vás vědět jenom dvě věci: kde je přítel, který vás poslal pro kufřík, a kde je teď pan Ulrico Brambilla. Stačilo, abyste mi řekla tyhle dvě informace a já bych vás nechal na svobodě, protože nemáme v kriminále místo pro takové smetí, jako jste vy.“

Opakovala svou větu a drze si zapálila cigaretu okázalým zapalovačem značky Dunhill, celým ze zlata.

„Výborně,“ řekl Duca, „za půl hodiny jste v cele a ubezpečuju vás, že dobrých čtyři pět let z ní nevyjdete. Přišijou vám spolčování za účelem páchání trestné činnosti, pašování zbraní a bůhvíco ještě vyhrabeme, a tak vylezete z kriminálu někdy za pět let, i když nejste šéfem bandy.“

Mascaranti se vrátil do kuchyně; „Mluvil jsem s nima, za čtvrt hodiny jsou tady.“

Podívala se po nich po obou, napila se, natáhla kouř z cigarety a opakovala tu svou větu.

Mascaranti řekl: „Doktore Lamberti, já to už nevydržím.“

Duca tiše odpověděl: „Tak běžte dolů, počkejte na auto, pak se s nima vraťte a odvedete tu slečnu.“

„Dobře, doktore,“ ozval se Mascaranti, a zatímco odcházel, slečna za ním plivla tu svou už okřídlenou větu, ale on se stoicky ani neotočil.

Duca vstal, vzal sklenici, napustil do ní vodu z vodovodu, což nebyla zrovna voda z horské bystřinky, ale úsilí ovládnout se vyvolává žízeň. „Neděláte dobře, když se takhle obětujete pro takového pitomce, jako je váš přítel. A hned vám taky řeknu proč: protože vás nechá chodit po ulici takhle postrojenou, převlečenou za milenku bandity nebo jako sestry Kesslerovy v baletu o podsvětí. Ale tady není žádné Studio Uno.“

„Zasranej hajzle,“ a usrkla whisky, zapálila si další cigaretu a chvílemi si ohmatávala naběhlou tvář.

„Tady,“ řekl Duca, „jde o pašování zbraní, spolupráci s teroristy, sérii vražd, Turiddu Sompani utopí v kanále párek mladých lidí, myslím, že se jmenovali Michela Vasorelliová a Gianpietro Ghislesi, pak někdo hodí do Naviglia Turiddua Sompaniho, kdovíkdo to byl, třeba Silvano Solvere, pak někdo zažene do Naviglia Silvana, možná váš přítel, a tak by to mohlo jít dál a za pár dní by někdo zabil vašeho přítele. Jak vidíte, už leccos o vás vím.“

Nic neřekla, což bylo podivné, dopila whisky, která zbývala ve sklenici.

„A vás, takhle oblečenou, přítel pošle sem, v bílém opelu, vypadáte skutečně jako milenka bandity, divné je, že vás policie nezastavila, sotva vás uviděli za volantem takového auta. My vás viděli oknem a hned nám blesklo: tak tohle je přinejmenším sekretářka syndikátu vrahů.“

Neopakovala svou větu, dívala se na něj s nenávistí, ale mlčela. Pak mechanicky zdvihla sklenici, ale byla prázdná, řekla tedy: „Už není?“

„Hned vám pošlu pro láhev. Kterou značku máte ráda?“

Podívala se na něj nenávistně, ale také nejisté, nelíbilo se jí, když se jí někdo posmíval, ale podívala se na něj a poznala, že tenhle se neposmívá. „Já bych dala přednost ligéru z černýho bezu.“

Domácí telefon měl přímo v kuchyni a tak zavolal domovníkovi, aby poslal Mascarantiho koupit láhev likéru z černého bezu a pět deka nemleté kávy. „Jenom mu zdůrazněte, že káva musí být nemletá,“ třeba si slečna k ,ligéru’ ráda zakousne pár zrníček kávy. Také si zapálil cigaretu a řekl: „A naprosto padlý na hlavu je proto, že si vás pošle sem pro kufřík se samopalem, jako by to byla krabice piškotů. Poslouchejte mě dobře: vrcholem smůly je, že my dva jsme od policie, a vy jste tedy vlezla do pasti. Ale i kdybych nebyl zasranej hajzl policajtská, myslíte, že bych ten kufřík dal jen tak beze všeho první ženské, která si přijde a prohlásí se za Silvanovu přítelkyni? Pro kufřík s věcí, jako je tahle, musejí přijít dva chlapi, a ozbrojený, a ne pro něj posílat slečnu.“

Řekla: „On teď nemůže přijít.“

„Tak má počkat, až bude moct, pokud není padlý na hlavu.“

Poprvé sklopila oči.

„A stejná pitomost je vzájemně se zabíjet. Turiddu Sompani byl nenahraditelný člověk, pro vás, a Silvano Solvere taky, proč jste je tedy zabíjeli? A kdo teď zabije vás? Já nikdy nikomu neradím, ale řeknu vám, že dokud v tom pojedete s pitomcema, povede se vám špatně, stejně jako se vám vede špatně teď, protože jste se dostala do rukou policie vinou jednoho debila a máte jistotu, že si vysloužíte pár let v kriminále. Já vám ale dám ještě jednu možnost výběru: máte pas v dokonalém pořádku, já mám u sebe, podíváme se kolik,“ sáhl do zadní kapsy a vytáhl peněženku s desetitisícovkami, které dostal od Silvana za tu delikátní operaci, „dvacet, dvacet jedna, dvacet dva, dvacet tři, dvacet čtyři, dvacet pět… dvě stě padesát tisíc lir,“ zbytek už tedy utratil, „je to všechno, co mám, kdybych měl víc, dal bych vám víc. Když odpovíte na pár mých otázek a zavedete mě tam, kde máte přítele, slibuju vám, že vás nechám volně odejít, můžete si odjet do Francie, možná jste tam už někdy byla a máte tam nějakého přítele. Slibuju vám to.“ Podíval se na peníze: čertova mouka se musí vrátit k čertu.

Její obličej, tak dojemně zdeformovaný nateklou tváří, se usmál a ona řekla: „Nespadla jsem z višně!“

„Ani já, abych si mohl myslet, že můžu napálit takovou, jako jste vy, nějakým hloupým chytákem,“ řekl Duca, a pak začal vřít, protože v podstatě i on měl nervový systém jenom jeden, nejen Mascaranti, a praštil těmi pětadvaceti bankovkami o stůl a zvýšil hlas: „Jestli vám dělám takovou nabídku, není to uskok! Jen si hrajte na chytráka! Kriminály jsou pořád nabitý jako Viareggio v plný sezóně. Jste příliš pitomá a nic nevíte. Já vám říkám, že vás pustím, že vám dám dvě stě padesát tisíc a že si můžete odjet v tom svým bílým opelu. Snad si nemyslíte, že mi záleží na nějaký kurvičce? Ale tomu vy nevěříte, myslíte si, že je to chyták, ale kdybych chtěl na vás něco ušít, udělám to inteligentněji, ne?“

Plivla na ty desetitisícovky, ale současně se zašklebila bolestí, neboť plivat s napuchlou tváří bolí.

„Dobře,“ řekl Duca, vstal, aby šel otevřít dveře Mascarantimu, a vrátil se do kuchyně s lahví likéru z černého bezu a nemletou kávou. Nalil jí likér do čisté sklenice a vhodil do něj pár zrnek kávy. Pak si ještě napustil vodu. „A já vás ani nepotřebuju, protože až se ten váš přítel vrátí domů, řekne si: Kdepak je ta moje kočička? Kdepak je fen můj bílej oplíček? A přijde vás hledat sem a mně stačí si tady na něj počkat, s tím kufříkem v předsíni, protože on si sem přijde pro kufírek, pro oplíka a taky pro vás, a já toho jeho oplíka nechám stát před vjezdem, a bude ho hlídat jeden kolega, on si přijde a my si ho chytíme, a vy si běžte, kam chcete, protože každý má právo usadit se, kde se mu zachce.“ To cvičení v trpělivosti ho už začínalo unavovat a nemít předky, kteří byli asi mistry v kavalírských způsobech, byl by ji už dávno donutil zpívat, a hned.

„Není tak blbej, aby sem chodil,“ řekla opovržlivě.

„Ale ano, je, on si sem přijde!“ zařval na ni divoce. „Protože se potřebuje dozvědět, jak skončila ta jeho milá tmavovlasá kočička, na které ne že by mu moc záleželo, ale protože ho napadne, že ji třeba dostala policie, a on ví, že zazpívá! A vy promluvíte, promluvíte, ani prstíčkem se vás nikdo nedotkne, a přece vas přinutíme promluvit, je to jen otázka času, řekněme dva tři týdny, ale všechno vypovíte! A tak teda on sem přijde, aby se dozvěděl, co se s vámi stalo. Bude si dávat pozor, ale přijde sem, my ho chytíme a taky ho přinutíme zpívat.“

Ačkoliv byla tak vulgární a hloupá, jeho logika na ni zapůsobila. „To teda jako znamená, že když jako promluvím, tak mě jako necháte pláchnout? I s prachama?“ Vzala si zrnko kávy a obtížně žvýkajíc zdravou stranou rozdrtila je a zapila pořádným douškem likéru.

„Chcete-li, nevěřte tomu,“ řekl jí tiše, ale vzrušeně. Pak se musel narovnat a vstát, protože někdo zazvonil. Byl to Mascaranti a dva uniformovaní policisté.

„Přinesli i povijan,“ řekl Mascaranti, a jeden z policistů skutečně držel v ruce tlusté klubko popruhu, asi konopného, ale prakticky to byl povijan, jenže mnohem a mnohem delší. Dozvěděli se, že jdou odvést nebezpečnou osobu, a svázaná nebezpečná osoba, zavinutá jako dítě povijanem, už není nebezpečná, už nemůže nijak ublížit, protože se začíná vázat od úst a nechává se volný jen nos, aby mohla dýchat.

Kouřila zrovna, když se Duca vrátil do kuchyně v doprovodu Mascarantiho a dvou uniformovaných policistů, a po obličeji se jí táhl kouř jako mlžný pruh. Vycházel jí ze rtů a vznášel se jí nad hlavou, na niž dopadaly sluneční paprsky. Prohlédla si Duku, prohlédla si Mascarantiho, podívala se i na oba policisty, a pak, s cigaretou v ústech, sebrala hromádku bankovek, na niž před chvílí ještě plivla, strčila je do kabelky a řekla mu, Dukovi: „Pošlete pryč ty zasraný hajzly!“

Duca musel skočit po Mascarantim, který se vymrštil. Mascaranti řekl: „Je mi putna, jestli přijdu vo místo, ale já jí přes tu držku dám, že jí vopuchne i z druhý strany.“

„Prosím vás,“ řekl Duca, drže ho pevně a zadržuje pohledem i oba kypící policisty, „řekněte pánům, ať se vrátí domů. Vy zůstaňte v podloubí a hlídejte, především toho opela.“

Vzor disciplinovanosti, Mascaranti, řekl: „Jo,“ a policistům řekl: „Pojdte!“ a oni odešli i se svým povijanem i se svou zlostí, která v nich vřela, protože je příliš tvrdý za pár mizernejch špinavejch tisícovek měsíčné slyšet na svou adresu jistý vety, muset snášet sprostoty jistý odporný rajdy.

Počkala si, až uslyší zaklapnout dveře, pak řekla: „Fakt, že mě pustíte, když budu povídat?“ Nalila si ještě likéru a strčila do úst zrnko kávy a začala je obtížně žvýkat.

„Ano, jistě.“

Se zrnkem kávy v ústech lvice pronesla větu: „Tak ven s těma votázkama.“

Tihle lidé dovedou podrazit kdekoho, matku na smrtelné posteli, dceru v porodnici, prodají manžela a manželku, přítele a milence, sestru i bratra, zabijí kohokoliv pro tisíc lir a zradili by kdekoho za jednu zmrzlinu, nebylo ani třeba je mlátit, stačilo zalovit v bažinaté podstatě jejich osobnosti a vycházely ven podlost, gaunerství a zrada.

Vstal tedy, aby do dřezu naskládal sklenice, láhev likéru, kávu. „Musíte mě jen dovést na místo, kde je teď váš přítel.“ Vzal ji zlehka za loket, aby jí naznačil, že musí vstát, a ona vstala. „Vy mi můžete říct jenom málo, váš přítel mnohem víc, a přátelé jeho přátel ještě daleko víc. Kde je?“

Víc než čtvrt litru alkoholu, který vypila, a to bylo sotva půl jedenácté dopoledne, na ni nijak nezapůsobil, asi byla obrněná, neztratila stabilitu, ani se jí nepletl jazyk. Řekla: „Je v Ca’Tarině, v Ulrikově řeznictví.“

8.

Byl skutečně v Ca’Tarině, zavřený v Ulrikově řeznictví. Ca’Tarino patří k Romanu Banku, které je místní částí Buccinaska, a to je zase spojené s nedalekým Corsikem, jež leží blízko Milánu, takže je to, prakticky vzato, pořád Milán. Původně CaTarino tvořilo několik (přesně čtyři) statků, postavených do čtverce v Bassů Corsichesem, mezi Pontirolem a Assagem, ale po válce ztratily, i když ne příliš, svůj ráz, protože kolem nich byla stále pole, i když se o ně nikdo moc nestaral a byla spíš zanedbaná, neboť každý z majitelů čekal, až je bude moct prodat jako stavební parcelu, byly zde rozmoklé cesty, které vedly ke každému statku, ale vedla tudy i asfaltovaná silnice do Romana Banka, a na rozích toho čtverce byly obchody: výčep vína, kdysi se mu říkalo hostaria, hospoda, dneska tam byla hrací skříň, pak tu býval drogista a uzenář a pekař, který fungoval jako malý obchoďáček, a řeznictví Ulrika Brambilly.

Ten chlápek byl vysoký a také tlustý, velmi vysoký a velmi tlustý, měl pěkný dravci obličej, velmi pěkný a dravci, opravdu, ale spíš než biologickému rodu Horno se podobal živočichu, u něhož by člověk spíš hádal, že vyhrál soutěž krásy mezi bizony. Byl dokonale vyholený, ale přesto tam, kudy přejel holicí strojek, zůstávala tmavě fialová a hladká pleť jako jakási maska, která od velkoryse dlouhých kotlet zakrývala tváře a bradu.

Byl velmi dobře oblečený a seděl na mramorovém pultě, kde stála pokladna. Šedivé kalhoty měly záložky a boty, jejichž velikost, skromně odhadnuto, se blížila padesátce, mely anglický švih, nebo byly skutečně anglické, rudé a samá výšivka; sako nebesky, velice jarně modré bylo asi ušito z dobré látky, ta byla nejspíš skutečně anglická; jen košile s tím neladila, byla hedvábná, z toho nejměkčího a nejtěžšího hedvábí, které bylo možné sehnat na trhu, měla těžce žlutou barvu, příliš zatěžující nebesky modrou barvu saka.

Bizon kouřil a cigareta, přestože značky King size, vypadala v jeho ruce spíš jako Baby size, jako cigaretka pro trpaslíka. Asi kouřil hodně, protože celá místnost byla poseta nedopalky, které ani tak neodhazoval, jako spíš vystřeloval, především na prodejní pult, kde ležely sekera na odsekávání kotlet, palička na maso s rukojetí a dva nebo tři nože různé velikosti, hák, na nějž se navěšuje maso, aby bylo dobře vidět, a sekyrka na rozsekávání kostí. Hodně nedopalků odlétlo i na pracovní špalek, který stál hned vedle prodejního pultu, na němž řezníci bourají čtvrtky hovězího, a nedopalky ležely i na dřevěné desce na dlouhém mramorovém stole, mezi velkými sekyrami, elektrickou pilou na kosti a mlýnkem na maso.

Přestože bylo půl jedenácté překrásného májového dopoledne, svítila všechna světla, protože roleta hlavního vchodu byla zatažena, a zadní východ byl také zavřený. Světlo v řeznictví bývá obvykle silné, aby vynikla rudá barva masa a jeho lesklost, a rovněž v tomhle řeznictví bylo šest lamp, které dávaly neúprosné světlo, jako v operačním sále chirurgické kliniky.

Nesmírně veliký chlápek se podíval na hodinky, které měl na zápěstí. Byla to značka Vacheron, celé zlaté a o nic menší než budík, ciferník ukazoval 10,37 a on poté, co se na něj podíval, si přejel rukou po vlasech, tedy po té černé helmě vysoké nejméně čtyři centimetry, která tvořila jeho přirozenou helmu krásy, a jako by se zamyslel, ačkoliv se tento výraz nehodil k malým očičkám od severu uzavřeným těžkým nadočnicovým obloukem a obočím a na jihu hrbolatým kopcem lícních kostí, nicméně k něčemu v něm muselo dojít, protože seskočil z pultu, cigareta, kterou dokouřil více než zpoloviny, mu zmizela mezi palcem a ukazovákem a šel se podívat okýnkem do nitra mrazícího boxu.

Uviděl obvyklou čtvrtku vola ztuhlou a bělavou mrazem, jediný kus masa, který tam visel od chvíle, kdy na znamení smutku (nebo něčeho jiného?) Ulrico Brambilla zavřel krám a poslal prodavače na dovolenou, potom uviděl známé bosé nohy Ulrika Brambilly a nakonec i zbytek jeho nahého těla nataženého na zemi, a prohlížel si ho od pat po obličej, nebo to, co kdysi bývalo obličejem a co se v tu chvíli spíš uhadovalo, že je obličej, prostě proto, že to teď bylo cosi na krku, cosi spojeného s krkem, ale co pěsti toho bizona proměnily v geometrický obrazec, krvácející uši byly spojeny se spánky, z nosu se stala jediná koule a ústa se podobala čemusi, co si malují cirkusoví klauni, rozesmáté hubě od ucha k uchu. Jedna paže Ulrika Brambilly ležela na podlaze v nepřirozené poloze, jako zlomená v lokti, a skutečně ji bizon zlomil prostým stisknutím, protože ke zlomení lokte není zapotřebí vlastně ani velké síly, i když je to svalnatá a robustní paže, jaké měl Ulrico Brambilla, stačí jen vědět, kde stisknout, a to ten bizon věděl.

Ulrico Brambilla se třásl a oddechoval, což v něm vyvolalo jistou libost, a také jeho fialový obličej trochu roztál touto libostí, pak se přestal dívat okýnkem, obrátil se, došel až k hákům, na jednom z nich viselo bílé sáčko, jaké používají řezníci při práci, na jiném háku visela dlouhá bílá zástěra, kdysi bílá, teď už byla samá krev, a oblékl si to sako a přetáhl přes hlavu tkaloun zástěry, která mu spadala až po kotníky, napřed ale pečlivě pověsil nebesky modré sako na kliku prosklených dveří, za nimiž byla stažená roleta, pak se vrátil a prudce rozevřel dveře do lednice.

Ulrico Brambilla se na něj podíval, ale nemohl ho dobře vidět pro všechnu tu krev, která se mu srazila kolem očí a v očích, ale uviděl ho a omdlel. Kdysi býval Bejčkem, Rudou Primulkou, býval také silný a zabíjel voly jedinou ranou nožem, ale to bylo za války, kdy se muselo zabíjet tajně, teď se však setkal ne s mužem, ale s mlýnem na štěrk a jenom jediný pohled na něj působil jako rána do vazu.

Bizon popadl Ulrika Brambillu za kotníky a vytáhl ho z lednice, táhl ho po podlaze z bílých dlaždic, které působily tak čistým dojmem, dříve, ale nyní byly samá sražená krev, což všechno byla krev majitele tohoto řeznictví. Pak si došel pro stoličku, která stála u pokladny, přitáhl si ji k roztřesenému a omdlelému řezníkovi, posadil se na ni a pak řekl: „Tak co, už ses rozmyslel? Kápneš božskou?“ Když se mluví s omdlelým, není moc velká naděje, že se dostane odpověď, ale on byl nedůvěřivý, nevěřil, ze omdlel a vlastně je na pokraji smrti, myslel si, že to na něj jen hraje, že omdlel anebo umírá, jen aby ho tahal za fusekli, ale on se za fusekli tahat nenechá od nikoho, a tak mu dal jednu pořádnou ránu do žaludku. Vzhledem k váze ruky a pramalé přátelskosti, kterou vložil do rány, jediným výsledkem bylo, že z úst ležícího Brambilly vytryskla další krev.

Pochopil, že se asi zmýlil a že by byl úplně vedle, kdyby ho rovnou zabil, protože by z něj nedostal, co chce. Zapálil si cigaretu, kouř vylétl ke stropu k lustrům, těm šesti malým sluncím řeznictví, vykouřil asi polovinu a nedopalek odcvrnkl ukazovákem, jak ho to asi naučili v nedělní škole, kterou nejspíš navštěvoval. Pak vzal Ulrika Brambillu v podpaží, nadzdvihl ho do sedu a opřel o zed.

Počkal, ale nic se nedělo. „Nehraj mi tady mrtvýho broučka, mě nepřevezeš!“

Žádná odpověď.

„Já vím, že nejseš mrtvej, filmuješ to, jen abys moh’ popadnout dech, a pak se možná strojíš udělat nějakej podraz, ale mě neprechčiješ!“ mluvil s jasně brešským přízvukem. „Tak vodevři voči a koukej zpívat, jak jsi oddělal Turiddua!“

Žádná odpověď, chlupaté tělo Bejčka bylo dokonale nehybné. A bylo nehybné, jak vyzkoumali nacističtí lékaři při pokusech na židech, v důsledku tepelného kolapsu prostředí. V lednici mohlo být sedm osm pod nulou, protože pro normální udržení masa v čerstvém stavu víc ani zapotřebí není, a organismus, jako měl Ulrico Brambilla, velmi dobře mohl odolávat tomuto mírnému podchlazení, nicméně bizon nepočítal s tepelným kolapsem po všech těch ranách, které vydržel, a se snížením citlivosti v jeho důsledku. Jediný způsob, jak také dokázali nacističtí lékaři svými pokusy ve vyhlazovacích táborech, jak znovu vyvolat tepelnou rovnováhu a znovu oživit citlivost, nejrychlejší a zároveň nejefektivnější, byl přísun živočišného tepla, nejlépe pohlavní styk s zenou. Takový nahý žid, vystavený čtyři hodiny teplotě minus patnáct stupňů, ožíval, pokud ovšem nestačil umřít, teplotou těla dívky, samozřejmě rovněž židovky, aby nedocházelo k tomu odpornému a nevhodnému míchání ras, dařilo se mu znovu získat sílu a po orgasmu se mu vracela tepelná rovnováha. Proto také za války, když některý z pilotů spadl do ledové vody a pobyl v ní několik hodin, než se ho podařilo vylovit, bylo doporučeno velitelům luftwaffe provádět takzvanou „terapii živočišným teplem“.

Ale bizon o těchhle věcech neměl ani potuchy. Ten chlap se snaží vypadat jako mrtvola a on mu musí dokázat, že jeho ještě nikdo neutáhl na vařený nudli. „Tak uvidíme, jestli jsi mrtvej,“ řekl mu. Vzal ho znovu pod pažemi a odtáhl ho téměř vstoje k pracovnímu pultu, az k tomu štíhlému stroji, harmonickému jako geometrická linie, který sloužil k rozřezávání kostí.

Princip pily na kosti je prostinký: je to zubatá ocelová páska natažená mezi dva bubny, něco hodně podobného projekčnímu přístroji, skoro stejný princip; jedna část pásky zůstane odkrytá tak do výšky třicet čtyřicet centimetrů, a když se kost opře o tu stranu pásky, která je opatřena zuby, kost se dokonale přeřízne; takové pily se užívá i při porcování masa na znamenité a známé florentské bifteky, které se pak sekerkou naklepou, a vůbec pokaždé, když je třeba rozdělit kost na dva nebo více dílů.

„Tak, a teďko se uvidí, jestli seš vopravdu scíplej,“ zastrčil zástrčku a přiblížil palec pravé ruky Ulrika Brambilly k zubaté pásce, která se rychle rozběhla. „Jestli mi necekneš vo tech dvou stech vobálkách s M 6 a vo tom, jak jsi vodkrouh Turiddua, jako první ti vodlítne tendle paleček!“

Žádná odpověď. Ulrico Brambilla pootevřel oči, ale neviděl, stejně jako neslyšel a jen se neznatelně zachvěl, vlastně zachvělo se jenom jeho tělo, nikoli jeho duše, když palec, přistrčený k zubaté pásce odlétl, přesně a čistě odříznut.

„Zpívej, kams dal M 6! Zabils Turiddua, abys je lízl, co? Kde jsou, nebo ti odlítne další paleček!“

Žádná odpověď. Tepelný kolaps soucitně zbavil tělo citlivosti a zanechal v kryptě jeho osobnosti zažehnutou jedině lampičku s posledním uhasínajícím plamínkem vzpomínky, která bloudila tou sutí, kterou z něj udělal svým bouráním tenhle bizon, jediné vzpomínky, která mu zůstávala, zatímco tělo se hroutilo přidržované v podpaží nelítostným nepřítelem před zubatou páskou, která zuřivě a hněvivé hvízdala. Jediná vzpomínka: na lakované nehty Giovanny, na Giovanninu ruku se stříbrnými nehty, která ho hladila po hrudi, na Giovanninu ruku s nehty nabarvenými různými barvami, v pokoji hotýlku se vznášela silná, afrodiziakální vůně laku a acetonu, a ty nádherné ruce tančily před jeho očima a pak po jeho těle, a Giovanna byla panna, byla to sice kurvička, ale panna, a v posledních okamžicích jeho agónie se tenhle zbytek vzpomínky spojil s jiným zbytkem, a nebyla to už vzpomínka, ale obraz budoucnosti: jaká by byla jeho noc, kdyby k ní došlo, jeho první noc po svatbě s Giovannou poté, co by Romano Banco zaplavil karafiáty, poté, co by se sežral ten monumentální dort, jaké by to bylo, až by ji zbavoval panenství, slyšel ji křičet a znovu uviděl ty nehty nalakované každý jinou barvou.

„Chceš ze mě dělat blbce, co? Děláš ze sebe mrtvolu? Ale já ji z tebe udělám doVopravdy!“

Znovu nic neslyšel, ale znovu otevřel oči a tentokrát v posledním záchvěvu uviděl: pásku pily na kosti, kterou tak důvěrně znal, jak se mu blíží k čelu, k nosu, ke krvavé obrovské růži úst tak, aby přesně rozpůlila obličej. Nezavřel oči, i když ztuhl, záblesk v jeho očích prostě pohasl.

„Teď dovopravdy scípneš, to ti říkám! Koukej, jak se to dělá!“

Pilka zahvízdala ostřeji, silněji, jako by zaváhala, jako by odmítala, přestože to byl jen neživý kov bez duše, vykonat tuhle práci, ale nakonec ji stejně vykonala. „To tě naučí!“

9.

Duca vstal. „Jestli je tedy váš přítel v Ca’Tarině v Ulrikově řeznictví, laskavě mě doprovodíte tam, kde váš přítel je, a já vás potom laskavě propustím a nechám vás jít.“

„Bohužel, je tam.“

„Tak si budete moct jít, kam se vám zachce.“

„S opelem?“

„Jisté, nám k ničemu není. My nehledáme auta.“

„Ale,“ vstala a napila se ještě likéru, „to chci vopravdu vidět, jestli ty zasraný hajzlové jsou schopný dodržet pravdu.“ Měla říct ,slovo’, ale i v propastnosti její vulgárnosti měl romantický termín pravda větší přitažlivost než lingvistická přesnost.

Nevšímal si té její fekální terminologie, v níž si tolik libovala. Řekl jí: „Jen koukejte nepokusit se nás podrazit. Můj přítel za námi pojede, a je i ozbrojený.“

Pochopila, napila se ještě likéru, pokrčila rameny, přejela si rukou přes oteklou tvář, ale po tom, co všechno vypila, bolest necítila. „Tak jdem’,“ řekla temně – měla to být výhružka?, anebo to mělo znamenat, že v tu chvíli by jí ani uskok k ničemu nebyl?

Před domem ji Duca nechal sednout za volant opelu. „Řiďte sama, já nerad řídím.“

Podívala se na něj nejisté. Je to žert?

Duca kývl na Mascarantiho, aby přišel blíž. Řekl mu: „Slečna nás zavede za jedním svým přítelem, vy pojeďte za námi.“

„Ano, doktore Lamberti,“ řekl génius poslušnosti.

Vyrazili. Nikdy nebylo v Milanu tak krásné, lyricky dannunziovské jaro jako to jaro roku 1966, kdy z rozkvetlých vlnitých švýcarských hor slétal něžně nezkrotný vítr na plochou, pracovitou metropoli, a když nemohl ohýbat vysokou trávu na lukách, neboť tady nebyly ani louky, ani vysoká tráva, chápal se, hladil a nadzdvihoval sukně ženám, rozhazoval těch pár vlásků na napůl holých hlavách pracovitých Miláňanů, rozcuchával lví hřívy vlasatců a prudce pohazoval dlouhými ubrusy a ubrousky na stolcích vystrčených před dveře kaváren a bister, nutil ty různé Rossie, Ghezzie, Ghiringhellie a Bernasconie, kteří nosili klobouky, aby si je přidržovali na hlavách levou rukou, a chyběli už jen motýli, ti velcí bílí nebo žlutí motýli, ale vtom ho napadlo, že k Milánu se motýli ani nehodí, protože jsou tak frivolní, ještě tak ve via Montenapoleone, ale snad ani tam ne, protože by vypadali zase příliš novosecesně, a nová secese přece dávno skončila. „Jeďte pomaleji,“ řekl ženě, která řídila opela, v pasu měla napsáno, že se jmenuje Margherita, ale znělo by mu jaksi skřípavě říkat takovéhle ženě Margherita, „já nemám rád rychlou jízdu.“

Poslušně zpomalila.

„Jak se jmenuje ten váš přítel?“ zeptal se jí, ale jakoby s nezájmem, jenom aby řeč nestála. „Claudino,“ odpověděla.

„Příjmením,“ řekl. Neměl rád zdrobněliny, ty proměny jmen, a kromě toho chtěl vědět, jak se oficiálně jmenuje, ne jak mu mazlivě říkají ženské.

„Claudio Valtraga,“ odpověděla rozumně, protože pochopila, na čí straně musí být. Pak se usmála, když šikovně projela přes piazza Cinque Giornate: „Ale říká se mu Claudino, protože je hrozně velikej a tlustej, jezdí furt autem, protože když jde po svejch, lidi se za ním vohlížejí, a všichni mu říkají Claudino.“

Tedy Claudio Valtraga, vysoký a tlustý, dobře: „Odkud je?“

Znovu se usmála, když se jí podařilo vyjet z chumlu aut, která se rovněž pokoušela vyjet z piazza Cinque Giornate. „Nevzpomenu si, jak se to místo jmenuje, jednou mě tam vzal s sebou, je to kousek vod Brescie, jako v kopcích, ale na jméno si už nevzpomenu, byla to taková malá díra, že tam měli jedinou hospodu, to tam ještě žil i jeho dědek, tátu a mámu už měl po smrti, a ten den byla zima, hrozná zima.“

„Kolik je mu let?“

„Třiatřicet,“ řekla a pak dodala: „Nechte mě zastavit u nějakýho bistra, potřebuju se postavit na nohy.“

Vypadalo to, že je trochu zesláblá, jako lvice. „Zastavte si,“ rekl jí, protože stejně nespěchal, bylo jedenáct a dvě minuty nádherného májového dne, a v podstatě i on se potřeboval trochu sebrat. „Ale koukejte zůstat klidná, jinak je s váma amen.“

Na viale Sabotino se jí podařilo najít cosi mezi bistrem a nálevnou, klasickou hospodu pro alkoholiky trochu přebarvenou na bistro. Jejich příchod, a zejména její příchod, její černobílý zjev, kovbojské kalhoty, které jí přiléhaly ke stehnům jako rukavice k prstům, byl přijat salvami pomrkávání, dokonce i dva dokonale zpití notorici, kteří seděli téměř pod televizorem, jako by se probrali ze své strnulosti a vodnaté oči zabodli do tmavovlasé lvice, upřeli je na její stehna, okázalý zadek podobný mandolíně, a zadívala se na ni i mladá žena sedící u barpultu, a dívala se na ni možná závistivě, ale nejspíš s nostalgií, jako by v sobě pocítila nejasnou touhu obléknout se také do těch černých kalhot, bílého sáčka s velkým knoflíkem uprostřed rozvodí prsů a bílých kozaček. Nebylo tady nic pitného, kromě anýzovky (pro ni) a bílého vína (pro něj), které napouštěli z fontánky, jež měla čtyři kohoutky a z každého vytékal jiný druh vína, a ona, tak trochu z té anýzovky, tak trochu z těch svědivých a pálivých mužských samčích pohledů, které jí musely dělat dobře a ovívaly ji víc než vítr, zase začala byt lvicí: „I když dostanete mě a Claudina, za pár měsíců jsme zase venku, protože máme přátele.“

O tom nepochyboval, ale on už začínal chytat přátele přátel.

„Eště jednu anýzovku bych si cvakla.“

„Ještě jednu anýzovku,“ řekl Duca ženě za pultem.

„Bolí vás zuby?“ zeptala se ta žena Margherity.

„Ne, dostala jsem peští,“ řekla lvice a přejela si prsty přes oteklou tvář. „Dostala jsem pěstí od jednoho zasranýho hajzla.“

Aha, tak se zase vracíme k fekálnostem. „Vypijte anýzovku a popojedem,“ řekl Duca.

Ženě za pultem se sprosté slovo nelíbilo, protože lidé, obyčejní lidé, jsou citliví na slova, libují si v panských a vznešených slovech, aby na nich nebylo moc vidět, že jsou prostí, a tak uraženě odešla ke kávovaru na konci pultu.

„Eště jednu anýzovku,“ řekla lvice.

Pomalu začínal chápat její plán: chce se opít, až padne, takže je nebude moct dovézt do Ca’Tarina, oni ztratí spoustu času, než tam s opilou ženskou dojedou, a tamten, Claudino, v němž vzbudí podezření to její zdržení, možná zatím uteče. Pokusil se jí vysvětlit, jak se věci mají. Mluvil potichu, ale zřetelně: „Už nebudete pít. Okamžitě mě zavedete ke svému příteli. Jestli se pokusíte o nějaký trik, slibuju vám, že vám tak zmasíruju ksicht, že ta rána, kterou jste dostala předtím, bude proti tomu úplný pohlazení, a až budete mít ksicht samej šrám,“ a byl by jí ho opravdu rozmlátil, „všichni vaši přátelé vás sice dostanou z kriminálu, ale žádnej z nich nebude umět vám ksicht spravit, jak vám ho rozmlátím.“ Tón, kterým s ní mluvil, byl spíš tónem učitele vysvětlujícího poučku o rovnoběžkách než tónem člověka, který vyhrožuje.

A protože to, co slyšela o rozmlácení ksichtu, bylo řečeno jejím jazykem, jejím mateřským jazykem, perfektně pochopila, neboť mu viděla na očích, že je rozhodnutý bez zaváhání udělat jí z obličeje nestvůrnou masku, a tak řekla skoro roztomile, protože dostala strach: „Tak pojeďme.“

„A jeďte pomalu,“ řekl jí, když seděli v autě, protože by mohla nahrát i srážku nebo přejet chodce, jen aby je nemusela dovézt k příteli.

Jela pomalu a dobře: trochu ji přecenil, když ii považoval za schopnou bránit přítele až do posledního dechu, ale tohle nejsou lidé, kteří brání přátele.

„Pokud jde o ty mocné přátele, které máte vy a Claudino, tak víc než polovinu jsme jich pochytali v Binaschině,“ a řekl jí jména čtyř osob, které se chytily do pasti v Binaschině. „Lod se začíná potápět, moc se na ty lidi nespoléhejte a hrajte s námi.“

Jména na ni zapůsobila, vypadala náhle, jako by byla po pořádné pitce a měla kocovinu, protože byla najednou pokorná, až odporně servilní: „Jasný, že hraju s váma, ale dejte si bacha, protože von je velikej a má strašlivou sílu, a má taky kvér, ve dvou ho nedostanete, jednou si pustil k tělu i tři najednou a všecky tři poslal do limbu.“

Tím líp, pomyslel si Duca, tím líp, protože on nemá vůbec v úmyslu si ho pustit k tělu; jestli je napadne a bude střílet, budou se muset bránit, Mascaranti má revolver, nemůže se nechat zabít a nic neudělat, zpráva pak bude mít asi tento titulek: ,Bandita, který střílel na policii’, a pod tím, už menšími písmeny bude připsáno ,byl zabit v krátké přestřelce se silami pořádku’, protože – i když skromně a v jistém smyslu i nelegálně – i on patřil k silám pořádku.

Projížděli kolem Naviglia, a cestou do Corsika se tu a tam ještě uvidí k údivu všech obrázek starobylého Milánu jako by ze starých tisků, obrázek, který byl o to nevěrohodnější, protože vetru se dařilo čeřit vodu kanálu. Uviděl i dvě ženy na břehu máchat prádlo z placatých kamenů.

„Kdo vám řekl, že ten kufřík je u mě?“ zeptal se, ale nedíval se na ni, nýbrž na Naviglio, na vítr, na jaro, kterému se dařilo zvítězit a projevovat se i v holé předměstské krajině. „A proč jste si pro něj nepřišla hned?“

„Claudino věděl jenom to, že kufr měl Silvano,“ řekla mu na to ustrašeně a servilně, „a taky věděl, že ho Silvano dostal vod Ulrika, tak jsme jeli za Ulrikem, ale von doma nebyl, zmizel, a tak jsme ho začali hledat. Projeli jsme kdeco, ale nikde nebyl, nikdo vo něm nevěděl, pak Claudina napadlo, že se nejspíš schoval v některým svým řeznictví, protože v zavřeným krámě ho nikdo hledat nebude, ale protože ho Claudino zná jak svý boty, jeli jsme rovnou do CaTarina. Claudino jedinou ranou ramenem vyrazil dveře a vevnitř vám vopravdu Ulrico byl, a tak jsme se ho zeptali, kde jako ten kufr je, a von na to, že si ho vzala Giovanna a že dal nic neví, pak že prej asi udělala to, co normálně, to znamená, že ho nechala v tý parfumérii, a tak mě Claudino poslal tam a ta voňavkářka mi řekla, že jo, že Giovanna u ní ten kufřík napřed nechala, ale pak že si pro něj znova přišla a říkala, že prej jde k nějakýmu doktorovi na piazza Leonardo da Vinci, a tak jsem taky šla na piazza Leonardo da Vinci.“

Pěkní pitomci, takhle vlézt do pasti vlastní vinou. Díval se do zpětného zrcátka na Mascarantiho simku, která jela těsně za nimi, pak se znovu podíval na hladinu Naviglia načechranou větrem, byli v Corsiku, ale zdálo se, že jsou v jakési pohádkové měsíční krajině, a ze servilnosti té nepravé lvice mu bylo nanic, když ji porovnal s tou zářivou čistotou dne.

„To tedy znamená, že čeká, až se vrátíte s kufříkem?“

Na blikajícím semaforu, před mostem přes Naviglio Grande, zahnula doleva na hlavní corsickou ulici. „Ano,“ řekla, jakmile dokončila zatáčku.

„Tak tedy dávejte dobrý pozor na to, co vám řeknu.“

„Ano,“ řekla ta duše služebná a pak dodala: „Mám strach.“

„Musíte dávat pozor na to, co vám řeknu, a nemít strach.“

„Ano,“ řekla, a byla ještě servilnější, „ale strach mám, von hned střílí, na každýho, já vím, k čemu mě chceš donutit,“ nevšimla si, že se jí třese strachy hlas, „ale sotva uvidí, že jsem ho shodila, napálí to nejdřív do mě, protože to napral i do Silvana, i když vůbec nebylo potřeba, aby střílel, a stačilo, aby mu zablokoval silnici, ale byl naštvanej, já mu říkala, aby nestřílel, ale on střílel, a víš, co mi řekl? Prej stejně v ty bouřce nebude nic slyšet.“

„Poslouchejte a buďte klidná,“ řekl Duca. „Teď zastavíte a já si sednu dozadu a schovám se za sedadly, rozumíte?“

Ano, ano, přikyvovala, a začínal se jí z tváře vytrácet i ten její vulgární výraz, strachy. Zastavila za posledními domy ve via Dante před křižovatkou s via Milano.

„Dojedete,“ pokračoval Duca, „až před řeznictví a já zůstanu schovaný v autě. Zastavíte, vystoupíte a necháte ho, aby vám otevřel. Jaké znamení máte domluvené?“

„Žádný, stačí, když uslyší můj hlas.“

„Dobře, tak počkáte, až vám otevře … a nesnažte se o nějaký podraz. Jestli uděláte všechno, jak vám říkám, za deset minut zmizíte i s autem.“ Duca vystoupil, usmál se na Mascarantiho, který ho pozoroval ze simky, s níž také zastavil, znovu nastoupil a usedl na zadní sedadlo. „Jeďte pomalu, a ne abyste dostala nějaký hloupý nápad.“ Pomalu sklouzl za sedadla, protože pan Claudio Valtraga by se mohl dívat, a kdyby uviděl tu svou přijíždět s nějakým mužským, mohl by být podezíravý až příliš, a tak se raději, protože byl mužsky, schoval.

Ten krásný bílý opel, blyštící se v poledním slunci, dojel do Romana Banka, projel jím a vjel do té podivné směsice metropole a venkova, zahnul mírně na Pontirolo, až se objevil jako antický římský hrad komplex čtyř bývalých statků, nazývaný Ca’Tarino. S obličejem šedivým strachy zastavila auto na jednom ze čtyř rohů čtverce, kde bylo právě řeznictví, jak pravila bělostná mramorová deska s nápisem ,Řeznictví – vepřové, hovězí a skopové maso’ a pod tím, menšími písmeny stálo: Brambilla Ulrico.

„Promluvte na něj, ale nestůjte proti dveřím,“ řekl Duca, „ale kousek stranou, tak aby vás neviděl, až otevře dveře, a aby musel vyjít ven.“

„Ano,“ řekla mu šedivá služebná duše a vystoupila.

V tuhle hodinu, kdy se blížil oběd nebo papáníčko nebo také polední přestávka na občerstvení, Ca’Tarino bylo prázdné, ale zrovna u řeznictví seděly na hromádce sutě, jak to už děti dělají, dvě čtyř nebo pětileté holčičky, které držely velkého krocana, jenž se oddaně ani nepohnul a pohyboval pouze krkem, jak zobal cosi v hromádce. Na zápraží jednoho ze čtyř statků vyklepávala jakási žena okázale žlutou deku, která vydávala jediný zvuk v tom neuvěřitelném tichu, které předchází hodině oběda.

Řeznictví mělo z jedné strany hlavní vchod, na němž byla zatažená roleta, a z druhé strany menší dveře zadního vchodu.

Zamířila k těm zadním dveřím, ale když procházela kolem těch dvou děvčátek, která byla doslova zahrabána do suti a špíny (protože hygiena je svým způsobem druh pověry) a utopená v hromadě drsného peří krocana, který za nimi zobal, přinutil ji jakýsi nepředvídatelný impuls ženské něžnosti, který byl u tak vulgárního stvoření, jakým byla ona, docela i zneklidňující, aby pološeptem řekla: „Holčičky, běžte vocad! Běžte pryč!“ a obě děvčátka, když uviděla její tvář staženou strachem a napuchlou od rány pěstí, okamžitě uposlechla, zapomněla i na krocana, který tam neohroženě zůstal a dál hrabal v hromadě.

Potom dvakrát zabouchala na dveře, které spíš visely v pantech na čestné slovo, a řekla: „Claudino, to jsem já,“ a musela přidat na hlase, protože žena, která vyklepávala deku na zápraží, se nejspíš naštvala a zuřivější bouchání klepačky na koberce se rozléhalo po celém čtverci Ca’Tarina. „To jsem já, Claudino, našla jsem ten kufr.“

Ve stejnou chvíli Duca otevřel dveře, vyklouzl z auta a rozběhl se postavit vedle dveří. Za okamžik byl u něj i Mascaranti.

KAPITOLA TŘETÍ

Měl na sobě dokonce pěkný svetr, který mu upletla, viděl ji, jak ho plete a jak jí denně roste pod rukama, a na něm měl v dolním okraji cosi jako knoflíkovou dírku, do které se daly schovat dvě kapsle kyanidu, aby okamžitě mohl spáchat sebevraždu.

1.

Claudio Valtraga byl velmi elegantní. Svlékl si bílé řeznické sáčko i dlouhou zástěru, to, co zůstalo z Ulrika Brambilly odnesl do lednice, pečlivě se umyl v širokém umyvadle v lednici, bohužel nějaká ta kapka krve Ulrika Brambilly mu pocákala límeček u košile a jednu, větší skvrnu měl na pravé manžetě, ale za chvíli by měla přijít ta jeho „sviňka“, jak v duchu, ale často i verbálně, nazýval svou přítelkyni Margheritu, a pak se oba vrátí domů a on si převlíkne košili. Dokonce se i učesal hřebínkem, který měl v náprsní kapse saka, a také se prohlédl zálibně v dlouhém zrcadle za prodejním pultem, na němž bylo napsáno zlatými písmeny: Brambilla Ulrico – prvotřídní masa. Pak si zapálil, sedě na mramorové desce stolku s pokladnou, a čekal.

Stačil vykouřit dvě cigarety, pak uslyšel hluk motoru auta, a protože měl jemný sluch, rozpoznal, že je to jeho opel, a uslyšel její hlas: Claudino, to jsem já!; za chvíli se znovu ozvalo do bouchání té ženské, která vytloukala deku: Claudino, to jsem já, našla jsem ten kufřík! Seskočil na zem, protože tohle byla dobrá zpráva, zadní dveře byly napůl rozbité od toho, jak je vyrazil jedinou ranou ramenem, ale železná závora ještě držela, odstranil ji a otevřel dveře, ale nikoho neviděl, a tak instinktivně trochu povyšel, uviděl ale jen krocana, a když zahlédl jeho, Duku Lambertiho, a sjel rukou pod sako, aby vytáhl revolver, bylo už příliš pozdě. Duca se na něj vyřítil s kamenem, který musel vážit pár kil, a dal snad za celý život největší ránu pěstí, jíž mířil pod jeho spodní čelist, a jak pěst dopadla, Claudio Valtraga okamžitě zhasl jako lampa, když otočíte vypínačem, a bizon se zhroutil k zemi dovnitř do řeznictví, zatímco ve stejnou chvíli se jakýsi mladík přiřítil na skútru, který zabrzdil se zaječením jaguára, kterého zaskočila červená na křižovatce. „Co se to tady děje?“ stačil zahlédnout ránu pěstí, ale vzápětí uviděl i ji, celou černobílou, s tím vším masem, které se dralo zpod oděvu.

„Koukej mazat domů a nestrkej do toho nos! Policie!“ řekl Mascaranti, a při zabrzdění skútru zmizel i krocan, ale zato se odkudsi vynořila obě děvčátka a za nimi stařík v tmavomodrých montérkách a s pumpičkou na kolo v ruce, který je honil, a jako by bez zájmu opakoval: „Pojďte sem, pojďte sem.“

Mascaranti vešel do řeznictví a vtáhl za sebou i bizona, a vlekl ho po tom koberci z nedopalků cigaret a krve, v nějž se proměnila podlaha krámu. Duca však zamířil k ženě, která zůstala stát u bílého opela a jak se zdálo, stále ještě nechápala, co se stalo, protože nikdy v životě by ji nenapadlo, že ten její Claudino tak rychle zhasne.

„Koukejte sednout do auta a zmizet!“ řekl jí. „Dávám vám tři hodiny, jestli chcete zmizet do ciziny, za tři hodiny dostanou avízo všechny hraniční přechody. A teď mažte!“ zařval. Stal se dokonce i zlým, protože kdyby chtěla za ty tři hodiny dojet na francouzskou hranici, musela by jet tak, že by se mohla zabít, a to bylo právě to, co chtěl. „Zmizte, povídal jsem!“ A zatímco se mačkala za volant a startovala, zařval i na mladíka na skútru, který stále okouněl: „A ty se taky koukej vypařit!“ a vešel do řeznictví, osvětleného šesti lampami, silnými jako šest malých sluncí, a zavřel vyvrácené dveře slunci, větru, jaru, aby zůstaly venku.

„Podívejte, doktore Lamberti,“ řekl Mascaranti od otevřených dveří do lednice a hlas mu zeslábl, protože žaludek se mu kroutil a svíral, i když jako policajt v životě už viděl leccos.

Duca udělal tři kroky a podíval se, byl přece doktor a zúčastnil se povinného počtu přednášek z anatomie, ale nelidská krvavá hromádka masa, která zůstala z toho těla, přesahovala i jeho odolnost, zaťal zuby a pak řekl: „Zavřete to.“

Mascaranti zavřel, a pak se mu navalilo na zvracení. „Promiňte,“ řekl a odběhl.

Duca chvíli počkal, pak mu přikázal: „Běžte zavolat domů a do márnice.“

„Budou potřebovat nepromokávej vak.“

„Ano, řekněte jim to, upozorněte na to márnici, já zatím ohlídám tohohle,“ sklonil se k omdlelému Claudiovi Valtragovi, s odporem se ho dotkl a okamžitě ucítil pod prsty revolver. Byla to skromná, ale solidní a efektivní beretta. Mlčky ji podal Mascarantimu.

„Nechte si ji, doktore Lamberti,“ řekl Mascaranti, „za pár minut přijde k sobě a vy s ním nemůžete zůstat sám, když budu telefonovat.“

„Nemám zbraně rád,“ řekl Duca, „nevyžívám se v nich, rád mlátím.“

Mascaranti odmítl: „Doktore Lamberti, s tím bysme si neporadili ve dvou, bez revolveru!“

„Vezměte si ten revolver a běžte telefonovat!“ zařval Duca.

Zařvat je způsob, jak přesvědčit lidi, efektivnější než obyčejné mluvení. Mascaranti sebral revolver, a přestože byl trochu nejistý, odešel.

Duca se díval na monumentální masu Claudia Valtragy na podlaze. Žádná nenávist, doktore Lamberti, žádná nenávist, vy musíte přece hledět na spravedlnost, ne na pomstu, jistě, je jasné, že člověk, který je schopný někoho tak zřídit pilou na kosti a udělat z něj krvavou hromadu masa a kostí, vzbuzuje odpor a nenávist, ale civilizovaný člověk musí potlačit pocity, musí pochopit, že takoví lidé jako on jsou nezpůsobilí k životu ve společnosti, jsou to bytosti, které, pokud by se jim dostalo příslušného vychování a vzdělání, by nikdy tak hluboko neklesly.

V životě jsem neslyšel takovou hromadu pitomostí! – pomyslel si, když obcházel prodejní pult, dívaje se na takzvanou bytost Claudia Valtragy, který se mohl co chvíli probrat. A pak ho napadla otázka: Znamená to, že i vlk je nezpůsobilý k životu ve společnosti, ale kdyby se mu tedy dostalo příslušného vzdělání, naučil by se způsobně uklánět a hrát si s dětmi na honěnou? Napadlo někdy, pomyslel si, hledaje mezi řeznickým nářadím, které bylo na pultě (tři nádherné nože, jeden větší než druhý, pár hrotů na dělání děr do masa, dva typy sekyrek, jedna malá, na telecí kotlety, druhá tak veliká, ze takový Frank ze starověké Galie by jí používal jako útočné sekery, ta zřejmě sloužila ke čtvrcení volů, k přesekávání páteře), napadlo někdy tyhle génie, že některé bytosti jen vypadají jako lidé, ale ve skutečnosti z neznámých a dosud nevysvětlitelných genetických důvodů jsou to hyeny, dravá zvěř, z kterých žádná výchova, ne-li násilí, nevyžene jejich krvelačnost? Přišlo jim to někdy na mysl? Jistěže ano, pane doktore Lamberti, tak jako vy přemýšleli právě ve středověku, a vy se snad chcete do středověku vrátit? Možná že ano, ale teď stejně nemá na to, aby s tím ztrácel čas.

Sebral z pultu francko-galskou sekyru, musel ji držet v obou rukou, a prudce se obrátil: bizon přicházel k sobě a pokoušel se, opíraje se rukama o podlahu, kleknout si.

„Zůstaň ležet a ksichtem k zemi, nebo tě přeseknu na dva kusy!“ Duca udělal krok.

Claudio Valtraga, stále se opíraje o ruce, pomalu zdvihl hlavu, v uších mu stále ještě hučelo, ale zachytil slova, a jeho mysl, stále ještě trochu spící, je přijala, a oko, stále ještě trochu zamlžené, zahlédlo obrovitou sekeru a jeho, Duku, jak ji drží v obou rukou mezi nohama ostřím dolů, připraven ji zdvihnout a seknout, a také pro něj tohle byl jazyk, kterému rozuměl, byl to pro něj mateřský jazyk, takže perfektně pochopil a skulil se k zemi tváří dolu, aniž se pokusil nadzdvihnout, protože evidentní argument, ta sekyra, ho přesvědčil a ani v nejmenším ho nenapadlo, ze normální člověk může jenom vyhrožovat, že ho takovou sekyrou přesekne ve dví, ale že by toho stejně nebyl schopen, a Duca skutečně myslel jen na to, že ho pouze praští očepkem sekyry do hlavy, a tudíž, kdyby byl mazanější, nebál by se, že bude na dva kusy, a vylítl by na nohy a plnou vahou a mohutností by po něm skočil. Ale tenhle druh lidí nemůže být ani mazaný, i když se za takové považuje, a tak v přesvědčení, že mu hrozí přeseknutí vejpůl, zůstal poslušně ležet na podlaze, protože kdyby tu sekyru měl v rukou on, on by se nerozmýšlel a protivníka by přeťal.

„Proč jsi zabil Ulrika Brambillu?“ a Duca k němu přistoupil se sekyrou v jedné ruce a položil mu ji ostřím před obličej.

„Kdo je to Ulrico?“ zeptal se Claudio Valtraga s tváří přitisknutou na nedopalek na podlaze. „Já nikoho nevodkrouh!“

Hleďme, on je i duchaplný! „Takže ty vlastně nic nevíš, že?“ už se mu nedařilo se kontrolovat, protože ta jeho nestoudnost ho rozpálila. Proč, proboha, není vlastně povoleno takovýho hajzla rovnou zkrátit o hlavu? „Nikdy jsi Urika Brambillu neznal, nikdy jsi neviděl pilu na kosti, byls tady vevnitř náhodou, že jo?!“

„Jo,“ odvětil Claudio Valtrage a mezitím potměšile přemýšlel, protože cítil, jak se mu vrací síla, že kdyby se mu podařilo dostatečně rychle vyskočit, mohl by rozmáčknout tomu policajtovi palici, jako to dělával v dětství, když palcem a ukazovákem mačkal hlavičky vrabcům a žábám (v demokratickém systému si přece každý hraje s hračkami, které mu vyhovují), a zatímco takhle přemýšlel, pomalu opíral prsty svých kyklopských rukou o podlahu a nepatrnými, neznatelnými pohyby si líp upravoval polohu nohou, velkých jako nohy egyptských sfing, aby mohl provést ten velký skok, který si představoval ve svém zootrofickém mozku.

„Výslech si uděláme později, až změníš názor,“ řekl Duca, pozoruje ty neznatelné pohyby: nebýt připraven, znamenalo pro něj být mrtev, „zatím si ještě trochu pospi!“

Dva kopance přímo do obličeje Claudia Valtragu nepřekvapily, také proto, že si jich ani nevšiml, protože neměl ani čas uvidět, jak přilétly; ten první do čela vyvolal okamžitou narkózu, ten druhý do nosu způsobil vydatné puštění žilou, které poněkud uklidní dravost toho chlápka.

Je mi to líto – pomyslel si Duca, jako by mluvil s Carruou nebo s bohyní spravedlnosti – ale neměl jsem na vybranou: bud udělat to, co jsem udělal, nebo za dvě vteřiny ležet pod pilou na kosti nebo na špalku, kde se přesekávají páteře volům.

Položil obrovitou sekyru na pult, našel si nejméně ušpiněné, nejméně zakrvácené a hnusné místo v řeznictví, to bylo až u rolety, a tam čekal v oslňujícím světle šesti lamp.

A téměř vzápětí přiběhl Mascaranti, který telefonoval, a za nějakou chvíli, tedy vlastně za dost dlouho, protože musel projet napříč celým městem, se přiřítil Carrua se čtyřmi policisty, to už byl Claudio Valtraga znovu při smyslech, ale hodňoučce seděl na podlaze proti Mascarantiho revolveru. Teprve potom mohl vyjít, a venku stála skupinka lidí, přestože bylo poledne, chvíle oběda, občerstvení, papáníčka, a všichni se žádostivě dívali na zle zřízený obličej Claudia Valtragy.

„Koukejte vodtáhnout domů!“ křičel Carrua. „Jděte domů!“

2.

Claudio Valtraga už nebyl velmi elegantní, nebesky modré sako měl pomačkané, ztratilo ten tvar, tu splývavost, která dělá eleganci, kalhoty měl dokonce na koleni roztržené a nebyl ani tak hezký jako předtím, protože náplasti na nose a bradě mu zrovna neslušely. A ani kancelář nebyla hezká, byla to čistá, důstojná kancelář na milánské kvestuře ve via Fatebenefratelli, ale nebyl to skutečný a ten nejpravější model elegantnosti nábytku, byl tady jenom jediný stůl a čtyři židle, a v koutě stál smeták, který tu zapomněla uklízečka. Nic jiného.

Claudio Valtraga seděl uprostřed jedné ze čtyř stěn, té naproti oknu, slunce mu dopadalo přímo do obličeje, na náplasti a nafialovělou srst vousů. U protější stěny vedle okna stál stolek a u toho stolku seděl Mascaranti se svým sešitkem a kuličkovou tužkou (růžovou). Potom tady byl ještě policista v uniformě, teoreticky ozbrojený, protože mel v pouzdře revolver, prakticky ale by Claudio Valtraga stačil rozmačkat jeho i Mascarantiho, než by ji stačil vytáhnout. Nezdálo se však, že by tenhle náplastmi zalepený bizon měl vůbec chuť někoho rozmačkat, hodňoučce seděl na židli, prsty měl spojené na kolenou a pohled jakoby zamlžený.

V koutě, vedle Mascarantiho stolku seděl on, Duca, který kladl otázky, a protože začali teprve před chvílí, Claudio Valtraga odpovídal poslušně a okamžité.

„Chtěl bych se dozvědět něco o těch dvou, co jste hodili do vody jako první. Ona se jmenovala Michela Savorelliová a dělala prostitutku, on, Gianpietro Ghislesi, ji pásl. Proč jste je zabili?“

„Protože se žehlili.“

„Co to znamená, že se žehlili?“

„Píchali si M6, byli pořád napakovaný, nemohli už pracovat.“

„M6 znamená Meskalin 6?“

„Jo, voni ho měli dávat do voběhu, ale pokaždý si nechali pár vobáleček pro sebe, pomalu z toho zcvokli, moc mluvili a byli pro všecky nebezpečný.“

Meskalin je alkaloid, který se získává z drobného mexického kaktusu, peyotlu, a patří k nejneobyčejnějším známým halucinogenům. Bylo by divné, kdyby se z něj nedělala droga. Tenhle podnik mel široké pole působnosti: předně obvyklé monotónní a kloakální obchody jako prostituce, ale zabýval se i pašováním zbraní, určitě i únosy a vida, dokonce i drogami. „Co znamená dávat do oběhu M6?“ on, Duca, to věděl moc dobře, jenom si přál, aby mu to vysvětlil Claudio Valtraga a Mascaranti si to mohl zapsat.

„Měli ho nosit klientům,“ řekl Claudio Valtraga, „a to je móc delikátní práce, protože si musej’ vyzvednout škváru, teda jako prachy, předem, musej’ si dávat bacha na policajty, a pak, existujou i klienti, který se léčej’, a takový hlídá zdravotní sestra, těm se musí prodat vobálečka tak, aby si toho nevšimla,“

„A proč jste se rozhodli je zabít?“

„No, párkrát jsme jim to prominuli, když chyběla nějaká ta vobálečka do počtu, a říkali jsme jim, aby toho nechali, ale voni jednou stopili celou jednu zásilku.“

„Co je to jedna zásilka?“

„To je velká vobálka z plastický hmoty a v ní sto menších vobáleček. Snadno se vejde do kapsy.“

„Takže Turiddu Sompani se rozhodl, že je zlikviduje?“

„Von ne, VONI,“ a rekl to skutečně velkými písmeny, VONI. Už jim řekl jména těch VONI, už je mel Mascaranti zapsané v tom svém proslulém čtverečkovaném sešitku a už je zatelefonovali i Carruovi, a polovina kvestury teď běhala po Milánu, tři telefonisté už přišli o hlas tím, jak na všechny strany diktovali fonogramy, kterými se uváděly do pohotovosti hraniční přechody, nádraží, autostrády, od Alp po Lilibeo. A proto se Claudio Valtraga, ten radikální bizon, stal tak poddajným.

„A pověřili Turiddua Sompaniho, aby je odstranil?“

„Jo, ale nepřáli si, aby to vypadalo jako vražda.“

„A jak to Sompani provedl?“

„Zavezl je do trattorie kousek od Conky Fallaty, do tý, co je skoro nad Lambrem, řekl jim, že je jejich přítel a aby je vo tom přesvědčil, dal jim jednu vobálečku. A voni se najedli i napili a když už měli vobálečku, tak se taky napakovali, a pak Turiddu řek’ Gianpietrovi: Vsadím se, ze nejseš schopnej přejet Lambro v autě!“

Přesně. Když si někdo vpraví do těla dávku Meskalinu 6, cítí se být schopný udělat cokoliv, pobít desítky nepřátel, znásilnit desítky žen, a třeba i projet v autě Lambro nebo přeplavat Atlantik, protože M6 dodává sílu a potenci, fantazii i neohroženost, panebože tolik fantazie, a advokát Turiddu Sompani si dobře spočítal svoje reálné možnosti. „Potom Gianpietro Ghislesi sebral tu holku, Michelu, nastoupil s ní do auta a zkusil projet Lambrem?“

„Jo,“ řekl Claudio Valtraga a zdálo se, že mu náplasti nevadí, aby se neuchichtl při představě, jak se ten napakovanej narkoman pokouší projet vodou.

Turiddu Sompani si ale bohužel nevšiml, že číšník, který je obsluhoval (byl to malý počestný, podobaný a velmi sympatický Puglian), sledoval jejich rozhovor a poté, co auto žbluňklo do Lambra, řekl policii, že to udělal on, Turiddu Sompani, protože řekl tem dvěma opilým lidem (ten chudák počestný Puglian je považoval za obyčejně opilé, protože neměl ani zdání o nějakém meskalinu), aby projeli Lambro v autě. Při procesu Turiddu Sompani zoufale popíral, že ty dva navedl na tak šílený nápad, ale podobaný Puglian beze strachu, prostě z touhy respektovat pravdu, trval na svém svědectví, takže i přes známosti a protekce advokát Turiddu Sompani vyfásl dva a půl roku. On, Duca, ho poznal v San Vittore.

„A proč zabili Turiddua Sompaniho?“ Kladl otázky jen z prosté zvědavosti, aby poznal duševní pochody těch grázlů, ale jinak mu na tom bahýnku vůbec nezáleželo.

„Toho nikdo nechtěl zabít, udělal to Ulrico,“ fialové oči Claudia Valtragy se náhle vyjasnily a začaly se blýskat nenávistí.

„A proč ho zabil?“

„Protože Turiddu Sompani měl ten večer dostat dvě zásilky M6.“

„Takže podle tebe Ulrico Brambilla toho večera sebral Turidduovi Sompanimu meskalin a pak ho hodil s autem do kanálu?“ Opravdu zvláštní lidé. „Jo,“ řekl Claudio Valtraga.

„Ale jak a proč by Sompani dával meskalin jemu a jak by ho on potom dostal do toho kanálu? Nemohlo to být neštěstí?“

„Ne, protože M6 zmizel,“ řekl Claudio Valtraga. „Kdyby to bylo neštěstí, policie by ho u Turiddua našla.“

To vypadalo logicky, ale nebylo všechno jasné. „Začneme znovu, protože to chci pořádně pochopit,“ řekl Claudiovi Valtragovi. „Kdo dal Sompanimu meskalin?“

S očima sklopenýma, aby ho neoslňovalo slunce, které sem svítilo oknem a fungovalo jako oslepující lampa při antik várním výslechu třetího stupně, Claudio Valtraga řekl: „Nemoh’ bych dostat kafe? Jsem na dně.“

Duca kývl na Mascarantiho, že ano, a Mascaranti v záchvatu snahy po převýchově toho grázla se zeptal: „A nechceš i něco silnějšího?“

„Jo, dík, třeba grappu,“ zalamentoval bizon.

Mascaranti zatelefonoval na centrálu, aby mu přinesli kávu ze sousedního bistra, a Duca opakoval otázku: „Kdo dal Sompanimu meskalin?“ Nabídnout kávu a grappu člověku, který rozčtvrtí živého člověka pilou na kosti! – civilizovanější a slušnější policajt už snad nemůže existovat.

„Ulrico, kterej pro zboží jezdil do Janova a měl ho dovízt Turidduovi.“

Takže Ulrico Brambilla byl kurýr, vozil nejen samopaly posledního modelu, ale i zásilky drog. „Tak mi to líp vysvětli,“ řekl Duca už lehce nervózně, protože tam, na kvestuře, ho nemohl zkopat do ksichtu, přeď strážci pořádku a zákonů si to dovolit nemohl, „tak ty tvrdíš, že Ulrico Brambilla jel do Janova pro meskalin, dovezl ho Sompanimu, pak mu ho sebral a zabil ho. Co je to za pitomost?“

„Von mu měl M6 dát, ale nedal a nechal si no pro sebe.“

„A dál?“

„Dál? Ulrico věděl, že si ten večír Silvano přijde pro M6 k Turidduovi, aby ho dal do voběhu, a kdyby mu byl Turiddu řek’, že mu ho Ulrico nedal, bylo by se přišlo na to, že si M6 nechal pro sebe, a tak zajel do Binaschiny a pak na něj najel autem a shodil ho do Naviglia, i s tou jeho.“

Tohle bylo také dost logické; kurýr si nechá drogu pro sebe, místo aby ji dal člověku, který ji rozprodá mezi překupníky (je přece výhodnější pracovat pro sebe), pak zabije vrchního překupníka, aby se nikdo nedozvěděl, že si zásilku nechal pro sebe a nic nepředal. „A pak?“ zeptal se znechuceně Claudia Valtragy.

„A pak, po smrti Turiddua, jsme si pár dní počkali, jestli u něj policie našla M6, ale bylo hned jasný, že nic nenašla, a tak jsme zajeli za Ulrikem a on mi nakecal, že M6 dal Turidduovi, a já mu věřil, a proto mu nemůžu vodpustit, že nás takhle podrazil,“ napřed ho rozřeže odpověď byl to na kousky a pak mu nemůže prominout.

Duca cítil žaludek až v krku, podivuhodný pocit morální nevolnosti. „Tak mluv dál, ty prase,“ řekl dutým hlasem.

Pokračoval. „Kdyby totiž Ulrico dal zboží Turidduovi, musel by Turiddua zabít teda Silvano, převzít M6 a pak si ho nechat pro sebe místo toho, aby ho dal do voběhu, a taky by byl musel teda hodit Turiddua do Naviglia. A proto jsem se postaral vo Silvana a Giovannu. VONI, když se dozvěděli, ze Ulrico předal zboží Turidduovi, mi řekli: ZHASNI! A tak jsem zhasnul Silvana, ale Ulrico nás podtrh,“ vztek, že ho někdo podtrhl, mu znovu zdeformoval tvář ještě víc, než jak ji měl zdeformovanou náplastmi a opuchlinami, a tak byl ještě odpudivější v tom přímém slunci, které na něj doráželo paprsky. „To zboží si nechal von, Ulrico, ne že Silvano ho sebral Turidduovi.“

Duca se v duchu začal usmívat, protože si uvědomoval, že ten Carrua měl vlastně pravdu, že by bylo moc pěkné, kdyby se tohle zvířectvo pomlátilo mezi sebou, kdyby se navzájem podtrhávalo, kdyby se vzájemně okrádali o drogy, stahovali se vzájemně z kůže, protože v tu chvíli ta tři žbluňknutí do Naviglia a Lambra byla přirozená a měla logiku, protože to byla naprosto vnitřní záležitost msty mezi ušlechtilými a dvojctinodnými akcionáři velké firmy s rozsáhlou a rozmanitou agendou, domácí i zahraniční. „A kde tedy skončily ty dvě zásilky meskalinu?“

„Ulrico je někam schoval a já z něj nevyrazil kam, pořád jen vopakoval, že vo ničem neví, a tak jsem ztratil trpělivost.“

Zajisté, člověk ztratí trpělivost a rozlítí se. Duca sklopil oči k podlaze, aby se nemusel dívat na tu horu hnusu před sebou, a naštěstí v tu chvíli vešel policista s kávou a grappou a ten druhý policista, který už byl uvnitř, je naservíroval občanu Claudiovi Valtragovi, který se cítil hodně vysílený, aby se mu síla navrátila, a kterého, dokud se s ním nebude konat zákonný proces, bylo zakázáno nazývat vrahem.

„Až dopije kávu,“ řekl Duca se stále sklopenýma očima, „odveďte ho do cely, abych se na něj nemusel dívat.“

„Ano, doktore Lamberti,“ řekl Mascaranti.

A když policista odešel s občanem Claudiem Valtragou, Duca zdvihl pohled a řekl Mascarantimu: „Tady jsme skončili a já jdu domů,“ zapálil si nacionálku, „zůstává jenom dořešit, kam se poděly ty dvě obálky s meskalinem,“ obyčejné nacionálky jsou mnohem mužnější než ty exportní a pokud je někdo vydrží kouřit, je opravdu chlap. „Pokud si je Ulrico Brambilla opravdu nechal, dal je schovat té své staré přítelkyni Rose Gavoniové. Ty idioty nenapadlo hledat je u ní. Běžte za tou ženskou sám, pro mě to skončilo.“

„Ta je ve špitále, v šoku,“ řekl Mascaranti. „Omdlela hned, jak identifikovala Ulrica Brambillu.“

Žádný šok, moc dobře ji chápal. „Jakmile to půjde, vyzpovídejte ji, bude povídat, aby se pomstila, že jí zabili mužského, určitě,“ řekl Duca.

Odešli z kanceláře se smetákem zapomenutým v koutě a vyšli do horních pater ke Carruovi. Carrua, který zrovna něco psal, řekl: „Tak co?“

„Mascaranti všechno zapsal, řekne ti to sám,“ řekl Duca, „já jsem skončil a jdu domů.“

„Lovíme velký ryby,“ prohlásil pyšně Carrua, „zavřel jsem už jména veliký jako domy.“

„Tak si dej pozor, aby ti ty ryby neprotrhly sítě, když jsou tak velké.“

„Trhni si nohou,“ podíval se na něj zlostně ten vzteklý Sardan.

Zato on, Duca Lamberti, zlostný Romaněc, se na něj podíval s úsměvem. „Právě proto, že si mám trhnout, odcházím. Skončil jsem. Je v tom ještě nějaká droga, která zmizela, a pár temných míst, a kdoví, co z toho ještě vyleze, ale o to se už postará Mascaranti. Já jdu.“

„Počkej chvíli. Chtěl jsem ti říct, žes byl vynikající. Je to největší banda na severu.“

Duca řekl: „Sám jsi byl vynikající, když jsi věřil člověku, jako jsem já. Jsi prostě vyhledávač talentů, máš čich na génie.“

„Posad se na chvíli, rád bych si s tebou promluvil, ale nehraj si na vtipálka.“

„Díky, nesednu si, až do téhle chvíle jsem seděl proti jednomu praseti.“

„Chtěl jsem ti říct, žes byl vynikající.“

„To už jsi mi řekl.“

„Tak me nech mluvit, Duko, nebo se namíchnu,“ mluvil dojemně tiše. „Byls opravdu vynikající a já bych ti tady moh’ zařídit místo.“

„To bych byl rád, líbí se mi tahle práce.“ Kolik by dělal plat? Možná celých sto čtyřicet tisíc, protože by ho doporučil Carrua, plus sem tam nějaká dieta, to kdyby byl vynikající; kdyby se do něj některý darebák trefil a řekněme ho oslepil, poslali by ho na útraty státu do školy pro výchovu slepých a naučili by ho pracovat na telefonní ústředně, copak ještě donedávna tady, na kvestuře, nepracoval v centrále slepý bývalý policista?

„Ja věděl, že mi takhle odpovíš,“ řekl Carrua, „ale se sto čtyřiceti tisícema nemůžeš udržet sestru a neteř nad vodou.“

Uhádl, že to hodí sto čtyřicet tisíc, uhádl budoucnost, mohl by třeba dělat i kouzelníka. „Tak co tedy?“

„Teda ti řeknu, že bych tě mohl dostat zpátky do lékařský společnosti,“ pokračoval Carrua, „ne sice metodama toho pána, jak se sakra jmenoval, jako ten prací prostředek.“

„Silvano Solvere.“ Už se neusmíval.

„Ten Silvano Solvere ti přece slíbil, že tě dostane zpátky mezi doktory, já ti nemůžu ale slíbit nic určitýho, jenom ti můžu říct, že když mi napíšeš dopis, stačí pár řádku, možná by sis tak do měsíce moh znovu otevřít ordinaci a já bych se přišel nechat prohlídnout, protože…“

„Nech toho. Jaký dopis mám napsat?“ Byl velice vážný.

„Netvař se jako zlej pes, je to zbytečný,“ zařval náhle Carrua, a nepřestal. „Já ti musím něco vysvětlit a vysvětlím ti to, i kdybys měl vzteklinu.“

„Mám vzteklinu.“

„A já ti to stejně vysvětlím! V tom dopise musíš napsat asi tolik: seděl jsem tři roky, protože jsem jako doktor zabil jednu pacientku injekcí z humánních pohnutek. Přiznávám, že jsem se dopustil chyby, přestože mě k tomu dohnaly ideové a lidské důvody. Euthanasie je nepřípustná, protože smrt člověka musí nastat pouze z příčin nezávislých na vůli jiného člověka a protože lékař kromě povinnosti pomáhat každému jedinci všemi dostupnými prostředky má taky povinnost do poslední chvíle doufat v zachování života, přiznávám se ke svému omylu a dávám čestné slovo, že tento čin nebudu už nikdy opakovat, a žádám o znovupřijetí do lékařské společnosti, atakdále.“

„Ano,“ odpověděl.

„Ano má znamenat co? Jestli to znamená, že ten dopis napíšeš, támhle je stroj. Mně stačí, když mi dáš podepsanej dopis, o zbytek se postarám.“

„Ano znamená, že o tom budu přemýšlet.“

Carrua se chystal zařvat, ale ovládl se. „Nemám pocit, že by na tom bylo co k přemýšlení, ale prosím, přemejšlej si! Ale přemejšlej rychle! Profesor, kterej mi múze pomoct, se zdrži v Milánu jen pár dní.“

„Dobře, pospíším si. Můžu jít?“ řekl ledově.

„Ano, prosím, pane, můžete jít,“ odpověděl přibližně stejně Carrua.

Vyšel z kvestury a na rohu s via dei Giardini si zapálil nacionálku a celou ji vykouřil, aby se uklidnil, a bylo to docela snadné, protože v těch dnech byl Milán příliš krásný, dokonce tak, že nevypadal ani jako Milán v tom průzračném vzduchu a světle jako ve švýcarských horách, kdoví, asi došlo k nějakému meteorologickému omylu, a když vykouřil nacionálku, šel dál, až se zastavil v podchodu na piazza Cavour v tom velkém knihkupectví, které se podobalo nablýskané arše, kam snesli všechny existující knihy. Občas sem zašel, byl mu velmi sympaticky ten majitel a prodavač, mladík se strašně inteligentním obličejem, a také ta slečna prodavačka, vysoká a také s prudce inteligentním výrazem, ale příjemně a hezky inteligentním. Byli tam oba a usmáli se na něj oba.

„Prosím vás,“ řekl tomu prodavači, „neměl byste vydání děl Galilea Galileiho, které připravil Sebastiano Timpanaro?“

„To z roku 1936? Asi ano,“ a prodavač a majitel knihkupectví okamžitě poslal jinou slečnu vyhledat vydání a za pár minut měl před sebou krásné svazky v pergamenové vazbě, s pozlaceným horním okrajem, a bylo to celé, absolutně celé dílo Galilea Galileiho. Duca je kdysi, jako student, u jednoho svého spolužáka prolistoval.

„Udělám vám slevu, speciální slevu, jen pro vás,“ nabídl knihkupec.

„Nemám vůbec v úmyslu si je kupovat,“ řekl Duca, byl by si je rád koupil a přečetl, přečetl by všechny díly, všechny stránky, ale tuhle touhu si ukojí až v jiném živote, v tomhle určitě ne, na to nemá čas. Začal listovat v prvním svazku a hledal za pomoci ukazováku.

Knihkupec se usmál. „Jestli si je chcete na pár dní nechat…“

„Jste velmi laskav, už jsem to našel,“ tady je to, v Galileovské chronologii, strana 1041 prvního svazku: ODVOLÁNÍ. Knihkupci řekl: „Mohl bych vás trochu zneužít? Máte tady psací stroj? Potřeboval bych ho na dvě minuty půjčit, a list papíru.“

„Jistě, psací stroj je támhle a tady máte papír. Ale je s hlavičkou, nevadí?“

„Ne, nevadí, děkuji.“ Stál tam stolek, zřejmě používaný jako psací, se strojem, a oni mu ho půjčili, dokonce s úsměvem. Posadil se, natočil na válec papír, na němž bylo jemným písmem napsáno Libreria Cavour, a pod hlavičkou napsal ODVOLÁNÍ ze strany 1041 prvního svazku sebraných spisů Galilea Galileiho, pak si zapálil nacionálku a pokračoval v opisování:

Já, Galileo, syn neboť Vine. a Galilea z Fiorenzy, na prahu sedmdesátého roku svého věku, osobně se dostaviv na soud a pokleknuv před vámi, Nejjasnějšími a Nejsvětějšími kardinály a v celém křesťanském království kacířských nepravostí soudci, a maje před očima nejsv. Evangelia, jichž se vlastníma rukama dotýkám, přísahám, že vždy věřil jsem, item nyní věřím a s boží pomocí věřiti v budoucnu budu ve vše, co Sv. katolická a apoštolská církev učí a káže. Avšak poněvadž tímto Svatým oficiem jsem vyzván byl odpřisáhnout, že úplně a beze zbytku musím opustit nepravý názor, že Slunce středem světa jest a se neotáčí a že Země světa středem není a se otáčí, a že nesmím přidržet se toho názoru, ani jej bránit, ani jej jakkoliv, hlasem nebo písmem, hlásat, a co jsem se přesvědčil, že zmíněná doktrína protivnou jest Písmu svatému, poté, co jsem napsal a do tisku dal knihu, v níž o zmíněné odsouzeníhodné doktríně pojednávám a ji bráním a k její podpoře důkazy snáším, aniž jiného řešení nabízím, byl jsem seznán silně podezřelým z kacířství, totiž z toho, že jsem podporoval a věřil, ze Slunce středem světa jest a nehybné, kdežto Země středem není a hýbe se. Proto ve snaze zbavit mysli vašich Eminencí a mysl každého věrného křesťana tohoto silného podezření, oprávněně na mě padnuvšího, od upřímného srdce a z upřímné víry odvolávám, proklínám a nenávidím výše zmíněné omyly a kacířstva, a všeobecně každý a jakýkoli omyl a kacířstvo a výrok proti Svaté církvi, a přísahám, že do budoucna už nikdy neřeknu, ani nebudu podporovat, ani hlasem ani písmem sířit takové věci, pro něž by vůči mně mohlo vzniknout podobné podezření, ale poznám-li nějakého kacíře nebo podezřelého z kacířství, udám ho tomuto Svatému oficiu anebo Inkvizitorů či ordináři místa, kde se nacházeli budu. Chudák, nejenže odvolával, ale v sedmdesáti se i zavazoval dělat špicla a udávat další kacíře jako on! Historie je učitelkou života a může naučit tolika pěkným věcem. Dvěma prsty, ale velmi zručně, dokončil opisování odvolání Galilea Galileiho: Já, výše zmíněný Galileo Galilei, jsem odvolal, odpřísáhl, slíbil a zavázal se, jak výše zmíněno, a ve víře v pravost a v pravdu jsem vlastní rukou podepsal tento list o svém odvolání a přečetl je nahlas slovo od slova – tak on to musel i nahlas odrecitovat! – v Římě, v konventu Minervy, tohoto dne 22. června 1633. A končilo to: Já, Galileo Galilei, jsem odvolal, jak výše zmíněno, a vlastní rukou podepsal.

„Děkuji,“ řekl knihkupci. „Děkuji,“ řekl vysoké slečně a odešel. U trafikanta si koupil obálku, známku na expres a na obálku napsal: Doktor Carrua, Kvestura, Milán. Vhodil dopis do jedné ze dvou úplně nových schránek na piazza Cavour u stanice tramvaje, pak šel pěšky domů, cestou se zastavil ve třech bistrech, všude si dal toast a nic k pití, doma se napil vody z vodovodu, která nevoněla zrovna jako horsky potůček, ba spíš naopak, pak si lehl a snažil se, marně, usnout.

3.

Telefon. Vstal, byl to Mascaranti. „Nemohl jsem vyslechnout Rosu Gavoniovou. Zemřela v šoku.“

Tak to se možná nikdy nedozvědí, kde skončily ty dvě zásilky M6, pár deka halucinogenu, kterým bylo možné přivodit halucinace jedné čtvrti Milánu, například Porta Vigentina, protože to byl Meskalin 6, tedy superkoncentrovaný, neboť teď už se narkomani nespokojují s barberou, což je venkoncem taky halucinogen, teď potřebují rovnou bomby.

„Rosa Gavoniová zemřela v šoku, nemohl jsem ji vyslechnout,“ opakoval Mascaranti v domnění, že Duca neslyšel, podle toho ticha na konci drátu.

„Ano, slyšel jsem.“ Vůbec neumřela v šoku, chudinka, protože se musela podívat na toho svého Ulrika na mramorovém stole a říct ,Ano, je to on, Ulrico Brambilla’. Žádná smrt v šoku. „Prohledejte dům Rosy Gavoniové, prohledejte řeznictví, vyslechněte všechny prodavače, dělejte, co uznáte za vhodné, ale já nemám chul ztrácet čas pro pár deka drogy a nejsem žádný protinarkotický oddíl,“ a zavěsil, ale vzápětí dostal výčitky kvůli tomu chudákovi Mascarantimu, který za to přece nijak nemohl, možná by bylo lepší, kdyby si vzal něco na uklidnění, jeho sestra měla doma vždycky trochu kamilky, protože on ty prášky vyráběné z metanu, propanu a butanu nechtěl, není přece dízlák, ale člověk. Ostatně šlo jen o to, aby počkal do zítra do rána, pak se sestra i neteř vrátí a Livie Ussarová taky, a on bude hned klidnější. Byly teprve čtyři odpoledne, stačilo počkat do deseti dopoledne nazítří.

Uvařil si tedy heřmánek, ale ten ho naopak ještě víc vzpružil, a tak se snažil zabít čas ve vaně, manikúrou, mytím hlavy, pak šel do kina, podíval se na stupidní film, který kupodivu rozesmával publikum, snědl dva toasty ve dvou bistrech, koupil si několikerý noviny, čímž udělal definitivní trhlinu do rozpočtu, vyřešil dvě křížovky, v jednom časopise si přečetl titulek ,Konečné odhalení o největším pašování drog’, ale článek si nepřečetl, protože on nevěřil v konečná odhalení, někde tady poletují dvě obálky s meskalinem a bylo by pitomé věřit v jakékoli konečné odhalení sítě pašování narkotik, které stejně nikdy neskončí.

Ve tři ráno byl však stále ještě vzhůru, přečetl skoro všechny noviny a časopisy, vyluštil snadno několik křížovek, i ty pro zkušené luštitele, a musel si najít něco dalšího ke čteni, a našel si ,Průvodce Itálií’ – vydal Touring Club Italiano roku 1914 – památku na otce, věrného člena tohoto spolku, a přečetl si několikrát hymnu T.C.I.: Ó, posvátná země naše, – dobrá a předrahá naše máti, – svou krásu do oblak vznášej, – poučení nám můžeš dáti, – tvá láska nám průvodcem budiž, – kupředu, vzhůru, nás vediž! A pokud by byl chtěl, v knize byl ještě letáček, starý víc než pul století, jímž mohl požádat o členství, z něhož se dozvídal, že pokud členství v Touring Club Italiano žádá vdaná žena, je zapotřebí podpisu manžela a jeho souhlasu, a uvědomil si, že od těch temných dob se udělal značný pokrok, protože nyní ženy chodí volně a svobodně s kufříkem, v němž je samopal, a zrovna si četl o tom, že série map Itálie v měřítku 1 : 250 000 stojí 29,50 lir, když zazvonil telefon, přestože byly tři ráno.

Bez jakéhokoli denního nebo nočního úboru se dostavil k telefonu.

„Spals?“ Byl to Carrua.

„Ne.“

„Tím líp, aspoň jsem tě neprobudil.“ Sakra, tomu to pálí! „Zato já spal, když mi sem přivedli nějakou holku, která tvrdí, že hodila Turiddua Sompaniho a jeho přítelkyni do Naviglia. Já už nemůžu, přijď sem na chvíli.“

„Ano, přijdu,“ stejně se mu nechtělo spát, a pak, ta dívka tvrdila, že do Naviglia dostala Turiddua ona, to nebylo tak docela jasné, ale je v životě snad něco jasné?

„Pošlu pro tebe Mascarantiho s autem.“

„Ano, díky.“ Zřetelně uslyšel ze sluchátka, jak Carrua zívl.

A po zívnutí Carrua řekl: „Je to Američanka.“

Duca to nechal bez odpovědi.

„Američanka, a pitomá,“ dodal Carrua.

Asi ano, protože Amerika je tak rozlehlá a zalidněná země, že se vždycky nějaký pitomec mezi tolika lidmi najde, všichni přece nemůžou byt George Washington. „Hned přijdu,“ řekl Duca.

Sel si obléct spodky, nebesky modré ponožky s dírou na palci pravé nohy a sotva vyšel před dům na prázdnou, opuštěnou piazza Leonardo da Vinci, přiřítil se Mascaranti. Byly tři a jedenáct minut ráno.

4.

Odletěla z Phoenixu v Arizoně a přistála v New Yorku, v New Yorku přestoupila na další letadlo do Říma v Itálii, letiště Fiumicino, v Římě nastoupila do Settebella a přijela do Milánu na Hlavní nádraží v 00,09 hod., a tady, stále bez čekání, nastoupila do taxíku a řekla: kvestura ústřední. Byla něžně kaštanová, kaštanová barva přecházela do blond, řidič neochotně jel ke kvestuře, protože žádný italský občan nemá kvesturu rád, a co když ta pěkná kaštanka nemá peníze na zaplacení a on bude muset žádat proplacení od kvestury, a to by bylo lepší dát si někde limonádu, než se s nima dohadovat, nicméně ji odvezl, protože půvab a něžnost těch kaštanových vlasů, dlouhých až na záda, půvab a něžnost té tváře, zapůsobily i na nej, na longobardského taxíkáře v noční službě, a užuž se jí chtěl vyptat, co k čertu na kvestuře pohledává, ale Longobardi jsou přes veškerá zdání bázliví a nesmělí, a tak se jí nezeptal.

A před kvesturou vystoupila do svěžesti květnové noci a zaplatila mu, pak vešla pod prostorné podloubí, a tam nikdo nebyl, stejně jako na nádvoří nebyl nikdo, pak se však ve slabém světle nedostatečného osvětlení pohnul stín, policista v uniformě, uviděla, jak odhodil nedopalek cigarety, vyšla mu naproti a byla oblečena podle poslední módy, sukně nad kolena, a ty její dlouhatánské vlasy! Jediné, co na ní neladilo v téhle májové noci, byl těžký a překážející plášť přehozený přes paži.

„Co chceš?“ zeptal se policista a tykal jí, protože se někdy stávalo, že se na kvesturu přišla schovat některá kurva, protože dřív, než ji pasák stačil podříznout, tady hledala poslední útočiště.

„Přišla jsem se udat,“ řekla tou svou čistou spisovnou italštinou, čistou až na to th, protože Arizoňanka nemůže už proto, že je Arizoňanka, vyslovovat té čistě, bez přídechu. „Zabila jsem dva lidi, shodila jsem jejich autho do Alzaia Naviglio Pavese,“ řekla s příhodnou přesností.

Právě proto z toho policista nebyl moc moudrý, protože je pravidlem, že čím jasněji a přesněji se člověk vyjadřuje, tím méně je mu rozuměno, nicméně pochopil, že musí tu dívku někam zavřít a jít někoho najít, a také ji okamžitě zavřel do jedné místnosti ke dvěma kurvám a úřednici od Pirelliho, která sice byla počestná, ale přistihli ji v autě se snoubencem, jak se dopouštějí útoku na veřejnou mravopočestnost. V tu hodinu ale na kvestuře nebyl skoro nikdo, všichni byli venku chytat zloděje, příživnice, buzeranty, pasáky, až v půl druhé přijel podstrážmistr Morini s antonem plným chuligánů, kteří ústy napodobovali pšoukání nebo spíš se o to pokoušeli, protože při každém pokusu Morini rozdával hlava nehlava pohlavky, a policista řekl Morinimu, že je tam jedna dívka, která se přišla udat, ale že on dost dobře nepochopil proč, ale že se zdá, že zabila dva lidi.

Morini se nejdřív zbavil chuligánů, kteří přísahali na své dlouhé vlasy, že jsou zpěváci, umělci, ne prostitutky pro pány, a pak si nechal předvést tu dívku a poslouchal ji.

„Přišla jsem se udath,“ opakovala tou svou čistou italštinou. „Zabila jsem dva lidi, shodila jsem jejich autho do Alzaia Naviglio Pavese.“

Morini se na ni zběžně podíval, protože ten něžný, skoro dětský obličej ho téměř obtěžoval, připadal si, jako by mu šestileté děvče přišlo oznámit, že zabilo babičku. Pak ho napadlo, že tohle je Carruova záležitost, ale když se informoval u policisty, který hlídal v Carruově kanceláři, dozvěděl se, že Carrua spí, protože od pondělka nespal a ve středu ve dvě v noci se nema budit člověk, který od pondělka nespal, a tak se chystal, že tu dívku pošle zpátky k tem dvěma kurvám a k nemravné počestné úřednici, ale ta její tvář, něžnost a půvab kaštanových vlasů, vznešenost celé její osoby, ano vznešenost, ho znejistily. Poslat ji zpátky mu nesedělo, prázdnou místnost žádnou neměl, tak se rozhodl a zavolal Carruovi a snad z únavy, snad z nečekané přítomnosti té andělské dívky s tou její nepravděpodobnou zpovědí, mu řekl, sotva zdvihl telefon: „To jsem já, Morini, pane doktore Carrúo,“ s přízvukem na u, místo na a v první slabice, jak byla správná výslovnost tohoto jména.

„Mne bylo hned jasný, že to nemůže bejt jinej pitomec než Morini,“ odpověděl Carrua sedě na ubohém kavalci, který občas, ostatně velmi zřídka, hostil jeho sny. „Co chceš?“

„Promiňte, doktore Cárruo,“ Morini se zarděním správně vyslovil jeho jméno, „ale máme tady jednu dívku, která se přišla udat.“

„Tos to nemohl nechat až na zejtřek?“ Vrčel z ospalosti, ale zároveň si oblékal ponožky, protože věděl, že spánek je definitivně v pekle.

„Tvrdí, že shodila do Naviglia to auto s Turidduem Sompanim a jeho přítelkyní,“ řekl podstrážmistr Morini, „a protože je to vaše záležitost, chtěl jsem vás hned upozornit.“

Carrua odmítl zavazovat si polobotky, nic nepochopil, ale řekl: „Tak mi ji sem nahoru přived!“

„Je to Američanka,“ ještě řekl Morini.

„Dobrá, Američanka, ale přived mi ji nahoru.“

A nyní byla tam, v Carruově kanceláři, a Carrua seděl za psacím stolem, na nějž položila ten svůj plášť tak moc se nehodící k májové noci, zatímco on, Duca, stál vedle ní a poté, co si ji trochu prohlédl, aniž chápal, proč ten tak něžný obličej v něm vyvolává takovou zuřivost, řekl Carruovi: „Pas!“

5.

Zuzana Paanyová – stálo v pasu, který Carrua vybral mezi různými dokumenty, které mela v kabelce. Duca se posadil naproti ní; dále bylo v pase napsáno, že je 176 cm vysoká, na ženu dost velká výška, proto nosí sportovní obuv, ale tohle v pase nebylo zaznamenáno, a ani tam nestálo, že minisukně se jí vyhrnula hodně vysoko nad kolena, když se posadila, a Mascaranti, který také seděl naproti dívce, s novým sešitkem v ruce, se tvářil, podle jeho chladného výrazu soudě, jako že se nedívá, a pokud ano, pak tomu nepřikládá žádný význam. Dál bylo v pasu zaznamenáno, že má světle kaštanové vlasy, že otisk jejího palce je katalogizován ve federálním archívu ve Washingtonu pod značkou W-62C Arizona 414/° 4/ a že se narodila v roce 1937. Tedy devětadvacet. Duca odložil pas na psací stůl, vypadala ale o deset let mladší, andělsky výraz dělá mladším, ale andělé obvykle nezabíjejí lidi, a už vůbec ne po dvou.

Duca řekl Zuzaně Pannyové: „Co máte společného s Turidduem Sompanim?“

A ona odpověděla: „Udal mého otce a jeho příthelkyně ho mučila a zabila.“

Duca se podíval na Carruu a v uších mu, řečeno postaru, dosud zvonil dětský a něžný zvuk jejího hlasu.

„Já taky ničemu nerozumím,“ řekl Carrua. „Pravda, na něco jsem se jí zeptal, ale jsem ještě ospalej.“ Celá ta měkká a poddajná májová noc byla dojímavou vyzvou ke spánku, ale se všemi těmi zloději, vrahy, kurvami, které se poflakují po městě, se na kvestuře spát nedá.

Duca se pokusil najít jinou cestu, průjezd na severozápad, aby k něčemu došel a vůbec pochopil. „Jak to, že mluvíte tak dobře italsky?“

„Můj dědeček byl Ithal,“ pyšně zdvihla hlavu, „byl Abruzzan, jmenoval se ve skutečnosti Paganica, ne Paany, ale pro Američany je obtížné vyslovovath Paganica a thak se z mého otce sthal už Paany, když šel do vojenské školy.“

„A doma se mluvilo italsky?“

„Ano,“ řekla a znovu zdvihla hlavu, něžně, ale přesto pyšně. „Já jsem ithalštinu ale ještě studovala, protože dědeček mluvil trochu idiomathicky,“ začervenala se, „promiňte, dialekthem, a říkal i ošklivá abruzzská slova.“

Třeba ji to učil kvůli Maielle, napadlo Duku.

„A tak mi othec pořídil knihy, abych se naučila dobře ithalsky a dvakrát do thýdne k nám chodil vynikající učithel ithalštiny ze San Francisco, protože v San Francisco, Arizona, je hodně lidí z Ithálie, celá obec, říká se to tak, že?“ Téma ji zaujalo, zabarvovalo perleťový tón její dětské tváře.

„Ano, ano, říká se to tak,“ řekl Duca.

„Mám tady studený kafe, chceš?“ zeptal se Carrua.

„Ano, dík,“ odvětil Duca. Mascaranti začal za Carruovým psacím stolem manipulovat s lahví plnou studené kávy a s krabicí se skleničkami, pak podal kávu i dívce, která ji hltavě vypila. „Jediná maminka v San Francisco umí udělath thakovou kávu.“

„Maminka je také Italka?“ zeptal se Duca.

„Ne, ale naučil ji to thathínek,“ řekla, „maminka je z Phoenix, ale thaky mluví trochu ithalsky.“

Takže taková idylická americká rodina, ona původem Italka, Abruzzanka, vypil studenou kávu, vzal si cigaretu a nabídl i dívce, která si vzala a vyrovnaně vykouřila nacionálku, jako by seděla někde na návštěvě a bavila se o věcech jako ,Viděl jste Sbohem, Afriko?’ anebo ,Sofii Lorenovou v Cannes?’ Ale on musel klást další otázky, a jiného druhu. „Říkala jste, že Turiddu Sompani udal vašeho otce, ale proč? Co udělal váš otec, že ho sebrali? Proč ho mohl Turiddu Sompani udat?“

Odpověděla absolutně nepředvídatelným způsobem: „Já ještě před několika měsíci nic nevěděla, ani maminka nic nevěděla a zemřela, aniž se cokoliv dozvěděla. Po smrthi otce jsme dosthaly medaili, jako že zemřel ve válce, myslely jsme si, že zahynul na gótské linii, protože to bylo to jediné, co napsali na diplom ve Washingtonu, říká se diplom, že?“ Ne, neříká se to, ale Duca přikývl, že ano. „Ale my jsme nic nevěděly a maminka našthěsthí zemřela dřív, než se něco mohla dozvědět.“

Takže nikdo nic nevěděl. „Slečno Paanyová,“ řekl Duca, „a co jste nevěděla?“

Asi ji studená káva trochu vzpružila, možná se jí i zamlouvala tahle milá milánská policie, která nabídne kávu, cigaretu, a vůbec je tak roztomilá. „Já pracuju ve Phoenix, Arizona,“ začala, „v hlavním všeobecném archívu. Moje přítelkyně z práce,“ aha, nevzpomněla si na slovo kolegyně, „říkají, že je tho nudná práce, mně se ale moc líbí, já jsem v kriminálním oddělení archívu, a když mě přijímali před sedmi lethy, měli zarchívováno všechno teprve do roku 1905. Mně se podařilo zarchívovat všechny zločiny spáchané v Arizoně od toho roku do roku 1934. Je tho práce, která může unavith, protože jsme na to byly jenom tři úřednice, ale mně se moc zamlouvala. Musely jsme rozdělovath přečiny a zločiny podle kathegorií – vloupání, zabití, vraždy, únosy, ale thaky zlé zacházení se zvířaty a tak, a pro každý čin zavést karthu, a na té kartě bylo napsáno všechno, co původce přečinu udělal a byla tham i jeho fotka.“

Poslouchali ji mlčky ti tři policajti, už se na nic ani neptali, nechali ji jako kobylku, která se má poprvé sedlat, aby se volně proběhla, třeba se jí někdy podaří vysvětlit, co vlastně přišla hledat do Milána na kvesturu, policie má čas.

„Pak jsem se zasnoubila,“ řekla Zuzana Paanyová, „s jedním příthelem z práce. On taky pracuje ve vládním archívu, ale v oddělení pro válku,“ aha, archívuje válečné dokumenty, a když mluvila o tom svém příteli z práce, její hlas zněl ještě andělštěji. „Je to původem Ir, ale nepthejthe se mě na jeho jméno, nesmí se zamíchath do théhle historky, měli jsme se dokonce tento měsíc bráth, ale když jsem se rozhodla, že se udám, on nechtěl, abych tho dělala, ale já jsem mu vysvětlila, že je tho nutné a že si určitě najde jinou a lepší než já, a thaké mladší,“ malíčkem pravé ruky zamáčkla dvě slzičky v koutcích očí, „nepthejthe se mě na jeho jméno, prosím vás, nechte ho na pokoji.“

„Jméno vašeho snoubence nás nezajímá,“ řekl Duca, „chceme se jenom dozvědět, co se stalo.“

„Můj příthel z práce, neříkhejte mu ani můj snoubenec,“ prosila, „pracuje thedy thaké ve vládním archívu ve Phoenix, Arizona, v oddělení války, archívuje všechna fakta, která se thýkají občanů státhu Arizona. Každý důstojník, každý voják, živý nebo mrtvý, má svůj spis, kde je napsáno všechno, co dělal za války, a jsou tham i všechny dokumenthy, které se ho thýkají. Thyhle spisy se pak ukládají ve Washingthon, ale kopie se posílá do rodného místha vojáka nebo důstojníka, thakže když se nějaký voják narodil v Alabamě, pošle se kopie do Montgomery, když se někdo narodil ve West Virginia, pošlou kopii do Charlesthon, když je někdo z Arizona, pošlou kopii do Phoenix.“

Byla skutečně anděl, i když trochu moc, ale tím líp. Aspoň se dozvědí všechno.

„Jistě, trvá to dlouho,“ pokračoval anděl, „then archív ve Washingthon, tho je hora spisů, a každý papír z každého spisu musí prosthudovat bůhvíkolik kanceláří a oddělení, a tak se sthalo, že, ačkoliv můj othec zemřel v roce 1945, všechny jeho dokumenthy přišly do Phoenix teprve letos. Můj přítel z práce, Charles,“ uniklo jí jméno, ale okamžitě dodala, „nesmíthe jeho jméno říkat, prosím vás, nesmíthe ho do thoho zamíchath.“

Všichni tři přikývli, i Mascaranti, že nikdy, absolutně nikdy se nikde neobjeví jméno tohoto pána, na němž j í tolik záleží, a přikyvovali v dokonalé mala fide, protože policajti a novináři se potřebují dozvídat všechno, především jména, a novináři pak všechna jména řeknou všem.

„A tak, sotva přišel spis, řekl mi Charles: Z Washingthon přišel spis tvého otce, ještě jsem se ale na něj nepodíval, pak ti všechno řeknu. A já jsem byla thak šťastná, protože v diplomu se říkalo thak málo, stálo tam jenom, že padl, že obětí vlastního životha posloužil lidstvu, thaková ta obvyklá slova, co se píšou, že padl na italské frontě, na gótské linii 6. ledna 1945. A já jsem byla thak šťastná, prothože jsem věděla, že ve spise je všechno, i jeho známka, a bylo mi jen lítho, že maminka zemřela a že thak přišla o radosth dozvěděth se všechno, co tatínek za války dělal.“ Sklonila hlavu a dva dlouhé prameny vlasů jí zakryly tvář jako dvě záclonky, pak ji prudce zdvihla, ale to už polkla hořkou vzpomínku na mrtvou matku a trochu se pousmála: „Čekala jsem skoro dva thýdny, pak jsem tho jednou večer už nevydržela a řekla jsem Charles: Charlesi ještě ses nepodíval do spisu mého otce? A on mi odpověděl: Promiň, ale mám tholik práce, ještě se mi nepodařilo se do něj mrknouth. Připadalo mi tho divné, prothože přece věděl, jak mi na thom záleží, jak mi záleží na všem, co se thýká mého otce, ale řekla jsem mu, že nevadí, že počkám. Po čthyřech měsících, kdy jsem se ho už mockrát ptala, proč mi o spisu nic neřekne, jsem mu jednoho dne řekla, že se s ním rozejdu, jestli mě nenechá prečísth thy dokumenthy, a pak jsem požádala oficiálně ústřední ředithelství sthátních archívů o povolení podívath se do spisu, a protože jsem byla dcera; nemohli mi tho upříth. A tak mě jednou večer zavedl do své kanceláře a proseděli jsme tham celou noc a já jsem si přečetla všechny thy dokumenthy a dvakráth jsem omdlela, prothože tam byly i fotky, pak jsem přišla k sobě a pokračovala jsem ve čthení až do posledního papíru, a taky jsem pochopila, proč chudák Charles nechtěl, abych to viděla.“ Sklonila hlavu, tvář jí znovu zmizela za světle kaštanovými záclonkami jejích vlasů, ale tentokrát se jí nepodařilo ovládnout a začala vzlykat a řekla anglicky: „Jsem šťastná, že maminka zemřela dřív, než se o tom všem dozvěděla, a že si nemohla přečíst tamty věci.“

6.

Spis byl vycpaný papíry, až příliš vycpaný na to, aby byl spisem obyčejného kapitána pěchoty. Na obálce bylo napsáno Anthony (Paganica) Paany. cpt. iftry. (AD, GP, MER 2961-b. 1908 D.1945) a bylo tam opravdu všechno, všechno o vojenském životě Anthonyho Paanyho. Spis by byl obsahoval nějakých deset listů, kdyby se bylo jednalo o obyčejného důstojníka americké armády, který odjel do Evropy na frontu. Ale Anthony Paany měl zvláštní hodnotu, znal dokonale italský jazyk.

Fronta stála, kapitán ubíjel čas obvyklými hlídkovými službami a tak jakéhosi plukovníka napadlo, že by se kapitán Paany mohl poslat za frontu do Boloně, kde existovala malá informační buňka, a kapitán Anthony Paany odešel, doslova pěšky, do Boloně, v doprovodu dvou partyzánů, kteří se v jistém místě, kam zašli za přítelem trafikantem pro cigarety, nechali chytit fašisty a tak kapitán Paany zůstal sám, téměř přímo v centru Boloně s vysílačkou v kufru, dvěma pistolemi v kapse, pistolemi skoro tak velkými jako pistole kovbojů při parádách v San Francisco, Arizona.

A přece se mu podařilo se zachránit, i když nevěděl absolutně nic o tom, jak se dělá takový tajný agent, ale, jak se říkalo v jeho charakteristice: byl neobyčejně klidný, objektivní, rozhodný při rozhodování, a kromě toho neobyčejně inteligentní, takže byl použitelný pro řadu úkolů. A tak si s neobyčejným klidem, rozhodností, objektivností a inteligencí zastavil asi třicetiletou ženu, která mu připadala vhodná pro jeho záměr, a řekl jí: Jsem americký důstojník, mám u sebe vysílačku a dvě pistole, schovejte mě, nejenže posloužíte své vlasti, ale okamžitě vám dám odměnu. Neřekl jí ale, že má u sebe i tři milióny lir, nerad s dámami mluvil o penězích.

Paní se na něj podívala a Anthony Paany pochopil, že je zachráněn. Pojaté, řekla mu a on šel za ní ve vzdálenosti několika kroků, a ona ho dovedla k sobě domů, což byly dva pronajaté pokoje, připravila mu jídlo, a když se natáhl na postel, aby si trochu odpočinul, posadila se do křesla a dala se do pletení a začala mluvit o sobě, řekla mu, že se jmenuje Adéle Terriniová, že není provdaná, že je v Boloni jen na pár týdnů, protože přijela navštívit přítelkyni, které Němci zabili manžela, ale ze pak nutně odjíždí do Milána, kde má bratrance, který se musí skrývat, aby ho nedeportovali do Německa.

Tohle všechno byla holá nepravda, jak s velkou přesností vysvětlovaly další dokumenty spisu Anthonyho Paanyho, rotože pravdou bylo to, že ona, Adéla Terriniová, a ten, komu říkala bratránek, totiž Turiddu Sompani, měli jako hlavní činnost (ale ne jedinou) obchod s uprchlíky. Ať už uprchlíky byli fašisté, které partyzáni chtěli popravit, nebo partyzáni hledání fašisty, anebo angličtí a američtí zajatci, to pro ně nebylo důležité. Vzala k sobě partyzána, kterého pronásledovali fašisté, schovala ho, oblékla, spala s ním, dávala mu peníze a ukázala mu, kudy má utéct, ten utekl, ale (náhoda!) v určitém místě ho zastavili dva fašisté, prohledali ho, našli u něj revolver a tak ho sebrali; pak ho mučili a nakonec zastřelili. Anebo si našla mladíka, který 8. září byl v armádě a od té doby utíkal, aby nemusel do Německa. Vzala ho domů, schovala ho, vykoupala ho, spala s ním (obvykle to bývali pěkní chlapci) a pak (náhoda!) přišli dva němečtí vojáci s desátníkem a odvedli si ho.

Adéle Terriniová, vedena svým stvořitelem Turidduem Sompanim, požívala maximální důvěry wehrmachtu, gestapa, republikánské fašistické strany, organizací Hnutí odporu, které od ní dostávaly cenné informace o hrozícím nebezpečí – utečte, Němci přijdou tehdy a tehdy, a odsud! – a všichni věděli, že se mohou na ni obrátit v případě nebezpečí. Dodneška někudy chodí někdejší partyzán nebo žid, který na ni vzpomíná s uznáním, a možná se i dojme při vzpomínce na ni, jak ho schovala doma, jak mu nabídla své měkké tělo, zašila mu ponožky a dala mu peníze, aby mohl utíkat dál, a to, že partyzána pak chytli fašisté nebo žida sebralo gestapo a oni unikli smrti jen zázrakem, co na tom záleží, jakou to má spojitost s ní, s Adéle?

Výnosnost tohoto obchodu s uprchlíky pramenila z toho, že Mozek, to jest advokát Sompani, všechno organizoval tak šikovně, aby smazal jakoukoli spojitost mezi faktem, že uprchlík poznal Adéle Terriniovou a že téhož uprchlíka dříve nebo později sebrali a zmasakrovali, a ten pak prožil nejbídnější hodiny svého života. Tehdy bylo dost darebáků, kteří se pustili do podvodného obchodu s uprchlíky, ale za pár měsíců jim uběhaný farářík dával rozhřešení a odpuštění všech hříchů post mortem někde u chodníku, kde ten nemotorný podvodný zrádce ležel plný kulek jako vánočka rozinek. Ale Adéle Terriniová a Mozek, ti nebyli nemotorní podvodníci a darebáci, ti byli zrozeni ke zrádcovství ve velkém, zrazovali vášnivě rádi a s upřímným zaujetím, bylo to jejich poslání, a uměli zrazovat.

A tak ona, Adéle Terriniová, v té době nebyla v Boloni vůbec kvůli tomu, aby těšila přítelkyni, které fašisti zabili manžela, taková lidskost byla její mysli hodně vzdálená. Byla tam proto, že její někdejší spolužák, s nímž samozřejmě také spala, a který byl vysokým pohlavárem fašismu, ji požádal o pomoc při útěku do Švýcarska, protože už neměl odvahu chodit po Boloni v uniformě, když se to tam hemžilo hvízdajícími kulkami, a tak ona sestersky, ba téměř mateřsky přispěchala, sešla se se svým spolužákem hlavounem a ujistila ho, že ho osobně převede do Švýcarska. Ve skutečnosti ale měla jiné záměry a důvěřivý hlavoun se měl dostat možná pár metrů od švýcarské hranice do rukou fašistického oddílu. Snad je prodávali na kila.

Tohle všechno tehdy Tony Paany nevěděl. Ležel na posteli, odpočíval, byl v bezpečí (aspoň si to představoval) a viděl to, co v těch vulgárních průmyslových Spojených státech nikdy vidět nemohl: pletoucí ženu u okna, soustředěnou na práci, něžnou. Vyvolávala pocit tepla, pocit domácího krbu, rodiny, dotýkala se atavistických citů a žádostí po něze, abruzzských citů, vracela ho do vlasti, vlasti jeho otce, tam dolů, pod horu Paganica, podle níž se jmenovala vesnice, a také oni, a ztělesňovala rovněž, snad od toho dne, naději, že brzy skončí ty dny temna, naději v lepší a jasnější svět, kde budou žít ženy jako ona, které ještě pletou z autarchické vlny, zatím z autarchické, ale toho, snad už blízkého dne, to už bude skutečná, opravdová vlna, a její tvář a to její pletení ho inspirovaly, a on té ženě přidal jeste jedno jméno, přezdívku, Adéla Naděje. Tohle všechno bylo doslova napsáno na jednom listě ve spise, na listě označeném AD, GP, MFR 2999, jejž tvořil dopis Anthonyho Paanyho manželce Monice, který ale nikdy neodeslal pro obtížnost poštovního spojení.

Nicméně toho šedivého dne na konci října roku 1944 Adéle Terriniová, které on říkal Adéla Naděje, jíž se ale v Ca’Tarině a v Romanu Banku říkalo všeobecně Rajda Adéla, při pletení a žvatlání o sobě (vymyšleném) s pitomým Američanem, který se válel na posteli, myslela na mnohem konkrétnější věci, než byl on. Našla ho, aniž ho hledala, našla amerického důstojníka s vysílačkou a pistolemi a docela určitě s několika milióny v některém pásu kolem těla (Američané přistávali na padácích jako milionáři, to věděla), a to už byla vysoká hra, tohle už nebylo zboží, které se dalo prodat jen tak, po dobrém. Kdyby ho předala gestapu, vydělala by na tom pár poukázek na benzín, a moc víc ne, Němci byli lakomí. Fašisté by jí nedali nic, protože nic neměli, a dokonce by ani nevěděli, co si s takovou překážející osobností počít, a tak by ho stejně prodali Němcům nebo poslali zpátky přes gótskou linii, aby si z něj udělali kamaráda a po válce se snadněji vyhnuli trestu. Měla ale lepší nápad, co s ním: nechat ho pracovat. Kapitán pěchoty Anthony (Paganica) Paany byl nevyčerpatelným ložiskem bohatství všeho druhu, materiálního i morálního. Bylo zapotřebí ho dopravit do Milána, kde Turiddu už všechno zorganizuje.

Něžně odložila pletení a šla se něžně posadit na postel, kde ležel Anthony, oblečený, ale zapomněla na dvě věci, že tenhle voják je romanticky muž a že od narození dýchal puritánsky anglosaský vzduch. Tenhle muž vyznával přísné latinské pořekadlo, že co pustíš, jako bys ztratil, miloval manželku, a přestože měl na ženskou chuť, až by si hryzal klouby prstů, nešel by do postele s jinou. A tak se Anthony Paany stal jediným mužem na světě, který prošel kolem Adéle Ternniové ve vzdálenosti menší než deset metrů, a přesto ho nedostala do postele. Ve spise byl o tom i lístek, který Adéle napsala Turidduovi, lístek, který skupina vyšetřovatelů a historiků, jež byla součástí spojeneckého vojska, někde našla, zaregistrovala a odeslala do Washingtonu, a na tom lístku stálo, protože to byl útržek: … tohle musíš nechat plavat, protože Tony je pitomec, pořád mluví jen o svý žene a dceři, ó, Zuzano, Zuzano! a přestože spíme v jedny místnosti, nepodařilo se mi zatím ho… – a následovalo velmi razantní sloveso, které označuje spojení muže a ženy.

7.

Adéle Terriniová platně spolupracovala s kapitánem pěchoty Anthonym (Paganica) Paanym, alespoň tak to bylo napsáno ve spise na listě označeném AD, GP, MFR 3002. V Boloni ho ukrývala týden a umožnila mu spojení rádiem s Římem, pak ho odvezla do Milána, do jedné vilky ve via Monte Rosa, kde bydlel její bratránek, Turiddu Sompani. Rovněž advokát Turiddu Sompani, jak tvrdil list, platně spolupracoval s kapitánem Paanym tím, že ho spojil s nejkvalifikovanějšími pracovníky Hnutí odporu v Milánu, opatřoval mu informace, které, jak specifikoval list 3002, byly vždy seznány pravdivými, protože předností skutečných zrádců je opatrovat ryzí zboží, aby přesvědčili oběť, že jsou jejími skutečnými a jedině správnými přáteli, na něž je spolehnutí. První výhodou téhle politiky ryzosti bylo, že Adéle a Turiddu dokonce ani nepotřebovali krást peníze, které u sebe Anthony měl, jak si napřed usmysleli. Až do vánoc roku 1944 vystačili bohatě s informacemi: oznamovali mu všechny pozice Němců a fašistů, které se jim podařilo získat, fungovali jako poslové k operujícím skupinám Hnutí odporu (kapitánu Paanymu se zdálo, že i riskují život, ale oni se pohybovali všude volně a bez rizika, protože měli u sebe různá německá a fašistická povolení), v druhém poschodí vilky udržovali několik pokojíků, které sloužily střídavě, podle potřeby a nutnosti, bud jako úkryt na jednu noc pro partyzány, nebo jako hnízdečka lásky pro německé oficíry, kteří tam už nacházeli připravené nádherné spolupracovnice od dvaceti níž, a díky tomuto změtení nemohli je ani jedni, ani druzí, ani Němci, ani vlastenci z ničeho podezírat. Každou informaci dostali bohatě zaplacenou, Američan Paany chápal, že museli hodně pracovat, aby informaci získali (což ale nebyla pravda) a držel se amerického rčení: za hodně práce, hodně peněz.

Několik dní před vánocemi však kapitán Paany ty tři milióny, které si přinesl s sebou, docela vyčerpal. Adéla Naděje, podle návodu Turiddua Sompaniho, navedla Anthonyho, aby si nechal další peníze shodit, a několik dní se zdálo, že Řím je této myšlence nakloněn, a tak jedna akční skupina strávila tři noci na poli u Cremy, kde čekala na letadlo, které mělo shodit bombičky se zbraněmi a peníze, aby se mohla vytvořit (jak ujišťoval Turiddu, že je schopen dát dohromady) nová odbojová skupina, která by prakticky kontrolovala všechny ostatní skupiny existující v celé Lombardii.

Po třech nocích však místo shozu přišla zpráva, list 3042: Zničte rádio, zachraňte se, Bh a Bk hrají dvojí hru, ukryjte se v zóně 4 vašeho sektoru! Kdo byl tím zázračným andělem strážným, který signalizoval spojeneckému velení do Říma, že Bh a Bk, tedy Adéle a Turiddu, jsou odporné zrádcovské kreatury, to nevěděl ani válečný historický archív ve Washingtonu.

Když si kapitán Paany tu zprávu přečetl, pohnulo mu to žlučí. Adéle a dvojí hra? – to bylo absolutně neslučitelné a nepochopitelné, vždyť měl na sobě dokonce pěkný svetr, který mu upletla, viděl ji, jak ho plete a jak jí denně roste pod rukama, a na něm měl v dolním kraji cosi jako knoflíkovou dírku, do které si mohl schovat dvě kapsle kyanidu, aby okamžitě spáchal sebevraždu v případě, že by ho mučili. Žena, která plete celé hodiny, v těchhle měsících, a pokaždé, když je tady ve vilce, ve via Monte Rosa, to přece nemůže být špinavá špiónka Němců; a přece jí byla, byla špiónkou všech, a on nečetl nic o psychoanalýze, aby se dozvěděl, že to klidné a tak ženské pletení je pro zločinkyně jako ona forma mánie, tik, a nikoli důkaz nevinnosti, jíž rozhodně nikdy netrpěla.

A tak pod vlivem toho hnutí žluči ještě zavolal Řím a odvysílal, že Bh a Bk jsou absolutně důvěryhodní lidé a že mu to dokazovali několik měsíců. Odpověď zněla: Přerušujeme s vámi spojení, nebezpečí pro vás, doufáme, že se dostanete do zóny 4. A dodrželi slovo, jakkoli naléhal, už se s Římem nemohl spojit.

Nato, po tom hnutí žlučí, polil kapitána Paanyho ledový pot, ne ledový pot ze strachu, protože nevěřil a nikdy by neuvěřil, že Adéle a Turiddu jsou zrádci, ale ledový pot ze vzteku, pochopil, proč Američani nikdy neměli skutečné a upřímné přátele. Myslel si: Když se našinec sejde s někým jako Adéle a Turiddu, nedůvěřují jim a jednají s nimi jako se zrádci. Samozřejmě, že nebyl tak padlý na hlavu, aby cokoli prozradil Adéle nebo Turidduovi, ale ti dva něco vytušili, a aby se dozvěděli přesně, oč jde a co se stalo, rozhodla se Adéle udělat poslední pokus, jak ho dostat do postele, a udělala to na Štědrý večer, kdy je každý naměkko a tudíž přístupnější, jak předpokládala v tento den patetického svátku. Nechala ho vymluvit a on povídal nejprve o manželce a o malé Zuzaně, které bylo tehdy sedm let právě na Štědrý den, nalévala mu, dokonce nafingovala nešťastný pád na zem, aby ji musel zdvihnout a držet v náručí, ale záměr jí nevyšel. Jen málo věcí kapitán Paany Adéle nikdy neřekl: čtyři vysílací kódy a signál pro začátek vysílání; bez něhož z Říma nevysílali zprávy. A také to, že si schoval ještě půl miliónu.

Turiddu Sompani pochopil, že se něco událo: Tony nevysílal, vypadal i trochu unaveně a byl málomluvný; stále ještě se mu líbilo ležet na divanu u Adéle a dívat se, jak plete, ale cosi se změnilo, a Turiddu Sompani, Mozek, vytušil co – z Říma mu řekli něco, co v něm vyvolalo podezření.

Jestliže tomu tak bylo, znamenalo to, že zlatonosná žíla, Anthony Paany, je pro ně naprosto vyčerpána. Avšak jen z jedné strany. Dala se kutat ještě z druhé strany.

Turiddu Sompani zašel ráno 30. prosince 1944 do via Santa Margherita, ve spise byla fotografie hotelu, do něhož vstoupil, a kde byli prominentními hosty Němci od wehrmachtu a Němci od gestapa.

8.

Odpoledne 30. prosince zastavil před vilkou ve via Monte Rosa německý nakladaček (byla tam fotografie vilky, která chtěla být hradem Miramare v Terstu, přestože v obou patrech měla jenom osm pokojů). Toho roku byla asi mírná zima (samozřejmě jen co se teploty týče), když tak svítilo slunce a stromy neshodily všechno listí, vypadalo to spíš na polovinu října než na konec prosince.

Dva vojáci, dva muži v civilu a jeden důstojník vyskákali z náklaďáku, vtrhli do vilky, mřížová brána byla z podivných důvodů (z podivných důvodů!) pootevřená, stejně jako dveře do domu (v době, kdy si i psi zamykali své boudy!) a zatkli Adéle Terriniovou, Turiddua Sompaniho a – to je nabíledni – kapitána Anthonyho Paanyho.

Vzhledem k tomu, že i ti nejinteligentnější zrádci, a právě roto, že jsou zrádci, jsou vlastně imbecilní, stalo se kapitánu Paanymu něco, co zapůsobilo jako přival přímého slunečního světla do narůžovělého šera jeho iluzí: jeden z Němců v civilu, sotvaže vpadl do pokoje, kde byl s Adéle, vrhl se k němu a začal mu prohledávat okraj svetru (toho, který s takovou ženskou oddaností upletla Adéla Naděje) a v té jakési knoflíkové dírce našel ony dvě kapsle s kyanidem, které si tam Tony schoval, a sebral mu je.

To, že v okraji svetru má ty dvě kapsle, věděli jen tři lidé: on, Adéle a Turiddu. Pravda, ten mladý hubeňour od gestapa se tvářil, jako že ho prohledává a že kapsle našel jen jakoby náhodou, ale ať byl Američan padlý na hlavu, jak chtěl, tak pitomý nebyl, aby se nechal obalamutit jeho mizerným herectvím.

Pak je všechny tři odvezli do hotelu ve via Santa Margherita, jak předpisovala komedie, jejímž autorem byl Turiddu, Mozek, a tady je rozdělili. Výslech kapitána Paanyho byl skoro až něžný, oba pánové v civilu, kteří ho vyslýchali, byli inteligentní a unavení, zřejmě už přestali věřit v tajnou zbraň a mysleli pravděpodobné spíš na způsob, jak se dostat na klidnější kontinent, jako třeba Jižní Amerika, než mačkat informace, stejně už zbytečné a k ničemu, z nějakého skromňoučkého kapitána od pěchoty, kterého narychlo přeškolili na tajného agenta.

Kapitán Paany, který trpěl spíš ztrátou iluzí než svým osudem, zpočátku dělal, jako ze se vzpouzí a odolává, nejprve lichotkám, potom i sem tam nějaké ráně pěstí a nakonec i několika kopancům do kolen, ale pak, když pochopil, že těm dvěma hlupákům to stejně bude na nic, přiznal se, neřekl nic než pravdu: prozradil všechny čtyři alternativní šifry, signál pro začátek vysílání, i rozložení informačních a akčních partyzánských buněk. Kdyby to byl řekl hned, nebyli by mu uvěřili, a kromě toho mohl mluvit docela bez výčitek, protože stejně už nemohl nikomu ublížit: Řím, stejně jako jeho, upozornil na zradu nejspíš všechny, které znal, a Němci tudíž nikoho z nich nenajdou a nebudou moct provozovat žádné fingované vysílání s jeho šiframi, protože Řím už nejednal a nepočítal s informační buňkou kapitána Paanyho. Pak kapitána Paanyho zavřeli do sklepa hotelu, kde prožil konec roku 1944 a 1. leden roku 1945, v duchu připíjel na zdraví a na štěstí manželky Moniky a dcery Zuzany, kterým občas psal dopisy, ale schovával si je, vzhledem k tomu, že špióni obvykle nepoužívají pošty k rodinným stykům; a Zuzana a Monika byly v bezpečí a tohle bylo ze všeho nejdůležitější.

2. ledna pro něj přišli dva němečtí vojáci, odvedli ho a naložili do uzavřeného nakladačku, a v tom uzavřeném nakladačku byli už Adéle a Turiddu, i oni měli na obličejích stopy po výsleších, ale mnohem menší, a možná že některou podlitinu jim namalovali tužkou na obočí (bylo by zajímavé se to dozvědět). Asi po dvaceti minutách jízdy nakladaček zastavil, Turiddu mrkl na kapitána Paanyho, jeden z vojáků, kteří je hlídali, napřáhl ruku a ukázal jim, aby vystoupili, Adéle vzala kapitána za ruku a seskočila s ním z korby. Stáli na piazza Buonarroti, na začátku via Monte Rosa, pět minut chůze od vilky, která se podobala hradu Miramare v Terstu. Nakladaček odjel. Turiddu prohlásil, že za tučné spropitné se v životě získá všechno, a byl přesvědčen, že kapitán Paany mu uvěřil, že zkorumpoval Němce, a kapitán možná odpověděl: Ano, jistě (ale tohle nemohlo byt zapsáno na žádném listě spisu, i když se to dalo vyvodit).

Tak ho ten povedeny párek odvedl zpět do vily a tam mu vyprávěli, co kopanců a ran museli snést, ale že se jim stejně podařilo Němce převézt a nakonec zkorumpovat obra, a kapitán Paany na to nejspíš říkal chvílemi: Ano, jistě. Pozoroval je, ale nikoli příliš zvědavě, víceméně uhodl, proč ho „zachránili“, a skutečně ráno 3. ledna mu Turiddu vysvětlil svůj plán: pojede do Říma, o cestu se postará on sám, tak se kapitán zachrání a oni dva, pokud spojenci budou chtít, jim mohou být užiteční. Vyložili mu ten plán pokorně, tvářili se jako ctnostní lidé zahledění do svého domova, kteří vaří kasičku tatínkovi, jenž onemocněl katarem dýchacích cest, a kteří jsou pro něj připraveni udělat cokoliv. Při využívání uprchlíků byl Turiddu Sompani génius přímo leonardovský, mačkal je ze všech stran; napřed vyždímal peníze z Paanyho tím, že zrazoval Němce a fašisty, aby pomohl jemu; pak ho prodal Němcům; a teď ho chtěl dostat přes gótskou linii do Říma, kde by zrazoval současně Němce i Američany. Objevit se v Římě se „zachráněným“ americkým důstojníkem bylo doporučením nad jiná, Američané by ho uznale objali a on by se mohl dozvědět spoustu věcí, které by předával Němcům, a současně by Američanům prodal všechno, co věděl o Němcích, protože Němci už stejné prohráli válku a oni dva se nikdy nekamarádí s tím, kdo prohrává.

Nebylo to sice na žádném listě, ale kapitán Paany se docela určitě v duchu zasmál a odpověděl: Ach, výborně! Jen ať ho odvezou do Říma, jen ať ho „zachrání“, ti dva totiž netušili, že Řím o nich už ví, takže, ledva přejdou frontu, on už se postará, aby je dostalo do rukou pár pořádných vazounů od MP, kteří si už budou vědět rady, jak udělat konec těm jejich rejdům. V tom hořkém pekle deziluze ho asi trochu postavilo na nohy pomyšlení, že ti dva ho odvezou „do bezpečí“ Říma a že to budou právě oni dva: Výborně, odvezte si mě.

„Nejlepší by bylo odjet co nejdřív,“ řekl kapitán Paany, „tenhle dům už není bezpečný.“ Proč ale byli tak pitomí a chtěli mu pověsit bulíka na nos, že po útěku z gestapa se dá použít jako skrýš stejný dům ve via Monte Rosa, kde je zatkli? Copak si ani trochu neváží americké inteligence? Ne, nevážili.

„Zítra večer,“ řekl Turiddu, „Tři krále oslavíme už v Římě.“

Toho dne kapitán Paany objevil tři věci. Za prvé to, že Adéle, někdejší Naděje, je ošklivá, že má barvu nemocného na játra a bělmo očí špinavě šedivé, takže vypadá o deset let starší. Za druhé si uvědomil, že to neustálé pletení, to věčné pocházení po domě s pletacími jehlicemi a klubky autarchické vlny, není znakem ženské vášně pro pletení, ale jakýsi nervový tik jako třeba ťukání nohou o podlahu nebo bubnování prsty do desky stolu. Proto ho toho dne 3. ledna nijak nedojalo, když ji uviděl v protisvětle sedět u okna, jak plete svetr, který slíbila dokončit do zítřka, aby si ho mohl obléknout na cestu do Říma, udělalo se mu z ní pouze nanic. A za třetí poznal, že ona i Turiddu fetují. Všiml si toho už dřív, protože v jejich chování někdy bývalo cosi zvláštního, ale myslel si, že třeba hodně pijí, ale nyní poznal, že berou drogy. Bylo mu z toho nanic ještě víc.

Kapitán Paany, který se nenaučil v životě nic fingovat, zatvářil se, jako že jim uvěřil, že jim spolkl všechno, co mu napovídali, jednal s nimi jako důvěřivý přítel, jako s nimi jednal až dosud, až konečně kolem jedenácté v noci se mu podařilo zavřít se ve svém pokoji. Napsal dopis manželce Monice: 3. ledna v noci, nevím, kdy ti ho budu moct poslat, ale doufám, že brzy… a ještě další věci, velmi něžné, protože byl romantik, a něžně jí vypověděl, jak trpí tím, že není s ní a se Zuzanou, a když dopis dopsal, uložil ho k ostatním, které za ty tři měsíce napsal, totiž obrátil židli nohama vzhůru a přibil zespodu na sedátko několika hřebíčky kus látky, kterou používal jako kapsu, a v té kapse byly všechny jeho dopisy a také pět set tisíc lir ve velkých bankovkách, tehdejších tisícovkách. Ačkoli měl kdysi Adélu Naději a Turiddua hodně rád, nechal si rezervu, rezervu peněz, protože ty se ať ve válce, ať v míru vždycky hodí. Zkontroloval si, že tam stále jsou, svlékl se a šel si lehnout. Bylo chvíli po půlnoci, zhasl světlo a usnul, i když mu to dalo dost práce.

Náhle ho probudily dvě věci: prudce rozsvícené světlo a silná rána pěstí do úst.

9.

Byli to Adéle a Turiddu, úplně zmámení drogou, se skelnýma očima, jaké mívají takoví ti zahradní psi z vypalované hlíny, kteří se dívají všude a nikam, a byli úplné nazí a v zajetí sadisticko-sexuálního vzrušení. Anthony Paany tohle poznal okamžitě, bylo to horší než sedět v jedné kleci se dvěma rozzuřenými tygry, ti dva byli doslova nadupaní drogou, a tudíž nezadržitelně a nekontrolovatelně šílení.

„Zrádče, chtěls nás dostat!“ – Turiddu mu dal další ránu pěstí, ale ne už tak prudkou. „My tě odvezeme do Říma a ty nás necháš okamžitě sebrat! Žes myslel zrovna na tohle?“

„Vždyť jste moji přátelé,“ řekl kapitán Paany krajně klidný a rozhodný, jak bylo napsáno v jeho charakteristice, i přes ty dvě rány peští a vědomí toho, co se může stát. „Proč bych vás měl nechat zatýkat?“

„Myslel sis, že jsme nepochopili, ale my jsme pochopili!“ řval Turiddu, ale nedal mu už další ránu peští, „včera večer jsem tě sledoval a poznal jsem, že seš náš nepřítel a že nás necháš zastřelit, jen přejdem frontu,“ a zasmál se, ale jeho smích vypadal spíš jako křečovitý kašel. Nejsou přece jen tak docela padlí na hlavu, aby nepoznali, že je prokoukl, ale co zamýšlejí teď?

„Je mi zima,“ řekla Adéle, „půjdem dolů ke krbu,“ protože ten malý skorohrad Miramare měl salón se směšně malým krbem, a on okamžitě pochopil, co zamýšlejí.

„Vstaň a pojď dolů!“ přikazoval Turiddu.

S ústy obroubenými krví kapitán Paany okamžitě vstal, protože blázny je potřeba bez odmluvy poslouchat.

„Svlíkni se taky!“ křičela ona. „Dole je moc teplo!“ byla ještě ošklivější v té nestoudné nahotě a s hlasem a pohyby změněnými drogou. Kapitán Paany na sobě měl jenom starý svetr a zastaralé spodky s dlouhými nohavicemi. Svlékl se.

Odvedli ho do přízemí, směšný a bídný krb byl naložen dřevem, a bylo tam opravdu k zalknutí, a nejen to, pokud budou přikládat takhle dál, podpálí dům.

„Sedni a pij!“

Posadil se a vypil půl sklenice višňovky, kterou mu nalila, rty se mu svíraly téměř v křeči. „Vypij to všechno!“

Vypil to všechno, stáli nad ním ve své odporné nahotě, a snad právě ta nahota v kapitánu Paanym vyvolávala největší odpor, protože byla horší než cokoli odporného si dovedl představit, zejména její nahota, neboť pokožku měla samou tmavou skvrnu, snad od špíny, pokleslé a svraštělé prsy jako stařena, rudočerné vlasy splihlé jako nudle jí poletovaly pokaždé, když křečovitě trhla hlavou.

„Pij ještě!“ Napil se ještě, byla to dobrá německá višňovka, neředěná, nejspíš ji dostali na gestapu, a on dovedl pít a poznal, co je dobré, přesto se mu ale nelíbilo, že by měl zemřít, přestože pije tak dobrou višňovku.

„A teď nám musíš říct, kde jsou prachy! Řekni, kde jsou prachy, a my tě necháme odejít!“ rval Turiddu Sompani, Bretonec Jean Saintpouan, který se v Evropě vynořil v nejhorších hodinách války. „Chtěl ses nechat odvízt do Říma a tam nás prásknout! My jsme to ale hned poznali, ale promineme ti. Nevadí, my uz do Říma nepojedeme, ale ty nám musíš říct, kde jsou prachy, kams je schoval, celou noc jsme je hledali, ale nenašli, ale jestli nám prozradíš, kams je zašil, pustíme tě, ale jestli ne, bude zle!“

„Necháme ho ale odejít takhle,“ syčela Adéle rozpálená po celém těle drogou, „nedáme mu ani kus hadru!“

„Kams zašil prachy?“ řekl Bretonec Jean Saintpouan. „Nemám peníze, všechny jsem je už utratil,“ řekl kapitán Paany.

Velký a už obtloustlý muž mu rozbil láhev o zátylek a kapitán instinktivně sklonil hlavu, a proto ho ona bosou nohou kopla přesně do obličeje, a takový kopanec bosou nohou je daleko víc účinnější než kopanec botou, a tvář kapitána Paanyho se zalila krví, protože malíček nohy Adély Naděje mu vnikl do koutku pravého oka, docela se mu do něj zabořil, a zároveň mu on, Turiddu, do něj chrstl višňovku.

„Nevylej to!“ řvala, „a přestaň ho mlátit, nebo vomdlí, a on nesmí vomdlít!“

Kapitán Paany byl bohužel příliš silný a odolný (neobyčejně odolný a silný, nadaný velkou svalovou silou, tak zněla charakteristika lékaře-plukovníka), a tak neomdlel, byl otupělý, ale neomdlel, takže mohl vidět, co Adéle dělá.

Doslova rovnýma nohama vyskočila na divan, kde měla položenou tašku s pletacími dráty, a jako obrovský vřešťan s holým zadkem začala poskakovat po divanu radostí, změklé maso se jí třáslo v záři plamenů z přetopeného krbu, nakonec se sklonila, pohybem hlavy stále připomínala opici, zašmátrala v tašce a vytáhla z ní hrst pletacích drátů, a kapitán začínal chápat.

Opice seskočila z divanu, na stolku před krbem ležely krajíce chleba, měkkého čerstvého chleba, samá střída, tuto střídu namačkala na konec jehlice, ale ne na tu, kde je špička, a vytvořila tak cosi jako držadlo, pak natáhla paži a položila jehlici do plamenů v krbu, a zatímco se rozpalovala, řekla: „A teď hned řekni, kams dal prachy!“

Bretonec se na ni obdivné díval. „Kam mu ty jehlice vrazíš? Do voka?“ A zasmál se tím svým hysterickým smíchem, který se podobal kašli.

„Ne, to by vomdlel nebo chcíp’!“

„Do p …?“ Jean Saintpouan alias Turiddu Sompani znovu zakašlal.

„Ne,“ zakašlala i ona a zvířecky rozzuřená ukázala kapitánovi rozpálený drát. „Do jater, jestli neřekneš, kams dal prachy!“

„A proč do jater?“ řekl Bretonec, který možná nebyl ani Bretonec.

„Protože to strašně bolí, ale nevomdlívá se na to, udělali to v Jugoslávii nějakýmu německýmu oficírovi. Podrž ho!“ A zatímco on ho držel, přibližovala rozpálený drát se slovy: „Tak kde jsou prachy?“

Jistěže jim to mohl říct, pokud by to k něčemu bylo, ale ti dva by ho byli stejně zabili, i kdyby jim to řekl, a ještě by poplivali jeho dopisy rodině. Jediné, co mohl dělat, bylo pohrdnout jimi a myslet na jejich zlost, že z něj nedostali ani liru.

„Nemám peníze,“ řekl lakonicky. Uviděl, jak jehlice začíná tmavnout a uviděl, jak skoro celá zmizela v jeho pravém boku, už neměl ani sílu, aby vykřikl nebo se začal zmítat, jenom zachrčel: Zuzano!

„Ó, Zuzano!“ zazpívala posměšně a on sebou zaškubal jako zaseknutý stroj. „Až do tebe vrazím další jehlici, zazpíváš, kams zašil ty prachy!“

„Nádhera!“ nadchl se Bretonec a dál pevně držel toho, který se nemohl, ani nechtěl bránit. Jean Saintpouan byl stále plnější obdivu.

„Kde jsou prachy?“ říkala, když dalším kouskem chlebové střídy obalovala další jehlici a strkala ji do ohně.

Kapitán Paany neodpověděl. Neomdléval, ale nemohl také nic dělat, jen se dívat, teď už jen jedním okem, a trpět.

„Že neumře?“ ptal se on, protože, kdyby umřel, nebyl by rád.

„Ne,“ odpověděla, „ani nevomdlí, jenom mu jehlice nesmí propíchnout tepnu, to by vykrvácel dovnitř, ale jinak neumře, a bude chcípat dva tři dny.“ Napíchla kapitánu Paanymu další jehlicí znovu pravý bok: „Kde jsou prachy?“

„Nemám peníze.“ Začínal přicházet k sobě stále kousavější bolestí.

Vrazila do něj celou jehlici a zakašlala. Bretonec přidržel silněji kapitána, který sebou začal škubat. „Kde jsou prachy?“

Bolestí přicházel stále víc k sobě a v jistém smyslu ho i posilovala. „Nemám,“ řekl, dívaje se na špinavou a hnusnou opici, která vyráběla držadlo kolem třetí jehlice, a aby ji přinutil, aby ho rychleji zabili, dodal: „Jestli ale okamžitě nezmizíte z tohohle domu, je s vámi konec, protože moji přátelé mě už hledají a můžou tady být každou chvíli.“

A nebyla to vymyšlená pohrůžka, protože Řím nejspíš upozornil ostatní informační buňky a vyhlásil poplach na jeho záchranu a jeho přátelé se opravdu mohli každou chvíli objevit i tady.

A skutečně také přišli, ale až nazítří: seděl pořád nahý v tom křesle před vyhaslým krbem, před stolkem, kde stále ještě ležely ty krajíce chleba z černého trhu, samá střída, vedle nich trochu německého kaviáru a půl vymačkaného citrónu, a dosud neotevřená láhev višňovky, injekční stříkačka s jehlou zapíchnutou do docela velkého kusu parmazánu a na stejném talířku lahvička čistého lihu a kousek vaty.

Našli kapitána ještě naživu, protože slečna Adéle Terriniová z Ca’Tarina řekla svému příteli, aby ho tak nechal a nezabíjel ho, aby nepřestal trpět.

Odvezli ho k přátelům, kde byl i jeden lékař, ten lékař z něj vytáhl tři jehlice na pletení ponožek a jen se modlil, aby následně nedošlo k vnitřnímu krvácení. Nedošlo. Dal mu injekci morfia a do žíly mu zavedl glukózu, a to dovolilo kapitánu Paanymu zůstat naživu ještě do Tří králů, a zatímco hodné děti ve všech osvobozených městech a vesnicích Itálie dostávaly malé dárky, on umíral, a s vědomím, že umírá, zdravil v duchu svou ženu Moniku a dceru Zuzanu a přál jim všechno nejlepší.

Než ale zemřel, stačil vypovědět všechno o svých přátelích Adéle Terriniové a Turidduovi Sompanim, naprosto všechno, a jakýsi novinář, který patřil do skupiny, která ho zachránila, udělal spoustu fotografií, zaživa, s jehlicemi se střídovým držadlem, i po smrti, a vůbec všechno, co by mohlo jednou zajímat historii, protože vždycky se najde někdo, kdo historii uvěří. Dopisy, které kapitán Paany napsal manželce, oběhly všechny kanceláře tajných služeb v Evropě a v roce 1947 dorazily do Washingtonu do jedné kanceláře, kde prospaly víc než deset let, než je prozkoumali spolu s dalšími dokumenty.

10.

Při četbě těch dokumentů Zuzana Paanyová dvakrát omdlela: poprvé, když četla otcovy dopisy matce, ale brzy se probrala a dlouhé vyplakání v náručí „přítele z práce“ jí prospělo a vrátilo jí síly a energii. Podruhé pozbyla vědomí, když uviděla ty fotografie. Neznámý italský fotograf, který je pořídil, snad nebyl dobrý rutinér, protože jeho obrázky nebyly dokonalé, ale bylo na nich vidět dost, dokonce až příliš mnoho, jako třeba pletací jehlice zaražené do pravého oku toho nahého a naříkajícího muže, který byl otcem Zuzany Paanyové, anebo obvázaný obličej kapitána Paanyho na posteli v bytě přátel, s jedním okem, které nebylo zavázané, anebo znovu ty tři jehlice na talířku, na fotografii pro historický archív.

Druhá ztráta smyslů byla už delší, a když přišla k sobě, udělalo se jí zle od žaludku, až se celá roztřásla a zezelenala, omluvila se „příteli z práce“ a pak se s pláčem zeptala, který tribunál odsoudil ty dva mučitele; a její přítel Charles jí ukázal poslední z dokumentů, který zatím nečetla, a vysvětlil jí, že nebyli odsouzeni žádným tribunálem, protože na ně nikdo v době zákonem stanovené nepodal žalobu pro válečné zločiny. Vzhledem k tomu, že se jednalo o amerického kapitána, historie sledovala americkou armádu na jejích cestách, a když Washington požádal italskou vládu o spravedlnost v té věci, „očišťování“ už nebylo v módě, vězení už byla uvolněna od (dokonce někdejších očištěných, a ve spise byla uložena i velmi korektní odpověď jedné kanceláře italského ministerstva spravedlnosti, v níž se sdělovalo, že se žaloba studuje a připravují se podklady pro zavedení procesu. Ale nic se nestalo. Znamenalo to, že ti dva tedy nebyli nikdy postaveni před žádný tribunál a nikdy nad nimi nevynesli rozsudek.

„A kde jsou teď?“ zeptala se Charlese. „Žijí ještě? A co dělají?“ Charles jí tedy dal přečíst další papír, datovaný v červenci roku 1963, v němž se informoval Válečný historický archív ve Washington, že Adéle Terriniová a Jean Saintpouan, řečený Turiddu Sompani, stále žijí v Milánu (proč by také měli měnit bydliště?) ve via Borgospesso 18, kde Jean Saintpouan má také advokátní kancelář.

Netrvalo to dlouho, ani čtyři dny, a čtvrtého dne se Zuzana Paanyová rozhodla, že svého otce pomstí. Požádala o předčasnou letní dovolenou, vybrala v bance úspory a šestého dne byla v Milánu, v Hotelu Paláce, a telefonovala advokátu Sompanimu (jeho telefonní číslo našla v seznamu, protože každý spořádaný a počestný občan přece může mít telefon, ne?) vysvětlila mu, že je dcerou kapitána Paanyho, Anthonyho Paganiky Paanyho, a že jeden otcův přítel, který byl ve válce s otcem, jí vyprávěl o všem, co pro otce obětavé udělal, a o tom, jak ho v Boloni zachránili, a že by byla hrozně ráda, kdyby poznala jeho a také paní Adéle Terriniovou, a že přijela do Itálie na dovolenou a v Miláně že je na veletrhu, a jestli bude mít potěšení osobně poznat otcova dobrodince a také paní Adéle Terriniovou, o níž by otec asi řekl hodně pěkného, kdyby žil.

Bretonec nemohl mít ani v nejmenším podezření, protože když se na něj dcera Anthonyho ‘Paanyho obrací tak srdečně, znamená to, že naprosto nemá tušení o tom hnusu, který se udál, že ví jenom o té lepší části jeho přátelství s kapitánem. Přijal ji srdečně a něžně jako starý strýček, objal ji, i Adéle ji objala, zestárli a byli tudíž ještě odpornější, Adéle bylo bezmála pětapadesát, ale drogy a rozkoše všeho druhu ženám nepřinášejí mládnutí, jemu bylo přes šedesát, ale kromě zlého ducha v něm všechno pohasínalo.

Zavezli ji na veletrh, kde ji zajímaly mešity z lahví typických italských vín, a také je zajímaly, a tak je nechala povídat a oni rádi povídali, protože současně vymýšleli, jak vymačkat tenhle pomeranč, který jim nenadále spadl do klína rovnou z Ameriky, protože je přece vhodné a výhodné mít kamarády v Americe, zavedli ji několikrát do kina a na oběd nebo na večeři do Binaschiny. Lokál se Zuzaně Paanyové nelíbil, ta napůl stáj a napůl luxusní restaurant ji dokonce odpuzoval, ale tvrdila, že se jí tam strašně líbí, ovšem neprozradila proč: protože uviděla kanál Alzaia Naviglio Pavese a začala přemýšlet.

Sedm let pracovala v archívu zločinu ve Phoenix, Arizona, a katalogizovala všechny zločiny spáchané zde mezi lety 1905 a 1934, krádežemi lahví s mlékem počínaje a matkovraždami konče, takže věděla, že zabít dva lidi naráz je obtížné. V roce 1929, na to si dobře vzpomínala, zavraždila jedna žena manžela a jeho milenku způsobem, který se jí okamžitě zalíbil. Manžel si rád vyjížděl s milenkou do Globe na romantickém pobřeží Salt River a v autě páchali opakovanou nevěru v polodivoké scenérii tohoto romantického prostředí. Jakmile manželka získala od jedné soukromé detektivní kanceláře přesné informace, neudělala nic jiného, než že si vypůjčila auto od souseda, zajela ke Globe, odtud k Salt River, a když poznala manželovo auto stojící v nejromantičtějším a nejopuštěnějším místě přímo nad vodou, najela do něj, ale pomalu, aniž sebemíň poškrábala karosérii sousedova auta, a shodila je do azurových ledových vod Salt River. Vypátrali ji az za tři roky, a jenom proto, že se svěřila jednomu muži, který ji začal vydírat hrozbami, že ji udá, jestli mu nedá peníze, a když už peníze neměla, také ji udal.

Tenhle příběh jí připadal velmi poučný. Alzaia Naviglio Pavese sice nebyl Salt River, ale bylo v něm dost vody k dosažení žádaného efektu a přidávala se k tomu i skutečnost, že advokát Sompani měl sice auto, ale znervózňovalo ho řízení a tak se rád nechával vozit od ní. V třetím týdnu milánského pobytu začala Zuzana Paanyová dopodrobna studovat svůj plán a možnosti jeho realizace, dokonce si jednou zajela až za Binaschinu, to byla sama, podél Alzaia Naviglio Pavese a rozhodla se, že k nehodě musí dojít u toho podivného železného můstku, toho senzačního hybridu Benátského stylu a stylu Eiffelovky, to proto, že se tak vzápětí dostane na druhou stranu kanálu, na větší silnici SS. 35 dei Giovi, kde je provoz a snadněji si stopne auto.

Jen jednou zaváhala nad svým plánem, a bylo to tehdy, když ji advokát Sompani a slečna Adéle Terriniová (ještě se neprovdala a byla tedy stále slečna) zavezli do pavijské věznice, a ona uviděla na vlastní oči hrobku s náhrobními sochami Beatrice ďEste a Lodovika il Moro, nikdy o nich neslyšela, přestože tak trochu studovala dějiny italského umění, a když tak náhle stála před nimi a dívala se na ně v té jejich neskutečné kráse a slavnostní majestátnosti, byla by snad poklekla před člověkem, který ty sochy vytesal (přečetla si, že to byl Cristoforo Solari, nic nevěděla o kritice kaligrafismu a směšnostech, jichž se autor dopustil), a vkleče by mu políbila obě ruce dojetím, které jí projelo při pohledu na jeho sochy. Takový je asi život: krása, modlitba, slavnostnost, žádné zločiny a nenávisti, a ji hned napadlo, že by raději měla okamžitě odjet, vrátit se do Phoenix, Arizona, nic neprovést, vrátit se ke svému „příteli z práce“, nakoupit knihy o italském umění a zapomenout, zapomenout, zapomenout, zapomenout! Ale když se jí podařilo odtrhnout od Beatrice ďEste a Lodovika il Moro oči vlhké dojetím a vrátit se pohledem k odporným a odpuzujícím tvářím těch dvou, Adéle Terriniové a Turiddua Sompaniho, který měl neustále na očích tmavé brýle, protože trpěl fotofóbií (následek nemírného užívání drog), když uviděla jejich zvadlou pokožku, zasedlou a svrasklou, když uviděla jejich pohyby starých sadistů, pochopila, že by se jí nikdy nepodařilo zapomenout. Nikdy!

O dva večery později jeli na večeři do Binaschiny, nastala hodina H, kterou si stanovila. Bylo to velice prosté, všechno si přesně spočítala, nepracovala ve zločineckém archívu nadarmo. Po večeři, když se ti dva napůl opilí a zmožení kuřetem na houbách, gorgonzolou, zapékanými jablky a vaječným koňakem navrch pokoušeli zlepšit si trávení trochou likéru z černého bezu, vstala, oblékla si plášť a řekla: „Jdu si na vzduch zakouřit.“

Oba už tenhle její zvyk znali: nemohla kouřit v místnosti, a ona kouřila ráda, ale musela být někde venku, aspoň na balkóně. „Počkám na vás u auta.“ Udělala to už několikrát, zatímco oni ještě chvíli seděli, odcházela si zakouřit. Pro ostatní hosty a přítomné v lokále to znamenalo, že odešla a jela domů sama, a nikoli s nimi.

A když vykouřila dvě cigarety, přišli na parkoviště, které je stranou od Binaschiny a dokola obrostlé vysokými štíhlými stromy, a že prý jsou ospalí, posadili se dozadu a téměř usnuli, a ona se posadila k volantu. Od Binaschiny k místu, které si zvolila, to nebylo ani pět set metrů, a když k němu dojeli, zastavila a řekla: „Vystoupím si zakouřit, nerada kouřím v autě,“ pak už stačilo do auta lehce strčit a auto spadlo do vody Alzaia Naviglio Pavese.

11.

„Můžu jít k oknu?“ zeptala se. Svítalo, bylo už dost světla, měla dojem, že zaslechla cvrlikání ptáků. A skutečně cvrlikali, ukryti ve stromech ve via dei Giardini.

„Ne,“ řekl Mascaranti; pravda, je to jen druhé patro, ale kdyby skočila dolů v zoufalství, mohla by se stejně zabít, záleží na tom, jak se dopadne, někdy stačí i půl metru.

„Ano,“ řekl Duca, moralistka jako ona přece nespáchá sebevraždu.

Nevěděla, na čem je. Carrua řekl: „Ano,“ řekl to otcovským tónem a doprovodil tón otcovským gestem, když jí rukou dával svolení, jen ať si k oknu jde. A ona došla k oknu, které dostalo perleťově bílou barvu svítání. „Nechci uthéct,“ řekla a bázlivě se usmála, pak trochu vystrčila hlavu a ano, uslyšela cvrlikání, uslyšela je proto, že bylo naprosté ticho, ulice byly úplně prázdné, na rohu via dei Giardini žlutě blikaly čtyři semafory do prázdna, protože nikde nic nebylo, jako by se Milán docela vylidnil, jako by tady nebylo ani živáčka, kromě několika ptáků, kteří se usadili tam, v těch stromech ve via dei Giardini, plných pylu.

Duca ji nechal chvíli poslouchat a potom řekl: „Vy tedy prohlašujete, že jste zavraždila Turiddua Sompaniho a Adéle Terriniovou?“

„Jo, to prohlásila i mně,“ řekl unaveně Carrua a zakryl si dlaněmi tvář, jak se mu chtělo spát.

Přikývla a melancholicky poodešla od okna a toho neuvěřitelného jarního svítání v Milánu, aby se znovu posadila na židli.

„A sem do Milánu jste přijela proto, abyste se přihlásila na policii?“ Na slečnu, navíc cizinku, protože cizinci se na nás, Italy, dívají drobnohledem, se nemohl ani rozčílit.

Podívala se na Duku, protože v jeho hlasu vycítila závan zlosti. „Ano,“ řekla.

Udržel se a řekl jen: „Proč?“ prostě jenom proč, ale už věděl proč, bylo to prostě jen to pitomé PROČ, které chtělo oficiální potvrzení z jejích úst.

„Prothože jsem pochopila, že jsem se zachovala špatně,“ odpovídala tak jasně, protože mluvila přidušeným hlasem, který byl stále přidušenější každým slovem. „Neměla jsem je zabíth!“

Nemohl jí ani nafackovat, nemohl na ni ani zařvat, nemohl ji ani zastřelit, a proto se sadisticky zeptal: „Proč?“

Zamrkala, neboť to byl neobvyklý a podivný výslech. „Prothože se nemá zabíjeth, nikdo nesmí vykonávath spravedlnosth na vlastní pesth.“

Aha, tak to tedy je, tohle chtěla říct, že nikdo nesmí vykonávat spravedlnost na vlastní pěst, protože nakonec bychom se vzájemně pomlátili mezi sebou, a napadlo ho, tohle by mohla být idea. Měl chuť si na ní vylít vztek: „A to jste nevěděla předtím, než jste je zabila?“

Odpověděla okamžitě, ale byla stejně zmatená: „Věděla, ale dohnala mě k tomu pomstnychthivosth.“

Duca vstal, došel až ke dveřím kanceláře, zůstal stát zády k dívce, ke Carruovi, k Mascarantimu, zapaloval si cigaretu a vdechl kouř, pak se zhluboka nadechl, asi se mu podaři ovládnout se, zadoufal, je přece v důležité kanceláři milánské kvestury, a navíc s takovou osobností, jakou je Carrua, nemůže se tudíž nechať unést, ale přece mu ujelo: „A vy jste nemohla spát, že?“ řekl roztomile zády k ní a jeho vztek byl pouze v otázce.

Vypadala spokojeně, že ji tak pochopil, a když se k ní otočil, uviděl, jak se rozzářeně usmívá a v pohledu má radost. „Ano, když se člověk dopusthí chyby, nemá klidu, dokud se mu nepodaří ji napravith.“ Duca se vrátil na židli a zadíval se na ni: ano, je v ní naprosto všechno, co se žádá od počestné ženy, a ještě něco víc, je to čistý koncentrát čistoty, a na jeho PROČ odpovídala s koncentrovanou morálností, ani chovanka kláštera by to nesvedla líp.

Chystal se jí položit další otázku, když vstoupil policista s výtiskem Corriere, vonícím ještě černí, jak ho nedávno vytiskli.

„Tak Američanům se to podařilo, měkce přistáli na Měsíci,“ řekl Carrua.

Dál, na stránkách o událostech v Milánu, byla u zprávy o procesu s únosci z via Montenapoleone (kteří do jednoho tvrdili, že jsou nevinní) fotografie těch slavných bratří Bergamelliu i ostatních jejich spolupachatelů, jak na lavici obžalovaných hrají divadýlko, hrozí pěstmi prokurátorovi a vykřikují na něj: Jak si to dovolujete? Všichni obžalovaní si utahovali ze soudu, ironizovali, špatně odpovídali předsedovi, a možná že je nakonec osvobodí pro nedostatek důkazů, pomyslel si Duca.

Tuhletu, co má před sebou, tu ale nikdo neosvobodí pro nedostatek důkazu, míň než deset let jí nemůžou dát za předem plánovanou dvojnásobnou vraždu, dokonce tak naplánovanou, že přijela až z Phoenix, Arizona, aby vraždila, ta určitě nebude hrozit pěstmi prokurátorovi, ta naopak řekne: Ano, zabila jsem je promyšleně, protože jsem si spočítala každou možnost a podrobnost. S takovými obžalovanými může porota klidně luštit křížovky.

Duca jí dal otázky, které se chystal položit před chvílí: „A jaké máme důkazy, že jste ty dva skutečně zabila?“ Po městě se motalo přece spousta bláznů, a takový blázen si přijde do via Fatebenefratelli a řekne: Zabil jsem Giosué Garducciho. To se musí přece dokázat!

Zdálo se, že předvídala tuhle otázku, koneckonců nepracovala nadarmo sedm let ve zločineckém archívu: „Thy mám thamhle, v kapse pláště.“

Carrua pootevřel oči trochu víc. „Ano,“ řekl Dukovi, „to mi taky říkala, hned jak sem přišla,“ a z pláště položeného na psacím stole vytáhl dvě obálky, dopisní, spíš větší a spíš tlustší. „Je v nich Meskalin 6,“ podal mu obálky a kývl na Mascarantiho, aby mu dal cigaretu.

Duca otevřel jednu z obálek: v papírové obálce byla plastiková obálka, matná, podobná sáčku; jeden roh mela odtržený, takže Duca mohl vidět, že v plastikové obálce jsou malé obálky velikosti známky, na nichž bylo jasně napsáno Mescalin 6. Jasnost nade vše, napadlo ho, takže tohle je ten meskalin, který Claudino tak zuřivě hledal. „Jak se k vám tahle věc dostala?“ zeptal se Zuzany (Paganica) Paanyové, dcery Tonyho, kapitána Anthonyho (Paganica) Paanyho. Bude zajímavé se to dozvědět.

Bylo to ale velmi jednoduché, když to vysvětlila. Došlo k tomu už o něco dřív: při večeři v Binaschině s Adéle a Turidduem přišel jakýsi pán, který takovéhle dvě obálky předal Turidduovi Sompanimu.

„Jak vypadal ten pán?“ zeptal se Duca.

„Nebyl moc vysoký, ale robusthní, hodně robusthní,“ odpověděla Zuzana.

To mohl být jedině Ulrico, Ulrico Brambilla. „A dál?“

„Advokáth Sompani od něj thy obálkhy vzal, strčil si je do khapsy,“ řekla Zuzana, „ale za chvíli mi je podal: Dejthe mi je k sobě do pláště, prothože mně moc nadouvají khapsy u sakha.“

„Takže toho večera přišel ten robustní pán,“ řekl Duca, „předal dvě obálky, odešel a Sompani si ty obálky dal k vám do pláště, protože by mu moc nadouvaly sako, takhle to chcete říct, že?“

„Ano, thakhle.“

Sompani jí ty obálky nedával určitě kvůli naditým kapsám, ale takové bylo pravidlo hry: specielně v autě se muže stát cokoliv, třeba dojde k menší srážce, s někým se pohádá, přijede policie, mohla by zboží najít u něho, takže bude lepší, když se najde u někoho jiného, ne? Aspoň může odpovědět: Ja o tom nic nevím, nikdy jsem tu věc neviděl. Podle stejného pravidla se zachovala Giovanna, když tehdy večer přišla na tu kosmetickou úpravu a nechala mu doma kufřík se samopalem: kdyby něco vybouchlo, bude lepší, když samopal najdou v bytě doktora Duky Lambertiho než v jejím aute nebo v bytě Silvana Solvereho.

„Takže vy chcete říct, že jste si všimla, že vám ty obálky zbyly v kapse, teprve až když jste auto strčila do kanálu?“

„Ano.“

„A kdy jste si toho všimla?“

„Po návrathu do Phoenix.“

„A jak se vám podařilo je provézt z Phoenixu až sem do Milánu?“

„Prostě jsem je přivezla, nechala jsem je pořád v plášthi.“

„Kdyby vás ale prohledávali, co byste řekla?“

„Že se jedu do Milána udath, řekla bych pravdu. Pro mě je jedno, kdo mě zatkne, důležithá je pravda, tha rozhoduje.“

Duca se v duchu začal nervózně smát, i když se tvářil naprosto vážně: to je paráda, INO, mezinárodní protinarkotický úřad, by se možná rád dozvěděl, jak se dá dvakrát přeletět Atlantik s několika dekagramy meskalinu v kapsách, stačí být mazaný a nechat ho prostě v kapse pláště, který máte pres ruku.

A pak se začal smát ještě víc, ale stále jen v duchu, navenek se jeho výraz nezměrní: bohyně pomsty přiletěla přímo z Phoenixu v Arizoně, zabila dva lidi, vrátila se do vlasti, aniž věděla, že má u sebe meskalin; kvůli těm dvěma obálkám Claudio Valtraga nejprve zabil Silvana, v domnění, že si je nechal on, pak Ulrika Brambillu, protože byl přesvědčený, že je má on, a nakonec se nechal zavřít a díky jeho výpovědi se podařilo dostat za mříže dost významných lidí. Ďábel ve střetnutí se Zuzanou Paanyovou prohrál na celé čáře, jak se mezi tenisty říká, dostal kanára. „Já jsem skončil,“ řekl Duca a šel k oknu: právě projížděla první tramvaj.

Carrua řekl Mascarantimu: „Doprovoďte slečnu.“

„Na shledanou,“ řekla Zuzana Paanyová Carruovi. „Na shledanou,“ řekla Dukovi a zvýšila hlas.

„Na shledanou,“ odpověděl Duca a naznačil i krátkou úklonu. Na shledanou, bohyně pomsty, bohyně čistoty srdce a svědomí, bohyně, kterás přiletěla, aby ses přiznala ke své vině a dostala za to – říká se to tak, ne? – zasloužený trest.

„Můžou jí dát i patnáct let,“ řekl mu Carrua, když s Mascarantim odešla. Duca se znovu zadíval z okna, projížděl první kamión. „Protože podívej,“ pokračoval Carrua, „ta bude při procesu trvat na tom, že si zločin předem připravila a promyslela, a žádnej, pravím žádnej advokát na světě ji nepřesvědčí, aby zalhala aspoň trochu, aby něco zamlčela, ne, ta řekne všechno, protože je úplně pitomá.“

Duca se obrátil a vrátil se k psacímu stolu. „Prosím tě, už nikdy neříkej, že je úplně pitomá, a ani že je jen trochu pitomá!“

„A proč bych to neměl říkat?“ Carrua se začal rozpalovat. „Seděla doma, skoro pět tisíc kilometrů odsud, nikdo o ní nevěděl, ona s tím dobytkem neměla nic společnýho, zabila dva, který zabít znamenalo udělat boží dílo, tak proč se sem vracela, aby vyfásla deset až patnáct let? Komu tím prospěje? Až se dostane z kriminálu, bude jí přes čtyřicet a bude hotová jako ženská, tak proč nesmím říkat, že je úplně pitomá? Já říkám, že je.“

„Ne, prosím tě, neříkej to,“ Duca se posadil těsně k němu a s nekonečnou trpělivostí a tichým hlasem naléhal: „Ty nejsi rád, že jsou ještě lidi jako ona? Ty bys snad chtěl, aby všichni byli jako Sompani, jako Claudio Valtraga?“

„Jo, jsem rád, ale ona si zničí nejlepší léta života v kriminále pro nic a za nic. To je až moc pitomý.“

„Ano, zničí si nejlepší léta života v kriminále,“ říkal trpělivě, nakláněje se k němu, „ale kvůli tomu si jí musíš právě vážit. Je ti sympatičtější tahle Zuzana, které si můžeš vážit, nebo ta černá vdova z Melegana, která udusila vlastní děti hned po narození?“

Carrua po chvíli odpověděl: „Ano, Zuzana Paanyová je mi sympatičtější, ale nekousej mě!“

„Promiň,“ řekl Duca, byl trochu unavený, opřel se pohodlně na nepohodlné židli.

Po delší chvíli se Carrua zeptal: „A co je tohle?“ a podíval se vztekle po Mascarantim, který se vracel. „Co znamená ten dopis s Galileovým odvoláním, které jsi mi poslal? Víš, já nejsem chytrej člověk, tak nerozumím tomu, co to má znamenat.“

Duca se k němu otočil. „Má to znamenat, že bych potřeboval padesát tisíc lir jako zálohu na svůj plat,“ plat pronásledovatele zlodějů a kurev, protože v jedenáct přijedou z Inveriga jeho sestra, neteř a Livie: chtěl je pozvat na oběd, koupit jim nějakou drobnost.

„Ještě jsme tě nepřijali,“ řekl Carrua, vstal, došel k malému sejfu v koutě, otevřel ho a chvíli se v něm přehraboval. „Tady to podepiš,“ řekl, když vyplnil stvrzenku.

Duca si vzal peníze. Nejlíp udělá, když si hned koupí novou košili, hned jak někde otevřou, protože Lorenza by se asi zasmušila, kdyby ho uviděla s odrbanými manžetami.

Carrua se na něj podíval téměř nenávistně: „Tak z tebe je odteďka náš kolega.“

Duca strčil peníze do kapsy. „Díky, můžu si vzít s sebou Mascarantiho?“

„Ano, prosím,“ a Carrua posměšně řekl Mascarantimu: „Doprovoď domů našeho novýho kolegu.“

Mascaranti vstal. Ve dveřích se Duca otočil: „Nemůžeš pro ni nic udělat? Něco,“ měl v hlase skoro strach.

„A co?“ zařval Carrua.

„Myslel jsem si, že by třeba mohla být někde stranou, ne zrovna s rajdama,“ navrhl bázlivě.

„A kde pro ni něco seženu, můžeš mi říct?“ vrčel Carrua. „Klientela se nám pořád rozrůstá, za chvíli je budem muset chovat na dvoře.“

„Myslel jsem i na vyšetřujícího soudce, mohl bys s ním promluvit, vysvětlit mu to všechno,“ řekl Duca. „A taky obhájce, když ho pozveš ty, může přijít nejlepší advokát, a nebude za to chtít ani liru.“

Carrua vstal a doslova zavyl, posměšně zavyl: „Duko, poslyš, já jsem ruka zákona a spravedlnosti, nemám ani mámu, ani tátu. Mohl jsem snad udělat něco pro tebe? Odkroutil sis tři roky, i když jsi mi drahej jako oko v hlavě, ne? Takže pro ni nemůžu udělat nic, absolutně nic!“ Byl posměšný a zahořklý.

Pravda, nemohli udělat nic: mohli si jí jen vážit. Vyšel ze dveří.