Evan Hunter

Spousta malých darebáků

1. Benny Napkins

Byla nádherná srpnová středa, jakých tohle léto nebylo v New Yorku moc. Bennymu Napkinsovi připomínala staré zlaté časy v Chicagu, kdysi v šedesátých letech, když se zabýval odvozem odpadků a dodávkou plátěného zboží. Ne zimy v Chicagu, kdepak, protože abychom řekli pravdu, ty nebyly tak příjemné, když člověk visel na provazech přivázaný ke kancelářským budovám, aby ho to neodfouklo z Michiganské avenue, komu by se líbil tenhle druh svěžího povětří? Ale teď mohl myslet na chicagské letní dny, které člověka inspirovaly k poetickým představám, na vlahé letní vánky čeřící hladinu jezera, na drnkání kytar a na promenádu plnou sukní. Jenže k čemu jsou takové reminiscence dobré? Co vzal čas, to vzal das. Kdyby se člověk kochal vzpomínáním na minulá léta, mohla by mu uniknout krása opravdu velkolepého srpnového dne, skutečně tady a teď, krása oblohy v barvě očí Jeanetty Kay, stromů se zářivě smaragdovými korunami, očekávajícími útok podzimu.

Benny se podíval na ty podzimem těhotné stromy předním sklem svého červeného volkswagenu. Už neuvidím v světě tom, zarecitoval si v duchu a úplně zpaměti, báseň tak krásnou jako strom. Sešlápl pedál plynu až k podlaze a zároveň mrkl do zpětného zrcátka. Dneska by se nehodilo, aby ho stavěla silniční patrola. Ne že by se kdy jindy hodilo, aby ho stavěl kdokoli ve spojení s policií. Ale dneska se to nehodilo obzvlášť. Dnes mu zatelefonovala Nanny a Nanny mu řekla, že došlo k maléru.

„K jakýmu maléru?“ zeptal se.

„K vážnému maléru,“ odpověděla Nanny.

„No jo, ale jakýho druhu?“

„To ti nemůžu říkat do telefonu.“

„Když mi to nemůžeš říct do telefonu, tak proč mi telefonuješ?“

„Abych tě požádala, abys hned přijel sem.“

„Ještě ležím v posteli,“ namítl Benny. „Vždyť je půlnoc.“

„Je půl desáté dopoledne.“

„Jeanetta Kay ještě spí. Bůh je mi svědkem, Nanny, ona spí tady vedle mě.“ „A co z toho?“

„Člověk nemůže prostě vylézt z postele a o půlnoci zmizet, aby svý milovaný neřek, že jde pryč.“

„Tak ji vzbuď a řekni jí to,“ doporučila mu Nanny.

„To bych nerad. Jsem rád, když spí, dokud není docela vyspalá.“

„Tak jí tam napiš vzkaz.“

„Jeanetta Kay by ho nečetla.“

„Proč ne?“

„Nerada čte.“

„Napiš to krátce.“

„I když je to krátký.“

Na lince zavládlo těhotné mlčení. Potom Nanny prohlásila tou náramně přesnou angličtinou, kterou vždycky mluvila, když chtěla lidem připomenout, že přijela z Londýna teprve přede dvěma roky: „Jsem si jistá, že až se pan Ganucci vrátí, bude ho zajímat zpráva, jak jeden z jeho lidí, na které spoléhá, reagoval na volání o pomoc od guvernantky jeho syna.“

Zavládlo další dlouhé mlčení.

Pak se však Benny vzchopil: „Oblíknu se a hned tam jedu.“

„To laskavě udělej,“ odpověděla Nanny a zavěsila.

Teď byly tři čtvrtě na jedenáct, což znamenalo, že během pouhé hodiny a patnácti minut vylezl Benny z postele, shodil ze sebe své černé hedvábné pyžamo, osprchoval se, vypil sklenici grapefruitové šťávy a šálek kávy, oblékl si oblek z lehké vlněné a dacronové látky (spolu s případnými modrými ponožkami, proužkovanou kravatou, bílou košilí a černými polobotkami), seběhl dolů čtyři patra ze svého bytu na rohu Třetí avenue a Dvacáté třetí ulice, přeběhl přes ulici ke svému volkswagenu, který měl zaparkovaný v garáži Ralpha Rimessy, jehož znával v Chicagu v šedesátých letech, kdy se zaměstnával odpadky a plátěným zbožím, a jenž mu následkem toho počítal jenom polovičku obvyklého poplatku za měsíční parkování, a pak ujížděl celou cestu až sem (podíval se na dopravní značku dálnice, aby zjistil, kde vlastně je; prostě ať byl kde byl, dojel skoro až k Larchmontu, docela určitě, což znamenalo, že sebou mrskl pořádně rychle na tak velkého chlapa, jako byl on). Ne že by byl zvlášť velký.

Měřil ve skutečnosti sto sedmdesát čtyři centimetry. Jednou se pokoušel přemluvit úředníka v registraci řidičských průkazů, aby mu do jeho průkazu napsal sto sedmdesát pět centimetrů, jenže ten ouřada patřil k těm nanicovatým dobráčkům, co chtějí mít všechno akorát podle předpisu, třebaže se Benny oháněl pěkně vysokou sumičkou. Po pravdě řečeno, Benny pořád ještě nemohl pochopit, proč se ten unimranej škrabálek nedal přesvědčit – co záleželo na mizerným centíku, když mu šlo o dobrých čtyřicet dolarů? Jenže v průkazu zůstaly sto sedmdesát čtyři centimetry a ty Benny měřil, což nebyla žádná velikost.

No, v okolí jeho dětství v Taylorově ulici se snad sto sedmdesát čtyři centimetry mohly pokládat za značnou míru, zejména poněvadž většina tamějších lidí byli přistěhovalci z Neapole, která se nehonosí obzvlášť sošným obyvatelstvem (s možnou výjimkou Sophie Lorenové, která podle Bennyho názoru představovala obyvatelstvo sama pro sebe). Ale on sám nebyl vysoký ani jako dítě.

Jediná doba, kdy mohl být pokládán za mohutného, byl vlastně ten měsíc, kdy za třicet dní přibral stejný počet liber, protože tenkrát musel ochutnávat jídla ve stejném počtu restaurací. Za těch starých zlatých časů mu všichni kluci říkali Tlusťoch Benny Napkins. Za jeho zády samozřejmě. Až jednou v noci uslyšel s tou přezdívkou hauzírovat Andyho Piselliho, a tenkrát Andyho postihla ta nešťastná náhoda na periférii Cicero, načež mu všichni kluci rázem začali znovu říkat docela obyčejně Benny Napkins nebo Ben Napkins, což bylo ještě důstojnější.

Usmál se, když ujížděl dál, slunce prosvítalo skrz větve stromů a listy grošované vrhaly své stíny na přední sklo malého vozu. Byla nádherná středa a Bennyho těšilo, že je vzhůru a v akci před svou obvyklou hodinou. V takový den jako dnes by mohl být nešťastný jenom nevděčník. Rychle si v duchu úplně zpaměti odříkal Zdrávas, Maria a zároveň si zinventarizoval všechny věci, které ho dnes tak obšťastnily: Měl pěkný byteček ve Dvacáté třetí ulici, který s ním Jeanetta Kay Pezzová většinu času laskavě sdílela, nemluvě o chajdě ve Spotswoodu, stát New Jersey, kde pěstoval kukuřici tak sladkou, až z ní trnuly zuby; měl volkswagen z roku 1968, který ho nikdy ani chvilku nezlobil a který okamžitě nastartoval i v zimě; měl pěkné zaměstnání pod širým nebem, které si nevyžádalo přesmoc jeho času a poskytovalo mu slušný plat; a teď byl na cestě do Larchmontu, vychutnával krásný den a jízdu k Jedenácti javorům, kde se pokusí udělat něco pro Nanny. Polichotilo mu, že si mezi všemi ostatními kompaňony vybrala právě jeho jako člověka, s kterým chce mluvit. Rád ji poslouchal. Byla až do morku kostí dáma a její hlas s tím příjemným anglickým nápěvem zněl jako švitoření skřivánka.

„Ten spratek mrňavá je pryč,“ řekla Nanny.

Seděli v obývacím pokoji poblíž velkého mramorového krbu, hodiny z Ganučovy sbírky visely na zdi a stály na krbové římse a tyčily se po obou stranách otevřeného topeniště (teď plného květináčů), všechny odtikávaly minuty a vrhaly je do místnosti jako hrsti prskavek. Bylo skoro jedenáct. Guvernantka měla na sobě černé šaty s malým bílým límečkem. Štíhlé ruce měla složené na klíně. V obličeji se jí zračil výraz intenzívní bolesti a zmatku.

„Začněme od začátku,“ navrhl Benny.

„Tohle je začátek.“

„Ne, to vypadá spíš jako konec. Kdy jsi zjistila, že…?“

„Promiň, jsem tak vyvedená z míry, že nevím co…“

„No tak, no tak,“ chlácholil ji Benny.

„Jenže kluk je pryč, chápeš, a já jsem z toho taky celá pryč. Proto jsem zavolala tebe.“

„No, samozřejmě si vážím tvé dův…“

„Místo někoho důležitého,“ vpadla mu do řeči Nanny. „Řekla jsem si, že kdybych volala někoho důležitého, pan Ganucci by mohl přijít na to, co se stalo.“

„Och.“

„A tak jsem si řekla, že zavolám nějakou malou rybu.“ „Aha.“

„A tys byl ta nejmenší ryba, na kterou jsem si dokázala rovnou vzpomenout.“

Všechny hodiny v obývacím pokoji začaly náhle odbíjet, až sebou Nanny trhla, duněly a zvučely a bimbaly všechny zároveň, přičemž neúnavně dál tiktakaly. A poněvadž bylo jedenáct a poněvadž se dala čekat spousta dalšího dunění a zvučení a bimbání, než budou schopni pokračovat v hovoru, Benny využil příležitosti, aby se zamyslel nad tím, co Nanny právě řekla. Ano, musel připustit, že je opravdu malá ryba ve srovnání s některými ostatními kompaňony. No, s většinou ostatních kompaňonů. (Jestli Benny na sobě něco obdivoval, byla to jeho nekompromisní poctivost.) Ale ta skutečnost, že je nedůležitý, ho nijak nadmíru neskličovala. Býval kdysi pořádně veliká ryba v Chicagu; svoje dnešní postavení připisoval jenom jisté chybičce, které se dopustil tenkrát roku 1966. Jenže kdo nedělá chyby, zeptal se sám sebe, opravdu, kdo? Hodiny pokračovaly ve svém kraválu, jako by se tím dožadovaly nakrmení. Nanny si zakryla něžná ouška oběma rukama a teď čekala, až ten rámus přestane. Stalo se tak rázem najednou, právě tak, jako to začalo. V obývacím pokoji se znovu rozhostilo ticho, až na to neustálé tikání.

„Čert vzal ty hodiny!“ ulevila si. „Jako by na světě nebylo už tak dost trablů.“

„Vraťme se k tomu tvýmu trablu,“ řekl Benny. „Kdy jsi zjistila, že je pryč?“

„Dnes ráno v osm. Šla jsem do jeho ložnice a on tam nebyl.“

„Obvykle tam je?“

„V posteli? V osm ráno? Samozřejmě tam obvykle je.“ „Ale dneska ráno tam nebyl.“

„Nebyl. A pořád ještě tam není. Ani někde jinde v domě. Ani v nejbližším okolí, pokud můžu říct.“

„Třeba se někde schovává nebo tak něco,“ navrhl Benny.

„To nemyslím. Na takovéhle hraní moc není. Je to spíš seriózní spratek.“

„Kolik mu teďka vlastně je?“ zeptal se Benny.

„Minulý měsíc mu bylo deset.“

„Aha.“

„Jeho táta mu dal k narozeninám hodinky.“ „Aha.“

„A zároveň tím vzdal hold muži, kterého v něm ctí a obdivuje,“ dodala Nanny.

„Aha,“ opakoval Benny, nechtěje se moc vlezle doptávat. „Já myslel, že kdyby byl Lewis o něco starší, moh by mít nějakou malou přítelkyni a třeba by ji moh jít navštívit.“

„To ne,“ odmítla to Nanny.

„To teda nejspíš ne.“

„Ne. Lewis se ztratil. Prostě se dočista ztratil. Jestli na tohle přijde pan Ganucci…“

„Ale jdi,“ uklidňoval ji Benny, „Ganuč je v Itálii, nevidím, jak by na tohle moh přijít, vidíš to ty? Ostatně Lewis se teďka každou chvíli nejspíš objeví a ty budeš mít po trablu.“

„Aspoň doufám. Ten spratek mrňavá mě celou zjančil.“

„Můj brácha jednou,“ začal Benny chlácholivým tónem, „když jsme v Chicagu byli malí kluci, se ztratil na celej den. Angelo. Můj brácha.“

„Kde byl?“

„Kdo?“

„Tvůj bratr.“

„Angelo? V popelnici, co bys tomu řekla?“ Benny se plácl do stehna a rozřehtal se. „Schovával se za barákem v popelnici! Strašně smrděl, když se nakonec vrátil domů.“

„Ale nakonec se vrátil?“

„To se rozumí. Stejně jako se nakonec vrátí malej Lewis. Víš, jaký ty haranti jsou, vždycky je láká nějaké dobrodružství.“

„No, Lewise normálně dobrodružství moc neláká,“ řekla Nanny.

„Ale stejně. Vzal si nejspíš do hlavy, že se půjde projít, nebo tak něco. Máte tady velkej pozemek, může bejt venku v lese nebo tak a pozoruje mravence nebo tak něco. Víš, jaký ty haranti jsou.“

„To jo,“ přisvědčila Nanny pochybovačně.

„Takže si nedělej starosti, všecko bude v pořádku. Můžu si odtud zatelefonovat?“

„Jistě. Jeden telefon je v pracovně pana Ganucciho.“

Zvedla se graciézně a odvedla ho z obývacího pokoje přes halu, kde roztáhla dvě poloviny bohatě táflovaných posouvacích dveří. Pracovna byla střídmá a vkusně zařízená, vzduch tam voněl kvalitní kůží a zatuchlými knihami. Arkýřovým oknem s olovem spojovanými tabulkami na jednom konci místnosti proudilo dovnitř sluneční světlo a dopadalo zlatým svazkem paprsků, ve kterém se vznášely částečky prachu, na psací stůl s deskou potaženou kůží.

„Telefon je tamhle na psacím stole pana Ganucciho,“ řekla Nanny. „Já na chvíli odejdu, jestli ti to nevadí. V jedenáct obyčejně přichází pošta.“

Zavřela za sebou dveře a nechala Bennyho o samotě. Benny přešel k regálům s knihami, které lemovaly celou jednu stěnu místnosti, studoval chvíli Ganučovu knihovnu, samé svazky vázané v ručně opracované kůži, pak se náhle odvrátil a přistoupil k psacímu stolu. Posadil se do hnědého otáčecího křesla, kůže pod ním zavzdychala, když se do ní zabořil, sáhl po telefonu a rychle vytočil číslo svého bytu na Manhattanu. Jeanetta Kay se ozvala na třetí zazvonění.

„Haló?“ řekla.

„Tady Benny,“ ohlásil se. „Spala jsi?“

„Ne,“ odpověděla. „Před chviličkou jsem vstala.“

„Našla jsi můj vzkaz?“

„Jakej vzkaz?“

„Nechal jsem ti lístek na dveřích ledničky.“ „Ne, ten jsem neviděla.“ „Byla jsi u ledničky?“

„U ledničky stojím právě teď,“ řekla Jeanetta Kay.

„Tak vidíš ten lístek?“

„Jo, teď ho vidím. Co na něm stojí?“

„Stojí na něm, že jedu do Larchmontu.“

„Och. Oukej. Kdy tam jedeš?“

„Jsem tady už teď.“

„Kde jsi?“

„V Larchmontu.“

„Och. Já myslela, že do Larchmontu teprve jedeš.“

„Když jsem ten lístek psal, tak jsem tu ještě nebyl, chystal jsem se sem jet.“

„Och,“ opakovala Jeanetta Kay. Chvíli váhala a potom řekla: „Právě proto nenávidím čtení.“

„Tak jako tak, tady budu brzo hotov, jenže musím zajet do Harlemu vyzvednout práci, takže nebudu doma dřív než někdy odpoledne.“

„Oukej,“ souhlasila Jeanetta Kay.

„Půjdeme večer někam?“

„To nevím. Co je dneska za den?“

„Dnes je středa.“

„Ve středu dávají Horáky z Hollywoodu.“ „Ne, to dávají v pondělí.“ „Ve středu taky, Bene, nic mi nepovídej.“ „No, tak co myslíš?“

„Uvidím, jak se budu cítit,“ řekla. „Stejně to jsou teď samý reprízy.“

„No dobrá, zavolám tě pozděj.“ „Pá,“ řekla a zavěsila.

Benny vrátil sluchátko do kolíbky, hověl si ještě poslední rozkošnou chvíli v koženém křesle, pak vstal a vykročil rychle k posouvacím dveřím. Právě vcházel do vstupní haly, když Nanny vešla domovními dveřmi s poštou. Ruce se jí třásly.

„Co je ti?“ zeptal se Benny okamžitě.

Nanny nebyla schopna slova. Podala mu hromádku pošty a on ji rychle prolistoval: účet za dodávku elektřiny, další od Dineťs Clubu, třetí od Lorda & Taylora, pohlednice s krásnou fotografií – Benny pokrčil rameny. Byla to docela pěkná pohlednice, dobře napsaná a informativní. Kromě Ganučova příslibu, že uvidí Nanny koncem měsíce (kdy už malý Lewis docela určitě vyleze z té své popelnice nebo z jakékoli jiné skrýše), Benny tam neviděl nic, co by mohlo Nanny tak očividně rozrušit. A rozrušena byla, bez debaty. Stála zplihle opřená o futro domovních dveří, třásla se s jednou rukou zdviženou k ústům a s očima dokořán hrůzou. Benny se podíval na poslední obálku ve své ruce. Byla to divná obálka na to, aby ji člověk našel v ranní poště, především proto, že na ní nebyla žádná známka ani adresa. Benny odchlípl její chlopeň, vytáhl list dopisního papíru, rozložil jej a přečetl si z novin vystříhaná slova, která na něm byla nalepená: Rychle pohlednici obrátil a přečetl si ji:

Rychle pohlednici obrátil a přečetl si ji:

2.Ganuč

V postranní uličce z jistého náměstíčka v Neapoli seděl Carmine Ganucci pod širým nebem u stolku se dvěma muži, kteří se mu snažili vysvětlit jeden dost komplikovaný obchodní plán. První z těch mužů se jmenoval Giuseppe Ladruncolo a druhý Massimo Truffatore. Ladruncolovi mohlo být tak pětašedesát a honosil se kníry ve tvaru řídítek bicyklu, které si hřbetem ruky odhrnoval vzhůru, kdykoli usrkával červeného vína. Na sobě měl úzce proužkovaný oblek a bílou košili bez kravaty. Truffatore byl oblečen s větší elegancí. Byl asi čtyřicátník, fakticky synovec Ladruncola z matčiny strany, a pokládal se za jednoho z nejfešáčtějších elegánů v Neapoli, jestli ne na celém jihu Itálie. (Nikdy nebyl na Sicílii.) Truffatore měl tmavě hnědý oblek z látky na způsob žraloci kůže, bledě zelenou košili, žlutou kravatu, žluté ponožky se zeleným vetkaným vzorkem na kotnících a hnědobílé střevíce. Měl tmavě hnědé oči a černé vlasy, stejně jako jeho strýc. Byl však hladce vyholený a choval se náramně vybraně: sklenici s vínem zdvihal ke rtům pouze palcem a ukazováčkem.

„Nemám jistotu, že tomu plánu rozumím,“ prohlásil Ganucci. Nelíbilo se mu, že měl přijet do Neapole, když se předpokládalo, že je na dovolené. Ladruncola a Truffatoreo zvlášť nemiloval, ale Neapol se mu hnusila. V Neapoli se narodil jeho otec a měl dost rozumu, aby odtud ve věku čtrnácti let vypadl. Ladruncolo a Truffatore byli deportováni z Ameriky pro různou drobnou činnost už před spoustou let, jenže to neznamenalo, že si museli vybrat zrovna život v Neapoli, když je v Itálii tolik krásných měst. To z nich v Ganucciho očích dělalo pitomce. A navíc ještě nelibě páchli.

„Ten plán je jednoduchej,“ řekl Truffatore.

„Tak mi ho vyložte,“ vyzval ho Ganucci.

„Máme deset tisíc šest set šedesát pět postříbřenejch medailonků,“ řekl Truffatore. „Každej váží něco málo přes jedno deko.“

„Prima,“ řekl Ganucci. „A co z toho?“

„Na každým medailonku je vyraženej pěknej vobrázek Panny Marie se šálem provedeným v modrým smaltu,“ pokračoval Truffatore.

„Moc pěkný,“ řekl Ganucci.

„A my těch deset tisíc šest set šedesát pět medailonků chceme poslat Newyorský společnosti pro módní novinky a suvenýry na Broadwayi a Čtyřicátý sedmý ulici.“

„Tak je tam pošlete,“ řekl Ganucci. „Na poslání postříbřenejch medailonků společnosti pro módní novinky není nic ilegálního. A co víc, clo za takovej póvl nestojí pravděpodobně ani za řeč. Je to naprosto legální podnik, tak proč mě tím připravujete o čas?“

„Ty medailonky jsou zlatý,“ prohlásil Ladruncolo ztlumeným hlasem.

„Říkali jste, že jsou postříbřený.“

„Jsou postříbřený, jenže pod tím postříbřením je zlato.“

„To uz je jiný kafe,“ zamyslel se Ganucci. „Jakou má těch deset tisíc šest set šedesát pět medailonků cenu?“

„Běžnej kurs za zlato je pětatřicet dolarů za unci, to znamená asi dvanáct dolaru za deko,“ odpověděl Truffatore. „Z ceny tohohle zlata bychom ovšem museli srazit diskont.“

„Ovšem,“ přisvědčil Ganucci. „Jakou mají ty medailonky cenu po diskontování?“

„Počítáme, že za čtyři tisíce uncí, to je za necelejch dvanáct tisíc deka…“

„Jistě, jistě,“ přerušil ho Ganucci netrpělivě.

„Čtyřicet devět miliónů šest set tisíc lir, plus minus.“

„Kolik je to v Americe,“ řekl Ganucci. „Plus minus.“

„Osmdesát tisíc dolarů.“

„Odkud jste tohleto zlato dostali?“ zeptal se Ganucci.

„Z Banco di Napoli, před měsícem. Šli jsme tam po dvanácti tisících dolarech v hotovosti, který jsme taky dostali.“ Truffatore pokrčil rameny. „Jenže se tam na podlaze trezoru povalovalo deset zlatejch prutů, tak ty jsme na rozloučenou sebrali taky.“

„A roztavili jsme je,“ dodal Ladruncolo.

„A dali jsme udělat ty medailonky,“ pokračoval Truffatore. „A teďka je chceme poslat do New Yorku na zaplacení.“

„Čeho?“

„Zásilky umělejch perel, který pro nás Newyorská společnost pro módní novinky a suvenýry objednala 2: Japonska.“

„To je za zásilku umělejch perel spousta peněz.“

„V těch umělejch perlách jsou tři a půl kila čistýho heroinu, kterej chceme rozeslat porůznu, jakmile ty perly rozbijeme.“

„Kde jsou ty perly teď?“

„Připlujou do Neapole tuhle sobotu. Na lodi z Tokia.“

„Takže,“ řekl Ganucci, „jestli tomu správně rozumím, vy chcete pár postříbřenejch medailonků Panny Marie, ve kterejch je…“

„Panny Marie s pěkným modrým smaltovaným šálem, nezapomeňte,“ upozornil Truffatore.

„… ve kterejch je za osmdesát tisíc dolarů roztavenýho zlata, který jste vybrali z Banco di Napoli, na zaplacení zásilky umělejch perel, co připlujou v sobotu na lodi z Tokia, a v nich jsou tři a půl kila čistýho heroinu.“

„Tak to vypadá,“ přisvědčil Ladruncolo.

„A co chcete ode mě?“ zeptal se Ganucci.

„Chceme ten kšeft převést na vás.“

„Jak?“

„Newyorská společnost pro módní novinky a suvenýry nemá momentálně dost mobilního kapitálu a nemůže čekat, až se tam dostane naše zásilka medailonků. Jsou ochotni ty perly diskontovat, jenže za ně chtějí prachy v hotovosti, jinak nám jejich zásilku neuvolní, až se ta dostane sem.“

„Kolik chtějí v hotovosti?“

„Dvaašedesát tisíc dolarů.“

„To je spousta peněz,“ zarazil se Ganucci.

„To je, ale my za to pošleme zásilku medailonků s Pannou Marií vám místo tý Newyorský společnosti pro módní novinky a suvenýry. Vy do toho investujete dvaašedesát, a až ty medailonky dojdou do New Yorku, dostanete zpátky osmdesát. To je ještě lepší než lichvářskej úrok.“

„Ne, to není,“ namítl Ganucci. „Co máme dneska?“

„Středu.“

„A vy potřebujete těch dvaašedesát do soboty?“ „To přece můžete sehnat raz dva, když budete potřebovat.“

„Sehnal bych to raz dva, kdybych byl v New Yorku.“

„Zlatem můžete ohromně snadno disponovat,“ řekl Truffatore. „Smějete to postříbření, zlatý jádro roztavíte a rozprodáte to, kde vás napadne. Na světě není živá duše, která by mohla říct, že to s tím smrdí.“

„To je pravda,“ připustil Ganucci.

„A vyzískáte na tom osmnáct tisíc dolarů.“

„Pravda,“ řekl Ganucci. „Ten kšeft je možná v pořádku. Jen to sehnání těch prachů mi dělá starost. Nejsem tam na scéně, chápejte. Jsem tady, v Itálii.“

„AI Capone řídil svoje záležitosti ze svý cely v Alcatrazu.“

„Takových lidí, jako byl AI Capone, už moc nezůstalo,“ poznamenal Ganucci a sklopil oči na znamení úcty.

„Pravda, ale o vás mládenci mluví taky dobře,“ připomněl Ladruncolo.

„Dvaašedesát tisíc dolarů,“ povzdychl si Ganucci a zakroutil hlavou.

„Podívejte se na to takhle,“ ozval se Truffatore. „Pokud vím, investoval jste příležitostně do broadwayskejch show. A tohle máte jistější, než je nějaká broadwayská show.“

„Investoval jsem do jedné či dvou show na Broadwayi,“ řekl Ganucci, „ale jenom proto, že moje manželka Stella sama kdysi v tom show byznysu dělala a má pro tu profesi slabost.“

„Tak co myslíte?“

„Myslím si, že bych možná ty peníze do sobotního rána sehnal.“ „Výborně, takže…“

„Za jednoho předpokladu,“ přerušil ho Ganucci.

Truffatore se podíval na Ladruncola.

„Za jakýho předpokladu?“ naježil se Ladruncolo.

„Že se ten diskont vylepší.“

„O kolik?“

„Zmínili jste se, že jste taky sebrali dvanáct tisíc dolarů v hotovosti, když jste vybrali tu banku. Odečtěte to od dvaašedesáti tisíc a plácneme si.“

„Ty prachy jsou dávno pryč.“

„Kdy jste říkali, že jste vybrali tu banku?“

„Minulej měsíc.“

„S těma prachama to pořád ještě smrdí, takže nejsou dávno pryč,“ řekl Ganucci. „Dodám vám v sobotu ráno padesát tisíc dolarů za vaši zásilku medailonků s Pannou Marií v zaručené ceně osmdesáti tisíc dolarů. Na to si plácneme. A tu cenu myslím zaručenou. Nemusím vám povídat, co by se stalo, kdyby ty medailonky byly skutečně jenom postříbřený.“

„Jsou ze solidního zlata, nemějte starost.“

„Tak jo, nebo ne?“ řekl Ganucci.

„Chcete moc velkej zisk,“ zaprotestoval Truffatore.

„Jo, nebo ne?“ opakoval Ganucci. „Plácneme si?“

„Plácneme,“ řekl Ladruncolo.

„Plácneme,“ přidal se otráveně Truffatore.

Stella Ganucciová milovala slunce.

Připisovala to faktu, že během svých dnů v show byznysu nesměla nikdy na slunce. Stella byla junonská dáma, měřila metr pětasedmdesát, měla blond vlasy, modré oči a světlou pleť. V těch starých časech v show byznysu jí znovu a znovu kladli na srdce, že obecenstvo se nerado dívá na velkou ženskou, která je od slunce červená jako vařený rak. To bylo ovšem v době, kdy vystupovala v Miami na Floridě. Bránila se tehdy tím, že se může od hlavy až k patě celá zakrýt pudrem, což ostatně stejně dělala. Jenže příkaz byl neoblomný: žádné slunce pro Stellu.

Jednou se zeptala pana Padroneho, který vedl noční klub na Collinsově avenue: „Pane Padrone, proč nikdy nemůže existovat slunce pro slunce a hvězda pro hvězdu?“ A pan Padrone se na ni utrhl: „O čem to sakra mluvíte?“ a tím rozhovor skončil. Jenže Stella věděla, o čem mluví. Stella vždycky věděla, o čem mluví. Mluvila o Stelle, což znamená hvězdu, a slunce je hvězda, takže jí připadalo hrozně nefér a nemálo nekompromisní, že slunce nikdy nemůže existovat pro slunce a hvězda pro hvězdu, a právě o tomhle ovšem mluvila.

Libovala si teď v paprscích pozdně odpoledního slunce u bazénu hotelu Quisisana na Capri a nemohla pochopit, proč ji lidé nikdy nechápou. Stelle se zdálo, že je dokonale pochopitelná. S výjimkou pobytu tady, ovšem, poněvadž sama neuměla ani slovo italsky. No, ne sice právě tady, ne u bazénu v Quisisaně, poněvadž tady byli samí Američani, italsky mluvili jedině plavčíci a poskokové a číšníci a Carmine by jí byl urazil hlavu, kdyby promluvila na někoho z nich. Carmine byl v tomhle ohledu velice zvláštní. Ale stejně ji chápal. Většinu času.

Nanny ji většinu času nechápala. Nanny ji vlastně nechápala nikdy, což působilo potíže. K nedorozumění došlo skoro hned na začátku, protože Stella zaboha nedokázala pochopit, proč doma potřebují guvernantku pro osmiletého kluka.

„Aby ho něco naučila,“ řekl Carmine.

„Co něco?“

„Kulturu.“

„Kulturu ho můžu učit sama.“

„Já vím, že můžeš,“ řekl Carmine, „ale můžeš ho naučit anglickou kulturu?“

„Kultura je kultura,“ odsekla Stella.

„Nanny je dobrá guvernantka,“ řekl na to Carmine. „Zkusme to s ní.“

Nanny přišla do jejich domu přede dvěma roky a nastěhovala se do bývalého velkého skladiště v prvním patře, na stejné chodbě s Carmineho temnou komorou. Abychom řekli pravdu, na Lewisovi Stella žádnou velkou změnu neviděla. Pro ni vypadal přibližně stejně kulturně jako vždycky předtím. Musela sice připustit, že Nanny dodala domácnosti jistý tón svými pěknými způsoby a svým příjemným anglickým přízvukem, ale taky to byla otrava mít ji pořád kolem sebe. Stella například nemohla říci „prdlajs“, kdykoli se jí zachtělo, a tak podobně. Stella zřídkakdy mluvila sprostě (Carmine by jí byl urazil hlavu, kdyby to dělala), jenže příležitostně vyslovila sprosté slovo či dvě, když si myslela, že je sama. A vedle Nanny, která byla pořád někde v domě, byla Stella sama sotvakdy.

Byla sotvakdy sama i u bazénu v Quisisaně, jenže to jí tolik nevadilo, zvlášť ne proto, poněvadž by ji nikdy ani nenapadlo mluvit sprostě na veřejnosti.

„Váš manžel letěl do Neapole helikoptérou?“ zeptala se Marcia Leavittová.

Marcia měla na sobě bikinky, které si koupila týden předtím v St. Tropezu. Byla to úhledná drobná brunetka s maličkými ňadry; ta by v Miami kariéru nikdy neudělala, pomyslela si Stella a pak řekla: „Ano, letěl helikoptérou.“

„On má to město rád?“ zeptala se Marcia.

„Ne,“ odpověděla Stella, „vlastně ne.“

„Já to město nenávidím,“ prohlásila Marcia.

„Já myslím, že Carmine o ně taky moc nestojí,“ řekla Stella.

„Pro mě je to nejmíň lákavé město na celém světě,“ pokračovala Marcia.

„Můj manžel je taky nemá rád,“ řekla Stella.

„Mně se to město hnusí,“ zdůraznila Marcia. „Vidět Neapol a umřít, to se říká správně. Já bych z Neapole umřít mohla.“

„Můj manžel…“

„To město je mi odporné,“ vedla Marcia dál svou. „Co na tom hnusném městě vidí váš manžel tak lákavého? To tam jel za obchodem?“

„Ne, už je na odpočinku,“ řekla Stella.

„Ale? V jaké branži působil?“

„V nealkoholických nápojích. Měl továrnu na nealkoholické nápoje, ale je už na odpočinku,“ vysvětlila Stella.

„Och, vážně? Mohla bych znát nějaký z těch nápojů, které vyráběl?“

„Ani nemyslím. Prodávaly se jenom na Středozápadě.“

„Nebyla to třeba pepsi-cola nebo něco podobného?“

„Ne.“

„Či coca-cola?“ „Ne.“

„Kde na Středozápadě?“ „Hlavně v Chicagu.“

„Chicago moc neznám,“ řekla Marcia a překulila se na břicho. Rozepnula si ramínka svršku svých bikinek, zavřela oči, zhluboka si povzdechla a řekla: „Jsem sama z Los Angeles.“

Stella neodpověděla. Vystupovala kdysi v Los Angeles ve stejném programu se Sandy Rowlesovou, která tenkrát žila s jedním chlapíkem jménem Dan Birraio. Birraio býval Carmineho partner za starých časů v Chicagu, kde společně měli pivovar. Podle toho, co se Stella doslechla, vařili velice dobré pivo, což od nich bylo docela ohleduplné, poněvadž o to vlastně dbát nemuseli. Ale jestliže Carmine v něco věřil, byla to kvalita. Bez ohledu na vydání vždycky vyžadoval nejlepší slad a chmel, ať už tahle slova znamenají cokoli. Sandy jednou Stelle svěřila, že Birraio leze do postele s pistolí. Když to pak Stella hlásila Carminemu, za něhož tehdy nebyla ještě vdaná, on prostě poznamenal: „Ten chlap nemá vůbec manýry.“ Což byla pravda. Za celou tu dobu, co Stella Carmineho znala, ten si nikdy do postele pistoli nebral. No, jednou přece. Jenže to bylo při té zvláštní příležitosti po svatbě jeho sestry, kdy čekali trable od těch chlapů v Brooklynu. A ta pistole byla jenom taková maličká pistulka, kterou měl přivázanou k lýtku zrovna nad podvazkem. A opravdu si ji zapomněl odvázat, když lezl do postele, ale jenom proto, že toho moc vypil na Theresině svatbě, když se dověděli, že ty chlapy v Brooklynu postihla nešťastná náhoda, že totiž někdo hodil bombu do cukrárny, kde měli hlavní stan.

Stelle se zastesklo po malém Lewisovi.

Docela najednou – zatímco ze zad Marcie Leavittové stoupala vůně opalovacího oleje a nad jiskřící hladinou vody v bazénu ke Stelle doléhaly zastřené hlasy, tlumená italština plavčíků domlouvajících poskokům, cinkot stříbrných příborů a bzučení tryskáče v neposkvrněné obloze nad hlavou –, docela najednou se jí zastesklo po jejím desetiletém synkovi s takovým zoufalstvím, jaké nepocítila od chvíle, kdy poprvé vstoupila na jeviště starého divadla Triboro ve 125. ulici, šestnáctiletá dívenka jako proutek už tehdy s obrovskými ňadry, a světla podle scénáře zhasla a ona zjistila, že její trojúhelníček – minimální oblečení striptérky – nefluoreskuje, ačkoli jí to manažér slíbil, takže nikdo ve tmě nemohl vidět její pozoruhodné kroucení kyčlemi. Carmine pak toho manažéra navštívil v nemocnici a přinesl mu tucet růží, když se tak strašně potloukl tím pádem z druhého balkónu.

Stelle se opravdu hrozně zastesklo po jejím synkovi.

Třeba dokáže Carmineho přemluvit, aby jejich výlet zkrátil a odvezl ji zpátky domů.

Třeba hned zítra.

3. Luther

Luther Patterson mluvil hodně často nahlas sám pro sebe, ale to jenom proto, poněvadž jeho manželka Ida byla taková tichá žena. Ida byla tichá, protože si nikdy nebyla docela jistá, jestli Luther oslovuje ji, nebo Simona či Levina. Lutherův obdiv a respekt k Simonovi a Levinovi neznal mezí, a většina jeho monologů navenek byla adresována jednomu či oběma z těch gigantů. Hodně ze svého bdělého dne strávil Luther fakticky buď osamělým dialogem se Simonem a Levinem, nebo snahou představit si, jak by každý z nich reagoval na jakoukoli situaci, do které se Luther právě dostal.

Simon a Levin nebyli žádní koncertní zpěváci. Simon a Levin byli jenom dva možná největší živoucí (ať už skutečně žijící, nebo po smrti) literární kritici ve Spojených státech amerických.

Jestliže Luther Patterson toužil vyrovnat se dvěma idolům, ty dva byli Simon a Levin. Kdykoli pomyslel na jedinečnou kombinaci žluči a stylu, kterou se ti oba muži vyznačovali, cítil se totálně nesouměřitelný ve svém zvoleném povolání a kromě toho nemálo zžíraný závistí. Před několika měsíci si založil dvě separátní knihy výstřižků, jednu pro Sebrané spisy Johna Simona a druhou pro Sebrané spisy Martina Levina. Studoval ty výstřižky po celé hodiny a snažil se vstřebat tu jedinečnou kvalitu, kterou oba muži vnesli do svého díla, kvalitu, jejíž podstatu vyjadřovalo slovo velikost. Občas si pohrával s bizarní představou, že Martin Levin a John Simon jsou ve skutečnosti jedna a táž osoba. Viděl například někdy někdo oba zároveň na jednom televizním programu? Jestliže Martin Levin nebyl ve skutečnosti osoba uzavřená v nitru Johna Simona a dožadující se propuštění, nebo naopak, jak si měl člověk vyložit ten identicky precizní, poučený, informativní, skrupulózní, puntičkářsky vědecký, pronikavý, rezavý, pátravý, rezonantní a intenzívně prožívaný ráz jejich separátních recenzí a kritických esejů?

„Povězte mi, Johne Simone, jste vy vlastně Martin Levin?“ zařval Luther.

Ida, která hned věděla, že neoslovil ji, mu neodpověděla.

„Já myslel, že ne,“ řekl Luther. „To by bylo totéž jako tvrdit, že Shakespeare a Marlowe byli vlastně jeden a týž člověk. Proč se lidé nemohou smířit s faktem, že dva literární fenoménové mohou být současníky, pracovat a reagovat na totéž prostředí stejně krásným a senzitivním způsobem, aniž by jeden z nich byl ten druhý nebo naopak? Ptám se vás, Martine Levine!“

Panebože, kdybych jenom uměl psát jako vy, pomyslel si a přistoupil ke své knihovně, vytáhl z ní Sebrané spisy Martina Levina a zkoumal výstřižky, ve snaze načerpat z nich nápovědi, které by mu mohly pomoci v jeho vlastních kritických nájezdech. Z textu vyskakovaly výrazy jako „klamavě nudné“, „zhnusil nám svého hrdinu, aniž mu přidal zajímavost,“ báječné, báječné! Nebo: „Román se vleče na stále stejné podenergetizované dramatické rovině.“ Ach bože, kdybych jen dokázal kombinovat slova navzájem takovýmhle způsobem! V téměř šíleném vytržení vyrval Luther z regálu druhý svazek výstřižků, Vybrané spisy Johna Simona, nazdařbůh nalistoval jinou recenzi (všechny byly tak znamenitě napsané, že sotva záleželo na tom, na kterou padly čtenářovy zraky, vždycky byl odměněn rozkoší ze vstřebávání ryzí tvořivosti) a přečetl si nahlas: Ať si naši mladiství rebelové dají pozor: společenská a politická angažovanost bez angažovanosti pro zřetelnost a poezii prospěje světu o málo víc, nežli že jej promění v monstrózní diskotéku, s volným přístupem pro všechny a všechny stejně brutalizující.

Slova duněla ozvěnou pod vysokým stropem obývacího pokoje Luthera Pattersona. Kdyby John Simon určitě nebyl skromný člověk, mohl by si tuhle větu vepsat na svůj štít jako erbovní heslo: „S VOLNÝM PŘÍSTUPEM PRO VŠECHNY A VŠECHNY STEJNĚ BRUTALIZUJÍCÍ.“ Třeba v azurovém poli se dvěma purpurovými přívěsky.

„Johnny, co říkáš tomuhle nápadu?“ vykřikl Luther v záchvatu familiámosti. Když nedostal žádnou odpověď, uložil oba milované svazky zpátky na regál a zašel do kuchyně, kde Ida chystala oběd. Zdvihl tam pokličku hrnce na zadním hořáku sporáku, vzal lžíci na ochutnávání, podíval se znovu na strop a řekl: „Johne Simone, víte vy, že mám doktorát srovnávací literatury z Princetonské univerzity, uvědomujete si to, Johne? Víte, že jsem absolvoval summa cum laude jako člen bratrstva Fi Beta Kappa, jako třetí ve svém ročníku? Miláčku Johne, napijme se jednou spolu – potom, až budu inkasovat, samozřejmě, až tohle bude odbyto a za námi – posedíme si spolu v salóně mé jachty a budeme si vyměňovat literární bonmoty, to bude panečku blaho, to si dám namouduši líbit!“ Pak položil pokličku zpátky na hrnec a lžíci na plošinu sporáku. A protože byl kritik, utrousil: „Ta polívka nestojí za nic,“ a zašel zpátky do obývacího pokoje.

Jestli Luther Patterson něco vlastnil, byla to ohromná knihovna. Jediný důvod, proč najal tenhle nadměrný byt v devátém patře na West End avenue, byl ten (kromě laciné činže), že tam měl obývací pokoj skoro tak dlouhý jako kuželník, jehož délka byla od podlahy až ke stropu lemována policemi, které zase nesly stovky a stovky knih, jež Luther všechny pečlivě přečetl a ohodnotil. Ty knihy Luther dostával zadarmo. A za jejich čtení a hodnocení dostával plat. To čtení ho nijak zvlášť netěšilo, ale koho vlastně těší? V tom jediném ohledu upřímně záviděl svému kolegovi Johnu Simonovi (slovo „kolega“ si troufal zašeptat jenom v soukromí své vlastní mysli, jako by svatokrádežné spojoval své vlastní jméno se jménem řekněme George Bernarda Shawa nebo Williama Jenningse Bryana). Simon totiž nejen recenzoval knihy, ale měl taky příležitost vidět zadarmo spoustu divadelních her a filmů, než o nich vyjádřil svůj pečlivě uvážený názor. Tohle je velice příjemná stránka povolání, myslel si Luther. Simonová povolání, ne jeho. Luther recenzoval pouze knihy. Vždycky jen knihy. Pro nedůležité časopisy a obskurní publikace. Knihy celý ten zatracený čas. Jediný způsob, jak se on někdy dostal k shlédnutí nějaké hry zadarmo, byl vplížit se tam během přestávky a pak se ve tmě rozhlédnout po prázdném sedadle. To však nikdy neudělal, když byl s Idou. Ida neměla ráda nepoctivost jakéhokoli druhu. Neschvalovala mu dokonce ani jeho únos Lewise Ganucciho.

Luther seděl ve svém obývacím pokoji s vysokým stropem a lemovaném knihami, shlížel dolů na West End avenue, poťukával zlehka konečky prstů jedné ruky o prsty druhé ruky a uvažoval, co asi ten Ganucciho kluk dělá. Zamkl totiž syna magnáta nealkoholických nápojů na odpočinku do zadní ložnice bytu, kde by každé volání o pomoc zaregistrovala jenom slepá cihlová zeď vedlejší budovy. Zajel předtím zpátky do Larchmontu svou chevroletkou z roku 1963 a strčil psaní o výkupném do schránky Carmineho Ganucciho. Když svou obálku zasouval dovnitř spolu s ranní poštou, pocítil vzrušení z vykonaného kusu práce. Samozřejmě ne takové vzrušení, jaké cítil, když své psaní sestavoval, ani ne takové vzrušení, jaké prožil, když se minulou noc vkradl do milionářova sídla, zacpal dlaní klukovi pusu a odfrnčel s ním pryč; ne, to v noci bylo vážně vzrušující.

„Bylo to opravdu vzrušující, Martine,“ řekl nahlas. „Vraiment émouvant, jestli mi rozumíte.“

Ve skutečnosti (a tohle si musel přiznat, poněvadž jestli Luther na sobě něco obdivoval, byla to jeho nekompromisní poctivost), ta nejvíc vzrušující stránka celého dobrodružství byl Ganucciho pozemek a dům. Nikdy předtím nebyl na místě tak uhozeném, jako bylo Ganucciho sídlo, ale co může člověk čekat od někoho, kdo si nadělal jmění výrobou a prodejem nealkoholických nápojů na americkém Středozápadě? Každému, co mu patří, jistě, ale v takovémhle podnikání je těžko něco tvůrčího a Luthera nemělo překvapit, že v milionářově rezidenci shledal barokní monstrózitu, která dominovala hektarům zvlněného zeleného trávníku a…

„Jak byste to popsal vy, Johne?“ zeptal se Luther nahlas. „Smaragdová niva? Hát nézd, tulajdonképp nem számit, Johne,“ sklouzl do maďarštiny. „A stilusod kifogástalan, a képeid érzékletesek, a kritikai érzéked megtámadhatatlan.“

V jeho reakci na ten ošklivý starý dům však bylo něco ohromujícího: už pouhý luxus toho místa ho prostě zdrtil, z opojné vůně penězi podložené výlučnosti se mu zatočila hlava, div neomdlel, když se dobýval do okna klukovy ložnice. Během celého únosu zakoušel stejný pocit závratného vědomí nesmírného bohatství, zvýšený nadějí, že aspoň něco z toho bohatství připadne brzy jemu. Předtím, než se vplížil na pozemek kolem spousty javorů, které tam stály jako listnatí strážci (Výborně, pomyslel si, pěkně řečeno, Luthere), na trávník před Ganucciho architektonickým hororem, byl přesvědčen, že za vrácení nepoškozeného kluka nebude požadovat víc než deset tisíc dolarů. Jenomže cestou zpátky na Manhattan nedokázal rozptýlit tu vůni, ten pach, ten smrad miliónů a miliónů dolarů, nahromaděných, proboha, výrobou nealkoholických nápojů, zatímco opravdu tvůrčí člověk, jako je on sám, se může ztrhat, aby si vydělal na nejubožejší živobytí. V té chvíli se rozhodl zvýšit požadavek na dvacet tisíc dolarů; týdny jeho pečlivého průzkumu stály aspoň za tyhle peníze. Ale po návratu do bytu na West End avenue nabyl pach peněz takové síly, že Luther musel předělat svůj dopis ještě třikrát, stupňoval požadavek ve skocích po deseti tisících dolarů, až konečně dospěl ke konečné verzi, ve které výkupné stanovil na padesát tisíc.

Jeho postup byl neortodoxní, abychom to řekli co nejmírněji. Napřed se sháněl po bydlišti, které by vypadalo tak, že by tam mohla žít rodina, z jaké doufal udělat svou oběť. (No, oběť je třeba příliš silný výraz. Luthera to slovo nikdy fakticky nenapadlo, až do téhle chvíle, a hned je zase zavrhl. Nechtěl tomu klukovi nijak ublížit. Doufal jenom v nějaké rozumné odškodné za svou námahu.) Sídlo Jedenáct javorů objevil čirou náhodou, když si na mapě pro automobilisty nakreslil kruh s poloměrem Čtyřiceti kilometrů a se středem v New York City. Prozkoumal ten okruh s pečlivostí starých kolonistů. Místo jako Jedenáct javorů mu připadalo perfektní. Navíc mu diskrétní dotazy v městečku, v potravinářstvích a benzínových pumpách, v restauracích a výčepech, v krámcích s módním zbožím a v dragstorech poskytly dohromady informaci, že Carmine Ganucci je jeden z nejbohatších lidí v městečku, vážený člen školní rady a předseda sboru ambulancí při klubu Lvů. Ale nejzajímavější byl pro Luthera fakt, že Carmine Ganucci má desetiletého syna jménem Lewis.

Teď měl před sebou v plánu (třeba ne v tomhle okamžiku, ale určitě někdy po obědě – jestli překoná svůj odpor k té polívce) zavolat Ganucciho sídlo a zeptat se jich, jestli už mají připravené peníze. Pak jim řekne, že se s nimi zase spojí, aby jim oznámil, kdy a kde chce ty peníze dostat.

Luther se cítil výborně.

„Myslím, že si dám drink. Johne a Martine, co říkáte?“ zeptal se nahlas. Přistoupil k domácímu baru proti polici s knihami a začal si mixovat hodně silné martini. Jak se na věc díval (a z toho právě měl tak výbornou náladu), i když z něho nemůže být tak úspěšný kritik jako Simon nebo Levin, určitě z něho může být úspěšný únosce.

A to by rozhodně bylo skoro stejně dobré.

4. Korsičtí bratři

Než se Benny dostal do centra do Čtyřicáté druhé ulice, byly skoro tři odpoledne.

Z Jedenácti javorů odjel v poledne a pak zajel do Harlemu, aby si tam vyzvedl práci, což trvalo delší dobu, než čekal, protože jeden člověk trval na tom, že včera vsadil padesát centů na číslo 311, které pak vyšlo, kdežto Benny slyšel přímo od výběrčího, že vsazené číslo bylo 307, nikoli 311, což je dost běžný omyl, poněvadž sedm – jedenáct je rituální heslo hazardních hráčů kostek a karbaníků všude.

To číslo bylo samozřejmě zapsáno teprve půl hodiny po zaplacení sázky, protože policajti (od nátury podezíraví) mají ve zvyku automaticky předpokládat, že když má někdo v kapse pár tuctů tiketů, má co dělat s ilegální loterií, se sázením na předem neodhadnutelná trojčíslí. Na tohle trojčíslí si vsadil Walter Anziano, docela slušný sedmdesátiletý děda, který na čísla sázel od svého příjezdu z Palerma do Ameriky před třiapadesáti lety, každý den v týdnu padesát centů, a za celou tu dobu vyhrál jenom jednou – úžasnou sumu tří set dolarů.

Benny by nerad přišel o stálého zákazníka, jako byl Walter Anziano. Proto dědovi řekl, že zřejmě došlo k nějakému zádrhelu, ale že se při kontrole včerejší práce objevil lístek papíru, na který výběrčí svou rukou napsal číslice 307-50, což znamenalo, že Anziano vsadil padesát centů na číslo 307 a ne na 311. Výběrčí tvrdil, že to číslo zapsal hned, jak odešel z ulice, a že Anziano určitě řekl 307, takže teď šlo o výběrčího slovo proti slovu Anzianovu. V každém případě Benny dědu informoval, že výhru nemůžou vyplatit. Nicméně byl ochoten poskytnout Anzianovi zadarmo padesáticentovou možnost sázky každý den po celý příští týden, jen aby mu dokázal dobrou vůli, svou vlastní i svých kompaňonů, kteroužto nabídku děda zdráhavě přijal, když byl obměkčen čtyřmi frťany whisky Four Roses, Čtyři růže, v místním výčepu. Právě tohle obměkčování Waltera Anziana zabralo Bennymu většinu odpoledne, zatímco malý Lewis byl ve spárech nějakých mrzkých ničemů, nepochybně maniaků nebo ještě horších šílenců. Benny si nemohl představit nikoho jiného než maniaky, když unesli syna Carmineho Ganucciho.

Dohodl se s Nanny, že by se o té věci neměl žádným způsobem, formou nebo cestou dovědět Ganuč, protože ačkoli je krásné počasí pro koupání v moři, bylo by vážně těžké jaksepatří kraulovat s nohama v cementovém bloku. Nejlepší způsob, jak to před Ganučem zatajit, bylo zajištění, že se to nedonese k žádnému z kompaňonů na vyšší úrovni. A nejlepší způsob, jak zajistit tohle, bylo okamžité zaplacení zmíněných padesáti táců těm maniakálním šílencům. Proto byl Benny jako na trní, aby si promluvil s Korsickými bratry.

Vinny a Alfréd právě začínali se svým slavným a úžasným číslem, s exhibicí tančícího panáka, když je Benny konečně zastihl. Alfréd, o čtrnáct hodin mladší z obou dvojčat, na něho zamrkal, jakmile se Benny přiblížil, a pak se pustil do svého monologu, do preludia k tomu mistrovskému choreografickému výkonu.

„Dámy a pánové,“ začal, „já vím, že už všichni po dni těžké práce spěcháte domů ke svým milovaným, ale když mi věnujete aspoň chviličku vašeho času, myslím, že vám můžu ukázat něco senzačního, čím doma potěšíte jak svou ženušku, tak i dětičky. Mám tady v téhle krabici, kterou vidíte u mých nohou, omezený počet úžasných tančících panáků, každého za pouhých padesát centů. Až ho uvidíte baletit, určitě se mnou budete souhlasit, že má cenu desetkrát větší. Na těch panácích nenajdete žádnou mechanickou součástku, dají se snadno složit, abyste si je odnesli v kapse nebo v kabelce, a budou pořád těšit vaše milované, přátele, sousedy a vůbec každého, kdo uvidí jejich pozoruhodné vystoupení. Když mi dopřejete ještě chvilku vašeho vzácného času, vytáhnu jednoho z těch úžasných tančících panáků tady z té krabice a předvedu vám, co dokáže.“

Jeviště, na kterém Korsičtí bratři účinkovali, byl úsek chodníku nějaké dva kroky dlouhý a přes krok široký, zadní prospekt jim tvořila cihlová zeď, zčernalá stoletými sazemi.

Publikum se skládalo z letních venkovských návštěvníků města, z nakupujících čumilů a z filmových fandů (kteří sem zabloudili od pětadvaceticentových kukátkových pornopodívaných o kousek dál k západu), celkem asi ze dvou tuctů lidí, kteří koukali, co Alfréd vytáhne z krabice. Benny stál na levé straně hloučku a rovněž přihlížel. Po pravé straně shromáždění, skoro těsně u cihlové zdi, stál s rukama v kapsách Vinny, hlavní aktér úžasného čísla s tančícím panákem, ale aktér, který nevyhledával potlesk ani uznání, aktér, jehož role nutně vyžadovala, aby zůstal absolutně mlčenlivý, anonymní a prakticky neviditelný. Jak stál přímo proti Alfrédovi a lepenkové škatuli s úžasnými tančícími panáky, Vinny přihlížel stejně jako kterýkoli jiný zvědavec z publika, s rukama v kapsách.

„To, co vidíte, vám může připadat jako obyčejný panák z papundeklu a z tenkého papíru,“ oznámil Alfréd zástupu. „Jeho hlava, jak můžete pozorovat, je fakticky z lepenky, stejně jako konec jeho rukou a nohou, kdežto jeho paže a celé nohy jsou jako harmonika skládané z tenkého, skoro průklepového papíru. Takže se třeba divíte, jak vlastně ten panák dokáže, co vám hnedka předvede. To na něm je právě to nejúžasnější. Ten panák, pouhých čtyřicet centimetrů vysoký od hlavy až k patě, vám totiž zatančí. Já ho můžu roztančit, vy ho můžete roztančit, a bude vám tančit třeba celé hodiny beze všeho nabíjení nebo výměny součástek, protože v tomhle úžasném tančícím panákovi nejsou žádné baterie (jak by mohly být, když je celý z papíru a z lepenky), nejsou v něm žádné mechanické součástky, které by se opotřebovaly nebo polámaly. Je to jenom papír a papundekl, jenže ten papír je speciálně preparovaný, takže přitahuje elektrické ionty ze vzduchu, právě z toho vzduchu kolem nás, který my všichni, vy i já, společně dýcháme. A jakmile se ty ionty nahromadí v těchhle nožkách z toho sajnpapíru, ten úžasný tančící panák už nevydrží samým vzrušením v klidu, začne prostě na místě tančit a tancuje tak třeba do aleluja. Hnedka vám ukážu, jak to ten panáček dělá, ale napřed vám chci vysvětlit, že ho můžeme nabízet za tak nízkou cenu padesáti centů právě proto, že je vyrobený jenom z toho sajnpapíru a z papundeklu, jak všichni vidíte, takže padesát centů je prakticky výrobní cena plus něco za dopravu plus nepatrné procento profitu. Elektrické ionty ve vzduchu jsou zadarmo, a jak všichni víte, právě náklady za zdroje energie zvyšují většinu cen tak závratně, že jsou tíživým břemenem pro vás konzumenty. U těchhle úžasných tančících panáků to tak není. A teď dovolte, abych vám to předvedl.“

Alfréd vzal panáka za vršek jeho lepenkové hlavy a předklonil se tak, že klátící se papírové nohy, skládané jako harmonika, dosáhly svými lepenkovými chodidly skoro až na chodník. Alfréd panákem energicky zatřepal. A zatřepal jím znovu ještě energičtěji.

„Teď hromadím ty elektrické ionty,“ oznámil.

A zase panákem zatřásl.

„Jedno, dvě či tři zatřepání, někdy i pár víc, to záleží na podmínkách počasí,“ prohlásil, „to je všechno, čím se ta energie nashromáždí a uvede panáka do pohybu. Teď dávejte pozor!“

A pustil lepenkovou hlavu. Panák začal poskakovat. Bez držení Alfrédem, který od něho odstoupil, jal se panák tančit a křepčit na svých chatrných papírových nožkách, jako by tancoval radostí, teď když byl nasycen všemi těmi zázračnými životodárnými elektrickými ionty ze vzduchu, který všichni dýchají zadarmo. Co publikum nevidělo (protože cihlová zeď v pozadí byla tak začerněná od sazí), byla tenká černá nit táhnoucí se od kraje lepenkové hlavy k místu na druhé straně chodníku, kde stál Vinny a mlčenlivě pozoroval celý akt, ačkoli sám byl jeho aktérem. Napjatá Černá nit vedla přímo do Vinnyho kapsy, kde byla omotaná kolem ukazováku jeho pravé ruky. Když Vinny tím ukazovákem poškubával, poškubávala sebou zároveň černá nit, a jak sebou poškubávala nit, poškubával sebou i panák, poněvadž Alfréd přitom, co panákem třepal, aby nashromáždil všechny ty elektrické ionty, zavěsil jej na nit malým háčkem vzadu na lepenkové hlavě. A zatímco teď publikum valilo oči, Alfréd panáka zvedl a prohlásil: „Tak kdo si koupí prvního, dámy a pánové? Jsou po pouhých padesáti centech, kdo si koupí prvního? Je jich jen omezená zásoba!“

Jeden kořen mezi obecenstvem (v každém publiku se takoví kořeni najdou, uvažoval mlčky Benny) vznesl předpokládanou kořenovskou otázku.

„Jak víme, že umějí tancovat všecky ty panáci, nejenom tendlecten?“

„Všichni umějí tančit,“ odpověděl Alfréd, „protože byli všichni speciálně preparovaní tou látkou, co přitahuje ty ionty. Chce snad někdo z vás prostě sáhnout do té krabice tady a podat mi z ní libovolného panáka? Na tomhletom panákovi nic zvláštního není, to mi věřte. Všichni jsou naprosto stejní, všichni jsou úžasní. Madam, byla byste tak laskavá třeba vy?“ obrátil se na jednu starou paní, která vypadala jako manželka nějakého duchovního, ale docela dobře to mohla být vysloužilá prostitutka. Na tom nezáleželo; Alfréd ji skutečné neznal a jeho tvrzení, že všichni panáci jsou naprosto stejní, bylo platné, poctivé a oprávněné. Stará paní vytáhla upejpavě jednoho panáka z krabice nazdařbůh.

„A teď mi jím laskavě zatřeste, madam, stejně jako jste viděla mě třást tím prvním panákem,“ vybídl ji Alfréd.

Stará paní panákem zatřepala.

„Ještě jednou, prosím vás, a trochu víc. Děkuju vám. A teďka vy, pane,“ obrátil se na muže, který vznesl tu otázku, „zatřepejte s ním taky vy. Dovolíte, madam?“ Vzal panáka od staré paní a podal jej tomu muži. Ten jej zkoumal s přímo policejní podezíravostí, dvakrát jím prudce zatřásl a vrátil jej Alfrédovi, který se okamžitě sklonil, usmál se do publika, prohlásil: „Ještě párkrát zatřeseme pro dobrou míru,“ přičemž panáka rychle zavěsil na černou nit, která mířila jako šipka přímo do kapsy jeho bratra Vinnyho. Pak Alfréd panáka pustil, a ejhle!, ten drahoušek z papíru začal skákat a křepčit, div se mu srdíčko neutrhlo! Všichni skeptikové v zástupu byli okamžitě přesvědčeni. Zdravý rozum je naléhavě varoval, že papírový a lepenkový panák by nemohl takhle vzdorovat zákonům zemské přitažlivosti, i kdyby byl speciálně preparován jakýmkoli klihem nebo třeba octanem hlinitým. Jenomže ta stará paní a ten nevěřící Tomáš, oba takoví poctivci od kosti, oba tím panákem zatřásli a vrátili ho Alfrédovi, který neudělal nic víc, nežli že jím zatřásl ještě jednou a postavil ho na nohy – a teď, koukejte, jak ten papírovej diblík dovádí! Z úzkostlivě sevřených pěstí se vynořily dolarové bankovky. Alfréd pilně začal vracet drobné a vytahoval panáky z krabice, zatímco Vinnyho ukazováček sebou poškubával a panák na neviděné černé niti se protancovával k věhlasu a ke slávě. V necelých pěti minutách jich Alfréd rozprodal čtrnáct se skoro čistým ziskem sedmi dolarů. Byl by jich mohl rostoucímu zástupu rozprodat ještě další tucet, kdyby byl Vinny v tom okamžiku tiše nehvízdl, což signalizovalo, že se blíží policajt na obchůzce. Alfréd popadl úžasného tančícího panáka uprostřed jedné z jeho komplikovanějších evolucí, hodil jej do krabice, řekl: „Dobrou noc, lidičky, děkuju vám,“ a odklusal za svým bratrem, který po sobě ve spěchu nechal na chodníku přetrženou černou nit, svůj jediný neviditelný zdroj příjmu.

„Vy kluci jste čím dál tím lepší,“ řekl jim Benny o nějakých deset minut později v jednom automatu na rohu Padesáté šesté ulice a Osmé avenue. „To byl fakticky pozoruhodnej výkon.“

„Děkujeme za uznání,“ řekl Alfréd plaše a uklonil se.

„Děkujeme,“ přidal se Vinny.

„Pozoruhodnej,“ opakoval Benny. „A co je ještě pozoruhodnější, že vám to prošlo.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Alfréd.

„Že ty lidi, co na vás koukají, vůbec nenapadne, že k sobě nějak patříte.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se teď Vinny.

„Že jste si tolik podobný.“

„Och!“ vydechl Alfréd.

„Když jste dvojčata, to tím myslím,“ řekl Benny.

„Och!“ vydechl Vinny.

„Identický dvojčata,“ dodal Benny.

„No,“ řekl Alfréd, „my se za dvojčata nepokládáme, víš.“

„Že ne?“

„Ne,“ přisvědčil Vinny. „Narodili jsme se o čtrnáct hodin od sebe.“

„To jsme sotva dvojčata,“ řekl Alfréd. „Jsme medicínskej fenomén,“ řekl Vinny, „ale ne dvojčata.“

„Já myslel, že to znamená dvojčata,“ prohlásil Benny.

„Millie, ta porodní bába, si to nemyslela,“ řekl Vinny. „Vlastně si myslela, že už se svou prací skončila. A moje máma si to myslela taky. Millie šla po mým narození do kina. To bylo v sedm večer. Šla se podívat na Kde koná chodník s Danou Andrewsem a Genem Tierneyem.“

„To byl moc dobrej film,“ řekl Benny.

„No jo, já sám ho viděl v televizi zrovna minulej tejden,“ podotkl Vinny.

„Jeanetta Kay na něj koukala taky.“

„Jak se má Jeanetta Kay?“ zeptal se Vinny.

„Docela fajn, děkuju za optání.“

„Tak jako tak, druhej den ráno máma Millie zavolala a řekla jí, že se cejtí nějak divně. Jak divně?’ chtěla vědět Millie. Máma řekla, že má pocit, jako by v ní ještě něco kopalo. Millie se hned přihnala a udělaly spolu malocchio. Víš, co to malocchio je?“

„Vím, to znamená Zlý voko,“ řekl Benny.

„Správně,“ přisvědčil Vinny. „Porodní bába Millie kápla pár kapek voleje na talíř s vodou. Kdyby se volej rozdělil na kapky blízko u sebe jako voči, znamenalo by to, že někdo na mámu udělal malocchio, že ji uhranul. Tím by se dalo vysvětlit, že měla pořád pocit, jako by v ní něco kopalo, třebaže já se už narodil.“

„Jenomže to malocchio nebylo,“ řekl Alfréd.

„Správně. Volej zůstal plavat na talíři jako velikej zlaťák. Žádný voči, nic. A tak Millie mámě řekla: ,No, podíváme se ještě jednou, Fanny.’ Takže se ještě jednou podívaly, a byl to Alfréd.“

„Já,“ dotvrdil to Alfréd.

„Medicínskej fenomén,“ doplnil Vinny.

„Ale ne dvojčata,“ dodal Alfréd.

„Jak si můžete bejt jistý, že přece jen nejste dvojčata?“ naléhal Benny.

„Kdybychom byli dvojčata, proč by nám říkali Korsický bratři? Říkali by nám Korsický dvojčata, ne?“

„Jenže Korsický bratři byli dvojčata.“

„Správně,“ souhlasil Vinny. „Ale to my nejsme. My vlastně nejsme ani z Korsiky. A nikdo z naší rodiny z Korsiky není. Celá ta věc je úplná záhada.“

„Jak já se na to dívám,“ řekl Alfréd, „moje máma počala dvakrát.“

„Nejspíš pokaždý s mým tátou,“ doplnil Vinny.

„Ale v rozpětí čtrnácti hodin,“ řekl Alfréd.

„Tím by se to fakticky vysvětlilo,“ poznamenal Benny.

„Tak se to určitě nejspíš stalo,“ řekl Alfréd.

„Takže vidíš, že v tomhle ohledu není na našem vystoupení docela nic pozoruhodnýho. Lidi nás berou takový, jaký jsme. Povrchní podobnost vůbec nic neznamená, když jde o dvě zřetelně vyhraněný osobnosti. Jsme dva hodně rozdílný lidi, Bene.“

„To rozhodně jste.“

„Třebaže taky po mnoha stránkách hodně podobný.“ „Ale rozdílný.“

„Rozdílný, ale stejný,“ řekl Vinny.

„Samosebou stejný, jenže rozdílný,“ řekl Alfréd.

„Například,“ doložil to Vinny, „zatímco já moc mluvím tady, jsem hrozně plachej, když jde o naše vystoupení. Řečnění obstarává Alfréd, jak sis moh všimnout.“

„Jo, to jsem si všimnul,“ přisvědčil Benny.

„Na druhý straně,“ řekl Vinny, „kdežto já nesvedu nakreslit ani rovnou čáru, Alfréd je kreslířsky ohromně nadané j.“

„Právě proto jsem za vámi přišel.“

„Proč to?“ zeptal se Alfréd.

„Potřebuju padesát tisíc dolarů ve falešnejch bankovkách.“

„Toho řemesla jsem už nechal,“ řekl Alfréd.

„Vážně?“ podivil se Benny. „A proč?“

„No, tobě to povím,“ řekl Alfréd. „První série, kterou jsem udělal, byly desetidolarovky. Jenže kluky, který je šli udat, chytili hned při prvním pokusu a teďka kroutějí každej deset let v Sing Singu.“

„To je smůla,“ politoval Benny. „Jak k tomu došlo?“

„Udělal jsem chybu,“ přiznal Alfréd. „Pracoval jsem zároveň na dvou sériích, na pětidolarovkách a na desetidolarovkách. A náhodou jsem vytisknul Lincolnův portrét na ty desetidolarovky.“

„Všichni děláme chyby,“ posteskl si Benny.

„To říkali kluci taky, když jsem je tam byl navštívit.“

„To mě teda vážné mrzí. Já doufal, že mi budeš moct pomoct.“

„Už nemám ani to svoje nádobí,“ řekl Alfréd. „Přes a všechno vostatní jsem už dávno prodal.“ „Komu?“

„Šilhounovi Di Strabismo.“

„Co abys to zkusil s ním?“ navrhl Vinny. „Vsadím se, že ten ti může pomoct.“

„No jo, možná,“ řekl Benny. „Kdybyste zatím slyšeli o nějakejch volnejch penězích lacino k mání, dali byste mi vědět?“

„Můžu se zeptat, proč potřebuješ tenhle druh hotovosti?“ řekl Vinny. „Nebo je to moc osobní?“

„Unesli jednoho kluka,“ odpověděl Benny. „Jakýho kluka?“ „Ganučova syna.“

„Kdo moh udělat něco tak bláznivýho?“ podivil se Alfréd.

„Poslouchejte mě,“ řekl hlas v telefonu. „Slyším,“ odpověděla Nanny. „Víte, kdo volá?“ „Ne, kdo je to?“

„Tady pachatel únosu. Kdo je tam?“

„Tady Nanny. Chlapcova guvernantka.“

„Madam, zavolejte mi hned k telefonu pana Ganucciho.“

„Pan Ganucci tady právě teď není.“

„A kde je?“

„Mimo město,“ odpověděla Nanny. „Oho, ten starý trik s tím mimoměstem, co?“ řekl hlas. „Kde mimo město?“ „V Itálii.“

„Dove in Italia?“ zeptal se hlas. „Mluvím plynně sedmi jazyky, takže už žádné triky nezkoušejte.“ „Je na ostrově Capri.“

„Nesmysl! Okamžitě ho zavolejte, nebo toho kluka vyřídíme!“

„Ne, prosím vás!“ polekala se Nanny. „Přísahám vám, že je…“

„Mám tady zuřivého dobrmana, připraveného, aby klukovi skočil na krk, když mu dám signál. Stačí, abych zařval: ,Tóte ihn!’ Tak si se mnou přestaňte zahrávat a zavolejte pana Ganucciho k telefonu!“

„Říkám vám, že je v Itálii.“

„Madam…“

„Prosím vás, my se teď snažíme sehnat ty peníze. Potřebujeme jen trochu času.“

„Kdo my?“ zeptal se hlas. „Pověděli jste o tomhle něco policii?“

„Ne,“ vyhrkla Nanny poplašeně. „Vy ano?“ „Co jestli jsem? Pověděl policii? Zbláznila jste se, madam?“

„Promiňte, já…“

„Tak poslouchejte, a poslouchejte pořádně,“ řekl hlas.

„Dávám vám na opatření těch peněz čas do pěti hodin zítra odpoledne. V tu dobu se s vámi spojím a řeknu vám, kde a kdy a jak je chci dostat. Chcete slyšet jednu radu, madam?“

„Prosím,“ špitla Nanny.

„Navrhuju vám, abyste panu Ganuccimu poslala na ostrov Capri kabelogram, aby se šupito presto vrátil domů!“

5. Šilhoun

„Kdo je?“ ozval se hlas. „To jsem já. Benny Napkins.“

„Okamžíček,“ řekl hlas. Víčko špehýrky ve dveřích se odsunulo. V odkrytém kukátku se objevilo Šilhounovo lepší oko. Víčko zapadlo zpátky na místo. Benny uslyšel, jak se otáčí klíč v zámku, jak chřestí noční zajišťovací řetízek. Dveře se otevřely.

„Jak se máš, Bene?“ řekl Šilhoun.

„Máme problém,“ odpověděl Benny okamžitě.

Vešel na půdu a Šilhoun za ním zamkl a dal dveře na řetízek. Půda byla ohromná. Až donedávna ji obýval jistý sochař, jehož nejnovější projekt byly modely částí lidského těla v nadživotní velikosti. Když se odstěhoval, nechal tam po sobě svá dřívější experimentální díla, následkem čehož byla půda přecpaná obrovskými nosy všech možných tvarů – byly tu nosy skobovité, mopsličí, rovné, rozpláclé, orlí, zlomené, pršinosy i nosy baňaté. Nosní chřípí zírala ze stropu i ze zdí, kobylky nosů čněly z piedestalu, nozdry se válely v sádrových hromadách na podlaze. Když se ti dva prodírali mezi těmi pozůstatky nad hlavou i pod nohama, měl Benny zřetelný dojem, že mu někdo funí za krk. Ulevilo se mu, když dorazili na konec půdy, kde stál Šilhounův tiskařský lis vedle stolu s kovovou deskou, na které se Šilhoun zabýval rytectvím. Naproti ve výklenku, daném osobitou architekturou půdy, si umístil staré kanape a zjizvený kávový stolek. Elektrický vařič spočíval na dlouhé polici, nad níž visela gigantická skulptura, která určitě měla představovat nejšerednější raťafák na světě.

„To je všechno, co ten chlap kdy dělal?“ zeptal se Benny. „Frňáky?“

„Dělal taky pupky,“ řekl Šilhoun, „jenže ty si vzal s sebou, když se odstěhoval.“ Pak se odmlčel. „Ne, jeden pupek nechal viset v koupelně.“ „Co mu to vlezlo do hlavy?“

„To nevím,“ pokrčil Šilhoun rameny. „Hádám, že je možná jednou chtěl slepit všechny dohromady a dostat tak tu svou kolosální sochu.“

Benny znovu vzhlédl k tomu nosu.

„Poznáváš ten raťafák?“ zeptal se Šilhoun.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Benny. „Čí má bejt?“

„Práskačův.“

„Děláš si ze mě šoufky.“

„Myslím to vážně. Práskač tu jednou čenichal kolem, víš, jak to má ve zvyku. To bylo ještě předtím, než se ten kumštýř vystěhoval, pořád ještě běhal kolem a sháněl ty pupky a tak. Najednou se podíval na Práskačův frňák a rozsvítilo se mu v palici. ,Musím udělat váš nos!’ zařval. Tak dal Práskačovi pet babek jenom za to, aby tady dřepěl na šamrli s tím frňákem do vzduchu.“ Šilhoun se na ten nos podíval. „Tys ho nepoznal, co?“

„V tyhle velikosti ne,“ řekl Benny.

„Teprve proporce v normální velikosti dávají věcem smysl,“ prohlásil Šilhoun slavnostně a studoval ten frňák dál. „Chceš kafe?“

„Šálek by mi přišel vhod, díky,“ odpověděl Benny.

Šilhoun přistoupil k vařiči a postavil na něj konvici. „Je to neskafé, piješ to?“

„Jo, to je v pořádku.“

„Tak co tě sem přivádí?“ zeptal se Šilhoun družně a opřel se o stůl na rytiny.

„Potřebuju padesát tisíc dolarů,“ řekl Benny.

„To je hromada práce,“ poznamenal Šilhoun. „Jak to potřebuješ brzo?“

„Okamžitě.“

„V jakejch hodnotách?“

„To nebylo určeno. Nejspíš v malejch. Tak se to obvykle žádá.“

„Kdo to objednává?“ zeptal se Šilhoun. „Nevím, jak se ten vykuk jmenuje.“ „Někdo z našich kompaňonů?“ „To bych nemyslel.“

„Protože kdyby to byl někdo z našich, udělal bych mu možná větší slevu, chápeš.“

„Co teďka běžně dostáváš za padesát tisíc dolarů v nízkejch hodnotách?“ chtěl vědět Benny.

„Jednu desetinu jednoho procenta,“ odpověděl Šilhoun, „totiž padesát babek.“ Odmlčel se. „Záleží to na riziku. Při větším riziku je moje procento nutně vyšší.“ Znovu se odmlčel. „Můžu se zeptat, k čemu ty peníze mají sloužit?“

„Poslouží na zaplacení výkupnýho jednomu únosci.“

„Oho!“ řekl Šilhoun. „A kdopak byl unesenej, jestli se smím zeptat?“

„Syn Car mine ho Ganucciho.“

Šilhoun otevřel hubu dokořán.

„To jo,“ přisvědčil Benny.

„Ganučův synátor?“ vypravil ze sebe zděšeně Šilhoun. „Právě ten!“

„Kdo by si troufal na takovouhle cvokárnu?“

„Nějakej cvok, co bych si jinak myslel?“ řekl Benny, vstal z kanape a začal přecházet sem a tam před tiskařským lisem. „Ganuč je zaplať pánbůh právě v Itálii. Jestli kluka dostaneme zpátky dřív, než se o tom Ganuč doslechne…“

„Bene, já si nejsem jistej, jestli se chci zaplíst do něčeho, co má co dělat s Ganučovým synem.“

„Už ses do toho zaplet,“ konstatoval Benny.

„Zaplet? Já? Jak?“

„Protože jsem za tebou přišel já. Za mnou dneska ráno přišla Nanny…“ „Tak Nanny, jo?“

„Jo, Nanny. Přišla za mnou, a tak jsem se do toho zaplet já. Teďka jdu za tebou, a tak jseš do toho zapletenej ty. Kdyby se chraň pánbůh Ganučovu synu něco stalo…“

„Chraň pánbůh!“ vydechl Šilhoun a obrátil své lepší oko k nebesům.

„… každej zapletenej se bude modlit, aby se byl do toho nezaplet, to ti teda říkám.“

„Já už se za to modlím teď,“ prohlásil Šilhoun vroucně.

„Stejně jako já,“ souhlasil Benny, „jenže v tom je právě jedna z těch malejch životních ironií.“

„Jaká to?“

„Že někdy nejmíň zapletený lidi se do toho zapletou nejvíc. Kdyby se tohle například doneslo k někomu z těch kompaňonů nahoře…“

„Chraň pánbůh!“ opakoval Šilhoun a znovu obrátil své lepší oko v sloup.

„Takže to prostě koukejme vyřídit, dostat kluka zpátky a doufejme, že se to všechno přežene dřív, než se Ganuč vrátí. To je to nejlepší, več můžeme doufat.“

„Budu pro tebe ty bankovky mít zejtra touhle dobou,“ slíbil Šilhoun.

„Dobrá. Chceš nějakou zálohu?“

„Od starýho kámoše, jako jseš ty, ani ne.“

„Na čem jsi pracoval v poslední době?“ zeptal se Benny konverzačně.

„Na dolarovkách,“ řekl Šilhoun. „Moc to nenese, ale je přitom větší obrat. Viděl jsi mou poslední práci, Bene?“

„Neviděl,“ odpověděl Benny. „Vlastně jsem nikdy neviděl žádnou tvou práci. Ale rozhodně bych rád nějakou viděl.“

„Právě jsem tisknul pár kousků, když jsi ty přišel,“ řekl Šilhoun. Přešel k tiskařskému lisu. „Rád ti je ukážu. Pak si můžeme dát to kafe.“

Zvedl z plotny lisu čerstvou dolarovku. „Je ještě kapku vlhká,“ varoval, „ber ji opatrně.“ Lepší oko mu zazářilo stvořitelskou pýchou, když bankovku podával Bennymu. „Prohlídni si ji!“

Benny si bankovku prohlédl. Připadala mu pěkně provedená. Pak zamrkal, podíval se na bankovku znovu, tentokrát víc zblízka, a náhle ho přešla chuť na slíbené kafe, náhle si uvědomil, že dostat Ganučova kluka zpátky bude daleko těžší než pouhé vyplacení padesáti tisíc dolarů v padělaných bankovkách těm maniakálním šílencům, kteří chlapce unesli. Ohromeně zíral na bankovku, jeho upřený pohled se soustředil do ohniska na portrét generála George Washingtona: „Co tomu říkáš?“ zeptal se rozzářeně Šilhoun.

„No,“ vykoktal Benny, „je to kapánek hnutý, nemyslíš?“

„Vážně?“ zarazil se Šilhoun a zkoumavě se zahleděl na tu dolarovku. „Kde prosím tě myslíš, že je to hnutý?“

6. Práskač

Nanny šla za Práskačem Delatorem ve čtvrtek časně ráno, s nadějí, že se Práskač něco doslechl o tom, kdo mohl unést malého Lewise. Možnost, že se něco doslechl, byla velice vzdálená, poněvadž mu nikdo nikdy nic neřekl, jenže Nanny už poněkud propadala zoufalství. Telefonát Bennyho Napkinse noc předtím ji informoval o potížích, s jakými se Benny setkal při opatřování padělaných peněz, což se mu napřed zdálo náramně snadno proveditelné. Řekl jí pak, že se pustí do práce na jiném svém plánu, a ona že mu zatím má dát vědět hned, jakmile se jí ozve únosce. Nanny nevěděla, jaký to Benny má jiný plán. Fakticky už začínala litovat, že se na něho vůbec obrátila.

Začala už taky litovat, že navštívila Práskače Delatoreho, protože rozhovor s ním se ukázal poněkud obtížný. Nejednou už ji varovali, aby Práskačovi nikdy nic neřekla, ledaže by si přála, aby se to rovnou dověděla kriminálka. Byla tedy rozhodnuta nepovědět mu nic ani teď. Jenomže Práskač pokládal za svůj byznys sbírání informací, takže byl zároveň stejně pevně rozhodnut vytáhnout z Nanny všechno, co mu ona může poskytnout. Seděli tedy spolu na lavičce ve sluncem ozářeném parku Spojených národů, pozorovali provoz plavidel na East Riveru, a jejich rozhovor byl nutně jaksi vyhýbavý.

„Povězte mi znovu, proč jste za mnou přišla,“ vyzval ji Práskač.

„Chtěla jsem se dovědět, jestli jste se něco doslechl,“ řekla Nanny. „O čem?“ chtěl vědět Práskač. „Vůbec o něčem.“

„No, doslechl jsem se toho spoustu o spoustě věcí,“ prohlásil Práskač, což byla lež jako věž, protože se nikdy nedoslechl nic o ničem. „O čem z těch věcí jste se chtěla dovědět?“

„Podívejte, já nemůžu vědět, co se chci dovědět, dokud se nedovím, co víte vy,“ namítla Nanny.

„Podívejte,“ opáčil Práskač, „když nevím, co chcete vědět vy, jak můžu vědět, jestli to, co vím, je právě to, co chcete vy?“

Nanny se podívala na řeku, kde uhelné bárky chrlily velké chuchvalce kouře k obloze. Hlavou se jí kmitla vzpomínka na Temži a na to, jak prostý a nekomplikovaný byl život v Londýně, kde měla dobré postavení v elegantním Mayfairu, třeba ne tak příjemné jako v Jedenácti javorech, ale kde se člověk určitě nemusel zahazovat s typy jako Práskač.

„Chci se dovědět něco,“ řekla konečně, „o trestném činu.“

„O jakém trestném činu?“ zeptal se Práskač. „O jakých trestných činech jste něco slyšel?“ „O jakých trestných činech byste ráda věděla?“ „O jakýchkolik, o kterých jste něco slyšel.“ „Já slyšel o spoustě trestných činů.“ „O kterých?“

„Které by vás obzvlášť zajímaly?“

„Všechny, o kterých jste slyšel.“

„Podívejte,“ řekl Práskač, „v tomhle městě dochází ke spoustě trestných činů, a já mám to privilegium, že vím skoro o každém a o všech z nich. Takže jestli máte na mysli nějaký určitý trestný čin, o kterém sháníte informaci, stačí, když mi ten trestný čin jmenujete, a já v duchu prolistuju svou kartotéku a vytáhnu tu patřičnou kartu. Který trestný čin vás tedy zajímá?“

„Co abyste tu svou kartotéku prolistoval nahlas?“ navrhla Nanny. „Až dojdete k té patřičné kartě, tak vás zarazím.“

„Nanny, jste sice roztomilá dáma,“ řekl Práskač, „ale připravujete mě o čas. Jestli nedospějeme k nějakému doroz…“

„Máte třeba nějakou informaci o nějakém trestném činu, ke kterému mohlo dojít během minulých pár dní?“ „Myslíte včera?“ „No, včera nebo předevčírem.“ „Tím předevčírem myslíte v úterý?“ „Přesně tak.“

„Sháníte tedy informaci o jednom trestném činu, který byl spáchán v úterý?“ „Ano.“

„Ve dne, nebo v noci?“ „V noci z úterka.“

„Výborně,“ pochválil si Práskač. „A teď se pokusme trochu si to upřesnit, ano? Byl to zločin nebo menší trestný čin?“

„Zločin.“

„Tedy něco většího než běžný přestupek?“ „Ano.“

„Větší než přečin?“ „Ano.“

„Mám to chápat tak, že šlo o těžší zločin?“ „Ano.“

„Výborně,“ řekl Práskač. „No, jak si jistě uvědomujete, i mezi těžkými zločiny jsou jedny těžší a druhé lehčí. Byl by tenhle těžší nebo lehčí?“

„Těžší těžký.“

„Těžším těžkým zločinem myslíte takový, za jaký se dostane víc než dvacet let, nebo míň?“ „Víc, myslím.“

„Jinými slovy můžeme bezpečně vyloučit takové zločiny jako přepadení, padělatelství a krádež, které by podle vaší definice byly pokládány za lehčí těžké zločiny.“

„Ano,“

„Mluvíme tedy o takových zločinech, jako je vloupání se zbraní, žhářství, zabití nebo tak podobné.“ „Ano.“

„Byl by náhodou dotyčný zločin jeden z těch, o kterých jsem se právě zmínil?“ „Ne, to by nebyl.“

„Můžu se v tomhle bodě na něco zeptat?“ „Jistěže.“

„Jste teď s panem Ganuccim několik let. Proč nepožádáte jeho o pomoc při shánění informace, kterou potřebujete o tom dotyčném zločinu?“

„Pan Ganucci je v Itálii.“

„Pošlete mu kabelogram,“ navrhl Práskač.

„Nechci rušit jeho dovolenou.“

„Jistě by mu záleželo na tom, aby vám pomohl dopátrat se až do dna…“

„Jistě by se ho to vůbec nedotklo,“ odmítla to stroze Nanny.

Práskač se jí zkoumavě podíval do obličeje. Přimhouřil oči. „Nebo je to snad něco,“ řekl pomalu, „na co by se pan Ganucci radši neměl upozorňovat?“

„Jako třeba co?“

„Jako třeba hodně velká lumpárna spáchaná někým z jeho kompaňonů, při které má pan Ganucci plné právo na určitý podíl ze zisku, ale která byla spáchána bez jeho schválení i vědomí, a která by ho mohla pořádně naštvat, kdyby se o ní dověděl.“

„Ne,“ odmítla to Nanny.

„Nic takového?“ zamračil se Práskač, zřetelně zklamaný. „Ne.“

Práskač si sundal klobouk a poškrábal se na hlavě. „Vy jste mě vyvedla z konceptu,“ řekl. „Nic jste tedy neslyšel?“

„Ne o takovém zločinu, o jaký vám jde, jestli je to takový druh zločinu, jak si myslím.“

„Já myslím, že myslíte právě na takový druh zločinu,“ řekla Nanny.

„No, budu muset víc natahovat uši,“ řekl Práskač.

„Takže předpokládám, že už dál nemáme o čem mluvit,“ uzavřela to Nanny.

„Nemáme, dokud zase nechytím vlnu.“

„Děkuju vám tedy,“ řekla Nanny a vstala z lavičky. Uhladila si sukni, rozloučila se slovy „Dobrý den, pane Delatore“ a odkráčela směrem k První avenue.

Když se za ní Práskač díval, jak odchází, vrtalo mu hlavou, o čem to sakra vůbec mluvili.

7. Garbugli

V půl dvanácté to dopoledne Práskač už skoro zapomněl na svoje setkání s Nanny. Měl v hlavě důležitější starosti. Podle pořadí důležitosti to byla: jeho bývalá žena Roxana (ta mrcha mrňavá); jeden chlap z Amarilla v Texasu (který teď dělal na Broadwayi nadháněče podniku Pokerino); a placení alimentů, které Roxana ustavičně vyžadovala (třebaže právě žila s tím chlapem z Texasu, který si kroutil svoje vlastní zatracené cigarety).

„Je to fér, pane Garbugli?“ chtěl Práskač vědět. „Abych jí pořád musel platit, když sdílí s jiným chlapem stůl i lože?“

„Není to fér, ale je na to zákon,“ odpověděl Vito Garbugli. Byl hrozně zaměstnaný a nebyl by Práskačovi neřekl ani, kolik je hodin (to by mu neřekl nikdo), kdyby ho byl předtím nezavolal policejní poručík jménem Alexander Bozzaris, který jim v minulosti prokázal jistou laskavost a teď od něho žádal laskavost na oplátku „pro jednoho spolehlivého poradce policejního oddílu“. Garbugli pak zašel do vedlejších dveří, do kanceláře svého společníka jménem Azzecca, zeptal se ho, jestli zná nějakého Franka Delatoreho, a Azzecca mu řekl: „To bude nejspíš Práskač Delatore. Proč?“ Garbugli mu proto pověděl, jak ho volal Bozzaris, a Azzecca to komentoval: „Delatore je krysa. Měls to odmítnout.“ Načež Garbugli svému společníkovi připomněl, že jistý bankéř ilegální loterie jménem Joe Dirigere kdysi daroval sedm tisíc čtyři sta dolarů pro Bozzarisův oblíbený charitativní fond, a poručík byl za to ochoten vrátit kompaňonům výtěžek sázek za celý den, zabavený při jedné policejní šťáře, což představovalo hromadu peněz. Azzecca trval na tom, že nikdo nikomu žádnou laskavost neprokázal, že prostě šlo o běžnou obchodní transakci. Ale pak povolil, vzhledem k tomu, že Práskač, ačkoli krysa, nebyl zvlášť nebezpečná krysa, pokud by mu Garbugli nepověděl nic, co by jakkoli mohlo být užitečné policii. Garbugli pokrčil rameny a řekl: „Přijde k nám jenom proto, aby se poradil o své manželce, pane právní rado.“

Což teď Práskač dělal dobrých deset minut, hořce si stěžoval na její do nebe volající vyvádění s tím nadháněčem z Pokerina a v jednom kuse se ptal: „Je to fér, pane Garbugli?“

„Pokud zůstává neprovdaná,“ vysvětloval Garbugli, „má nárok na alimenty, které jí byly přisouzeny.“

„Ale vždyť žije s tím hromotlukem z Texasu!“ zaprotestoval Práskač.

„To by nic neznamenalo, i kdyby žila třeba se sedmi trpaslíky,“ řekl Garbugli. „Stejně byste jí musel platit.“

„Nic nebudu platit,“ vzepřel se Práskač.

„V tom případě půjdete za mříže. A zatímco budete za mřížema, ona pořád bude pokračovat v tom poměru s tím nadháněčem z Pokerina. Chcete slyšet moji radu? Plaťte jí!“

„To není fér!“ posteskl si Práskač.

„Kamaráde drahá,“ řekl Garbugli, „na naší cestě životem je toho tolik nefér, jenže všichni musíme nést to svoje sakra břímě.“

„Pane Garbugli?“ začal zase Práskač. „No?“

Vtom zabzučel telefon. „Promiňte,“ omluvil se Garbugli a zvedl sluchátko. „Tady Vito Garbugli,“ řekl. „Cože? No jistě, hned tam jsem, Mario.“ Rychle vstal a obešel svůj psací stůl. „Můj společník. Vrátím se za okamžik,“ řekl a vykročil ke dveřím mezi svou kanceláří a Azzeccovou. Dveře za ním zapadly. Práskač seděl v kožené klubovce a dumal o tom, jak je to nefér. Seděl tak snad pět minut. Začal si už myslet, že se Garbugli nevrátí; tohle bylo taky nefér. Dveře vnější kanceláře se otevřely a vešla hezká zrzka s dlouhýma nohama, v béžové minisukni a zelené blůze, přistoupila rychle ke Garbugliho psacímu stolu, položila na něj list žlutého papíru, otočila se, usmála se na Práskače, vykročila zpátky ke dveřím a vyšla ven. V kanceláři se rozhostilo ticho. Práskač se zvedl a přešel k oknům. Na ulici dole si vesele chodili slušní páni jako on sám, bez starostí o placení alimentů nějaké mrše žijící s hromotluckým Texasanem, který si sám kroutí cigarety. Sedm trpaslíků! Ten advokát má pěkně divný smysl pro humor! Práskač mrkl na žlutý list papíru, který ta dívka položila na Garbugliho psací stůl. Vypadalo to jako nějaký telegram či co. Práskač si to z pouhé zvědavosti přečetl: To se rozumí, pomyslel si Práskač, Ganuč si posílá telegramy až z Itálie, chlapi si vesele špacírujou po ulici, kdežto já musím platit alimenty ženské, kterou sotva znám – kristepane, byl jsem s ní ženatej mizernejch šestnáct měsíců! Zabořil se znovu do kožené klubovky. Klimatizační zařízení u okna poklidně předlo. Práskač za chvilku usnul.

Když se Garbugli vrátil do kanceláře, objevil, že jeho klient chrápe. Objevil také kabelogram od Carmineho Ganucciho. Strčil jej rychle do kapsy, vzal Práskače za rameno, zatřásl s ním a zeptal se ho, jestli chce ještě něco projednat. Práskač se těžko probouzel a v jedné děsivé chvilce znovu prožil jistý moment v Chicagu, kdy byl zatřesením probuzen ze spánku uprostřed jedné únorové noci a dostal otázku, proč má tak velkou hubu. Odpověděl tenkrát otázkou: „Kdo že má velkou hubu?“ A někdo ve tmě řekl: „Ty máš velkou hubu.“ A Práskač na to zabručel: „I jdi, já takovou hubu nemám.“ Teď si uvědomil, kde je, ujistil Garbugliho, že už nic projednávat nechce (ale že žádné kurvě žádné alimenty taky platit nechce), poděkoval advokátovi za čas, který mu věnoval, a odešel. V předpokoji vyžebral cigaretu od té zrzky, která předtím přinesla ten kabelogram, a vyšel dolů na ulici. Cítil, že bude horký den.

Rád by věděl, jestli je takhle horko v Itálii. Nejspíš ne. Taky by rád věděl, proč je tak DŮLEŽITÉ A NALÉHAVÉ, že Carmino Ganucci telegrafoval SEŽEŇTE PADESÁT. Padesát čeho! Ne mizerných dolarů, tím si byl jistý. Ganuč pravděpodobně nosí po kapsách desetkrát tolik prostě pro případ, že by musel dát tuzéra taxikářovi. Mohlo by to být padesát tisíc! Bylo snad důležité a naléhavé, aby Ganuč dostal padesát tisíc v sobotu? To je spousta peněz. Lidi nezakopávají o padesát tisíc každý den na ulici. Právě tak Ganučova osvědčená guvernantka neobchází každý den, aby se vyptávala na všechny možné zločiny spáchané v noci z úterka.

Něco bylo ve vzduchu.

Práskač to cítil se stejným narůstajícím vzrušením, jaké zažil v Chicagu dne 14. února 1929. Sotva se udržel, aby si nezatančil jásavý taneček přímo tady na Wall Streetu. Něco bylo fakticky ve vzduchu, něco, co stálo za to. A Práskač znal právě tu osobu, která by o tom s náramným gustem slyšela všechno.

Kdyby nebyl momentálně švorc, byl by si vzal do příslušné části města taxík.

V kanceláři nahoře Mario Azzecca a Vito Garbugli vedli intenzívní výslech. Nebo spíš ten výslech vedl Azzecca; Garbugli většinou naslouchal. Azzeccovou svědkyní byla Marie Pupattolová, ta dlouhonohá rezavá sekretářka, která předtím přinesla ten kabelogram do kanceláře jeho společníka a položila mu jej na psací stůl. Marie byla intenzitou Azzeccových otázek trochu vyděšená. Taky právě včera dostala periodu.

„On spal, když jste sem vešla?“ zeptal se Azzecca.

„Šmarjá, já se nepamatuju,“ polekala se Marie.

„Snažte se vzpomenout!“ naléhal Azzecca. „Spal v té klubovce, když jste přinesla ten kabelogram?“

„No tak, pane právní rado,“ chlácholil ho Garbugli.

„Já si nevzpomínám,“ řekla Marie, která náramně dobře věděla, že Práskač v té chvíli nespal, protože se na něj docela určitě usmála, a ona neměla ve zvyku usmívat se na lidi, když spali.

„Měl zavřené oči?“

„To moh mít.“

„Měl je zavřené, nebo otevřené?“

„Když má člověk zavřené oči,“ řekla Marie, „můžou taky někdy vypadat jako otevřené.“

„Vypadaly jeho oči jako otevřené, nebo zavřené?“

„Vypadaly zavřené,“ řekla Marie, což byla lež, protože vypadaly náramně otevřené, zvlášť když se na něho usmála.

„Takže si myslíte, že spal?“

„Moh spát,“ souhlasila, „ale šmarjá, já se nepamatuju.“

„Myslíte, že viděl tenhle kabelogram, Marie?“

„Šmarjá, já nevím,“ řekla Marie. „Proč by ho měl vidět?“

„Protože jste ho položila na ten psací stůl a on byl v téhle místnosti sám bůhví kolik minut.“

„No tak, pane právní rado,“ opakoval Garbugli.

„Byl by se na něj podíval?“ odpověděla Marie. „Chci říct, když spal?“

„A spal?“

„Docela určitě spal,“ řekla Marie. „Jste si tím jistá!“

„Snad poznám, jestli mužskej spí, nebo ne, nemyslíte?“

„Děkuju vám, Marie,“ řekl Garbugli.

„Není zač,“ řekla Marie, usmála se na něho stejně, jako se předtím usmála na Práskače, a pak vyšla ven ke svému psacímu stolku.

„Tak co si myslíš?“ zeptal se Garbugli.

„Myslím si, že ta čubka prolhaná lže a že Práskač byl vzhůru s oběma očima na šťopkách a že si z toho kabelogramu přečetl každé slovo,“ prohlásil Azzecca.

„Já taky,“ přisvědčil Garbugli. „A taky si myslím, že bychom radši měli zavolat Nonaku a požádat ho, aby navštívil našeho přítele Práskače Delatoreho.“

„Z Nonaky mi běhá mráz po zádech,“ řekl Azzecca. „Kromě toho napřed to hlavní. Co uděláme s těmi penězi, co chce Ganuč?“

„Pošleme je,“ navrhl Garbugli.

„Proč myslíš, že potřebuje tolik peněz na sobotu?“

„To nevím,“ řekl Garbugli. „Ale když kabeloval tak zdaleka až z Capri, je to jistě náramně…“

„Jestli ten kabelogram poslal on sám,“ namítl Azzecca zchytrale.

„Je to podepsáno Carmine Ganucci, pane právní rado.“

„To ještě není podpis,“ poznamenal Azzecca. „To je jenom kabelogram, na kterém stojí slova ,Carmine Ganucci’. Mohl ho poslat tucet různých lidí. Dokonce ten kabelogram mohla poslat policie.“

„Myslíš neapolská policie?“

„Proč ne?“

„Neapolská policie umí sotva psát italsky, natožpak anglicky.“

„Já se snažím upozornit, Vito, že to je možná nějaká léčka.“ „Jaká léčka?“

„To nevím. Kdybych věděl, jaká léčka to možná je, určitě bych se jí vyhnul.“

Garbugli pokrčil rameny. „Třeba Ganuč prostě chce koupit nějakou cetku pro Stellu.“

„Pro Stellu?“ podivil se Azzecca.

„Stellu nepodceňuj,“ řekl Garbugli. „Ta má kozy k pomilování.“

„Kozy má sice náramný,“ připustil Azzecca, „ale nemají cenu pětadvaceti tisíc dolarů za kus.“

„Já myslím, že jsme každopádně zajištěný,“ řekl Garbugli. „Když ty prachy pošleme, jsme krytý tímhle kabelogramem. Máme ho tady v ruce, se žádostí o peníze.“

„Jenže co jestli ten kabelogram neposlal?“

„My to máme stejně v suchu, pane právní rado.“

„Já myslím, že bychom si to napřed měli ověřit.“

„Na to nemáme dost času. Dneska je čtvrtek a on ty prachy chce do soboty. Kdybychom mu poslali kabelogram s dotazem, napřed by ho musel dostat. Pak by musel kabelovat svoje schválení. Potom musíme sehnat ty peníze…“

„Jenom v hotovosti na drobná vydání je víc. V tom sejfu v bance.“

„Napřed bychom to museli zařídit u Paulieho Seconda.“ „To bychom museli udělat tak jako tak.“ „Co teda navrhuješ?“

„Já navrhuju, abychom kabelovali Ganučovi do Quisisany o jeho souhlas. Jestli vážné poslal tenhle kabelogram, tak nám to potvrdí. A jestli ne, bude chtít vědět, o čem to sakra žvaníme.“

„Tak pojďme složit ten vzkaz, pane právní rado,“ uzavřel to Garbugli.

Na druhé straně a na druhém konci města se Luther Patterson chystal složit svůj vlastní vzkaz.

Při tom telefonování včera řekl Ganucciho guvernantce (která mluvila jako vážně příjemná, třebaže zmatená dáma), že se s ní spojí dnes odpoledne v pět hodin, aby jí dal instrukce, co s těmi penězi na výkupné. Teď seděl u svého psacího stroje za svým psacím stolem v jednom rohu knihami obloženého obývacího pokoje, strčil do stroje prázdný list papíru a začal dumat. Jestli existoval jeden člověk, na něhož se mohl v takovémhle případě spolehnout, byl to John Simon. Jestli existoval druhý takový člověk, byl to Martin Levin. S těmihle dvěma lidmi člověk žádné další lidi nepotřeboval. Tomuhle Luther Patterson věřil z hloubi duše. Kdykoli se ocitl ve stylistické slepé uličce, buďto jeden z nich nebo oba z nich byl připraven (či byli připraveni, Johne?) vstát a přispět mu.

Luther se podíval na digitální hodiny na svém psacím stole. Kochal se tím, že Japonci začali vyrábět digitální hodiny v takovém úžasném množství, poněvadž po pravdě řečeno nikdy zvlášť nevynikal v odpovědi na otázku: kolik je hodin. Připisoval to faktu, že jeho sestra v tom vynikala obdivuhodně. Dokud byli oba ještě děti, občas záměrně pletl hodinovou a minutovou ručičku z čiré potměšilosti, hlásil například, že jsou tři čtvrtě na pět, když bylo ve skutečnosti za pět minut půl desáté (ha!), v naději, že zmate tu chytráčku škvrněcí svou sestru, která se však nikdy nezmátla a pokaždé oznámila správný čas podle ciferníku svých hodinek s Myšákem Mickeym. Teď už svou sestru v nenávisti neměl. A taky se moc nevyznal v určování času. Proto byl tak vděčný za digitální hodiny s těmi jasně čitelnými naskakujícími číslicemi…

Luther si nasadil brejle, protože ani moc dobře neviděl.

Bylo právě…

1: 56.

„Johne,“ řekl nahlas, „Martine – musíme tady něco důležitého napsat.“

Ještě nevěděl, jak svůj vzkaz doručí, jakmile jej zkomponuje. Předpokládal, že Ganucciho sídlo se teď bude hemžit policajty, i když ho guvernantka ujistila, že jim o únosu nic neřekla. Tomu mohl těžko věřit, třebaže o tom nebylo nic v novinách ani v rádiu a v televizi. Dohadoval se, že se mu skutečně podařilo magnáta nealkoholických nápojů na odpočinku zpitomět strachy, Ganucci nepochybně žádal o zachování naprostého mlčení, dokud nebude kluk bezpečně zpátky doma.

Luther si lámal hlavu, proč mu guvernantka řekla, že Ganucci je v Itálii. Byla to pravda, nebo jenom výmluva na získání času? Na tom ostatně nezáleželo, tak ani tak. Luther bez uvažování věděl, že kdyby on sám měl vlastního syna a kdyby ten syn byl unesen, byl by se okamžitě vrátil domů, ať už by byl na dovolené kdekoli – na konci Long Islandu, v Nantuckettu či v ještě vzdálenější Tramtárii, prostě kdekoli. Takže si byl celkem jistý, že i jestli byl Ganucci opravdu v zámoří, je teď nepochybně doma, pobíhá kolem, aby prodal cenné papíry a sehnal hotovost, jakou potřebuje na výkupné za svého kluka. Pomyšlení na tuhle všechnu horečnou činnost milionáře na odpočinku Luthera pobavilo. Jenže zároveň ten pocit měl nádech smutku. Byli s Idou svoji už čtrnáct let a celou tu dobu byli bezdětní, až na toho pekingského psíka, kterého měli v roce 1969. Ida teď byla celá pryč do Ganucciho kluka, jako by byl její vlastní, včera v noci mu nechala svítit noční lampičku, k snídani mu udělala borůvkové lívance (Lutherovi připadaly nejedlé, ale kluk je přímo shltal) a v jednom kuse mu nosila pamlsky a mléko do zadní ložnice, kde byl kluk zamčený. Jejich neschopnost pořídit si děti připomněla Lutherovi jednu z jeho oblíbených pasáží od Johna Simona. Došel tedy teď pro jeho Sebrané spisy, vytáhl ten svazek, otevřel jej na stránce ohmatané ustavičným listováním a mlčky si tu pasáž znovu pročetl: Povídka nebo báseň, neschopná

honosit se délkou, musí

pracovat s hloubkou, výškou

a hutností. Musí vyjádřit

vnitřní vztahy, ozvěny, náznaky

a nápovědi; využít prostor

mezi řádky; schoulit se

sama do sebe, aby dosáhla

pregnantnosti.

Luther si setřel z tváře slzu.

Měl před sebou práci, kterou musel zdárně dokončit. První náčrt každého literárního úsilí byl vždycky nejtěžší, poněvadž právě tento náčrt ztělesňoval prvotní tvůrčí výboj. John Simon nepochybně znal a chápal tuhle základní zásadu. Luther, inspirovaný pasáží, kterou právě přečetl, věděl, že se nikdy nedokáže vyrovnat její mocné působivosti, byl však nicméně rozhodnut pokusit se o to, takže uložil svazek výstřižků zpátky na místo, usedl znovu k psacímu stroji, a neschopen honosit se délkou, začal tvořit svou druhou žádost o výkupné, když mu vtom bleskl hlavou brilantní nápad. Vrhl se znovu ke knihovně, vzal do náručí Simona & Levina, a tiskna je vděčně k hrudi, vrátil se s nimi ke svému psacímu stolu, ke svým nůžkám a ke své lahvičce s lepidlem.

Jestli je něco obtížnějšího než zkomponovat kabelogram do Itálie při sazbě šestadvaceti a půl centu za slovo, Azzecca a Garbugli si to nedovedli představit. Už sama adresa zabrala pět slov.

„Kolik je to slov?“ zeptal se Garbugli Azzeccy, který si přitáhl stolek na kolečkách s psacím strojem a teď u něho seděl s rukama na klávesnici.

„Pět,“ řekl Azzecca.

„Šestadvacet a půl centu za slovo, to je hotová loupež,“ zhrozil se Garbugli.

„Radši to zkrátíme,“ poznamenal Azzecca. „Jestli Ganuč ten kabelogram opravdu poslal, nebude se mu líbit, když budeme vyhazovat peníze kvůli potvrzení, že to vážně poslal.“

„Pravda, pane právní rado,“ souhlasil Garbugli. „Co říkáš tomuhle?“ zeptal se Azzecca: „POSLAL JSTE KABELOGRAM? AZZECCA – GARBUGLI.“ „To je kapku neosobní, ne?“ „To je, ale je to stručné.“

„Taky to nenaznačuje, pane právní rado, že jsme nějaký kabelogram dostali my. Ganuč mohl nějaký kabelogram poslat třeba své sestře, v tom případě by odpověděl JISTĚ JSEM KABELOGRAM POSLAL, a my bychom pořád nevěděli, jestli poslal tenhle kabelogram nám.“

„Už rozumím,“ řekl Azzecca. „Co napsat: POSLAL JSTE TENHLE KABELOGRAM CO JSME DOSTALI?“

„Co prostě: POSLAL JSTE NAM TENHLE KABELOGRAM?“

„To už je kratší,“ souhlasil Azzecca, „ale co třeba: JE TENHLE KABELOGRAM VAS? To je ještě kratší.“

„No jo, jenže to nutně neznamená, že tenhle kabelogram je tenhle kabelogram tady.“

„Počkej moment,“ zarazil ho Azzecca. „Myslím, že to už mám.“ A začal vyťukávat písmena. Garbugli si rozepnul sako, aby sluneční paprsky ozářily přívěsek univerzitní fraternity Fi Beta Kappa, který získal na newyorské městské koleji. Jednou se ho Carmine Ganucci zeptal právě v téhle kanceláři: „Co to sakra je, tohle cingrle?“ A Garbugli hrdě odpověděl: „To je přece můj klíček Fi Beta Kappa, Ganuči.“

„Jo?“ podivil se Ganuč.

„No ano.“

„A co to znamená?“ zeptal se Ganuč Azzeccy. „Fi Beta Kappa.“ „No jo, ale co to je?“ „Jedno univerzitní bratrstvo.“ „Italský?“ zeptal se Ganuč.

To ovšem bylo dávno, dlouho předtím, než Nanny začala vnášet kulturu do velkého starého domu v Larchmontu. Teď už Ganuč věděl, co klíček Fi Beta Kappa znamená. Vlastně se docela nedávno Garbugliho zeptal, kde jej ukradl, protože jej ohromně obdivoval a toužil mít svůj vlastní. Teď se Garbugli zadíval dolů na ten přívěsek s prsty propletenými na mocném objemu svého břicha a lebedil si v paprscích odpoledního slunce, které proudilo oknem dovnitř. Azzecca zuřivě a rychle ťukal snad třicet vteřin, pak rázem ustal, vykřikl: „A je to!“ a vytočil list papíru z válce.

„Ukaž, pane právní rado!“ řekl Garbugli a jeho společník mu podal popsaný papír:

CARMINE GANUCCI

QUISISANA

CAPRI, ITÁLIE

JE VAS KABELOGRAM VAS?

AZZECCAGARBUGLI

„Spojil jsem naše jména dohromady,“ poznamenal Azzecca. „Ušetří se tak šestadvacet a půl centu.“ Odmlčel se. Garbugli pozorně studoval text. „Co si o tom myslíš?“ zeptal se Azzecca.

„Já myslím, že bychom mu měli zatelefonovat,“ odpověděl Garbugli.

8. Bozzaris

Alexander Bozzaris nebyl darebák. Byl policajt. V jeho mysli to znamenalo velký rozdíl. Jenom jednou za život prošel krizí své totožnosti, totiž tenkrát, když se pokoušel znásilnit svou manželku. Jednou v noci se čistě z legrace přestrojil za vagabunda, vplížil se do svého vlastního domu (musel se usmát už při tom pomyšlení) a snažil se zmermomocnit svou vlastní manželku. Byl za to zatčen a drželi ho po tři hodiny na jednom policejním revíru v Bronxu, třebaže všem detektivům ukazoval svůj odznak a varoval je, že je požene k zodpovědnosti, jestli ho okamžitě nepustí. Jeho manželka však detektivům tvrdila, že ho jakživa neviděla a že vrazil do její ložnice s pokřikem „Znásilním tě!“, takže šlo o prohlášení příjemné židovské dámy proti slovu očividného řeckého zvrhlíka. Bozzaris nebyl propuštěn, dokud osobně nepřišel kapitán O’Rourke, který v revíru šéfoval, a nepotvrdil, že Bozzaris je polda.

Teď sahal po vyzvánějícím telefonu na svém psacím stole, když Práskač to odpoledne vkročil do jeho kanceláře. „Ahoj, Práskači,“ uvítal ho, pokynul mu přes místnost k židli s rovným opěradlem a zvedl telefon.

„Tady Bozzaris,“ ohlásil se do mluvítka. „Moment, jen si vezmu papír.“ Otevřel horní zásuvku svého psacího stolu, vytáhl prázdný list s hlavičkou policejního oddělení, přitiskl jej loktem ke stolu, vzal si tužku a řekl do mluvítka: „Tak spusť!“ Naproti přes místnost zkřížil Práskač nohy a pak je zase rozkřížil. Potřeboval jít na záchod už od chvíle, kdy zakopl o svou neocenitelnou informaci. Teď ho znervózňovalo tohle telefonické vyrušení, protože se už nemohl dočkat, až se s Bozzarisem začne handrkovat. Netrpělivě poslouchal, co to Bozzaris říká do telefonu.

„Slyším,“ řekl Bozzaris. „Kde to? Aha, náš člověk v centru u Western Union. Cože? No, ať je to co chce, co v tom kabelogramu stojí? Moment, já si to napíšu. Adresovaný komu? Dobrá, dobrá, už to mám. Mluv dál!“ Práskač znovu rozkřížil nohy.

„Dobrá,“ pokračoval Bozzaris. „Z Capri, dobrá. A text zprávy?“

Práskač zkřížil nohy.

„Důležité a naléhavé,“ řekl Bozzaris, „sežeňte padesát dodejte na sobotu 21. srpna.“

Práskač otevřel ústa, rozkřížil nohy a naklonil se na židli vpřed.

„A podpis?“ zeptal se Bozzaris.

„Carmine Ganucci,“ zamumlal otráveně Práskač.

„Cože?“ trhl sebou Bozzaris.

„Ale nic,“ řekl Práskač a vyrazil z kanceláře.

„Momentíček!“ zařval Bozzaris. Do telefonu pak řekl: „Zavolám tě pozděj.“ Zavěsil, vstal od psacího stolu a dostihl Práskače venku ve služebně, kde Bozzarisovi různí kolegové pilně naťukávali hlášení detektivního sboru. Služebna připomínala svým ovzduším provlhlý a pomačkaný papírový kelímek na kávu. Stěny byly vymalované erární jablkovou zelení někdy kolem roku 1919 a od té doby se tu malovalo aspoň dvacetkrát, vždycky tou stejnou jablkovou zelení, barvou obzvlášť zranitelnou od špíny. Dalo se rozumně odhadovat, že na ušmouraných stěnách téhle služebny by se našlo víc otisků prstů než v registraturách, které ty zdi lemovaly. Některé z registratur byly dřevěné; ostatní pak kovové, natřené tmavou zelení pro dekorativní kontrast. Psací stoly detektivů skýtaly podobně šik kombinaci zjizveného dřeva a otlučeného kovu. Jednomu koutu místnosti dominovala stejně elegantní kovová klec pro neukázněné zatčené. Vývěsní tabule s různými policejními fermany (včetně oznámení o výročním golfovém turnaji kriminálního oddělení) visela na zdi přilehlé k poručíkově kanceláři. Právě u té tabule popadl Bozzaris Práskače za loket a řekl: „Co ten spěch, Práskači?“

„No,“ odpověděl Práskač, „vidím, že máte fůru práce a vůbec, takže nemá smysl, abych se tady poflakoval.“

„Pro tebe, Práskači, si vždycky čas udělám,“ zazubil se Bozzaris. „Kvůli čemu jsi to se mnou chtěl mluvit?“

Tohle překypující přivítání nebylo vůbec předstírané.

Poručík detektivů Alexander Bozzaris pokládal Práskače za velmi dobrého poradce, za jednoho z nejlepších, které oddělení má. Jeho obdiv byl založen na tom, že Práskač dal chicagské policii jeden výborný tip v roce 1929, přesně řečeno na den sv. Valentýna 14. února. Práskač tehdy služebníkům zákona oznámil, že se chystá jistý malý přátelský pohovor v jedné garáži v ulici North West. Jediná okolnost, v níž byla Práskačova informace mylná, byla adresa; mejdan se ve skutečnosti konal v ulici North Clark. Jenže každý člověk se občas dopustí omylu. Kompaňonové v Chicagu, ve snaze prominout Práskačovi oba jeho omyly, dali rychle dohromady pivní večírek, z jehož výtěžku zaplatili Práskačův účet v nemocnici a navíc mu koupili pěkný pár berlí. Brzy poté se Práskač rozhodl přestěhovat se do New Yorku.

Kompaňonové v New Yorku se doslechli o Práskačově málem podařeném kousku a rozhodli se, že by nemělo žádný smysl něco před ním říkat, poněvadž by je potom čekaly všechny ty potíže s jeho dopravou z města na nějaké bohem zapomenuté brambořiště na Long Islandu. Napřed s ním kompaňonové nemluvili o ničem jiném než o počasí. Později před ním zřídkakdy vůbec něco řekli. Konečně, když se lidové pověsti změnily v mýtus, Práskač začal být označován za velice otravného společníka pro konverzaci, což byl další důvod, aby se rozhovoru s ním všichni vyhýbali. V přítomné době ti jediní, kdo s Práskačem ještě promluvili, byli policisté, kterým dosud imponoval obdiv k jeho kurážnému kousku v Chicagu, dosud mu nabízeli peníze za informace a občas ho tahali z bryndy za různá provinění – kterážto provinění policie většinou sama zfabrikovala, aby se Práskač pořád cítil jejím dlužníkem a pokračoval proto v dalším dodávání cenných tajností podsvětí, tajností, které mu nikdo při zdravém rozumu nikdy nesvěřil.

„Tak co jsi slyšel?“ zeptal se Bozzaris.

„Spoustu,“ řekl Práskač v naději, že ještě není všechno ztraceno, přesto že Bozzaris byl už informován o Ganučově kabelogramu.

„Pojď ke mně do kanclu a dáme si kafe,“ navrhl Bozzaris. „Same!“ zařval na jednoho ze svých lidí. „Dvě kafe poklusem!“

„Kafe nám došlo, šéfe!“ zařval Sam v odpověď.

„No, ať je to jak chce,“ komentoval to Bozzaris a zavedl Práskače do své kanceláře. „Posad se pěkně,“ vybídl ho a pokynul ke klubovce, rezervované obvykle pro policejního ředitele, pro obvodního prokurátora a různé jiné městské hodnostáře, kteří Bozzansovu kancelář nikdy nenavštěvovali. Práskač křeslo přijal s veškerou důstojností prezidenta Richarda Milhouse Nixona, přijímajícího ochrannou přilbu od stavebních dělníků.

„Jak jsi věděl, kdo ten kabelogram podepsal?“ zeptal se Bozzaris, aby přikročil přímo k věci.

„Mám svoje cestičky a zdroje,“ odpověděl Práskač.

„Za jakým účelem Carmine Ganucci ty peníze potřebuje?“ zeptal se Bozzaris.

„V noci z úterka byl spáchán jeden těžký zločin,“ odpověděl Práskač.

„Ať je to jak chce,“ řekl Bozzaris, „v tom nevidím žádnou spojitost.“

„Znáte tu dámu, která žije v Jedenácti javorech?“ zeptal se Práskač. „Máš na mysli Stellu Ganucciovou?“ „Ne,“ zavrtěl hlavou Práskač.

„Stella Ganucciová má pozoruhodné poprsí,“ poznamenal Bozzaris zasněně.

„To je pravda, ale já myslím tu dámu, která tam bydlí a stará se o Ganucciho kluka.“

„Pamatuju se, jak jsem Stellu Ganucciovou viděl vystupovat v Union City, když jsem byl sám ještě kluk,“ řekl Bozzaris, „a když se tenkrát jmenovala Stella Stardustová. Měla na špičce každý kozy světýlko, takže jí potmě svítily, obě dvě.“

„Jistě, jenže já myslím tu dámu známou pod jménem Nanny.“

„Neměl jsem bohužel to potěšení.“ „Nanny za mnou dneska ráno přišla a vyptávala se na nějaký těžký zločin spáchaný v noci z úterka.“ „Cos jí na to řekl?“

„Nic. Ale vsadím se s vámi o všechny prachy v Číně, že Ganučova žádost o padesát táců má co dělat právě s tímhle zločinem.“

„A co to je za zločin?“ zeptal se Bozzaris.

„To ještě nevím,“ řekl Práskač. „Ale je to něco kapitálního, na to vemu jed.“

„Mmm,“ zamručel Bozzaris a propletl si prsty obou rukou na prsou. Chvíli uvažoval, odkašlal si, předklonil se ve svém otáčecím křesle, opřel se oběma lokty o psací stůl s prsty stále propletenými a řekl: „Jak jistě víš, Práskači, pokládají mě za bojovníka v našem oddělení, jako že se Bozzaris jmenuju. Byl jsem bojovník, už když jsem ještě na Staten Islandu šlapal dlažbu jako patrola na obchůzce, a bojovník jsem zůstal celé ty roky, než jsem si získal svou dnešní proslulost a postavení. Jestli je něco, co nesnáším, je to zlo. Zlo pro mě znamená opak dobra. Je to síla smrti, protikladná síle života. Všimnul sis někdy, Práskači, jak se to zlo dovede šikovně schovat tam, kde bys ho nečekal? Vezmi si třeba kou-zlo, nebo že-zlo!“

„Ne, to jsem si nikdy nevšimnul.“

„Tak si to pamatuj!“

„Máte pravdu, když si to tak říkám,“ přisvědčil Práskač.

„A jestli je něco, co nenávidím ještě víc než zlo, tak je to organizované zlo. Carmine Ganucci a jeho kompaňonové pro mě představujou organizované zlo. Práskači, něco ti povím úplně na rovinu. Byl jsem vždycky rebel, jako že se Bozzaris jmenuju. A nepokládám za fér, že Carmine Ganucci a jeho kompaňonové sklízejí tím svým organizovaným zlem fantastické zisky, zatímco můj plat poručíka detektivů v čele přepadové party obnáší pouhých 19 780 dolarů a 80 centů ročně. Myslíš si, že je to fér, Práskači?“

„Nemyslím si, že je to fér, pane poručíku,“ odpověděl Práskač. „Naproti tomu na naší cestě životem je toho neférovýho tolik, že my všichni musíme nést svůj díl toho sakra břemene.“

„Práskači!“ napomenul ho Bozzaris.

„Prosím, pane poručíku?“

„Práskači, rouhavé řeči nemám rád.“

„Promiňte,“ omluvil se Práskač.

„Rouhání a zlo jdou ruku v ruce.“

„Já sám se rouhám jenom zřídkakdy,“ řekl Práskač.

„Ať je to jak chce,“ pokračoval Bozzaris, „chápeš, co se ti snažím povědět?“

„Ani bych nemyslel,“ zarazil se Práskač.

„Proč myslíš, že ten chlapík ve Western Union zavolal měl“ řekl Bozzaris.

„Aby vám pověděl o tom kabelogramu od Ganuče.“

„Jistě, ale proč zrovna měl Je to náš osvědčený poradce, Práskači, stejně jako ty, i když sotva tak dobře známý a vážený. Proč teda myslíš, že volal mě, místo někoho ze specialistů obvodního prokurátora?“

„Proč?“ nemohl se dovtípit Práskač.

„Protože ví, že já se zapřísáhl nekonečně bojovat proti silám zla,“ řekl Bozzaris.

„Oh!“ zalapal po dechu Práskač.

„Carmine Ganucci představuje zlo. Takže když ten chlapík ve Western Union dostane do ruky vzkaz Ganucciho jeho advokátům, zavolá mě, poněvadž s jistotou ví, že já s tím něco udělám, kdežto ti mládenci obvodního prokurátora by celej tejden bez hnutí seděli na prdelích, třebaže já nemám rád rouhavé a sprosté řeči.“

„Aha,“ řekl Práskač.

„A taky ví, že já mu za tu informaci zaplatím pětadvacet dolarů,“ pokračoval Bozzaris. „Stejně jako vždycky zaplatím pětadvacet dolarů tobě za každou informaci, kterou mi doneseš.“

„A nemoh bych těch pětadvacet dostat teď?“ přihlásil se Práskač. „Mám v těchhle dnech menší nedostatek hotovosti.“

„S velkou radostí bych ti dal pětadvacet dolarů tuhle minutu,“ řekl Bozzaris. „Potíž je v tom, žes mi nedonesl žádnou informaci, kterou už nemám.“

„Vždyť jsem vám ji dal,“ namítl Práskač.

„Jako například?“

„Například jste nevěděl o tom těžkém zločinu spáchaném v noci z úterka, ne snad?“ řekl Práskač.

„Já vím o čtyř stovkách a deseti zločinech, spáchaných jenom v tomhle revíru,“ odmítl to Bozzaris.

„Ale nevěděl jste, že tenhle speciální zločin může mít co dělat s…“ nedal se Práskač.

„Který to zločin?“ usmál se Bozzaris. „Už chápeš, co myslím, Práskači? Prozatím žádnou novou informaci nemáš.“

„Co byste chtěl teda vědět?“ zeptal se Práskač. „Který to byl zločin?“

„Zločiny mě nezajímají,“ prohlásil Bozzaris. „Zločinů je tady kolem tucet za desetník. Můžu myslím s jistou dávkou hrdosti tvrdit, že v tomhle revíru dochází k většímu počtu zločinů než v každém jiném revíru po celém městě. Zločiny mě nezajímají.“ „Tak co vás teda zajímal“

„Plody organizovaného zla,“ řekl Bozzaris. „Peníze. Zajímá mě především zachycení těch padesáti tisíc dolarů dřív, než se dostanou do Neapole.“

„Jestli smím něco říct, pane poručíku,“ poznamenal Práskač, „o tom organizovaném zlu přirozeně moc nevím, ale milerád se s vámi vsadím, že ti kompaňoni pošlou do Neapole šek.“

„Dovol, abych s tebou nesouhlasil,“ řekl Bozzaris, „a prominu ti tvou neznalost, poněvadž já organizované zlo po celý život studuju, kdežto ty ne. Ale udělal jsem tu zkušenost, že tihle kompaňonové šeky nikdy nepíšou. Nikdy. Můžeš si to poznamenat jako kardinální pravidlo.“

„No, třeba to tak je,“ řekl Práskač, „jenže v tom případě je docela snadné zařídit převod kapitálu z nějaké banky v New Yorku do jiné banky v Neapoli. Jestli o tom organizovaném zlu něco vím, a připustil jsem už, že toho nevím moc, tak vím, že tihle kompaňoni jsou organizováni náramně dobře.“

„Ať je to jak chce,“ odpověděl Bozzaris, „není moc těch, co by riskovali záznamy o převodu velkých peněžních částek z jedné země do druhé, dokonce i z jednoho bloku ve městě do druhého. To by byl nejjistější způsob, jak přimět daňové cifršpióny, aby si k tomu sedli na prdel; Práskači, podívej se, co potkalo Al Caponeho. A pardon za tu francouzštinu.“

Práskač uctivě sklonil hlavu.

„V hotovosti,“ pokračoval Bozzaris, „v tom je tajemství organizovaného zla. Prachy na dřevo. Chceš vědět, co si myslím?“

„Co?“ zeptal se Práskač.

„Myslím si, že někdo sežene padesát tisíc babek v solidní hotovosti, načež nějaký spolehlivý posel nasedne na letadlo, poletí do Neapole a strčí to Carminemu Ganuccimu rovnou do ruky. Tohle si myslím.“

„No, třeba,“ připustil Práskač.

„Jestli dokážeš zjistit kdy a kde ty prachy seženou a dají tomu maníkovi, co s nimi poletí do Itálie, tohle teda by mohlo mít cenu pětadvaceti dolarů pro těžce pracující mládence z mojí party, kteří, jak možná víš, platí za informace ze svých vlastních kapes.“

„To jsem nevěděl.“

„Ta skutečnost je málo známá,“ řekl Bozzaris, „ale je pravdivá. A jestli dokážeš dodat tuhle informaci, mohli bychom taky zapomenout na tu druhou maličkost proti tobě, co pořád vedeme v záznamech.“

„Jakou maličkost?“ zeptal se Práskač a pobledl.

V Itálii bylo osm hodin večer, když Carmineho Ganucciho zavolali k telefonu u Faraglioniho, kde večeřel se Stellou a s jedním plastickým chirurgem na odpočinku, specialistou na nosy z Jersey City. Otrávilo ho, že ho volali k telefonu, právě když mu naservírovali gamberoni, raky, a ještě víc ho otrávilo, když se ohlásil a uslyšel na druhém konci telefonní linky hlas Vita Garbugliho.

„Co je, Vito?“ zeptal se.

„Poslal jste jeden kabelogram?“ zeptal se Garbugli.

„Ano.“

„Nám?“

„Ovšemže vám.“

„Je to pravda, co v něm říkáte?“

„Každé slovo.“

„Jak to chcete doručit?“

„Spolehlivým poslem,“ řekl Ganucci.

„Kdy?“

„Posaďte ho na letadlo do Říma zejtra večír.“

„Já myslel, že to chcete do Neapole.“

„Do Neapole z New Yorku nic neletí,“ řekl Ganucci. „Musí v Římě přesedat. Určitě mu řekněte, aby v Římě přesedal.“

„Řeknu mu to.“

„Těm pitomcům se to musí vždycky říct, jinak přesednout zapomenou.“

„Řeknu mu to, nemějte starost,“ ujistil ho Garbugli.

„A dejte mi vědět, v kolik hodin přiletí. Zařídím, aby se s ním někdo setkal v sobotu.“

„Dobrá, zavolám vás znovu a dám vám vědět přesně, kdy…“

„Pošlete noční telegram se slevou,“ řekl Ganucci. „Dobrá, noční telegram.“ „Jak se má malej Lewis?“

„To nevím. Mám k nim zavolat domů a zjistit to?“

„Ne, do Larchmontu to stojí pětadvacet centů. Dostala Nanny moje pohlednice?“

„To nevím. Jestli mám zavolat…“

„Psal jsem skoro každodenně,“ řekl Ganucci. „Letecky. Poslat pohlednici letecky stojí sto patnáct lir. Chcete mi ještě něco?“

„Už nic.“

„Tak zavěšte, stojí to majlant,“ řekl Ganucci a zavěsil.

V pobočce First National City Bank na rohu Dvacáté třetí ulice a Lexingtonské avenue ve 2.37 odpoledne newyorského času vybíral Benny Napkins z konta svých úspor všechno, až na 216 dolarů, které si tam radši chtěl nechat uložené pro případ nepohody, kdyby to Mezek dneska večer zbabral. Benny sice nevěděl, jak by Mezek mohl tu hru zpackat, ale byl si dobře vědom, že lidi někdy dělají chyby, a počítal, že by neškodilo mít v záloze dost peněz na letenku do Honolulu, kdyby náhodou něco vybouchlo. Nejlepší plány myší a lidí nejednou pejr jen a plevy sklidí, zarecitoval si v duchu básníka Roberta Burnse a pak řekl pokladníkovi: „Čtyři tisícovky chci ve stodolarovkách a dva tisíce v jednodolarovkách.“

„Dva tisíce v jednodolarovkách!“ podivil se pokladník.

„Přesně tak,“ potvrdil to Benny.

Pokladník začal počítat.

Benny věděl, že jeho plán je mírně nepočestný, jenže vzato z druhé strany, on se přece neprosil nějakého bláznivého maniaka, aby ukradl Ganučova syna, ani se neprosil Nanny, aby mu telefonovala o pomoc. Pomyslel si, že v celé té záležitosti sám jedná profesionálně a chladnokrevně. Dneska v deset hodin večer, jestli všechno půjde podle plánu a jestli to Mezek nezvrtá, Benny bude mít v kapse peníze na výkupné a třeba i něco málo navíc za svou námahu. Za předpokladu, že Celia Mescolatová dala tu karbanickou partu dohromady; to se Benny nedoví dřív, než o půl šesté. Zatím si shrábl haldu bankovek – dva tisíce jednodolarovek a čtyřicet stovek –, požádal pokladníka o gumičku, stočil bankovky do ohromného svitku, aby byly stovky vidět, natáhl přes svitek gumu, poděkoval pokladníkovi a vyšel z banky.

Uvažoval, jestli má Mezkovi znovu zatelefonovat, jen aby se ujistil, že Mezek ten plán pochopil. Mezek totiž nebyl moc chytrá hlava. Někdy mu dělalo potíže zapamatovat si svoje vlastní telefonní číslo. Ale taky nebylo dobré na člověka tlačit, jakmile jednou s akcí souhlasil. Nemá smysl přetrénovat dobrého koně nebo dobrého boxera. Mezek rozuměl v životě jenom moc málo věcem, ale v jedné věci se vyznal výborně, totiž ve zlodějně.

Benny kráčel Lexingtonskou avenue ke svému bytu. Byl velice nervózní, a tak se rozhodl zeptat se Jeanetty Kay, jestli má náladu. Jeanetta Kay řekla, že možná bude mít, pokud si to odbudou do čtyř hodin, kdy v televizi dávají Temné stíny.

Nanny se podívala na obrázek na líci pohlednice a připadal jí velice atraktivní. Pak pohlednici obrátila a přečetla si ji:

Nanny si text přečetla znovu, a pak ještě jednou. Ganucci se nezmínil o návratu domů, a to bylo dobré. Podle cestovního plánu, který nechal na psacím stole ve své pracovně, neodjedou z Itálie před nedělí 29. srpna. Zřejmě se ještě nestalo nic, co by tenhle plán změnilo –, třebaže si Nanny dobře uvědomovala, že to trvalo pět či šest dní, než sem jeho pohlednice dorazily, a že by se Ganucci mohl najednou zjevit v domovních dveřích bez předchozího varování. Kdyby se něco takového stalo, kdyby se Ganucciovi náhle rozhodli odjet z Itálie, nebo (nedej bože!) kdyby už byli z Itálie na cestě a kdyby neočekávaně vešli do domu, táhli za sebou zavazadla a ptali se po malém Lewisovi…

Tohle pomyšlení bylo děsivé.

Nanny se rozhodla zavolat znovu Bennyho Napkinse. Zašla do pracovny, zatáhla za sebou obě půlky dveří, třebaže dům byl docela prázdný a tichý, přistoupila k psacímu stolu u okna s tabulkami spojovanými olovem, odkud teď vpadalo do místnosti světlo odpoledního slunce, a vytočila Bennyho číslo na Manhattanu. Trvalo mu nepřístojně dlouho, než telefon zvedl, a pak se ozval, dost hrubě, pomyslela si Nanny. „Kdo je to, sakra?“ „Tady Nanny.“

„Och,“ udělal Benny. „Ahoj, Nanny. Poslechni, Nanny, mohla bys mě za chvíli zavolat znova? Tak za deset minut? Cože?“ řekl a Nanny měla zřetelný dojem, že se na moment od telefonu odvrátil. Jeho hlas pak zazněl znovu, teď trochu hlasitěji. „Zavolej mě za patnáct minut, oukej?“

„Mám velkou starost,“ řekla Nanny.

„To se dá pochopit, ale všecko je pod kontrolou,“ odpověděl Benny, „takže si starosti nemusíš dělat. Nanny, můžeš mě zavolat znovu tak za deset, za patnáct minut a pak si to všecko spolu vyříkáme, oukej?“

„Já o tom chci mluvit hned,“ prohlásila Nanny.

Na lince zavládlo dlouhé mlčení. Pak se Benny ozval, otráveně, jak se jí zdálo. „A o čem, Nanny?“

„Jaký jsi udělal pokrok?“ zeptala se Nanny.

„Zařídil jsem si na dnes večer partičku pokera. Nebo jsem aspoň mluvil s jednou svou přítelkyní, která to zařizuje. Má mě zavolat pozděj, aby mi řekla, jestli to platí, nebo ne. Nanny, dostal jsem dobrej nápad. Co abys mě zavolala znova řekněme v půl šestý, v šest? To už bych měl vědět, jestli k tý hře dojde, a můžu…“

„Říkáš partičku pokera?“

„Jo, správně.“

„Jak můžeš myslet na karty v takovéhle chvíli?“ rozzlobila se Nanny.

„Doufám, že na těch kartách trhnu padesát tisíc dolarů, jestli všecko klapne,“ řekl Benny. „Nanny, o tomhle se nemůžeme bavit po telefonu, člověk dneska neví, kdo ho poslouchá.“

„Dáš mi o té hře vědět později?“

„Určitě. Slyšelas už od těch bláznivejch maniaků?“

„Ještě ne. Říkali v pět.“

„Tak dobrá, zavolám tě ještě někdy kolem šestý a potom si můžeme vyměnit informace, Nanny. Zdá se ti to tak v pořádku, Nanny?“

„Ano, to se mi zdá nejlepší,“ řekla Nanny.

„Prima,“ řekl Benny, trochu zhurta, jak se jí zdálo, a zavěsil.

9.Azzecca

Když ve čtvrt na šest zazvonil telefon, Nanny si byla jistá, že konečně volá únosce s těmi instrukcemi, které slíbil. Rozechvělou delikátní ručkou zdvihla sluchátko. „Haló?“ řekla.

„Nanny? Tady Benny Napkins. Na večer je všecko zařízeno. Zavolám ti hned, jak dohrajeme. Doufám, že tou dobou budu ty prachy mít.“

„Fajn,“ řekla Nanny.

„Ozval se ti už ten únosce?“

„Ne.“

„Nevolal?“

„Ne.“

„Podívala ses do schránky na dopisy? Třeba ty instrukce nechal tam.“

„Tak stupidní by nikdo nebyl,“ řekla Nanny.

„Od toho bláznivý ho maniaka bych se nadál všeho na světě,“ řekl Benny. „Běž se podívat do tý schránky a zavolej mě zpátky.“

„No dobrá,“ odpověděla a zavěsila.

Druhá zpráva, jak Benny předpokládal, čekala ve schránce na dopisy. Stejně jako první zpráva byla vyrobená z tištěných slov, vystříhaných z novin a časopisů a nalepených na list prázdného bílého papíru do psacího stroje. Nanny ovšem nemohla nijak vědět, že únosce pečlivě nůžkami vystříhával slova z recenzí napsaných jeho dvěma oblíbenými kritiky. Stála v příšeří soumraku u schránky a četla tu zprávu nahlas, slova zaznívala ozvěnou a odlétala nad dlouhou příjezdovku k Jedenácti javorům, slova okřídlená a inspirovaná: Nanny se vrátila do domu a okamžitě Bennyho Napkinse zavolala.

„Mám od něho další zprávu,“ řekla.

„Co v ní říká?“ zeptal se Benny.

„Tohle namouduši nevím“ odpověděla Nanny.

V sedm hodin ten večer jeden z Bozzarisových detektivů sbalil jistého muže, který vypadal z několika důvodů podezřele. Jeden důvod byl, že ten muž byl v revíru cizí. Druhý důvod byl, že ten muž seděl obkročmo na jiném muži a bušil do něho oběma pěstmi uprostřed chodníku před jedním automatem, ani ne dva bloky od policejní stanice. Detektivovi, který ho sbalil, nepřestával opakovat, že jednal jenom v sebeobraně, ale detektiv v něm poznal vraždychtivého cizáka, sotva ho uviděl. Dopravil ho tedy na strážnici, kde se rychle ukázalo, že zadržený má u sebe 10 000 $ v hotovosti.

Ten muž se jmenoval William Shakespeare. „Čekáte snad, že vám tohle budu věřit?“ zeptal se Bozzaris.

„Já se tak jmenuju,“ odpověděl zadržený perfektní angličtinou, což bylo samo o sobě podezřelé. „Kde bydlíte, Vilíku?“ „Dole v centru. V ulici Mottové.“ „Proč tam?“

„Líbí se mi čínská děvčata.“

„Ať je to jak chce,“ řekl Bozzaris, „co jste dělal tady, na hranici mého revíru, kromě toho, že jste přepadl toho chudáka, kterého odvezli do nemocnice?“

„Ten chudák se pokoušel oloupit mě,“ odpověděl Vilík. „Bránil jsem před ním svoje životní úspory.“

„K loupežným přepadením za denního světla dochází v tomhle revíru jenom zřídkakdy,“ prohlásil Bozzaris.

„No, k jednomu málem došlo dneska,“ řekl Vilík, „jenže jsem to překazil.“

„Jedna teorie kriminálního vyšetřování říká,“ pravil Bozzaris, „že osoba, která láká ke kriminálnímu činu, je stejně vinná jako pachatel toho činu. Tohle je stará hebrejská teorie, jestli jste obeznámen s rabínským právem.“

„To teda nejsem,“ odsekl Vilík.

„Ať je to jak chce, jednání osoby, která nosí po kapsách deset tisíc dolarů v hotovosti, je možno pokládat za provokativní, nezdá se vám?“

„Ty peníze jsem potřeboval,“ hájil se Vilík. „Právě proto jsem přijel sem, abych si je vybral z konta svých úspor.“

„K jakému účelu jste ty peníze potřeboval?“ chtěl vědět Bozzaris.

„K osobnímu účelu.“

„Jako třeba?“

Vtom se ozvalo diskrétní zaklepání na poručíkovy dveře. „Vstupte!“ řekl Bozzaris a dovnitř vešel jeden z detektivů, který položil na psací stůl list papíru. „Děkuju, Same,“ poděkoval mu Bozzaris a vzal ten list. „Čím se živíte, Vilíku?“ zeptal se.

„Vyrábím táfličky pro čínskou hru ma-džong. Ta hra mě zaujala podobně jako čínská děvčata, když jsem před mnoha lety žil v Hongkongu.“

„Vilíku,“ vzhlédl Bozzaris od papíru, „podle tohohle hlášení tady jste v pátém a v desátém revíru známý hazardní hráč. Co k tomu máte co povědět?“

„Jo, někdy hraju karty.“

„Byl jste taky občas zatčen jako bookmaker, pro provozování herny a sázkové kanceláře, jakož i pro podvody při hazardu.“

„Jo, občas.“

„Hodně často, jak tady stojí, a párkrát pro stejný přečin. Když se k tomu vynikajícímu rejstříku přidá obvinem pro přepadení, může vám to způsobit pořádné potíže,“ poznamenal Bozzaris, „měřitelné časem, který byste musel strávit za mřížemi.“

„Ten člověk se pokusil oloupit mě,“ odpověděl Vilík. „Viděl nejspíš můj balík peněz, když jsem platil účtenku v tom automatu, a rozhod se sledovat mě. Sebeobrana přece není zločin.“

„Ať je to jak chce,“ řekl Bozzaris, „stejně tak není zločin, jestliže prokuratura automaticky předpokládá, že známý hazardní hráč s dřívějším dlouhým trestním rejstříkem může být viníkem v případě přepadení, když ho zatýkající orgán musel odtrhnout od člověka, který ležel na zádech na chodníku. Trestní sazba za násilné přepadení, jak by pravděpodobně znělo obvinění, je pět let. To platí, i kdybyste předtím trestán nebyl. Vidím tady, že jste prohrál už třikrát, Vilíku, a nemusím vám vykládat, co by mohlo čtvrté odsouzení za zločin vyjadřovat formulací ,k neomezenému trestu věznění‘.“

„Tohle je k smíchu!“ naštětil se Vilík. „Ten chlap se mě vážně pokusil o ty sakra peníze obrat!“

„Proč jste především nosil tolik peněz u sebe?“

„Moje sestra je potřebuje.“

„Na co?“

„Moje sestra, která se jmenuje Mary Shakespearova a bydlí v…“

„Genialita vaší rodiny nás tady nezajímá,“ přerušil ho Bozzaris.

„Moje sestra se chystá do San Franciska organizovat tam jeden protest.“ „Proti čemu?“

„Proti poměrům,“ řekl Vilík, „které jsou, jak víte, špatné všude. Organizovat takový protest stojí spoustu peněz a já jí nabídl, že jí půjčím svoje hubené celoživotní úspory.“

„Tyhle kecy jsou prostě na hovno,“ prohlásil Bozzaris. „Pardon za tu francouzštinu.“

„Je to namouduši pravda.“

„Ať je to jak chce, proč jste si vážně vybral z té své banky deset tisíc dolarů?“

„To nemá vůbec nic co dělat s karbanem,“ řekl Vilík.

„S jakým karbanem?“ zeptal se Bozzaris.

„Zapomeneme na to obvinění z násilného přepadení, což je stejně blbost, protože oběť zamýšlené loupeže jsem byl já?“

„Nejsem v situaci, abych vám cokoli sliboval,“ odbyl ho Bozzaris.

„V tom případě nejsem já v situaci, abych vám cokoli prozrazoval o tom karbanu.“

„O jakém karbanu?“ zeptal se Bozzaris.

„O jakém karbanu?“ opáčil Vilík.

„O tom karbanu,“ řekl Bozzaris, „že jestli vaše informace o něm má pro mě nějakou cenu, o čemž silně pochybuju, budu možná ochoten zapomenout, jak jste na chodníku bušil do jednoho člověka, za předpokladu, že ten člověk nenatáhne ve špitále brka, v kterémžto případě bychom ovšem měli co dělat se zabitím.“

„Mezitím odtud odkráčím?“ chtěl vědět Vilík. „Povězte mi o tom karbanu!“ vyzval ho Bozzaris. „Co byste chtěl vědět?“ „Kdy?“

„Dnes večer. Přesně v osm.“ „Kde?“

„U Celie Mescolatové.“

„Jednadvacet?“

„Poker.“

„Co bude v banku?“ „Hodně.“ „Kolik hráčů?“ „Šest.“

„Mmmm,“ zamyslel se Bozzaris.

Někde na ostrově Capri hrála hudba.

Po večeři si vyšli na loudavou procházku po Via Quisisana a pak se zastavili na granitu, mražený nápoj, na Piazzettě. Teď, s okny ložnice otevřenými do vlahého nočního vzduchu, snažila se Stella usnout, zatímco někde drnkal kdosi na kytaru a zpíval, jak Stella předpokládala, něco o neopětované lásce. Nijak jí nepomáhalo, že Carmine chrápal.

„Carmine?“ ozvala se.

„Mrmh.“

„Spíš?“

„Jo.“

„Carmine?“ „Mrmh.“

„Chci s tebou mluvit.“ „Říkám ti, že spím.“

„Carmine, já mám pocit, že se něco strašného stalo Lewisovi.“

„Lewisovi se nic nestalo, jen spi!“

„Jak to víš, že se mu nic nestalo?“

„Nanny ví přesně, kde jsme. Kdyby se něco stalo, zavolala by nám. Takhle to vím.“

„Ale stejně.“

„Jen spi, Stello.“

„No dobře, Carmine. Dobrou noc, Carmine.“ „Dobrou noc, Stello.“

Stella poslouchala dál tu kytaru. Přála by si, aby rozuměla italsky. Když ji před třiceti lety Carmine požádal, aby si ho vzala, odpověděla tenkrát: „Jenže já nerozumím italsky, Carmine.“

„Co to má co dělat s láskou?“ podivil se Carmine. „Dejme tomu, že bychom někde byli s pár tvými přáteli a oni začali mluvit italsky?“

„Řek bych jim, aby mluvili anglicky,“ vyřešil to Carmine. „No jo, ale udělali by to?“

„Neboj se, udělali,“ řekl Carmine a potvrdil to krátkým důrazným přikývnutím, které ji okamžitě přesvědčilo. Carmine, který byl už tenkrát o dvacet let starší než ona, uměl držet slovo. Kdykoli někdo z jeho přátel začal v její přítomnosti mluvit italsky, Carmine mu vždycky řekl: „Mluv anglicky!“ Následkem toho Stella pořád ještě nerozuměla italsky. Ne že by jí to vadilo, až na ty noci jako teď, kdy se jí tak stejskalo po domově a kytarista zpíval písně, které si nedokázala přeložit.

„Carmine?“ ozvala se znovu.

„Mrmh.“

„Carmine, mně se ti stejská.“

„Koncem měsíce se vracíme domů, tak jen spi!“

„Carmine, tobě se nestejská?“

„Ne.“

„Nestejská se ti po Lewisovi?“

„To jo, ale ne po domově.“

„Nechybí ti náš dům?“

„Jenom černá komora,“ zabručel. „Jen spi!“

Mario Azzecca bydlel na náměstí Sutton Place South v činžáku, který měl dva vrátné. Vrátní tam byli proto, aby žádný z nájemníků nebyl vyloupen ve spánku nebo přepaden ve výtahu. Třetí muž výtah obsluhoval, což znamenalo, že bašty byly dobře chráněny před zločinným útokem v každou denní i noční hodinu. Paulie Secondo, jenž přinášel padesát tisíc dolarů v hotovosti a zpáteční letenku do Neapole přes Řím, přišel do Azzeccova domu dvacet minut po osmé. Byl vrátným ohlášen a okamžitě požádán, aby jel rovnou nahoru, tím výtahem nalevo, pane, sedmé patro, byt číslo 7 G, G jako George.

Mario Azzecca seděl ve svém obývacím pokoji a čekal, až spustí Delacorteho fontána. Spouštěla každý večer přesně o půl deváté, chrlila svůj vodotrysk dobrých třicet metrů do výše a vodu nezavírali, až teprve v deset. Azzecca mohl z obývacího pokoje jasně vidět přes řeku East River až na jižní cíp ostrova Welfare Island, kde Delacorte zřídil svoji fontánu za odhadovaných tři sta tisíc dolarů. Říkalo se, že provoz fontány přišel na dvacet pět tisíc dolarů ročně, a že fontána byla vybudována pro pobavení a k úžasu delegátů u Spojených národů, jenže Mario Azzecca pevně věřil, že tam byla postavena jenom pro jeho potěšení. Sledoval vždycky tu podívanou po celé hodiny s neumdlévajícím zájmem. Bylo to dokonce ještě lepší než pozorovat provoz přes Queensboro Bridge, most do čtvrti Queens, který byl taky fascinující. Azzecca byl, po pravdě řečeno, poněkud otráven, že Paulie Secondo přišel právě pár minut předtím, než měl vodotrysk fontány vyrazit k noční obloze.

„Máš ty peníze?“ zeptal se trochu příliš stroze.

„Mám ty peníze,“ řekl Paulie. Paulie mluvil s výrazným italským přízvukem, což člověka někdy přivádělo do rozpaků. Protože byl Azzecca sám Ital, nevadilo mu jednat s druhými Italy, ale nezadával si s vyloženými makaróny – pokud náhodou v organizaci nezastávali hodně vysoké postavení, což Paulie Secondo náhodou zastával. Při úvaze o organizační hierarchii (při které však nepřestával pošilhávat z okna po fontáně) se Azzecca rozhodl, že by asi bylo rozumné ukázat Pauliemu vlídnější tvář.

„Mrzí mě, že tě musíme takhle prohánět, Paulie,“ řekl, „ale Ganuč potřebuje ty peníze narychlo.“

„Jakýpak prohánění,“ řekl Paulie. „Řek ti proč?“

„Ne.“

Paulie pokrčil rameny. „Nevadí. Potřebuje, dostane.“ „Už frčí!“ vykřikl Azzecca a podíval se na hodinky. „Co?“ zeptal se Paulie. „Ta fontána.“

„No jo,“ poznamenal Paulie a zamžoural z okna. „Pěkný,“ řekl a bez zájmu se od okna odvrátil. Sáhl si do kapsy saka a hodil na skleněnou desku kávového stolku naditou obálku. „Padesát tisíc,“ prohlásil. „Ve stovkách, oukej?“

„Fajn,“ přisvědčil Azzecca.

Paulie hodil vedle peněz obálku z aerolinií. „Jedna letenka New York-Řím, Řím-Neapol,“ oznámil. „A zpátky.“

„Kterou linkou?“ zeptal se Azzecca.

Paulie zvedl obočí. „Kterou myslíš?“ řekl.

„Koho chceš, abychom poslali?“ chtěl vědět Azzecca.

„To je zařízeno,“ řekl Paulie.

„Jak to myslíš?“

„Na letence. Muselo se dát jméno.“

„Čí?“

„Někoho nedůležitýho. Když něco vybouchne, nechcem s tím nic mít, capisce?“

„ Jistě, samozřejmě.“

„Dáš mu letenky a peníze, řekneš mu, ať je zejtra večír v deset v letadle Alitalie. V Neapoli za ním přijdou v sobotu ve dvě.“ Paulie se znovu podíval z okna. „Jak dlouho to stříká?“ zeptal se.

„Do desíti.“

„Jako když někdo leží na zádech a chčije do vzduchu,“ poznamenal Paulie.

Azzecca vzal obálku z aerolinií, vytáhl letenku a podíval se na jméno pasažéra.

„Aha,“ řekl, „Benny Napkins.“

10. Mezek

Carmine Ganucci nemohl znovu usnout.

Čím víc myslel na ten kšeft, který mu navrhli Truffatore a Ladruncolo, tím víc ten kšeft smrděl. Především mu měl vyzískat pořád ještě moc málo, přes jeho promyšlené manévrování. Při investici padesáti tisíc dolarů měl z toho vyrazit třicet tisíc dolarů, až ty zlaté medailonky přijdou do New Yorku. Jestli tam přijdou. A jestli jsou opravdu zlaté. Poněvadž kdyby nebyly, ztratil by celých padesát táců rovnou a ještě by měl na krku zametání stop v Neapoli, což by znamenalo najmout si na to lidi, které nezná, a svěřit svou záležitost cizím. Jenže i kdyby ty medailonky byly z pravého postříbřeného zlata a kdyby opravdu přišly do New Yorku, měl by všechny ty trable s jejich roztavováním a rozprodáváním zlata, což vypadá jako operace pro zlatníka a ne pro úctyhodného podnikatele. Kdyby stejný obnos rozpůjčil na lichvářský úrok, vydělal by na něm dvacet procent týdně. Za čtyři týdny by mohl vykázat profit čtyřicet tisíc dolarů, o deset tisíc víc, než by mu vynesl ten kšeft s Neapolí. A kromě toho je příhodnější jednat s lidmi v New Yorku, kde v případě jejich nezaplacení, nebo kdyby něco kikslo jinak, člověk jim vždycky může rozbít palice. A taky dejme tomu, že ty dva pitomce v Neapoli zašijou pro pašování drog v perlách do Itálie, a dejme tomu, že poldové půjdou po stopách zpátky až ke Carminemu Ganuccimu, na kterého praskne, že za tu celou transakci zodpovídá, protože opatřil padesát táců, čímž ten kšeft umožnil, takže se tak dostane do spojení s mezinárodní bandou pašeráků narkotik, no senzace až na půdu! A taky, není roztavování medailonků s Pannou Marií vlastně hřích?

Celá ta věc smrděla.

„Carmine?“ ozvala se Stella.

„Co je?“

„Spíš?“

„Ne.“

„Co děláš?“

„Přemejšlím.“

„Přemejšlíš?“ podivila se Stella. „No jo. Musím ráno poslat ještě jeden kabelogram. Kristepane, tohle mě bude stát majlant.“ „Jakej kabelogram?“ zeptala se Stella. „Svejm advokátům. Aby to pustili z hlavy.“ „Co aby pustili z hlavy?“

„To co pusť z hlavy ty,“ řekl Ganucci. „Taky musíme zajít do cestovní kanceláře.“ „Proč to?“

„Protože mám po krk toho tady a chci se vrátit domů a vyvolat pár těch fotek, co jsem tady bral.“

Stella na okamžíček zadržela dech a potom slabounkým hláskem pípla: „Kdy, Carmine?“

„Hned zejtra,“ odpověděl.

Noc teď byla horká a dusná.

Po celé ulici seděly na schůdkách před domy ženské s holýma pažema a diskutovaly o možnosti deště, zatímco na rohu, v jídelně, kde se prodávala pizza, mužští jen v košilích vymršťovali proti sobě ruce s několika vystrčenými prsty a podle počtu ukázaných a uhádnutých prstů určovali, kdo bude pán a kdo kmán, kdo se napije piva a kdo ne.

Nad pizzerií, v kuchyni Celie Mescolatové, vyhrával Benny Napkins majlant a toužil, aby Mezka přejel autobus. Už při pomyšlení na výhru od takových zkušených karbaníků jako Celia a muži v její kuchyni se mu točila hlava. Třebaže bylo nutné najít si v poslední chvíli náhradu za Vilíka, který se neukázal (což byla rozhodně velká škoda, poněvadž Vilík měl pověst jaksepatří prohnaného karbaníka, fakticky původce hongkongského sejmutí), tihle čtyři přítomní muži a Celia představovali tak prvotřídní sbírku hráčů pokeru, jakou kdy Benny viděl pohromadě. Každý z nich oceňoval slavnostní, téměř pobožnou povahu hry a každý z nich byl ochoten prohrát nebo vyhrát enormní sumy peněz s veškerou důstojností kněze nad pokladničkou pro chudé.

Dokonce i Celia, která hru zorganizovala jenom zdráhavě a teď prohrávala stejně těžce jako muži kolem stolu, jako by vychutnávala elektrické vzrušení, se kterým se sázely a ohlašovaly vklady, se kterým se blufovalo a se kterým se zvyšoval bank. Celiina nejmilejší hra bylo jednadvacet a Bennymu to odpoledne prohlásila rovnou, že pokud jde o ni, při pokeru se vždycky tratí. Podle jejích výpočtů (a těmi výpočty strávila spoustu času, třebaže nikdy nedokázala zvládnout algebru na střední škole Julie Richmanové, kam chodila jako děvče), pravděpodobnost ve hře jednadvacet vždycky přála držiteli banku, poněvadž ten inkasoval od hráčů, kteří udělali bankrot, v tom okamžiku, kdy zkrachovali, bez ohledu na to, jestli bankéř později zkrachoval sám. Celia pečlivě vykalkulovala, že pravděpodobnost zisku (i po vyplacení přirozených výherců 21 bodů a po vyrovnání za nerozhodné partie a propadlé sázky) dělá téměř šest procent ve prospěch bankéře. Což bylo lepší, než mohl člověk dostat z většiny spořitelen. Proto Celia dávala přednost hře jednadvacet. Při řídkých příležitostech, kdy se v její kuchyni hrál poker, srážela z banku deset procent za každou rozdanou a sehranou hru, což mohlo zběžnému kibicovi připadat jako lepší procento nežli šest. Jenže Celia odhadovala, že za tu dobu, kterou trvá jedna hra pokeru, se dá sehrát šest kol hry jednadvacet. Když tedy znásobila svých šest procent šesti, vycházelo jí šestatřicet ve srovnání s desetiprocentní srážkou z banku při pokeru, nebo tak aspoň kalkulovala. Dávala zkrátka přednost hře jednadvacet.

Ale Benny ji přesvědčil, že v chystaném karbanu nepůjde o pětníky, o žádný karbanátek pro chudé. Chtěl na ní, aby kromě něho pozvala pět dalších hráčů, ochotných investovat po deseti tisících dolarů do neomezeného, staromódního pokeru s penězi vyloženými na dřevo. Celii netrvalo dlouho spočítat si, že šestkrát deset tisíc je šedesát tisíc a že její desetiprocentní srážka z celkové sumy by dělala šest tisíc.

I kdyby se rozhodla hrát sama (což nakonec udělala), ba i kdyby prohrála svůj celý vklad do hry (což nehodlala), její celková investice by nepřekročila čtyři tisíce dolarů proti možnosti vyhrát padesát tisíc dolarů. To znamenalo šanci přinejmenším dvanáct a půl ku jedné v její prospěch, což nebylo tak dobré jako šestatřicetiprocentní zisk při hře jednadvacet, ale bylo to určitě lepší než normální desetiprocentní zisk při pokeru. Tak aspoň Celia uvažovala.

Prozatím Benny Napkins vyhrával. Bylo za pět minut deset, a on vyhrával. Hráli poker s penězi vyloženými na stůl a každý hráč při začátku hry položil před sebe desetitisícový balík. (Nikdo skutečné nepočítá bankovky v každém balíku, ale Benny měl za to, že ostatní hráči jsou aspoň o něco poctivější než on sám, a vložil do hry vstupné ohlášené Celií Mescolatovou.) Teď se rozhlédl kolem stolu, když Ricco Locare, který nahradil Vilíka, rozdával karty. Benny zběžně odhadl, že sám má před sebou přinejmenším třicet tisíc dolarů v bankovkách různých hodnot, zatímco hromádky ostatních hráčů se zmenšily úměrně k tomu a znatelně.

Teď zbývaly tři minuty do desáté hodiny a Ricco právě vyzýval Celii, aby sázela na svoje eso.

Prosím tě, panebože, myslel si Benny, jestli jseš na nebesích, ať si, prosím tě, Mezek zlomí nohu!

„Stovku na to eso,“ ohlásila Celia.

„Držím krok,“ řekl Morrie Goldstein.

„Zvedám to vo stovku,“ prohlásil Benny.

„Co tam máš, mizernej párek kluků?“ ušklíbla se Celia s pohledem na lícem otočeného kárového kluka.

„Však s tím příštím budou tři,“ zazubil se Benny.

Do desáté hodiny zbývaly dvě minuty.

„Vyplázni dvě stovky, Angie!“ vybídl Ricco dalšího.

„Teď ty!“

„Taky to risknu,“ prohlásil Ricco, zvýšil sázku a pak se obrátil k hráči po své levici. „Co říkáš ty, Ralphe?“

„Vzal to čert,“ zavrčel Ralph a hodil své dvě stovky do banku.

„Tak jedem!“ řekl Ricco a začal rozdávat.

Dal Bennymu jeho třetího kluka, právě když ručičky na Celiiných kuchyňských hodinách zaznamenaly celou. Benny zavřel oči a vzápětí je znovu otevřel, když se kuchyňské dveře kopnutím rozletěly. Vrazil do nich dlouhý hubeňour s nylonovou punčochou staženou přes obličej (vždycky s tou zatracenou nylonovou punčochou, pomyslel si Benny a povzdechl si), se stupidním bílým kloboukem, staženým do čela, a s pětačtyřicítkou, automatickou pistolí v pěsti, zařval: „Nikdo ať se ani nehne!“ a pistole namířila na stůl jako kanón na Gibraltarskou úžinu. Nikdo se ani nehnul. Všichni věděli, že udělají dobře, když se nepohnou, poněvadž každý z těch hráčů, s možnou výjimkou Celie, v minulosti někdy stál na druhém konci kanónu, mířícího na někoho jiného, a věděl, jak je za takových okolností rozumné nehýbat se. Takže ten dlouhý hubeňour s punčochou přes obličej rychle obešel stůl a shrábl na něm všechny peníze – přesně padesát dva tisíce dolarů, poněvadž aspoň někteří z hráčů byli právě tak nepoctiví jako Benny a vložili do hry méně než požadované vstupné. Muž s punčochou přes hlavu shrnul všechny peníze do velké plastikové nákupní tašky ze samoobsluhy A & P a pak vycouval ze dveří, oháněje se stále pistolí.

Dveře za sebou zabouchl.

Bennymu Napkinsovi bylo do pláče.

Poručík detektivů Alexander Bozzaris mířil ulicí k bytu Celie Mescolatové – kde zamýšlel překazit karbanickou partu, ledaže by hráči uspořádali sbírku na jeho počest –, když uviděl dlouhého hubeňoura, který se hnal jeho směrem. Hubeňour měl přes hlavu přetaženou nylonovou punčochu a v ruce nákupní tašku. Vypadalo to, jako když z té tašky padají dolarové bankovky. Bozzarisovi okamžitě došlo, že se něco děje.

„Stůj!“ zařval. „Policie!“

11. Dominik,Ctihodný mudřec

Dominik měl na sobě kostičkovanou košili, modré džíny, hnědé bavlněné rukavice a na nohou černé plátěnky, svoji obvyklou pracovní uniformu. V pravé ruce nesl černou koženou brašnu obsahující nástroje jeho řemesla, totiž: ruční vrták a řadu želízek k němu různých velikostí, páčidlo, úplnou sadu šperháků, rozmanité zámečnické sekáče a univerzální klíče, náramky na poutání, pilku na kovy a další páčidlo, uzpůsobené tak, že se dalo rozložit a nést ve třech částech. Přes levé rameno měl přehozený pytel na špinavé prádlo, plný různých předmětů, které tu noc nashromáždil. Váha obou zavazadel dohromady mu poněkud ztěžovala pohyb po požárních žebřících, vedoucích vzhůru po zadní zdi budovy. Ale každé zaměstnání má přirozeně svoje rizika.

Dominik měl tuhle budovu v merku už tři neděle a rozhodl se, že dnešek, úterek, bude příhodná noc pro vloupačku. V úterý měly pomocnice v domácnosti volný večer, což znamenalo, že spousta nájemníků se šla navečeřet mimo dům, a to dále znamenalo, že jejich byty budou po dlouhá časová období prázdná. Dominik byl pečlivý pracovník a nerad by byl vyrušen neočekávaně. Teď bylo něco málo po půl jedenácté, on už pročesal tři byty a říkal si, že by možná měl zamířit domů. Jenže pořád ještě cítil přebytek energie a fakticky rozjaření (bylo zvláštní, jak takové vloupání může člověku dát zapomenout na duševní skleslost), a tak se rozhodl, že se podívá ještě do jednoho bytu, než se uchýlí domů do hajan. Byt, který si vybral, byl vzadu na desátém podlaží s požárním žebříkem těsně před nerozsvíceným oknem. Místnost neměla klimatizaci, takže okno bylo dokořán. Dominik nemohl předpokládat nic jiného, nežli že nájemníci jsou nějací čerství přistěhovalci, kteří právě přesídlili z venkova do New Yorku.

Dlouho se na požárním žebříku krčil a nahlížel do místnosti. Dveře do ostatních částí bytu byly zavřené, takže se nedalo odhadnout, jestli je vůbec někdo v bytě. Neslyšel však žádné zvuky, neviděl žádný prozrazující proužek světla ve škvíře pod zavřenými dveřmi. Spustil se do místnosti a šoural se přes ni ve svých plátěnkách. Přitiskl ke dveřím ucho a naslouchal. Pořád nic neslyšel. Uspokojeně vytáhl z kapsy malou baterku a rozhlédl se kolem.

Ta místnost byla ložnice, ne hlavní ložnice, v tom mu štěstí nepřálo. Jediná postel u zdi, nad ní zarámovaná litografie. Bezcenná. U protější zdi nízký prádelník, na něm malý budíček, stejně bezcenný. Jedno křeslo a otoman poblíž zavřených dveří, patrně do skříně ve zdi. Dominik ty dveře otevřel a posvítil si dovnitř. Tři prázdná ramínka na šaty. Ohromné! Na polici u stěny proutěný rybářský košík a mužský šedivý plsťák. Dominik si začínal myslet, že by měl vymáznout, když má pro dnešek dost, a vykročil znovu ke dveřím, aby prozkoumal ostatek bytu, vtom však z chodby za dveřmi uslyšel hlasy. Skočil rychle do skříně ve zdi a sotva za sebou zavřel dveře, když se v ložnici s cvaknutím rozsvítilo.

„Proč nemůžu zůstat vzhůru a koukat se na Johnnyho Carsona?“ ozval se chlapecký hlas.

„Protože je načase, abys šel spát,“ odpověděl ženský hlas.

„Moje máma mě nechává vzhůru až do dvanácti,“ namítl chlapec.

„To lžeš. Ostatně tvoje máma tady není.“ „Je to pravda, namouduši!“ Páni, to jsou kecy! povzdechl si Dominik. „Můžu dostat sklenici mlíka?“ dožadoval se chlapec. „Mléko jsi už měl,“ odpověděla žena. Jen mu zavři hubu, pomyslel si Dominik. ten spratek už spí!

„Musíš se pomodlit a potom na kutě!“ řekla žena.

Dominik slyšel zvenčí nějaký pohyb, nejspíš jak se kluk šoural kolem postele a klekal si. Páni, ty kecy! pomyslel si znovu.

„Andělíčku, můj strážníčku,“ řekl chlapec, „opatruj mi mou dušičku. Opatruj ji ve dne v noci, od škody a od zlé moci. Andělíčku, strážce můj, mámu a tátu ochraňuj.“

Dominik pokrčil rameny. Zvenčí bylo slyšet další šourání a pak vrzání per postele, jak kluk do ní lezl.

„Tak dobrou noc,“ řekla žena. „Dobrou noc,“ odpověděl kluk. Kroky směřující ke dveřím.

„Já si zapomněl sundat hodinky,“ vzpomněl si kluk. „Nemám rád, když je ve spaní slyším tikat.“

Prima, pomyslel si Dominik. Tak si je sundej a dej jim pusu na rozloučenou!

Kroky se vrátily kolem skříně ve zdi zpátky k posteli. A zase kroky od postele přes místnost k prádelníku. A pak znovu kroky ke dveřím.

„Dobrou noc, Ido.“ »

Konečně dobrou noc, pomyslel si Dominik.

„Dobrou noc, Lewisi,“ řekla žena.

Cvak, světlo v ložnici zhasíná, úzký zářivý proužek pode dveřmi do skříně ve zdi mizí. Klapnutí zavíraných dveří ložnice. Ticho. Dominik čekal ve tmě a myslel na to, jak si to doma v posteli mohl dávat s Virginií, místo aby stál tady se strnulou šíjí, jak ji má přitisknutou k polici. Ale na těch hodinkách by aspoň mohl něco trhnout.

Čekal tak ve tmě přinejmenším půl hodiny a doufal, že kluk usne rychle. Nakonec pootevřel škvírou dveře skříně a naslouchal. Od postele slyšel rovnoměrné oddychování. Otevřel dveře ještě víc, naslouchal dalších pět minut a pak se rozhodl, že to riskuje. Přešel přes místnost po špičkách, ohmatal vršek prádelníku a sebral hodinky, ani se na ně nepodíval. Mžikem byl z okna venku, s pytlem na prádlo přehozeným přes levé rameno, s brašnou lupičských nástrojů pevně sevřenou v pravici, s hodinkami bezpečně strčenými do jedné z kapes modrých džínů. Na hodinky se nepodíval, dokud nebyl zpátky ve svém bytě, když byla za deset minut půlnoc.

Dominik zívl, strčil hodinky zpátky do kapsy a uložil se k spánku.

12. Freddie

Posel Maria Azzeccy byl muž jménem Freddie Corriere. Byl povolán do bytu na Sutton Place v půl desáté, dostal od advokáta instrukce a okamžitě se rychle vydal do bytu Bennyho Napkinse ve Dvacáté čtvrté ulici. Benny ani Jeanetta Kay nebyli doma, takže Freddie sešel dolů a zatelefonoval z budky na rohu, informoval Azzeccu o situaci a požádal o další instrukce. Azzecca mu řekl, aby se snažil dál, i kdyby to mělo trvat celou noc.

Do půl jedné zašel Freddie k bytu celkem ještě čtyřikrát. Benny bydlel ve čtvrtém patře budovy, která neměla výtah. Lézt čtyřikrát po schodech nahoru a dolů, čtyřikrát do čtvrtého patra během dvou a půl hodiny, může v člověku vyvolat prudkou žízeň. Naštěstí ve Dvacáté třetí ulici byl výčep, takže Freddie si mezi návštěvami v Bennyho budově mohl odpočinout v příjemné a družné atmosféře. Do půl jedné už zkonzumoval šest skotských plus jednu láhev piva. Objednal si další pivo a slíbil si, že se podívá zpátky k bytu v jednu hodinu po půlnoci, hned jakmile dorazí to druhé pivo.

V té chvíli vešla do výčepu Sára.

Freddie Sáru znal z doby, kdy pracovala pro Bobbyho Mezzana ve Čtyřicáté deváté ulici. Byla to vysoká a mohutná černoška s kudrnatou korunou vlasu, s běloskvoucími zuby a taky s moc pěkným poprsím. Měla na sobě přiléhavé šaty z hedvábného žerzeje, a protože bylo léto, a taky pro povahu své profese, neměla pod těmi šaty nic. Freddie si toho okamžitě všiml.

„Ahoj, Sáro,“ pozdravil ji, „co tě vede do těchhle končin?“

„Kdo je to?“ zeptala se Sára a zamžourala do tmy na konci barpultu, kde Freddie seděl a šetřil si svoje pivo.

„To jsem já,“ řekl, „Freddie Corriere.“

„Ahoj, Freddie!“ poznala ho a přešla k němu. „Pozveš děvče na panáka?“

„To se ví,“ přisvědčil Freddie a luskl prsty na barmana. „Co je tvoje libost?“

„Tohle se mám zeptat já tebe,“ zasmála se Sára.

„Oh,“ udělal Freddie. „No jo.“ A zasmál se s ní. Nepochopil docela její žertík, ale vzal to čert. „V každým případě,“ řekl, „co chceš pít?“

„Vermut cassis,“ řekla Sára.

„Jo?“ řekl Freddie.

„Co si dáte?“ zeptal se barman cestou k nim.

„Vermut cassis,“ opakovala Sára.

Barman po ní zlovolně loupl očima, zavrtěl hlavou a šel drink namíchat.

„Tohle jsem nikdy nepil,“ řekl Freddie, „tenhle vermut cassis.“

„Je to moc dobrý. Měl bys to zkusit,“ řekla Sára. „Dám ti vode mě líznout, až to přijde. Chceš si vode mě líznout?“

„Jo,“ souhlasil Freddie a vzhlédl k hodinám na zdi. Bylo za dvacet minut jedna. „Ale stejně,“ řekl, „co děláš tady dole ve městě? Já myslel, že pracuješ nahoře mezi lepšíma lidma.“

„Kde je zaměstnání, tam se zaměstnávám,“ odpověděla Sára.

„Jo?“ udělal Freddie. „Jo,“ přisvědčila Sára.

„Jeden vermut cassis,“ ohlásil barman. „Jenže žádnej cassis nemáme, takže je to jen vermut.“ „Co to je, ten cassis?“ zajímal se Freddie. „Jeden likér,“ vysvětlila Sára. „Jo?“

„Jo,“ řekl barman, „jenže žádnej nemáme.“ Znovu po Sáře loupl očima a pak odešel na druhý konec pultu koukat na televizi.

„Dneska mi nejspíš vychází všecko nadarmo,“ poznamenala Sára a zvedla svou sklenku. „Na zdraví!“ řekla.

„Salute,“ řekl Freddie. To bylo jedno ze dvou italských slov, která znal. To druhé bylo „Vanapoli,“ což vlastně byla tři slova v jednom, ale to si Freddie neuvědomoval. „V každým případě, co ještě ti dneska nevyšlo?“ zeptal se.

„Nic mi nevyšlo,“ řekla Sára, lokla si vermutu, pak sklenku postavila a zapálila si cigaretu. „Měl se tady se mnou v půlnoci setkat jeden chlápek. Vůbec se neukázal.“

„Jo?“ podivil se Freddie.

„Jo. A to mám přichystanej bejvák a všecko.“

„Jo?“ opakoval Freddie.

„Jo,“ opakovala Sára.

„To nechápu, jak by moh někdo vyšplouchnout tebe, Sáro,“ řekl Freddie. „Takovou pěknou holku.“

„Už jo, miláčku, někdo to prostě udělal,“ řekla Sára, vyfoukla proud kouře a zvedla svou sklenku. „Taky je to škoda, protože jsem za ten bejvák a za všecko už zaplatila.“

„Jo?“ řekl Freddie a vzhlédl znovu k hodinám na zdi. Byla jedna za deset minut.

„Jo,“ přisvědčila Sára. „No co,“ lokla si zase vermutu. „Žere mě, že ten bejvák bude celou noc k ničemu, to mě žere.“

„Kde je ten bejvák?“ zeptal se Freddie.

„Ve Dvacátý první ulici.“

„Jo?“

„Jo.“

„To není moc daleko vocad.“

„Je to prakticky za rohem,“ řekla Sára a přehodila si nohu přes nohu.

„Já musím něco doručit na roh Dvacátý čtvrtý a Třetí,“ poznamenal Freddie.

„Jo?“

„Jo. Jenže pak mám volno až do rána,“ řekl Freddie. „Kdybych si to chtěl s tebou rozdat,“ pokračoval zchytrale, „nač by to přišlo?“

„No, za ten bejvák jsem už zaplatila, to víš.“

„No jo, a to dělá kolik?“

„Dvanáct dolarů.“

„Jo?“

„Jo.“

„A nač přijdeš ty?“ „Na pětadvacet.“ „Jo?“

„Jo,“ odpověděla Sára.

„Takže to dělá rovnejch vosmatřicet dolarů.“

„Sedmatřicet,“ řekla Sára.

„Dvanáct a pětadvacet,“ připomněl si Freddie a mlčky v duchu sečítal. „Pravda, sedmatřicet. To není tak špatný.“

„Ne, to není tak špatný. Některý holky si přijdou na daleko víc.“

„Jo?“ udělal Freddie.

„Jo.“

„Heleď, šla bys se mnou do tý Dvacátý čtvrtý, abych to tam doručil, a pak bysme mohli jít do toho bejváku, oukej?“ „To by šlo,“ řekla Sára. „Jo?“

„Jo,“ přisvědčila.

Freddie zaplatil za pití a pak šli pěšky do Dvacáté čtvrté ulice, kde Sára počkala dole před domem, zatímco Freddie šlapal znovu čtyři patra k bytu Bennyho Napkinse. Nikdo nebyl doma. Freddie zase sestoupil dolů a funěl námahou. Sára se opírala o zeď budovy a kouřila.

„Všecko vyřízeno?“ zeptala se.

„Ne, pořád nikdo není doma,“ řekl Freddie.

„No, o to se můžeš postarat potom, ne?“

„No jo,“ přisvědčil Freddie. „Ale snažil jsem se, ne?“

„To se ví, že snažil. Teďka se zase postaráš o mě, ne?“

„Jo?“ řekl Freddie.

Odešli od budovy zavěšeni do sebe. Deset minut poté tam zastavil Benny Napkins v taxíku s Jeanettou Kay, kterou naložil před kinem Trans-Lux v 85. ulici. Jeanetta Kay se už nemohla dočkat, až bude nahoře, kvůli Zločinu z vášně s Barbarou Stanwyckovou a Sterlingem Haydenem na televizním kanále č. 5.

Mezek odmítal sundat si punčochu.

„Je to maska,“ tvrdil mu Bozzaris, „a proti lidem v maskách máme zákony.“

„Není to žádná maska, je to oblečení.“

„Ať je to jak chce, je to pořád maska,“ prohlásil Bozzaris.

„Je to punčocha,“ namítl Mezek.

„Když se nosí přes obličej, je to maska.“

„Když člověk nosí masku na noze, tak je z masky punčocha?“ ušklíbl se Mezek.

„Hele, nedělej ze sebe chytráka!“ napomenul ho Bozzaris.

„Znám svoje práva,“ prohlásil Mezek, protože ačkoli nebyl žádné lumen, jeho empirická znalost trestních zákonů byla úžasná a působivá.

„Ať je to jak chce,“ řekl Bozzaris a rozhodl se v té chvíli poučit ho o jeho právech, poněvadž všichni flákači měli v té době ve zvyku stěžovat si, že to nebo ono nebylo provedeno podle předpisů. „Podle rozhodnutí Nejvyššího soudu v případě Miranda versus Arizona,“ začal, „jsme povinni poučit vás o vašich právech, což právě dělám.“

„Správně,“ přikývl souhlasně Mezek.

„Za prvé máte právo zachovat mlčení, když budete chtít, rozumíte tomu?“

„Správně, tomu rozumím.“

„Rozumíte i tomu, že nemusíte odpovídat na žádné policejní otázky?“

„Rozumím, a taky se podle toho řídím.“

„A rozumíte i tomu, že jestliže na otázky odpovíte…“

„Mých odpovědí může být užito jako důkazu proti mně, správně. Rozumím.“

„Musím vás rovněž informovat, že máte právo poradit se s právním zástupcem před policejním výslechem nebo v jeho průběhu, rozumíte tomuhle?“

„Jo,“ řekl Mezek, „a taky rozumím tomu, že jestliže se rozhodnu využít toho práva, ale nemám prostředky, abych si právního poradce zaplatil, mám nárok na ustanovení bezplatného advokáta ex offo, abych se s ním poradil před výslechem nebo v jeho průběhu.“

„Správné,“ přisvědčil Bozzaris.

„Rozumíte všem svým právům?“ zeptal se Mezek.

„Rozumím,“ řekl Bozzaris.

„Chcete právního zástupce?“ zeptal se Mezek.

„Cože?“ zamrkal Bozzaris a pak přimhouřil oči. „Heleďte, nedělejte ze sebe chytráka. Ten poslední chytrák, co jsme tady měli, teď právě chřadne v městském lapáku.“

„Já právního zástupce chci,“ prohlásil Mezek.

„Mate na mysli nějakého určitého?“

„Mám.“

„Koho?“

„Maria Azzeccu,“ odpověděl Mezek a Bozzaris náhle ucítil sladkou vůni peněz vanoucí zatuchlým ovzduším policejní služebny.

Azzecca ležel v posteli se svou manželkou Sibylou, když ve dvě hodiny ráno zazvonil telefon. Azzecca se okamžitě dovtípil, že jde o malér. Jeho syna na Harvardově univerzitě bezpochyby zabásli pro vlastnictví cigaret s marihuanou, prevíta pitomého.

„Haló?“ ozval se.

„Tady poručík Bozzaris,“ řekl hlas na druhém konci linky. „Musíme si promluvit o něčem důležitém.“

„Ve dvě ráno?“ zavrčel Azzecca.

„Kdo je to?“ zajímala se jeho manželka.

„Ty spi,“ odpověděl jí Azzecca. „Počkejte moment,“ řekl Bozzarisovi. „Vezmu si to do své pracovny.“ Vylezl v pyžamu z postele, oblékl si župan a vyšel z ložnice chodbou ke kumbálu dvakrát tři metry, který mu Sibyla z dobroty svého skrblického srdce vyhradila v dvanáctipokojovém bytě. Zvedl tam aparát telefonní paralelky a řekl: „Copak je tak důležité, poručíku?“

„Peníze,“ odpověděl Bozzaris.

„O čem to mluvíte?“

„Mluvím o přibližně padesáti tisících dolarů, které teď máme v ruce,“ řekl Bozzaris.

V Azzeccově ruce se roztřásl telefon. Ale ne Azzeccův hlas. „A co z toho?“

„Naše informace nás vede k domněnce, že ty peníze jsou určeny pro jistého Carmineho Ganucciho v Neapoli,“ řekl Bozzaris a Azzecca si okamžitě uvědomil, že Freddie Corriere, ten parchant pitomá, se nějak nechal sbalit na cestě do bytu Bennyho Napkinse.

„Vaše informace je mylná,“ odpověděl Azzecca, protože proč by Bozzaris mluvil o přibližné padesáti tisících dolarů? Jakápak přibližnost? Corriere nesl přesně padesát tisíc dolarů v obálce přepásané gumičkou, když nemluvíme o letence do Neapole.

„Ať je to jak chce,“ prohlásil Bozzaris, „já nijak netoužím zasahovat do různých akcí nebo podniků, ve kterých jsou angažováni či zainteresováni vaši společníci, pokud to není nic kriminálního nebo zločinné zaměřeného. Snad si vzpomenete, že dost nedávno se některým z mých lidí dostala do rukou bezcenná hromada číslic, které pro nás neměly žádný význam a určitě nenaznačovaly, že by souvisely se spácháním nějakého zločinu, takže jsme je vrátili jejich právoplatnému majiteli, totiž jistému muži jménem Joseph Dirigere, který z vděčnosti přispěl sedmi tisíci a čtyřmi sty dolarů na náš policejní penzijní fond.“

„Vzpomínám si,“ řekl Azzecca.

„Já myslel, že si možná vzpomenete,“ konstatoval Bozzaris. „A teď zase podobně a rovněž tak nemám žádnou možnost zjistit, jestli tenhle obnos nejsou náhodou peníze, o kterých se někdy říká, že páchnou, že smrdí, že jsou zkrátka nečisté. To prostě zjistit nemůžu. Když si je prohlížím, připadají mi jako každé normální peníze, ani čisté ani nečisté, prostě obyčejné peníze v hotovosti.“ Bozzaris se odmlčel. „K vyplacení na dřevo.“

„Kolik?“ zeptal se Azzecca.

„Stejně jako minule,“ odpověděl Bozzaris okamžitě.

„To je moc,“ namítl Azzecca.

„No dobrá, kdo by se chtěl handrkovat, když jde o těžce pracující policisty? Udělejme to rovných pět tisíc.“

„K smíchu!“ odfrkl si Azzecca.

„Jsem ochoten ke kompromisu,“ řekl Bozzaris. „Tři a půl tisíce.“

„Dva tisíce.“

„Dva a půl?“

„Dva tisíce,“ opakoval Azzecca, „a ani o centík víc.“ „Platí,“ souhlasil Bozzaris. „Kam vám mám toho vašeho člověka se zbytkem peněz poslat?“ „Freddieho?“

„Tak se jmenuje? Nám neřek ani popel. A taky běhá s tou zatracenou punčochou nataženou přes hlavu.“

„Já vždycky věděl, že je kapku podivín,“ poznamenal Azzecca.

„Ať je to jak chce,“ řekl Bozzaris, „mám ho poslat na vaši adresu potom, co si tady strhneme dohodnutou částku?“

„Ano. Ale řekněte mu, ať ten balíček nechá u vrátného.“

„U vrátného? Vy nechcete, aby šel k vám nahoru?“

„Jestli se objeví tady nahoře,“ řekl Azzecca, „uškrtil bych ho možná holejma rukama, tady ve svým vlastním obýváku.“

„Budu se tvářit, že jsem tohle neslyšel,“ zachechtal se Bozzaris. „Hezky jsme si popovídali.“ „Pošlete s ním i tu letenku,“ řekl Azzecca. Ale Bozzaris už zavěsil.

Dvacet minut před třetí se ozval bzučák v Azzeccově kuchyni, když Azzecca seděl za stolem a pil sklenici mléka. Teď rychle přistoupil ke zdi a stiskl tlačítko MLUVTE.

„Ano?“ ozval se do domácího telefonu.

„Pane Azzecco, tady Hymie u domovních dveří. Mám tady pro vás balíček.“

„Pošlete ho hned nahoru,“ řekl Azzecca.

„Ten chlapík, co ho přines, říkal, že je to důležitý, tak jsem nevěděl, jestli mám počkat do rána…“

„Dobrá, dobrá, pošlete to hned nahoru!“ opakoval Azzecca.

„… nebo vám zavolat teďka v noci. Mám to teda poslat nahoru?“ „Prosím vás!“ řekl Azzecca.

Pět minut poté zaklepal na dveře bytu muž od výtahu a podal Azzeccovi nákupní tašku ze samoobsluhy A & P. Azzecca mu poděkoval, zavřel a zamkl dveře a pak odešel do obývacího pokoje. Lámal si hlavu, jak se peníze z obyčejné bílé obálky zajištěné gumičkou dostaly do nákupní tašky. Vysypal obsah té tašky na kávový stolek a znovu mu vrtalo hlavou, jak to, že padesát tisíc dolarů bylo ve stodolarovkách, když opouštělo tenhle byt, kdežto teď se zdálo v bankovkách různých hodnot – v desetidolarovkách, v dvacetidolarovkách, v jednodolarovkách a ve stovkách.

Začal peníze počítat.

A pak si nemohl vysvětlit, proč se poručík Bozzaris po té dlouhé tirádě do telefonu nakonec neobtěžoval s tím, aby si strhl dva tisíce dolarů příspěvku do policejního penzijního fondu.

Bankovky na kávovém stolku v Azzeccově obývacím pokoji dělaly dohromady přesně padesát tisíc dolarů, právě ten obnos, který odtud Freddie Corriere odnesl ve tři Čtvrtě na deset večer. Bozzaris sice odečetl tu letenku do Neapole, ale to bylo všechno. Třeba se sám chystal na menší výlet.

Azzecca pokrčil rameny.

Zítra bude muset poslat k Bennymu Napkinsovi jiného posla. Do té doby, jak počítal, jistě znovu uslyší od dobrého poručíka, který zkoriguje svoje přehlédnutí. Azzecca říhl, dopil svoje mléko a šel si lehnout se svým žaludečním vředem, který přes to nedával pokoj.

13. Bloomingdales

Benny Napkins spal, když ho v deset v pátek dopoledne probudil zvonek u dveří bytu. Vylezl z postele, dávaje si dobrý pozor, aby nevyrušil Jeanettu Kay, a pak prošel bytem k těm dveřím.

„Kdo je?“ zeptal se.

„Freddie Corriere.“

Benny odsunul klapku kukátka a vykoukl na chodbu. Byl to skutečně Freddie Corriere, poněkud zmořený a vyhublejší než obvykle, ale přece jen Freddie Corriere. Benny odemkl oba bezpečnostní zámky, spustil bezpečnostní závoru na zem, vyhákl bezpečnostní řetěz a otevřel dveře.

„Můžu dál?“ zeptal se Freddie.

„Samozřejmě, i prosím tě docela potichu, Jeanetta Kay ještě spí.“ „Jo?“

„Jo,“ potvrdil to Benny.

„Měl jsem ti tohle dodat včera večer,“ řekl Freddie, „párkrát jsem to tady zkoušel, ale nikdo nebyl doma.“

„Měl jsem karetní partu,“ vysvětloval Benny, „a Jeanetta Kay šla do kina.“

„Jo?“ řekl Freddie. „Vyhrál jsi?“

„Jak se to vezme,“ povzdychl si Benny.

„Já prožil moc zajímavou noc,“ řekl Freddie, který hořel touhou povědět někomu, třeba jenom Bennymu Napkinsovi, o báječných věcech, které spolu se Sárou prováděli.

„Já taky zažil něco moc zajímavýho,“ řekl Benny, „jenže nemám čas teďka o tom vykládat. Musím se voblíknout a zajet do Harlemu pro práci a taky mám zařídit pár jinejch naléhavejch záležitostí.“

„To se rozumí,“ řekl Freddie. „Třeba si to povíme jindy.“

„Co je tohle?“ zarazil se Benny, když se podíval na bachratou obálku ve Freddieho ruce.

„Posílá ti to Mario Azzecca,“ odpověděl Freddie. „Instrukce máš vevnitř.“ „Čet jsi ty instrukce?“

„Čet bych snad něco označenýho pro tebe jako osobní?“

„Nejspíš ne,“ připustil Benny.

„Kromě toho neumím číst,“ pokrčil Freddie rameny.

„No, děkuju ti, žes to přines,“ řekl Benny. „Pozval bych tě na kafe, ale Jeanetta Kay ještě spí a já mám rád, když se prospí pořádně.“

„To se rozumí,“ souhlasil Freddie. „Třeba někdy jindy. Pak si třeba můžeme povědět taky vo tý holce, kterou jsem v noci…“

„Někdy jindy,“ zarazil ho Benny.

„No jo,“ přikývl Freddie a vyšel z bytu.

Benny si povzdechl a zašel do kuchyně. Položil bachratou obálku na stůl. Měl strach otevřít ji, protože si byl jistý, že od Maria Azzeccy ho nečeká nic jiného než zase další kalamita. Postavil na sporák kávovou konvici, sedl si ke kuchyňskému stolu a zahleděl se na tu obálku. Překvapovalo ho, že se mu po včerejším nočním přepadení neohlásil Mezek, jenže Mezek se třeba rozhodl odletět do Indie nebo tak někam. Jestli se člověk na něco nemohl nikdy spolehnout, tak ne na grázla, zvlášť ne na natvrdlýho grázla. Mezek nejspíš tolik peněz jaktěživ neviděl; bylo snadné představit si, že mu to stouplo do hlavy. Benny ho zrovna viděl před očima, jak se svlíká donaha, až na fusekle, a pak se v Adamově rouše rozvaluje v posteli a zahrabává se do těch šustivejch zelenejch bankovek. A potom nejspíš pospíchá na ten eroplán do Indie.

Benny zatoužil, aby on sám seděl v letadle do Indie.

Měl na dosah ruky, takhle na dosah, ty peníze na výkupné docela legální cestou, jen kdyby ten Mezek nebyl takovej mezek. Jenže zase on sám to přepadení vymyslel, takže dobře nemohl tak moc vyčítat tomu chudákovi, kterej se jenom řídil instrukcema – až na to, že ten chudák byl parchant zlodějskej, kterej si nejspíš řek, že si všecky ty fiňáry nechá pro sebe. No, chyby děláme všichni, pomyslel si Benny. Jako tenkrát v Chicagu, napadlo ho, znovu se podíval na tu obálku a nemohl přijít na to, do jakýho trablu ho Azzecca žene dnešního krásnýho pátečního jitra.

Tenkrát v Chicagu to byl docela přirozenej omyl, pomyslel si Benny. Proč nemůžou člověka nikdy nechat, aby na nepříjemnosti zapomněl? Nalil si z konvice kávu a znovu se zahleděl na obálku. Jak měl tenkrát vědět, že ten člověk, co si otevřel Italskou restauraci Domizio, nebyl nikdo jiný než bratr Carmineho Ganucciho? Benny tenkrát postupoval stejným zaběhaným způsobem jako vždycky, když v Chicagu zahajovala provoz nová restaurace. Navštívil ten podnik a mimochodem tam prohodil, že pár zájemců by rádo odváželo odpadky a dodávalo stolní plátěné zboží. Domizio na to řekl: „Koukej vypadnout, blbče!“ Takže tu noc pár Bennyho přátel nedopatřením prorazilo popelnicí na odpadky novou výkladní skříň z tabulového skla v Domiziově skvělém podniku. To vlastně Domiziovi patřilo, protože když se někdo jmenoval Domizio Ganucci, neměl si začít říkat Domizio Galsworthy, co sakra bylo tohle zájmeno pro člověka, kterej ved italskou restauraci? Pro člověka s tak slavným rodokmenem? Pro příslušníka rodiny Ganucci? Benny někdy prostě nechápal pohnutky lidského jednání. Co je to jméno? zacitoval si v duchu. To, co zveme růže, pod každým jiným jménem by stejně vonělo. Pak pokrčil rameny, řekl si: Růže je růže je růže je růže, ne snad? A snažil se připomenout si příjemnější stránky celé té epizody, z nichž nejšťastnější byla ta okolnost, že se druhý den ráno neprobudil v Chicagském lodním kanále.

Místo toho přijel z New Yorku osobně Carmine Ganucci, aby prohlásil, že ovšem ten omyl chápe, že to byl poctivý omyl, jenže to tabulové sklo ve výkladu stálo jeho drahého bratra Domizia jeden tisíc dvě stě padesát dolarů a tahle částka musela být stržena z Bennyho podílu za odvoz odpadků a dodávku plátěného zboží. Z tohohle podnikání však Benny neměl v budoucnosti dostávat už žádný podíl. Místo toho byl požádán, aby přesídlil do New Yorku, kde ho čekalo výborné postavení výběrčího tiketů lotynky, kdyby měl o to místo zájem. Tohle zaměstnání sice nevynášelo tolik, jak byl zvyklý, ale Benny musel pochopit, že výklady z tabulového skla nerostou na stromech. A zatímco celá ta příhoda byla velice zábavná, byla taky náramná stupidita pokoušet se o vydírání bratra Carmineho Ganucciho, dokázal Benny pochopit tohle?

Benny si myslel, že to dokázal.

Poděkoval Ganuccimu za dovolení pracovat v tak milém městě, jako je New York, zejména v tak milém okolí, jako je East Harlem, a pak se prošel do Třicáté první ulice, zadíval se dolů na lodní kanál a odříkal desetkrát Zdrávas, Maria, pěkně nahlas, aby ho určitě někdo slyšel.

Chyby děláme všichni, pomyslel si, ale zdálo se mu, že v poslední době jich nadělal víc, než by mu příslušelo. Měl Nanny povědět, že si vybrala až moc malou rybu na vyřizování takové záležitosti, jako bylo vrácení toho Ganucciho spratka. To měl udělat hnedka na začátku. Ale když už tohle prošvihnul, neměl nikdy zkoušet něco tak stupidního jako loupež prachů z karbanu, zvlášť ne ve spolupráci s takovým pitomcem a plazem, jako je Mezek. Rád by věděl, kde ten pitomec a plaz právě teďka vězí, a pak se zase podíval na Azzeccovu zlověstnou obálku a rozhodl se otevřít ji radši a dovědět se, co ho vlastně čeká a nemine. Měl v bance pořád ještě těch 216,00 $, a za ty by se určitě dostal aspoň do Schenectady, když už ne na Havaj nebo do Indie. Benny měl v Schenectady tetu, která tam vedla stánek s obřími obloženými chlebíčky.

Lokl si ještě kávy, odložil šálek, chopil se s obavami obálky a stáhl z ní gumičku.

Zdálo se, že v ní je padesát tisíc dolarů ve stodolarovkách.

Taky se zdálo, že v ní je zpáteční letenka do Neapole.

A taky dopis:

Benny si ten dopis přečetl znovu. Znovu přepočítal ty peníze. Znovu se podíval na tu letenku. Teď měl v ruce padesát tisíc dolaru, které nějaký magor únosce požadoval za bezpečné vrácení syna Carmineho Ganucciho. Jediná potíž byla v tom, že Carmine Ganucci chtěl ty peníze dopravit do Neapole.

Benny mu bylo během dvanácti hodin podruhé do pláče.

Nejlepší šíbr ve městě byl muž jménem Bloomingdales. Bloomingdales měl byt ve 116. ulici, hned za rohem z Lexingtonské avenue, a to byl myslitelně nejživější pramen příležitostných nákupů v domě bez výtahu v celém East Harlemu. Lidé se sem hrnuli zblízka i zdaleka, aby si prohlédli zboží vystavené ve čtyřech průchodních místnostech Bloomingdalesova bytu. Kolovala fáma, že Bloomingdales jednou vystavoval ukradené fortepiano ve své kuchyni, ale Dominik, Ctihodný mudřec, ten steinway na vlastní oči nikdy neviděl a nebyl ochoten uvěřit té historce jenom z doslechu. Vídal však v těch čtyřech přeplněných místnostech zboží všeho druhu a občas se ho zmocňovalo pokušení vyměnit prostě své vlastní ukradené zboží za ten či onen vystavený předmět. Rádia, televizory, opékače topinek, zlaté hodinky, zlaté soupravy plnicích per a propisovaček, stereogramofony, deštníky, svrchníky, kožichy, lampy, zlaté náhrdelníky a prsteny, hudební nástroje, šachové figurky i šachovnice, kompletní sbírka románů Charlese Dickense, vázaných v ručně opracované kůži, křišťálové sklenice, porcelán, bicykly, tříkolky a jednou dokonce motocykl honda, tohle všechno a víc, daleko víc, se dalo najít v Bloomingdalesově bazaru nahoře každý den v týdnu, včetně sobot a nedělí. Stříbrné hodinky, prsteny či náhrdelníky, puncované stříbrné příbory nebo náčiní by se v Bloomingdalesově inventáři nenašly, protože Bloomingdales zpravidla přenechával takové zboží Stříbrnému lišákovi, který byl expert na určování jeho hodnoty a sloužil klientům, zajímajícím se výlučně o omáčníky, naběračky, mísy a další stříbrné předměty jakéhokoli tvaru či rozměru. Ale jinak všechno, od těch nejmenších tranzistorů až po největší pračky kombinované se sušičkou, s cenami tak nízkými jako pět dolarů a deset centů a vznášejícími se tak vysoko, jako jsou tři tisíce dolarů (udánlivě požadovaná cena za ten klavír steinway, který Dominik nikdy neviděl), bylo k mání pro lovce výhodných koupí, kterým nevadilo riskovat, že budou obviněni podle paragrafu 1306 trestního zákona státu New York, kde bylo porušení zákona jadrně definováno slovy: Kupování, přijímání, zatajování nebo zadržování ukradeného nebo nezákonné získaného majetku. Kromě toho sami přestupnici zákona – zloději v obchodech, kapsáři, lupiči pod střechou i ti, kdo přepadali na ulici – shledávali kšeftování s Bloomingdalesem výhodné, protože tenhle překupník byl nekompromisně počestný a platil nejvyšší dolarové ceny za všechno, co mu přinesli. Jediná věc, kterou mu Dominik vytýkal, bylo to, že Bloomingdales ustavičně hartusil na Dominikovo vzezření.

„Proč si nedáš ostříhat vlasy?“ ryl do něho. „Takovej slušnej italskej mládenec jako ty!“

„Já mám rád vlasy takhle,“ bránil se Dominik.

„Vypadáš jako přihřátej buzík,“ argumentoval Bloomingdales.

„Spoustě holek se líbím s vlasama takhle,“ odporoval Dominik.

„Spousta holek je taky zcvoklá,“ trval na svém Bloomingdales. „Proč se nedáš ostříhat tak pěkně jako já?“

„No, vy máte ty vlasy taky pěkně,“ přiznal Dominik, „jenže mně se líbí, jak je nosím já.“

„Vypadáš jako nějakej hulibrk,“ dorážel dál Bloomingdales.

„No, spousta holek si myslí, že s těma vlasama takhle vypadám ohromně mužně.“

„Spousta těch bláznivejch holek jsou taky pěkný lesbičanky,“ odrážel to Bloomingdales. „Jseš přece výbornej lupič, tak proč nenosíš vlasy podle toho?“

„Heleďte, chcete se podívat na to, co vám nesu?“ přikročil Dominik k věci.

„Víš, kdo nosí vlasy jako ty?“ pokračoval v popichování Bloomingdales.

„Kdo teda?“

„Bláznivý teploušský máničky, abys věděl.“

„Mám tady spoustu pěknejch věciček,“ řekl Dominik a otevřel velký kufr, který vynesl tři patra nahoru do Bloomingdalesova bytu. Držel skutečně slovo, měl tam spoustu pěkných věciček, včetně sady hřebenů a kartáčů z želvoviny, velký zásnubní prsten s diamantem, budíček kombinovaný s rádiem, zlatý obojkový náhrdelník, stříbrný čajový servis…

„Stříbro neberu,“ řekl Bloomingdales.

„Já myslel, že byste ho třeba moh přihrát Stříbrnýmu lišákovi. Neděláte to tak obvykle?“

„Obvykle. Jenže jsme si se Stříbrným lišákem řekli pár nepříjemností.“

„To mě teda mrzí,“ zasmušil se Dominik.

„Mmm,“ odmlčel se Bloomingdales. „Řek mojí sestře, že je mizerná kurva.“

„No ne,“ pohoršil se Dominik. „Vždyť ta je moc dobrá kurva.“

„Nevím to snad sám? Tak co po ní má co házet špínou?“

„No, každej občas kapku blázní,“ žehlil rozepři Dominik.

„Stříbrnej lišák kapku blázní v jednom kuse, jestli chceš slyšet moje mínění,“ řekl Bloomingdales. „V každým případě, stříbro už neberu. Tohle a tohle a tohle budeš muset vzít přímo k němu.“

„Kolik za ty vostatní krámy?“ zeptal se Dominik.

Bloomingdales vytáhl šuple ze skříně u zdi, jediného řádně zakoupeného kusu v celém svém bytě. Ze šuplete vyndal kalkulačku, ukradenou u firmy Bratři Goldsmithovi, a rychle vyťukal součet. Lístek se součtem prostudoval, znovu prohlédl zboží, přikývl, stiskl pár jiných tlačítek, zatáhl znovu za páku, ještě jednou se mrkl na vysunutý lístek a prohlásil: „Dvě stě šest dolarů za celou partii.“ Znovu se podíval na Dominika. „Až na ten zásnubní prsten, ten si chci nechat ještě kapku ocenit, než stanovím konečnou cenu.“

„Aspoň mi dejte předběžnej odhad,“ řekl Dominik.

„Možná mi bude stát za další dvě stovky, dám ti vědět.“

„Já myslel tak tři,“ navrhl Dominik.

„Možná,“ řekl Bloomingdales pochybovačně. „Půjdeš s tím zbytkem ke Stříbrnýmu lišákovi?“

„Dneska pozdějc,“ odpověděl Dominik.

„Pověz mu, že doufám, že ho přejede podzemka, parchanta jednoho.“

„Povím mu to,“ slíbil Dominik. Dal stříbrné předměty zpátky do kufru, ten zavřel a pak čekal, než Bloomingdales vysázel dvě stě šest dolarů v šustivých nových bankovkách. Bloomingdales vždycky platil v šustivých nových bankovkách, což byl další důvod, proč bylo tak příjemné s ním obchodovat.

Na chodníku dole si Dominik uvědomil, že Bloomingdalesovi neukázal ty hodinky, které měl pořád ještě v kapse svých modrých džínů. Uvažoval, jestli má ještě jednou lézt celou tu cestu zpátky nahoru, ale pak si řekl, aby to vzal čert.

Ve 12.35 to páteční odpoledne, právě když Dominik odcházel od Bloomingdalesova domu, k bytu Bennyho Napkinse o kus dál blíž k centru se blížil další spolehlivý posel. Vylezl čtyři patra do schodů, prošel chodbou a zadýchaně zaklepal na Bennyho dveře.

„Kdo tam?“ zeptal se Benny.

„Já,“ odpověděl posel. „Artur Doppio.“

„Co chceš, Arture?“ řekl Benny.

„Něco pro tebe mám,“ ohlásil Artur.

„Co že máš?“

„Něco od Maria Azzeccy,“ ohlásil Artur.

Benny odsunul klapku kukátka, vykoukl na chodbu a uviděl Artura, který ukázal zalepenou bílou obálku omotanou gumičkou. „Okamžíček,“ řekl Benny. Odemkl oba bezpečnostní zámky, spustil bezpečnostní závoru na zem, vyhákl bezpečnostní řetěz a odemkl dveře.

„Nepozveš mě dál?“ zeptal se Artur.

„Pozval bych tě,“ odpověděl Benny, „ale Jeanetta Kay spí a já mám rád, když se prospí pořádně.“

Už jak to říkal, měl pocit, že tenhle okamžik v životě už někdy zažil, v nepříliš dávné minulosti. Vzal Arturovi z ruky bachratou bílou obálku. I ta obálka mu připadala nějak povědomá.

„No, tak někdy jindy,“ řekl Artur, cvrnkl si do klobouku a odcházel chodbou pryč. Benny zavřel a zamkl dveře. Pocit déjá vu, už zažitého, mu zůstával. Zdá se, zacitoval si v duchu, že takhle jsme už spolu někdy stáli, že takhle jsme už spolu rozmlouvali, jen nevzpomínám kde vlastně a kdy, ani si nevzpomínal na pokračování té písničky. Odnesl si tu obálku do kuchyně, sedl si ke stolu, chvíli na obálku zíral a lámal si hlavu, jakej novej trabl mu Mario Azzecca zase posílá. Nakonec si povzdechl, stáhl z obálky gumičku a odtrhl její chlopeň.

Zdálo se, že je v obálce padesát tisíc dolarů v bankovkách různých hodnot.

Taky se zdálo, že je v ní zpáteční letenka do Neapole. A taky dopis:

Benny si ten dopis přečetl znovu. Znovu přepočítal ty peníze. Znovu se podíval na tu letenku.

Nedokázal si to vysvětlit jinak, nežli že počítač začal koktat.

14. Stříbrný lišák

Jeho brejle odrážely záblesky stříbrných příborů a náčiní, když Stříbrný lišák seděl za stolem plným kradeného zboží a poslouchal Bennyho lamentaci. Bylo teď skoro 1.30 po poledni a letadlo do Říma mělo odletět v deset večer.

„Co mám teda dělat?“ zanaříkal Benny.

Přišel za Stříbrným lišákem, protože ho pokládal za svého nejstaršího přítele a nejdůvěryhodnějšího poradce, třebaže ten po celou dobu jejich rozhovoru nepřestával zkoumat klenotnické puncy předmětů před sebou.

„Napřed musíme vyloučit to, co dělat nemůžeš,“ řekl Stříbrný lišák. „To je to první, co musíme udělat.“

„Dobrá, ale co teda udělat nemůžu?“ zeptal se Benny.

„Nemůžeš ten duplikát poslat zpátky Azzeccovi.“

„Proč ne?“

„Nikdo nemá rád, když se mu připomíná jeho omyl.“

„Jenže tohle je kapitální omyl,“ namítl Benny. „Jde tady o padesát tisíc dolarů.“

„Čím větší omyl, tím spíš nikdo nechce, aby se mu připomínal.“

„To je nejspíš pravda,“ souhlasil Benny.

„Vzpomínám si, jak se jednou,“ řekl Stříbrný lišák, „můj bratr Salvátore, což italsky znamená náš Kristuspán Spasitel, dopustil toho strašnýho omylu, že se vyspal s holkou Paulieho Seconda, která tenkrát s Pauliem žila na Greenwichský avenue, a ta kočka to Pauliemu řekla, třebaže byla Irčanka a svolná. A Paulie dal echo jednomu policejnímu poručíkovi, kterýho zná pod jménem Alexander Bozzaris, že se můj bratr Salvátore dopustil násilnýho smilstva s holkou pod zákon, protože tý kočce bylo teprva šestnáct, načež Salvátora zatkli a seděl pak deset let v Sing Singu, a když se potom dostal ven, nějakej Alonzo z Osmdesátý šestý ulice se dopustil toho strašnýho omylu, že mýmu bratrovi Salvátorovi připomenul, jak dostal tu paletu za zmermomocnění tý holčičky, načež ho můj bratr čtyřikrát pobodal nožem a dostal se znova zpátky do Sing Singu. Nikdo nemá rád, když se mu připomíná jeho omyl, Benny.“

„Tak co mám teda dělat?“ zaskučel Benny.

„Já mám pocit, že mi tu historii neříkáš celou,“ poznamenal moudře Stříbrný lišák. „Jinak není žádnej problém, co bys měl udělat. Měl bys odvízt jeden z těch padesátitisícovejch balíků do Neapole, a ten druhej bys měl utratit. Mario Azzecca nikdy nepřizná nikomu na celým světě, že se takovýhohle omylu dopustil, to mi věř.“

„Ale co když to udělá, Silvio? Co když za mnou přijde a bude chtít ty prachy zpátky?“

„Jo? Máš snad svázanej jazyk? Koktáš snad? Řekneš mu: Jaký prachy? Dostal jsem jenom jeden balík, padesát tisíc dolarů, který jsem odvez do Neapole, jak jste mi přikázal, a dal jsem je tomu chlapíkovi, s kterým jsem se setkal na letišti, a pak jsem se vrátil sem a tady před váma stojím, tak vo jakejch penězích vlastně mluvíte? Ty peníze, vo jakejch může bejt řeč, byly už adresovaný, daný do vobálky a doručený. Tohle mu řekneš. Jestli za tebou přijde. Jenomže on stejně nepřijde.“

„No, možná,“ připustil Benny.

„Žádný možná.“ Stříbrný lišák si pošoupl brejle na čelo a zamžoural přes stůl na Bennyho. „Co přede mnou zamlčuješ, Benny? Jsem přece tvůj přítel, mně to můžeš povědět.“

„Když já nechci, aby ses do toho zaplet, Silvio.“ „Proč ne?“

„Protože jseš vážně můj přítel, a z tohohle by moh koukat trabl pro lidi do toho zapletený.“

„K čemu jinýmu by přátelé byli,“ opáčil Stříbrný lišák, „než aby sdíleli trable svejch přátel?“

„Ne, prosím tě, nechci tě tím zatěžovat.“

„Jsem přece tvůj přítel,“ opakoval Stříbrný lišák. „Ať je to co chce, vynasnažím se ti pomoct.“

„Ba ne,“ zavrtěl Benny hlavou, „vážně ne.“

„Pověz mi to,“ naléhal Stříbrný lišák. „Mně můžeš důvěřovat.“

„No…“

„Pověz!“

„Inu,“ začal Benny, „někdo unes syna Carmineho Ganucciho.“

„Proč mi tohle říkáš?“ vyskočil Stříbrný lišák. „Chceš mě dostat do trablu? Co jseš to za přítele?“

„Únosci chtějí padesát táců za jeho vrácení ve zdraví,“ řekl Benny.

„Tohle mi neříkej, neříkej!“ zakryl si Stříbrný lišák dlaněmi uši.

„Pokoušel jsem se koupit nějaký falešný bankovky, jenže…“

„Nic mi neříkej!“

Na dveře se ozvalo zaklepání.

„Zaplať pánbůh!“ ulevil si Stříbrný lišák a spěchal otevřít. Benny seděl zachmuřeně u dlouhého stolu s nakradeným stříbrem a poslouchal hlasy z předsíně. Nemyslel si, že by bylo bezpečné nechat si těch druhých padesát tisíc dolarů, jak mu radil jeho přítel Silvio. Třeba nikdo nemá rád, když se mu připomínají jeho omyly, ale když mu je připomíná někdo, kdo se už sám nějakého omylu dopustil, ten člověk, co se dopustil druhého omylu, si může myslet, že si s tím pachatelem jednoho omylu bude kvit, když mu ten omyl připomene, aby tak napravil svůj druhý omyl. Nebo aspoň takhle složitě Benny uvažoval. Ostatně nechat si těch padesát tisíc dolarů ho nikdy ani nenapadlo. No, kmitlo se mu to hlavou. Ale jenom kmitlo. Kdo po tom, co sám nemá, tolik baží, že z chamtivosti honí zisku stín, spíš to, co má, hned rozhází v té ráži, doufá mít víc – a nakonec má míň, zarecitoval si v duchu a povzdechl si. Jediná věc, která mu skutečně tanula na mysli, byl nápad užít těch druhých padesáti tisíc na výkupné za Ganučova syna. Kdyby pak Mario Azzecca na něho opravdu vybafnul: „Hej, Benny Napkinsi, kde je těch druhejch padesát tisíc?“, Benny by mohl odpovědět: „Užil jsem jich na vykoupení Ganučova kluka,“ což by byla věc záslužná.

„Znáš se s Dominikem, Mudrcem?“ zeptal se Stříbrný lišák.

Benny se otočil a podíval se na mladého muže, který stál ve dveřích obývacího pokoje. „Jo, myslím, že jsme se už setkali,“ řekl, „ale to bylo předtím, než jsi měl ty fousy a dlouhý vlasy.“

„Jak se ti to takhle líbí?“ zeptal se Dominik cestou k němu a podal si s ním ruku. „Sluší ti to,“ řekl Benny.

„Sluší mu to už moc dlouho,“ poznamenal Stříbrný lišák a zavrtěl hlavou. „Takovej slušnej italskej mládenec.“

„Bloomingdalesovi se to taky nelíbí,“ řekl Dominik. „Mimochodem,“ obrátil se na Stříbrného lišáka, „vzkazuje vám, že doufá, že vás přejede podzemka.“

„Proč to?“ zeptal se Stříbrný lišák. „Protože jeho sestra je mizerná kurva? Když to beztak každej ví.“

„Vyřizuju jenom jeho pozdrav,“ řekl Dominik. Páni, to jsou kecy! pomyslel si.

„Cos mi přines?“ zeptal se Stříbrný lišák. Postřehl Dominikovo zašilhání stranou a rychle řekl: „Bennymu můžeš důvěřovat. Je to starej přítel.“

Dominik Bennyho chvíli zkoumavě pozoroval a pak zase vyšel do předsíně.

„Co mám dělat?“ zašeptal Benny Stříbrnýmu lišákovi.

„S čím?“

„S tím Ganučovým synem.“

„O Ganučově synu jsem jakživ neslyšel.“

„Právě jsem ti říkal…“

„Já ani nevím, jestli nějakýho syna má. Má, nebo nemá? No nic, nic mi neříkej.“

Dominik se vrátil do pokoje s kufrem, který vyzdvihl na dlouhý dřevěný stůl. „Je tam spousta pěknejch věciček,“ řekl a zavazadlo otevřel. Stříbrný lišák si vzal lupu a začal ty kousky prohlížet.

„Viděl jsi tohle?“ ukázal Dominik Bennymu.

„Co je to?“ zeptal se Benny.

„Náramkový hodinky,“ řekl Dominik a podal mu je.

„Moc hezký,“ jen utrousil Benny a roztržitě se na ně podíval.

„Čí je ten vobrázek na těch hodinkách?“ zeptal se Stříbrný lišák.

„To bude viceprezident,“ řekl Dominik.

„Herbert Humphrey? Ani to na něj nevypadá,“ poznamenal Stříbrný lišák.

Benny užuž Dominikovi hodinky vracel, když bez jakéhokoli důvodu, aspoň ne bez dobrého důvodu, na jaký by si mohl vzpomenout, hodinky obrátil a podíval se na jejich

zadní stranu. Na plášti tam bylo něco vyryto. Ten nápis

vypadal takhle:

a zněl: „Lewisovi ke šťastným narozeninám. Papá.“ „Kdes ty hodinky sebral?“ zařval Benny.

Modrý sedan plymouth, který si Práskač vypůjčil od svého starého kamaráda Artura Doppia, ujížděl to odpoledne do Larchmontu na návštěvu ke Ganucciho guvernantce. Práskač měl slíbených pětadvacet dolarů, když dodá informaci, kterou Bozzaris ještě nemá, a Práskač nebyl muž, který by si nechal pětadvacet dolarů tak lehce uklouznout. Dojel dlouhou, stromy lemovanou příjezdovkou k Jedenácti javorům, zaparkoval vůz na oválném prostranství před honosným hlavním vchodem, prošel kolonádou vydlážděnou kamennými kvádry, obdivoval chvíli bronzový štítek s jediným vyrytým jménem Ganucci, pak zazvonil a čekal.

Nanny otevřela dveře okamžitě, skoro jako by za nimi stála a čekala na ohlášenou společnost. Když uviděla Práskače, obličej se jí prodloužil.

„Ano?“ zeptala se.

„Nanny,“ začal Práskač, „myslím, že mám další informaci o tom zločinu, ke kterému podle vás došlo v noci z úterka.“ „Ano?“ opakovala Nanny.

„Ano. Bylo by v pořádku, kdybych šel dál? Člověk dneska nikdy neví, kdo se schovává v těch keřích.“

„Tak pojďte,“ vyzvala ho, a protože byly přesně dvě odpoledne, všechny hodiny v obývacím pokoji začaly rázem odbíjet, bong, bong a skončily skoro ještě dřív, než začaly. Práskač se podíval na své náramkové hodinky.

„O tři minuty jdou pozdě,“ konstatoval a následoval Nanny do pracovny. „Má to tady Ganuč parádní,“ poznamenal.

„Ano,“ přisvědčila Nanny. „Jakou že to pro mě máte informaci?“

„Vím, že tady jde o padesát tisíc dolarů,“ řekl Práskač, maje na mysli kabelogram, který viděl na psacím stole Maria Azzeccy. Když uviděl, jak Nanny náhle zbledla, usoudil, že narazil na zlatonosnou horninu.

Nanny se chytla za hrdlo. Tichým slabým hláskem hlesla: „Ano, to je pravda.“

„Důležité a naléhavé, sežeňte padesát, dodejte na sobotu,“ přimhouřil Práskač oči, když teď přesně citoval z kabelogramu a říkal si: Vem to čert!

„Tohle znamenala ta poslední zpráva?“ zeptala se Nanny.

„Přesně tohle,“ odpověděl Práskač. Byl si vědom, že sám viděl jenom jednu zprávu (jestli se tak dá nazvat kabelogram), a že nemá ani ponětí, jestli to byla první zpráva, poslední zpráva, nebo nějaká zpráva mezitím. Cítil však, že u Nanny získal důvěru, a že jestli dokáže udržet její víru ve svou znalost věci, kterou ve skutečnosti nemá, mohl by se konečně dopídit informace, kterou chce Bozzaris. Ostatně intrikánství pro něho byla ta nejvzrušenější profese na světě.

„Na kterou sobotu?“ zeptala se Nanny.

„Vy to nevíte?“

„Ne,“ odpověděla. „Nemohla jsem z té poslední zprávy vyčíst žádný smysl. Benny taky ne. Přečetla jsem mu ji do telefonu.“

„Bennymu?“

„Napkinsovi.“

„Ach, jistě. Tak ten o tom ví, co?“ „Ano. Zavolala jsem ho hned, jak jsem zjistila, že je pryč.“

„Aha,“ přisvědčil Práskač, který neměl zdání, o čem to Nanny mluví.

„Kde jste tu zprávu viděl vy?“ zeptala se Nanny.

„Na psacím stole Maria Azzeccy.“

„Maria… proboha!“ vydechla Nanny a znovu se chytila za hrdlo. „Tak ten o tom ví taky?“

„Samozřejmě. Bylo mu to přece adresováno,“ řekl Práskač.

„Adresováno Mariovi Azzeccovi? Ale proč?“

„Když myslím Ganuč potřebuje padesát tisíc dolarů, pošle zprávičku svému právnímu zástupci a vzkáže mu, aby mu ty peníze sehnal. Proto.“

„Ganuč?“

„Jistě.“

„Pan Ganucci požádal Maria Azzeccu o padesát tisíc dolarů?“

„Jistě,“ opakoval Práskač a pokrčil rameny.

Nanny vypadala, jako že jí je na omdlení. Opřela se o knihovnu a skoro srazila z police Rubáijjátu, perskou poezii od Omara Chajjáma. Když byla opět schopna slova, jenom zašeptala: „Tak on to ví!“ A vydechla s očima dokořán.

„Ví co?“

„Všechno o tom,“ hlesla Nanny. „Bože můj, ví o tom všechno!“ Položila Práskačovi ruku na paži. „Zabije nás! Oba. Mě i Bennyho.“ Její ruka se sevřela. „Vy víte, kdo ho má?“

„Bennyho? Jeanetta Kay přece, ne? Benny přece žije s Jeanettou Kay, ne snad?“

„Ne Bennyho, chlapce přece.“

„Benny žije s nějakým chlapcem?“

„Chci říct, jestli víte, kdo jsou ti únosci?“

„Cože?“ vyjevil se Práskač.

„Únosci.“

„Cože?“ opakoval.

Nanny teď stála přímo proti němu a upřeně mu zírala do očí. „Práskači, víte vy, kdo unesl syna pana Ganucciho?“ zeptala se a Práskač si pomyslel: Tak takhle to je, co? To je teda pořádnej zločin, zločin jaksepatří. Potřeboval čas na rozmyšlenou. Z téhle situace se daly vyrazit peníze, jen kdyby věděl, jak na to. Potřeboval jen chviličku času, jenže právě tu chviličku času mu Nanny zřejmě nehodlala dopřát. Svírala mu pevně paži, oči jí vysílaly blesky do jeho očí a naléhavě se ještě jednou dožadovala: „Vy – víte, – kdo – unesl – Lewise – Ganucciho?“

„Vím,“ vyhrkl Práskač a pomyslel si: Vem to čert!

„Šest slov,“ poznamenal Garbugli. „Sakra mistrovská práce.“

„No jistě, ale co uděláme teď?“ chtěl vědět Azzecca. „Zavoláme Bennyho Napkinse a dostaneme ty peníze zpátky.“

„Správně,“ souhlasil Azzecca a okamžitě přikročil k telefonu. Vytočil Bennyho číslo, čekal, a pak uslyšel nějaký ospalý hlas: „Haló?“

„Haló, kdo tam?“ zeptal se Azzecca.

„Jeanetta Kay. Kdo je tam?“

„Mario Azzecca.“

„Haló, pane Azzecco, jak se máte?“ řekla Jeanetta Kay. „Výborně. Je tam Benny?“ „Ne, není.“ „A kde je?“

„To nevím. Spala jsem už, když odešel.“

„Nejel snad na letiště, ne?“

„To nemyslím. Proč by jezdil na letiště?“

„Řekněte mu, aby mě zavolal, hned jak přijde. A povězte mu, aby neletěl do té Neapole.“

„Proč by lítal do Neapole,“ podivila se Jeanetta Kay.

„Prostě mu to povězte,“ řekl Azzecca a zavěsil. „Není doma,“ oznámil Garbuglimu. „Snad nemyslíš, že už jel na letiště, že ne?“

„Ve tři odpoledne?“ řekl Garbugli. „Jeho letadlo letí až v deset večer.“

„Spousta lidí je na letišti ráda o hodně dřív,“ poznamenal Azzecca. „Přemáhá to jejich příznaky úzkosti.“ „Zavolejme Nonaku, ať se po něm podívá.“ „Nonaka? Proč ten?“

„Pro případ, že by si Benny třeba vzal do hlavy ty peníze nevracet.“

„Ale stejně. Nonaka.“

„Nejlepší člověk na takovou záležitost, pane právní rado.“

„Z Nonaky mi běhá mráz po zádech,“ otřásl se Azzecca.

„Jen ho zavolej!“ vyzval ho Garbugli.

Azzecca pokrčil rameny a přistoupil k telefonu. Otevřel adresář na svém psacím stole, prošel jmény od N a vytočil Nonakovo číslo.

„Haló?“ zašeptal na druhém konci nějaký hlas.

„Dejte mi k telefonu Nonaku,“ požádal Azzecca.

„Ten tady není,“ zašeptal hlas.

„A kde je?“

„To nevím.“

„Nemůžete mluvit víc nahlas?“ řekl Azzecca otráveně. „Můžu, ale bohudíky nemusím,“ zašeptal hlas a zavěsil. „Není doma,“ konstatoval Azzecca.

„Kdo je to tam?“ zeptal se Luther Patterson své manželky. Stál u okna hlavní ložnice a hleděl dolů na zadní dvůr o deset pater níž. Ida si stoupla vedle něho a podívala se taky.

„Kde to?“ zeptala se.

„Tamhle,“ ukázal. „Ti tři chlapi. Kdo jsou ti tři chlapi?“ „Já nikoho nevidím,“ řekla Ida.

„Poblíž toho telefonního sloupu tamhle. Tři chlapi. Jeden ošumělý, druhý s plnovousem a ten Číňan.“

„Třeba opravujou telefon,“ řekla žena.

„Viděla jsi už někdy Číňana jako opraváře telefonního vedení?“ zeptal se Luther.

„Jak můžeš říct, že je to Číňan?“

„Vidím ho přece, ne snad?“

„Z téhle dálky?“

„Mám výborné oči, když si nasadím brejle,“ odsekl Luther. „Je to Číňan.“ Náhle ho něco napadlo. „Co to jenom napsal Simon?“ zamyslel se. „Něco. Něco o Číňanech, nebo o Číně. Něco.“ Odběhl do obývacího pokoje a vytáhl ze své knihovny Sebrané spisy. Rychle zalistoval stránkami, až přišel na recenzi, kterou hledal. Nahlas z ní přečetl: Jeho styl je čirá chinoiserie, hromadí lakované zástěny paradoxu na pagody hyperbol – občas poněkud schematicky, ale s neuhasitelnou vervou, smělostí a obrazoboreckou bravurou.

Luther sklonil hlavu samým obdivem.

„Úžasné!“ zašeptal s posvátnou bázní. „Rozhodně úžasné! Pane Johne Updiku, hlídejte si svoje laury, na scéně se objevil další nebezpečně velký John!“

Ida vešla do pokoje. S rukama v bocích se zeptala: „Tak co říká Simon? Je to Číňan?“

„Nijak to nekomentuje,“ odpověděl Luther. „Ale já přece poznám Číňana, když ho vidím.“

15. Nonaka

Tamaiči Nonaka byl Japonec.

Stál na zadním dvoře s Bennym Napkinsem po své levici a s Dominikem, Ctihodným mudřecem, po své pravici a společně vzhlíželi ke sluncem oslepeným oknům na zadní straně budovy.

„To se dá těžko říct,“ prohlásil Dominik. „Byl jsem minulou noc ve spoustě bytu.“

„Ten jedinej, co nás zajímá, je ten, kde jsi sebral ty hodinky,“ řekl Benny.

„No jo, já vím. Jenže jedno vokno se dá těžko rozeznat vod druhýho, jestli víš, co chci říct. Chci říct, že všecky vokna mi připadají stejný. Vlezu do nich, zase z nich vylezu a pořád se mi zdají stejný.“

„Snaž se vzpomenout!“ naléhal Benny. „Někde v tomhle zatraceným baráku je kluk Carmineho Ganucciho. Jestli se nám podaří vrazit tam a dostat kluka zpátky, budeme všichni hrdinové. Jestli ne…“

„Poslechni, jak jsem se do tohohle namočil?“ zeptal se Dominik. „Já si hleděl svýho, snažil jsem se dojednat jednoduchou obchodní transakci se Stříbrným lišákem – a najednou jsem namočenej do únosu.“

„Já taky,“ přidal se Nonaka.

„Jste do toho namočený, protože jsem do toho namočenej já,“ prohlásil Benny. „Žádný člověk není Ostrov, docela sám pro sebe,“ pokračoval citátem. „Každý člověk je součástí Kontinentu, částí Pevniny; když Hroudu hlíny spláchne Moře, Evropa se zmenší, stejně jako kdyby byla spláchnuta výspa souše, stejně jako kdyby bylo spláchnuto panství tvých přátel nebo tvoje vlastní; smrt každého člověka mě umenšuje, poněvadž já jsem součástí Lidstva; a proto se nikdy neptej, komu zvoní hrana; zvoní totiž tobě.“

„Takhle jsem na to nikdy nemyslel,“ řekl Dominik. „Já taky,“ opakoval Nonaka.

„A kromě toho nám Ganuč urazí palice, jestli někde zjistí, že jsme věděli, ve kterým baráku ten kluk je, ale nemohli jsme si vzpomenout, ve kterým bytě.“

„Možná to bylo v sedmým patře,“ řekl Dominik a pokrčil rameny.

„Tvoje možná není dost dobrý,“ prohlásil Benny. „Bylo to v sedmým patře, nebo nebylo? Nemám chuť vloupat se do nějakejch dveří a najednou zjistit, že tam bydlí nějaká maličká stará paní, která má za manžela policajta.“

„Hele, v tom bytě vážně byla nějaká paní,“ vzpomněl si Dominik. „Fakticky, ten kluk jí říkal jménem.“

„Jakým jménem?“

„Iris? Irena? Nějak tak. Nějakým, co začínalo na I.“ „lna?“ navrhl Benny.

„Ne.“

„Ilka?“ přidal se Nonaka.

„Ne.“

„Ingrid?“

„Ne.“

„Irma?“

„Ne.“

„Isabel?“

„Ne, ne.“

„Inez?“

„Ne.“

„Isadora?“

„Ne.“

„Na žádný jiný jméno vod I si už nemůžu vzpomenout,“ vzdal to Benny. „Poznal bys ten byt, kdybys ho zase viděl?“ „Možná.“

„Snažím se říct, že kdybys vylez nahoru po požárním žebříku a nahlížel do těch voken, připadla by ti nějaká z těch místností známá?“

„Možná. Ale nechystám se lízt nahoru po tomhle požárním žebříku za bílýho dne.“

„Kolik je teďka hodin?“ zeptal se Benny.

„Něco přes tři.“

„A tma nebude dřív než možná ve vosům, v půl devátý,“ řekl Benny.

„Tak nač ten kvalt?“ zeptal se Dominik. „Nač ten kvalt? Co když toho malýho kluka zabijou?“ „Nikdo by neudělal něco tak bláznivýho,“ prohlásil Dominik.

„Já jo,“ rozhojnil konverzaci Nonaka.

Neměl ovšem na mysli syna Carmineho Ganucciho, ačkoli kdyby ho Ganuč požádal i o tuhle službičku, Nonaka by možná byl schopen vyhovět mu. Nonakovým hnacím motivem byla ta okolnost, že za druhé světové války byl uznán za totálně neschopného vojenské služby (následkem lehké kýly), takže nebyl nikdy odveden. Kdežto Carmine Ganucci v Nonakových představách pokračoval v ušlechtilé tradici boje proti fašistickým prasatům. Ne že by měl Nonaka tolik rád rozbíjení hlav. Nejvíc miloval rozbíjení dveří holýma rukama. To ho opravdu vzrušovalo. Rád se rozpřahoval paží ohnutou v lokti a pak jí vyrážel jakoby pístem, s rukou drženou strnule nataženou, a rád řval: „Hrrraaaagh!“ a zasahoval dveře tvrdou hranou malíčku a dlaně a pozoroval třísky z nich. Páni, to skutečně miloval! Cítil zklamání, že bude muset čekat až do tmy, jestli má vyrazit nějaké dveře. Jenže Benny Napkins měl ovšem pravdu; člověk nemůže rozbíjet dveře, dokud neví, co ho čeká za nimi.

Kdysi, když byl Nonaka ještě mnohem mladší, vyjel si do Hicksvillu (na Long Islandu) v jedné záležitosti pro Ganucciho a rozbil tam aluminiové vnější dveře jediným švihnutím ruky, pak sekl hranou dlaně do vnitřních dřevěných dvéří, navíc skoro roztříštil jejich futro, a potom vběhl do obývacího pokoje cestou do zadní ložnice sériového domku, kde doufal rozrazit ještě další dveře. Na podlaze obývacího pokoje však objevil tři lidi s děrami od kulek v hlavách. Právě v té chvíli uslyšel policejní sirény blížící se ze sousedství staré Country Road, takže se rozhodl radši odtamtud rychle zmizet, protože ho někdo v tom rozbíjení předešel.

Později se objevilo, že Ganucci to nějak pomotal, když Nonaku poslal do Hicksvillu místo do Syossetu, zatímco ostatní kompaňony poslal udělat práci, kterou měl provést Nonaka. Následkem toho se jistý fešácký příživník jménem Oskar Pasák vypařil do Jamaiky (na Long Islandu) a museli ho pak hledat třicet dní a třicet nocí, než ho konečně našli, jak žije z výnosu jedné holky jménem Alice. Právě Nonaka Oskara nakonec objevil v jednom penziónu, a měl proto příležitost rozrazit napřed dveře do pokoje a potom dveře do koupelny, kde Oskara našel, jak se koupal v jedné vaně s tou Alicí. Oskar se později utopil.

„Co chceš zatím dělat, Benny,“ zeptal se Dominik.

„Pojďme se někam napít, kde počkáme, až se setmí.“

„Nějakej drink mi pásne,“ prohlásil Dominik.

„Mně taky,“ přidal se Nonaka.

Carmine Ganucci nasedl do letadla z Neapole ve 2.40 odpoledne místního času a dorazil na londýnské letiště Heathrow v 5.05 odpoledne tamního místního času, načež přesedl do dalšího letadla, které opustilo Anglii v 6.15 odpoledne místního času. Následkem vrtochů datových rozhraní, letního času a tak podobně, byl už několik hodin nad Atlantickým oceánem, když se Práskač vrátil zpátky do města. Ganucciho letadlo mělo fakticky přistát na newyorském Kennedyho letišti v 9.05 večer, přesně šest hodin po chvíli, kdy Práskač zaparkoval auto Artura Doppia na jednom parkovišti na Druhé avenue a vykročil ulicí k činžáku, kde Artur bydlel se dvěma kočkami a s orientálním špačkem. Pták ovládal rozsáhlý slovník, znal daleko víc italských slov než Artur, a často ho bylo slyšet, jak křičí: „Lasciate ogni speranza, voi ch’entrate!“ Zanechte veškeré naděje, vy, kdo sem vcházíte – citát z Danteho Pekla v Božské komedii. Tím pták překřikoval řev pijáků piva, kteří se občas vyskytli v Arturově bytě.

Práskač nevěděl, že Carmine Ganucci letí, jinak by si to byl možná rozmyslel. Takhle však našel Artura, jak učí špačka nějaké nové slovo.

„Proč ho učíš právě tohle slovo?“ zeptal se Práskač.

„Já myslím, že je to dobrý slovo, aby ho pták znal,“ řekl Artur.

„To slovo jsem nikdy ani neslyšel.“

„Vyhledal jsem si ho ve slovníku,“ vysvětlil Artur.

„Nikdy jsem to neslyšel.“

„Slyšel jsi někdy výraz vermut cassis?“ zeptal se Artur. „Nikdy. Třebaže cestou přicházím na spoustu informací,“ řekl Práskač.

„Je to jeden drink. Je to prej delikátní. Freddie Corriere byl včera v noci s jednou mladou dámou, která nepila nic jinýho než ten vermut cassis. Ta říkala, že je to delikátní. Freddie mi fakticky pověděl…“

„Nechci tě přerušovat,“ vpadl mu do řeči Práskač, „ale jak by se ti líbilo vydělat si pár drobnejch bez nejmenší námahy?“

„Co bych musel udělat?“

„Právě jsem ti to pověděl. Vůbec nic. Líbí se ti ten nápad?“ „To bych řek, že líbí.“

„Stačí, když řekneš, žes unes kluka Carmineho Ganucciho,“ řekl Práskač.

„Ty ses zbláznil!“ vyděsil se Artur. „Mám tě moc rád, Práskači, ale zbláznil ses. Hele, nechceš si poslechnout, co dělal včera v noci Freddie s tou holkou? Setkal se s ní v tom baru, chápeš…“

„My uděláme tohle,“ přerušil ho Práskač. „Řekneme Nanny, že ty jsi ten chlapík, co…“

„Kdo je to Nanny?“

„Ganucciho guvernantka.“

„No jo, to je ta, co si ji přivez z Londýna, z Anglie, správně?“ „Správně.“ „A co je s ní?“

„Řekneme jí, že tys chňapnul Ganučova kluka…“ „Já nechci…“

„… a že ho přivedeš zpátky, hned jak ti vyplázne výkupný. Jak ti to zní?“

„Hrozně! Nechci bejt nikde, kde to jen kapku smrdí únosem Ganučova kluka. Práskači, mám te moc rád, vážně, ale ty jseš kapku cvok, to myslím vopravdu.“

„Moh by sis nasadit masku,“ navrhl Práskač.

„Já žádnou masku nemám,“ bránil se Artur.

„Moh by sis natáhnout přes hlavu nylonovou punčochu.“

„Já nemám žádný nylonový punčochy.“

„Já vím, kde nějakou seženeš,“ řekl Práskač. „Mezek má nylonovejch punčoch plný šuple.“

„Tak ať ti pomůže von!“

„Ten je moc stupidní,“ namítl Práskač. „Tahle fuška potřebuje někoho s mozkem v hlavě.“ „To jako mě?“ podivil se Artur.

„Právě,“ řekl Práskač. „O kolik v tom jde peněz?“ „O padesát tisíc.“ „To je spousta prachů.“

„Dejme tomu, že bychom nějakou nylonovou punčochu někde mohli sehnat,“ lákal ho Práskač. „Pak by ses moh posadit a promluvit si s Nanny s tou punčochou nataženou přes hlavu. A vyzvat ji, aby se s těma penězma vytasila. A slíbit jí, že kluka přivedeš zpátky.“

„Jak udělám tohle?“ chtěl vědět Artur.

„Jak uděláš co?“

„Jak přivedu kluka zpátky? Kde ten kluk je?“ „To já nevím.“

„Tak jak ho můžu přivést zpátky?“

„To je přece její problém, ne?“

„A taky můj problém, jestli Ganuč přijde na to, že jsem vzal padesát tácu vod tý dámičky, kterou má u sebe doma.“

„Jak by na to moh Ganuč přijít? A jak by moh vůbec někdo vědět, že jseš to ty, když budeš mít přes hlavu tu nylonovou punčochu?“

Artur se nad tímhle chvíli zamyslel.

„Proč teda ne?“ řekl konečně.

„Proč ne?“ řekl souhlasně Práskač.

„Obcování,“ pronesl orientální špaček.

Bylo divné, jak něco mohlo člověku sedět zrovna pod nosem a člověk si toho nikdy nedokázal všimnout. Tak třeba Marie Pupattolová.

„Napíšete mi jeden dopis, Marie,“ řekl jí Azzecca.

„Prosím, pane Azzecco,“ odpověděla.

Seděla na židli proti jeho psacímu stolu, jednu dlouhou nohu měla přehozenou přes druhou, rezavé vlasy měla vyleštěné pozdním odpoledním sluncem, které okny proudilo dovnitř. Měla na sobě kratičkou minisukni, kterou si občas popotáhla dolů, ale většinou se zdála spokojená s tím, že ji nechávala přesně tak, jak byla, a poskytovala tím Azzeccovi patřičný pohled na Mariin zadek. Bylo divné, že si ho Azzecca ještě nikdy nevšiml.

„Jak dlouho u nás pracujete?“ zeptal se jí.

„To je ten dopis?“ zeptala se Marie.

„Ne, to je otázka.“

„Pracuju tady sedmnáct měsíců, pane Azzecco. To jste nevěděl?“

„Věděl jsem, že to je něco přes rok, ale nevěděl jsem, že právě sedmnáct měsíců.“

„Ano,“ hlesla Marie a popotáhla si sukni.

„Jste velice hezké děvče, Marie.“

„Ach, děkuju za poklonu, pane Azzecco,“ zapýřila se Marie.

„Co abyste si mi sedla na klín?“ řekl Azzecca.

„Ach, pane Azzecco!“ vydechla Marie překvapeně.

„Bylo by to pro vás pohodlnější než na té židli,“ řekl Azzecca, „a taky bych nemusel při diktování křičet.“

„Tahle židle je docela pohodlná,“ zavrtěla se Marie, „a taky vás takhle slyším výborně, pane Azzecco.“

„Vy mě nemáte ráda, Marie?“ zeptal se Azzecca.

„Jste báječný šéf, pane Azzecco,“ odpověděla Marie.

„Tak proč si mi nejdete sednout na klín?“

„Ach, tohle,“ řekla Marie a pokrčila rameny.

„Jste velice hezké děvče, Marie, řekl jsem vám to někdy?“

„Ano, pane Azzecco. Řekl jste mi to právě před chvílí.“

„Je zvláštní, že jsem si toho nikdy nevšiml, teprve včera odpoledne, když jste lhala, že Práskač ten kabelogram neviděl.“

„Já nelhala, pane Azzecco.“

„Lhala jste, Marie, a lhaní je vážná věc. Znám lidi, co fakticky přišli o místo, protože lhali o něčem, co pro jejich zaměstnavatele bylo strašně vážné a důležité.“

„Ach, jenže já nelhala. Pan Delatore skutečně tvrdě spal, když jsem ten kabelogram položila na váš psací stůl. Bůh je mi svědkem!“

„Neberte jméno boží nadarmo, Marie!“ napomenul ji Azzecca.

„Ale je to pravda,“ pokrčila Marie znovu rameny. „Pojďte si mi sednout na klín, Marie!“ „Co abyste mi radši nadiktoval ten dopis?“ navrhla Marie.

„Marie, já vám něco povím. Víte vy, Marie, že jsem ženatý už dvacet sedm let, pořád s tou samou ženou?“ „To jsem nevěděla, pane Azzecco.“ „Je to pravda. Dvacet sedm let. Oženil jsem se před dvaceti sedmi lety s jedním irským děvčetem, se Sibylou. Je to Irčanka. Sibyla Broganová se jmenovala za svobodna. Víte, co mi řekl táta, dej mu pánbůh věčnou slávu, když jsem mu oznámil, že se ožením s Irčankou?“

„Co vám řekl, pane Azzecco?“

„Řekl mi: ,Ty se chceš oženit s čím?’“

„Co jste mu na to odpověděl?“

„Odpověděl jsem mu: ,S jedním irským děvčetem.’“

„A co vám řekl na tohle?“

„Neřekl mi nic. Strčil hlavu do plynové trouby.“ Azzecca se usmál. „To je můj žertík, Marie. Vážně nestrkal hlavu do žádné trouby. Jen jsem si tak zažertoval.“

„Och!“ řekla Marie.

„Ve skutečnosti mi táta řekl: ,Poslechni, Mario, tohle je tvůj funus.’“

„Tak strašnou věc vyslovit!“ zhrozila se Marie.

„Strašnou,“ přikývl Azzecca. „A chcete vědět ještě něco?“

„Co?“

„Měl pravdu.“

„Och, pane Azzecco!“ vydechla Marie.

„Marie, měl pravdu. Pravda je pravda, a můj táta ji měl. Dvacet sedm let s tou samou ženou, a víte, co teď z toho mám? Mám pracovnu dvakrát tři metry v dvanáctipokojovém bytě. Věřila byste tomu, Marie?“

„Ach, to je hrozné, pane Azzecco!“ řekla Marie.

„Je to hrozné? Je to vážně hrozné, viďte? Víte, co je v životě moje hlavní potěšení, Marie?“

„Co, pane Azzecco?“

„Dívat se na Delacorteho fontánu.“

„Ach, prosím vás, pane Azzecco, vy mě ještě rozpláčete!“

„Jsem jenom člověk, Marie, jako každý jiný. Lidská bytost, která tu a tam touží po něžnosti. Jako my všichni, ne snad, Marie? Řekněte mi pravdu!“

„Ach, jistě, pane Azzecco.“

„Tak si mi pojďte sednout na klín!“

„To bych myslím nemohla, pane Azzecco.“

„Ale mohla, mohla. Jen to zkuste!“

„Ne, to nemyslím,“ zavrtěla Marie hlavou, dala si kolena vedle sebe, pak si znovu přehodila nohu přes nohu a popotáhla si sukni dolů. „Co abyste mi prostě nadiktoval ten dopis, pane Azzeco? To by myslím bylo pro všechny nejlepší.“

„Já vím, co si teď myslíte, Marie. Myslíte si, že by to nebylo správné, viďte?“ „Ano, ano.“

„Jste milé italské děvče, katolička, jste pravděpodobně ještě panna…“

„Ano, pravděpodobně.“

„… a myslíte si, proč byste si něco začínala s mužem, který je ženatý s tou samou Irčankou už dvacet sedm let, to si pravděpodobně myslíte. Myslíte si, že by to nebylo správné.“

„Pravda, pane Azzecco.“

„Proč by to nebylo správné, Marie?“

„Prostě nebylo,“ pokrčila Marie rameny.

„Marie, bylo by to nádherné. Marie, poměry se navazují po celém tomhle městě, po celém světě, Marie. Osamělí lidé spolu navazují poměr, protože se navzájem potřebujou. Četla jste někdy jednu knihu s názvem Poměr, Marie?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Je to moc krásná kniha, Marie. Je celá o takových poměrech. Rád bych takový poměr navázal s vámi, Marie.“

„Šmarjá, pane Azzecco, děkuju vám, ale já myslím, že byste mi radši měl nadiktovat ten dopis, protože čas utíká a já mám na stole ještě spoustu jiných věcí.“

„Marie, mohl bych vám jmenovat pár lidí, co s někým mají poměr, a nikdy by se vám o tom ani nezdálo.“

„Koho třeba?“ vyhrkla Marie, naklonila se vpřed a nepopotáhla si sukni.

„Benny Napkins má třeba poměr s Jeanettou Kay Pezzovou.“

„Ano, to vím.“

„Paulie Secondo má poměr s jednou německou letuškou z Düsseldorfu.“

„Z Düsseldorfu!“ vykřikla Marie.

„Dřívější manželka Práskače Delatoreho má poměr s jedním nadháněčem do podniku Pokerino, ten je z Amarilla v Texasu.“

„Z Amarilla v Texasu,“ podivila se Marie.

„Dokonce i Carmine Ganucci má poměr,“ prohlásil Azzecca přitlumeným hlasem.

„Carmine Ganucci!“

„Ano, má poměr,“ zašeptal Azzecca. „S moc pěknou kůstkou, která dřív dělala náramně nóbl prostitutku. O poměrech bych vám mohl vykládat věci, Marie!“

„Radši mi nic neříkejte, pane Azzecco. Nechci o tom nic vědět.“

„Pojďte si mi sednout na klín, Marie!“ „Já bych ráda, pane Azzecco. Věřte mi, ráda bych. Je v tom jenom jedna potíž.“ „Máte strach?“ „Ne.“

„Nechce se vám začít si poměr s někým, kdo je zároveň váš zaměstnavatel?“

„Och ne, v tom to není. Vlastně…“ „Ano, Marie?“

„Já totiž už jeden poměr mám, víte. S někým, kdo je fakticky zároveň můj zaměstnavatel. Totiž s Vitem, víte. S panem Garbuglim. S vaším společníkem.“

„Ach tak,“ řekl Azzecca.

„Ano,“ přisvědčila Marie.

„Nadiktuju vám ten dopis,“ prohlásil Azzecca.

„Haló, Nanny?“ ozval se Práskač. „Kdo tam?“ „Tady Práskač.“ „Co je, Práskači?“

„Navázal jsem kontakt s jistou osobou, o které jsme mluvili dneska dřív.“ „Ano.“

„Je ochoten uzavřít s vámi jednání, s tou podmínkou, že může zůstat inkognito.“ „Souhlasím,“ řekla Nanny. „Taky by rád měl ty peníze dneska večer.“ „Kdy dneska večer?“

„Myslím, že může zajet do Larchmontu hnedka, jak se setmí. Nosí totiž přes hlavu nylonovou punčochu a nechce cestou budit ničí pozornost.“

„Chápu. V kolik hodin se sem dostane?“

„V osm, v půl deváté. Budete do té doby mít ty peníze?“

„Já už ty peníze mám,“ řekla Nanny.

„Výborně. Takže je to bez problémů,“ poznamenal Práskač.

„Naprosto. Budu se těšit na toho vašeho přítele později dneska večer.“

„Nanny, to není žádnej můj přítel,“ prohlásil Práskač. „Tohle si laskavě pamatujte. Kdyby se o tomhle někdy měl dovědět Ganuč, chci, aby se rozumělo, že tuhle věc zařizuju jenom z respektu k němu. Toho chlapíka jsem jaktěživ neviděl, a jak jsem vám už pověděl, ten bude mít přes obličej punčochu, takže se nikdy nebudu moct dovědět, kdo to vlastně je.“

„To chápu.“

„Nic pro mě z toho nekouká, Nanny. Prokazuju prostě laskavost muži, kterého náhodou mám v lásce a obdivuju ho, Carminemu Ganuccimu.“

„Pan Ganucci vám určitě jednou vyjádří svou vděčnost,“ řekla Nanny. „V každém případě budu čekat, až se váš přítel objeví.“

„V osm, v půl deváté,“ dodal Práskač. „Je chlapec v pořádku?“ zeptala se Nanny. „No, chtěla byste si o tomhle promluvit s tím dotyčným osobně? Stojí tady přímo se mnou.“ „Jistě, to bych ráda.“

„Má právě přes hlavu tu svou punčochu,“ řekl Práskač, „takže mu možná bude kapku těžko rozumět.“ „Dejte mi ho k telefonu,“ řekla Nanny. „Haló?“ ozval se nějaký hlas.

„Mluvím s jistým dotyčným, o kterém jsme se zmiňovali předtím?“ zeptala se Nanny. „Správně,“ řekl mužský hlas. „Je chlapec v pořádku?“ „Jistě.“

„A bude vrácen, hned jak dokončíme svoje jednání?“ „Ano.“

„Takže předpokládám, že ho budete mít s sebou?“ „Správně.“

„Haló, Nanny,“ vpadl do rozhovoru Práskač. „Nechtěně jsem vyslechl, na co jste se právě ptala. Jistě chápete, že dotyčný pro svou vlastní ochranu bude patrně muset kluka nechat tam, kde teďka je, dokud se nevyřídí tahle obchodní transakce úplně. Říkám o něm, že on pro svou vlastní ochranu, i když s vámi souhlasím, že ten chlap je nejhorší vyvrhel.“

„To chápu,“ řekla Nanny.

„Dobrá. No, hasta la vista,“ rozloučil se Práskač a zavěsil.

Nonaka začínal být značně opilý. Nikdo u stolu si toho nezdál všimnout, protože všichni začínali být značně opilí. Výčep byl na rohu Devadesáté šesté ulice a Kolumbusovy avenue a jmenoval se USEDLOST. Na tabulovém skle okna, které vedlo do ulice, četl Nonaka jméno výčepu jako TSOLDESU, což mu znělo velice japonsky. Všechno mu teď znělo japonsky. Dokonce i jméno Benny Napkinse.

„Naše dilema teď je morální dilema,“ prohlásil Benny. „Tak to vidím já.“

„Jakže to vidíš?“ zeptal se Dominik. „Dejme si ještě jednu rundu.“

„Oukej,“ souhlasil Benny. „Barmane,“ řekl a zvedl ruku.

„Japonci nemůžou říct písmeno ,1’. Věděli jste to?“ ozval se Nonaka.

„Jak to myslíš?“

„Jako slovo dilema,“ řekl Nonaka. „Japonci nemůžou vyslovit slovo dilema, protože je v něm to ,1’.“

„To jsem nevěděl,“ řekl Benny.

„Jakej utrejch si dáte?“ zeptal se barman.

„Ještě jednu rundu,“ objednal Benny.

„Začínáte bejt napálený,“ poznamenal barman.

„To máte další slovo,“ prohlásil Nonaka. „Napálenej Japonec nemůže říct napálenej. Dokonce ani ne vožralej.“

„Vy, mládenci, začínáte bejt napálený i vožralí,“ prohlásil barman a odkráčel.

„Dilema je to proto, že to má rozdvojenou vidlici. Je to rozdvojená vidlice, takový dilema,“ řekl Benny.

„Jaký dvě vidlice?“ zajímal se Dominik.

„Jedna rozdvojená vidlice,“ opravil ho Benny. „Rozdvojená. Padesát tisíc dolarů je vidlice. Rozdvojená.“

„Dolar, to je další takový slovo,“ ozval se Nonaka.

„Víte vy, kolik mám v majetku peněz?“ zeptal se Benny.

„Kolik?“ chtěl vědět Dominik.

„Sto tisíc dolarů,“ odpověděl Benny.

„Dolarů,“ zavrtěl hlavou Nonaka. „To je nemožný říct.“

„To je hromada prachů,“ řekl Dominik. „Víš, kolik jsem v životě viděl nejvíc prachů?“

„Kolik?“ zeptal se Benny.

„Myslím v jedný bankocetli.“ „Bankocetle, zase takový slovo!“ „Tak kolik?“

„Tisíc dolarů,“ řekl Dominik. „Víš, kdo je na takový tisícidolarovce?“

„Kdo?“ zeptal se Benny. „Grover Cleveland.“

„Cleveland, taky nemožný,“ řekl Nonaka. „Celej jazyk je plnej samejch ,1’.“

„A víš, kdo na tisícidolarovce bejval?“

„Kdo?“

„Alexander Hamilton.“

„Víte, jak by Japonec vyslovil Alexander Hamilton?“ zeptal se Nonaka. „Jak?“

„Arexander Hamirton,“ zamrkal Nonaka očima. „Proč by to vyslovoval?“ podivil se Dominik. „To nevím,“ odpověděl Nonaka a pokrčil rameny. „No, všichni máme svoje problémečky,“ povzdychl si Dominik.

„Koukni se na všechny ty zatracený ,1’!“ prohlásil Nonaka.

Benny se koukal, jenže nic neviděl. Kromě toho měl svůj vlastní problémeček. Jeho problém byl jednoduchý; jestli kluka někde v tomhle baráku nenajdou, co si má počít? Má jeden z těch padesátitisícovejch balíků dát Nanny a ten druhej vzít podle instrukcí do Neapole? Nebo si má jeden z těch padesátitisícovejch balíků nechat pro sebe a čert vem Ganucciho, čert je vem všechny, a jen prostě popadnout Jeanettu Kay Pezzovou a odjet s ní do Honolulu a válet se na písku s hlavou na jejích nádhernejch velkejch kozách? Problém se životem je ten, že život je plnej problémů, zvláště když sto tisíc dolarů propaluje člověku kapsu.

„Páni!“ povzdechl si.

„Tys to řek,“ přidal se Dominik.

„Já taky,“ připojil se Nonaka.

Barman přinesl další rundu. Muži seděli a mlčky pili. Benny viděl skrz tabulové sklo okna muže ve všedních oblecích, jak vycházejí z podzemky a míří podvečerem k domovu, k manželkám a ke svým drahým, domů k vůním z vaření, domů na víkend plný legrace a lehkovážnosti po pěti dlouhých dnech těžké práce v kancelářích a pracovištích po celém Manhattanu. Na jeden bláznivý, ale prchavý okamžik si Benny skoro přál, aby byl počestný občan.

V sedm hodin toho večera vytočil Luther Patterson číslo Jedenácti javorů a chtěl mluvit s Carminem Ganuccim.

„Pan Ganucci není doma,“ odpověděla Nanny. „Je v Itálii.“

„Ach, zase ten starý fórek s Itálií, co?“ ušklíbl se Luther.

„Kdo je u telefonu?“ zeptala se Nanny.

„Únosce,“ odpověděl Luther.

„Vy žádný únosce nejste,“ prohlásila Nanny.

„Pokoušíte se vy říkat mně, kdo jsem?“ zamračil se Luther. „Madam…“

„Mluvila jsem s únoscem ani ne přede dvěma hodinami,“ řekla Nanny.

„Jak jste přede dvěma hodinami mohla mluvit se mnou, když jsem přede dvěma hodinami seděl tady…?“

„Přede dvěma hodinami jsem se s únoscem dostala do styku. Důvěryhodný přítel mi ten styk navázal. Už jsem si s ním zařídila setkání. Nevím, kdo jste vy…“

„Já jsem ten sakra únosce,“ zařval zuřivě Luther.

„Kdepak,“ odsekla Nanny.

„Madam, ten druhý je podvodník. Ať už se vám kdokoli vydává za únosce…“

„Sbohem, pane,“ řekla Nanny a zavěsila.

Luther se podíval na telefonní aparát. Vztekle vytočil znovu larchmontské číslo a čekal, až telefon na druhém konci zazvoní. „Jedenáct javorů,“ ohlásila se Nanny.

„Madam, varuju vás…“

„Jestli mě nepřestanete obtěžovat,“ řekla Nanny, „uvědomím o tom policii.“

„Madam, hrajete hrozně nebezpečnou hru. Život nevinného dítěte…“ V telefonu cvaklo.

Luther položil telefon na vidlici. Vstal od psacího stolu a začal přecházet sem a tam. Vrátil se k telefonu, zvedl jej a znovu jej odložil na vidlici, ještě jednou jej zvedl a pak s ním zuřivě praštil.

„Co se sakra děje?“ zařval.

„Říkal jsi něco?“ zavolala z kuchyně Ida.

„Přived toho kluka sem!“ zařval Luther.

16. Malý Lewis

Luther ukázal na ušák vedle nefungujícího krbu a řekl: „Posaď se!“

Lewis vylezl do křesla, složil si ruce na klíně a podíval se přes pokoj na Luthera, který na něj zíral zpoza svého psacího stolu. Ida stála ve dveřích a utírala si ruce do zástěry. Luther nespouštěl z chlapce oči. V kuchyni diskrétně bzučely elektrické hodiny.

„Moje hodinky se ztratily,“ oznámil Lewis.

„Svoje hodinky teďka pusť z hlavy. Chci se tě něco zeptat,“ řekl Luther.

„Byly na prádelníku,“ dodal Lewis.

„Říkám ti, abys hodinky pustil z hlavy,“ řekl Luther. „Promluvme si o tvém otci.“

„Ten mi ty hodinky dal,“ prohlásil Lewis. „K narozeninám.“

„To mě nezajímá, co ti dal,“ odbyl to Luther. „Chci vědět, kde teď je.“ „Kdo?“ „Tvůj otec.“ „V Itálii.“

„Tak je to pravda,“ zavrčel Luther a zakoulel očima ke stropu. „Johne, je to vážně pravda. Tamten je v Itálii.“ „Kdo je to John?“ chtěl vědět Lewis a vzhlédl ke stropu. „Kde v Itálii?“ zeptal se Luther. „Na Capri.“

„Je to pravda,“ zamumlal Luther. „Panebože, je to pravda.“

„Máte nějakou uklizečku?“ zeptal se Lewis. „Cože?“

„Protože ta mi možná ukradla ty hodinky.“ „Nikdo ti tvoje sakra hodinky neukrad. Kdo se tam o věci stará?“

„Kde?“

„V Larchmontu. U vás doma. V Jedenácti javorech. Když je tvůj otec pryč.“ „Nanny.“

„Zná ta tvůj hlas?“ „Jistě. Můj hlas? Jistě, zná.“ „Chci, aby ses jí ozval do telefonu.“ „Proč to?“

„Protože mně nechce věřit. Chci, abys jí pověděl, že jsi živý a zdravý, a ať radši dodá hned ty peníze, protože s námi nejsou žerty. Rozumíš mi?“

„Jaké peníze?“ zeptal se Lewis.

„Peníze, které zaručí tvůj návrat domů ve zdraví.“

„Co když ona ty peníze nemá?“ zeptala se náhle Ida.

„Však je sežene, nestarej se,“ zabručel Luther.

„Odpověz mi, Luthere!“

„Už jsem ti odpověděl.“

„Nechystáš se mu nějak ublížit, viď?“

„Chystám se dostat ty peníze,“ odsekl Luther.

„Protože jestli na něho sáhneš…“

„Prosím tě, jen klid, Ido.“

„Jestli na něj vložíš ruku…“

„Klid, klid.“

„Tak tě zabiju,“ prohlásila Ida vlídně.

„Náramně milé,“ řekl Luther. Podíval se ke stropu. „Náramně milá řeč od manželky, co, Martine? Ohromně milá řeč.“

„Myslím to vážně,“ řekla Ida.

„Nikdo nikoho zabíjet nebude,“ prohlásil Luther. „Jsme přece…“

„Můj táta by moh,“ prohlásil Lewis. „Ten zná spoustu ostrejch chlapíků.“

„Tvůj otec nezná žádné ostré chlapíky,“ namítl Luther. „Ba jo, zná.“

„Ale ne, nezná. Když mi bylo tolik jako tobě, taky jsem si myslel, že můj otec zná spoustu ostrých chlapíků, jenže žádné neznal. Byli to prostě jeho normální kumpáni v pití. Jenom se zdáli ostří, protože já byl bystré a senzitivní dítě, které…“

„No, tyhle chlapíci ostrý jsou,“ zaprotestoval Lewis. „Já je viděl.“

„Nechci už dál mařit čas diskusí o fantaziích jako o protikladu objektivní reality, rozumíš?“ řekl Luther.

„Ne.“

„Teď k tobě zavolám domů…“

„Jsou vážně ostrý. Mají pistole a všechno takový.“

„Hmhm,“ udělal Luther, „pistole a všechno takový.“ Přistoupil k telefonu. „Až dostanu na linku tvou guvernantku, chci, abys přišel okamžitě sem a promluvil na ni.“

Uražený Lewis neodpověděl.

„Slyšíš mě?“

Lewis mrzutě krátce přikývl.

„Dobrá,“ řekl Luther a začal vytáčet číslo.

„I policajti měli trochu strach,“ dodal Lewis.

„Hmhm,“ zamumlal Luther a čekal, zatímco telefon v Larchmontu začal vyzvánět.

„Když k nám přišli domů,“ pokračoval Lewis. „Ty policajti. Loni.“

„Jistě, jistě,“ zabručel Luther a poklepával přitom netrpělivě prsty na psací stůl.

„Všichni tátovi kamarádi tam byli,“ řekl Lewis.

„Se svými pistolemi, nepochybně,“ ušklíbl se Luther.

„Jistě, měli ty pistole. A jestli mi nevěříte, psali o tom v Daily News.“

„Jedenáct javorů,“ ozval se hlas Nanny na druhém konci linky.

Luther otevřel ústa dokořán. Oči za skly brýlí se mu rozšířily, neschopen řeči zíral přes pokoj na toho kluka, jehož poslední slova ve spojení s tím, co právě guvernantka řekla do telefonu, nastartovala opožděné poznání. Ach bože, zaúpěl Luther v duchu, ach panebože!

„Jedenáct javorů,“ řekla Nanny znovu, jako by ďábelské opakování jména přinutilo Luthera, aby mu před duševním zrakem vyvstaly děsivě živě dva černé a bílé tučné titulky, které se promenovaly v záhlaví dvou různých zpráv ve dvojích různých novinách ani ne před jedenácti měsíci. První titulek byl vytištěn blokovými literami, jaké měl v oblibě městský ranní plátek, a hlásal: Druhý titulek byl vysázen umírněnými typy, kterým dával přednost druhý městský raník, a zněl:

Oba titulky střídavě naskakovaly na obrazovku Lutherovy paměti, vpalovaly se do ní, okamžitě se slévaly v olověnou liteřinu, která se mu pak zarývala do srdce jako rozžhavená koule kanónu. Jedenáct javorů, připomněl ú,ach, panebože! Carmine Ganucci, ach, panebože!

„Ach, panebože!“ zaúpěl nahlas a okamžitě zavěsil. Vyskočil z křesla, sevřel si hlavu oběma rukama, podíval se ke stropu a zařval: „To nikdo z vás dvou nikdy nečte noviny?!“

„Co ti je?“ zeptala se Ida. „Co se děje?“ „Musíme ho okamžitě vzít domů,“ vychrlil ze sebe Luther. „Bože můj, víš čí je to syn, co jsme unesli?“ „Carmineho Ganucciho,“ ozval se Lewis.

17. Artur

Ganucci si nařídil hodinky na newyorský čas, hned jakmile opustili londýnské letiště Heathrow. Bylo teď 7.50 po poledni, což znamenalo, že za něco málo času přistanou v New Yorku na Kennedyho letišti. Mrkl stranou na Stellu, která spala na sedadle vedle něho a lehce pochrupovala. Výborně, pomyslel si. Byl rád, že Stella usnula. Dopřávalo mu to čas, aby se zamyslel o svém poměru.

Ganucci na sebe vždycky myslel jako na člověka ze sorty Garyho Granta a na svůj poměr jako na ženu ze sorty Grace Kellyové. Ne že by vůbec nějak vypadala jako Grace Kellyová, třebaže on se Garymu Grantoví hodně podobal, zvlášť kolem očí. (Přál by si, aby uměl mluvit jako Cary Grant, ale co člověk může?) V jeho myšlenkách se jejich setkání odehrálo skoro stejně jako ve filmu. Téměř slyšel, jak se rozvíjel jejich jízlivý dialog, právě tak, jako by ty repliky byly napsané ve scénáři a oni si je vyměňovali, zatímco si navzájem hleděli do očí. CARY: Promiňte mi tuhle otázku, slečno, ale co má tak milé děvče jako vy dělat v takovémhle podniku? GRACE: Co je na tomhle podniku špatného? CARY: Je to moc pěkný podnik, ale ne pro děvče, jako jste vy.

GRACE: Já myslím, že je to moc pěkný podnik.

CARY: To já taky. Nevykládejte si moje slova špatně.

Jste ta nejlepší, se kterou jsem se vyspal v tomhle celém městě. Možná na celém světě.

GRACE: Tak na co si stěžujete?

CARY: Stěžujete? Kdo si stěžuje? Vypadám snad, jako že si stěžuju? Jsem náramně spokojený zákazník. GRACE: To neříkejte mně, řekněte to madam Hortense. CARY: To udělám, věřte mi. Jestli to chcete. Ale nechápu, proč by vám mělo záležet na jejím mínění, takovému děvčeti, jako jste vy, s tím vaším talentem a navíc s tou vaší klasou. GRACE: Pro madam Hortense přece pracuji. CARY: O to právě jde. GRACE: Obávám se, že vás dost nechápu. CARY: Mám na mysli nějaký trvalejší poměr. GRACE: Mám tady velice trvalý poměr. CARY: Já myslel, že byste odsud mohla odejít kvůli ještě trvalejšímu poměru. GRACE: Kdybych odsud odešla, madam Hortense by mi rozbila hlavu.

CARY: Když odsud neodejdete, rozbiju možná já hlavu madam Hortense a vám ještě k tomu.

GRACE: Takhle jsem na to nikdy nepomyslela. Jaký druh poměru jste měl na mysli?

CARY: Měl jsem na mysli takový poměr, že vy byste odsud odešla se mnou a nikdy se sem nevrátila. Tam, kde byste nemusela pořád dělat to, co vám řekne madam Hortense. Jenom to, co vám řeknu já.

GRACE: Já nechápu, jaký je v tom rozdíl.

CARY: Ten rozdíl je v tom, že já jsem Carmine Ganucci.

GRACE: Och!

Carmine Ganucci dostával erekci. Zazvonil na letušku, a když přišla, zeptal se jí, jestli má alka-seltzer. Letuška mluvila s anglickým přízvukem, což mu nijak nepomáhalo. Letuška se ho zeptala, jestli ho bolí hlava.

Benny Napkins začínal objevovat, že když člověk není výjimečně pevný v kramflekách, požární žebřík se dá těžko zmáhat i za denního světla; noční tma, abychom nemluvili o podroušenosti, jenom ty potíže zvyšovala. Nonaka vůbec nijak nepomáhal. Nonaka si v jednom kuse prozpěvoval „Parádní parasol a vějíř“, když se pomalu trmáceli a klopýtali vzhůru po úzkých železných příčlích požárního žebříku na zadní straně budovy. Ve druhém patře vystrčila z okna hlavu nějaká paní, podívala se přímo do obličeje Dominikovi, Ctihodnému mudřeci, vyjekla „Och!“, načež jí Dominik odpověděl: „Tým házenkářů,“ povzbudivě se zazubil a pokračoval ve šplhání do třetího patra. Nonaka za ním se té paní uklonil, málem přitom spadl z požárního žebříku, chytil balanc a pokračoval ve svém popěvku. Bennymu pořád vrtalo hlavou, kolik lidí v New Yorku spadne z požárních žebříků v poměru dejme tomu k pádu z mostů nebo přejetí v tunelech.

Dominik už nakukoval do dalšího okna.

„Poznáváš to tam?“ zeptal se zdola Benny.

„Kupředu!“ odpověděl Dominik. „Vzhůru!“

„Kdo je to?“ zeptal se nějaký muž ve spodním tričku.

„Plynárenská společnost,“ řekl Dominik.

„Něco někde uniká?“

„Něco někde uniká,“ potvrdil mu to Dominik. „Dobrý večer, pane,“ pozdravil muže Nonaka a uklonil se mu.

„Dobrý večer,“ opětoval pozdrav zmatený muž. Nonaka pokračoval v prozpěvování. „Kde máte pověření?“ zeptal se muž Bennyho, když ten míjel jeho okno a vyrazil po žebříku do dalšího patra. „Dole ve voze,“ odpověděl Benny přes rameno. „Jo tak. Oukej,“ řekl muž a stáhl svou roletu.

Práskač Delatore věděl, že padesát tisíc dolarů je spousta peněz. To věděl každý. Věděl to dokonce i Artur Doppio. Práskač dále věděl, že možná, dost nepravděpodobně možná, jim kyne slabá šance, že Arturovi se skutečně podaří ukecat Nanny, aby se s tím obnosem dnes v noci rozloučila. Jenže Práskač taky znal nazpaměť jedno přísloví, které ho jeho zesnulá babička naučila na svých kolenou: „Prendi i soldi e corre“ – což ve volném překladu zní: „Drapni prachy a uteč.“ A zatímco padesát tisíc dolarů rozhodně představovalo materiál, ze kterého jsou utkány sny, pětadvacet babek v tvrdé hotovosti představovalo solidní realitu.

Kdekdo má co dělat s penězi, počítal v duchu Práskač, jde jenom o to, s jakou sumou je člověk ochoten spokojit se. Jeho zesnulá babička by se byla spokojila s pěti dolary a se škatulí cukroví k jmeninám. Když vezmeme v úvahu uplynulá léta a stoupající spirálu inflace, Práskač měl pocit, že pětadvacet dolarů je jenom fér a rozumná náhrada za tajemství, které už zná kdekdo, včetně Bennyho Napkinse. Právě proto šel navštívit poručíka Bozzarise, který mu slíbil přesně tuhle sumu za čerstvou a originální informaci.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se jeden z Bozzarisových lidí, když Práskač přistoupil k vrátkům v ohrádce z dřevěných příčlů.

„Rád bych mluvil s poručíkem,“ oznámil Práskač.

„Jo, pravda,“ řekl detektiv. „Vy jste ten donašeč.“

Práskač neodpověděl. Hromy a blesky do něho mohly třískat, ale pětadvacet babek bylo pětadvacet babek. S mlčenlivou důstojností čekal, než to detektiv zkontroluje u Bozzarise. Dveře v rohové kanceláři se okamžitě otevřely a do služebny vstoupil sám Bozzaris, aby ho přivítal podáním ruky.

„Ale, ale,“ řekl, „jaké milé překvapení!“ Obrátil se na detektiva a zařval: „Same! Dvě kafe poklusem!“

„Kafe nám došlo, šéfe!“ odpověděl zařváním Sam.

„Vidíš, jak to tady chodí?“ řekl Bozzaris. „Nikdy nemáme trochu kafe. Tak jakoupak informaci jsi mi přines, Práskači?“

„Je to informace o jednom těžkým zločinu,“ začal Práskač, a telefon v Bozzarisově kanceláři se rozdrnčel.

Na požárním žebříku pod desátým podlažím nakoukl Dominik do ještě dalšího okna a prohlásil: „Tady to je.“ „Víš to jistě?“ zeptal se Benny Napkins. „Na beton.“

Tři muži se krčili pod oknem a nahlíželi do ložnice. Zvuky v budově jako by náhle zesílely, televizory bečely otevřenými okny do noci, toalety splachovaly, nějaká žena se smála, někdo cvičil hru na piano, zatímco daleko dole na ulici houkaly klaksony a kafemlejnky autobusů k tomu obstarávaly staccatový kontrapunkt. Nonaka nostalgicky naslouchal noční hudbě města a pobzukoval si znovu tu písničku, kterou se naučil v 80. veřejné škole ve 120. ulici, když tam chodil jako jediný pravý Američan do třídy čtyřiceti Taliánů.

Opatrně se vkradli do bytu.

Dominik jako první. Zakopl o okenní práh a překotil stojací lampu.

„Ššš!“ zasyčel Nonaka za ním. „Ššš!“ zasyčel Benny.

Dominika zvedli, postavili stojací lampu a mlčky vyčkávali, dokud se jim oči nepřizpůsobí tmě.

„Tohle je fakticky ten pokoj,“ zašeptal Dominik. „Tamhle je ta postel, a tady ten prádelník, kde jsem sebral ty hodinky.“

„Tak kde je ten kluk?“ zašeptal Benny.

„To nevím,“ odpověděl šeptem Dominik.

Stáli ve tmě a napínali uši.

„Nikdo tu není,“ prohlásil konečně Dominik.

„Jak to můžeš říct?“

„Jsem přece zkušenej lupič, to poznám. Nikdo tady není, byt je prázdnej. Pojďte dál!“ pozval je Dominik a rozsvítil.

Benny a Nonaka ho následovali na chodbu. Světlo z otevřených dveří ložnice osvětlovalo řadu zarámovaných abstraktních barvotisků, celkem půl tuctu, každý v proměnlivých odstínech modři a zeleně, které se zdály přizpůsobovat olejomalbě visící vedle nich, a za posledním barvotiskem viselo ve zlatém rámu ohromné plátno nějaké staré ženy, která čerpala vodu ze studně. Dominik před nimi cvakl dalším vypínačem. Světlo nad hlavou, opatřené imitací starosvětského stínidla, zalilo chodbu smaragdově ambrovým přísvitem a zbarvilo obličej té staré paní temnější zelení a propůjčilo jí poněkud žlučovitý výraz.

Na zdi proti obrazu visely čtyři zarámované fotografie mužů, které Benny nikdy neviděl ani o nich neslyšel, a každý z těch džentlmenu byl označen malým bronzovým štítkem, vsazeným do dřeva rámu, a jejich nepochybně respektovaná jména byla vyrytá diskrétním krasopisem: Gilbert Millstein, Lester Goran, Richard P. Brickner a Nat Freedland. Nad vstupními dveřmi do další místnosti byly dva zkřížené saracénské meče, které se zdály ostré jako břitvy. Dominik jako venkovský lampář ustavičně cvakal vypínači a osvěcoval cestu před nimi.

Pokoj za saracénskými meči byl snad obývací pokoj, nebo snad knihovna, těžko se dalo určit, co z toho dvojího. Po celé délce jedné stěny až k oknům se od podlahy až ke stropu tyčily regály s knihami. Před okny, která propouštěla jen slabou záři světel z Far West avenue hluboko dole, stál psací stůl. Dominik na něm rozsvítil stolní lampu, která jasně ozářila nůžky, lahvičku s lepidlem, stoh listů bílého kvalitního papíru, psací stroj a nesčetné útržky a kousky papíru.

„Tohle musí bejt vono,“ prohlásil Benny, který se uvelebil v ušáku. „Nejspíš ty vyděračský lístky vyrobil právě u tohohle psacího stolu.“

„Scéna zločinu,“ poznamenal Dominik, přikývl a posadil se do křesla za psacím stolem.

Nonaka stál u krbu a mračil se. Začínal si uvědomovat, že dnes v noci žádný zatracený dveře rozbíjet nebude; to vědomí ho skličovalo a dráždilo.

„Tohle je první kvartýr, kam jsem se kdy vloupal, kde jsem se taky posadil,“ prohlásil Dominik. „Obyčejně to jde ráz dva, oknem tam, oknem ven, natotata.“

„Teďka zbejvá už jenom jedna věc,“ řekl Benny zamyšleně.

„A která?“ zeptal se Dominik. „Letět do Neapole,“ odpověděl Benny. „Správně,“ souhlasil Dominik.

Benny přikývl a sáhl si do kapsy saka. „Dominiku,“ začal, „musím ti věřit, že vezmeš tuhle obálku do Ganučova domu v Larchmontu a dáš ji tam Nanny.“ Vytáhl jednu z bachratých bílých obálek z kapsy, s plným vědomím, že svěřuje padesát tisíc dolarů někomu, kdo podle svého vlastního přiznání je zkušenej lupič, jenže to odbyl pomyšlením: vem to čert! „Pověz Nanny, ať jí pánbůh pomáhá vrátit toho chudáka kluka mrňavýho z drápů těch maniaků, co ho unesli,“ pokračoval Benny.

„Amen,“ řekl Dominik.

Vykročil ke dveřím z bytu. Nonaka se najednou nahrbil, zařval: „Hrrrraaaaagh!“ a zasadil dveřím drtivou ránu svou pravicí, až se dřevo kolem zámku roztříštilo. Na chodbě venku nějaká ženská v natáčkách otevřela své vlastní dveře, když šli kolem.

„Co se to děje?“ zeptala se.

„Mravnostní policie,“ odpověděl Dominik.

Na příjezdovce k Jedenácti javorům Luther s chlapcem zastavil před jedním ze zadních oken nějaký metr nad zemí. „Tady to je,“ ohlásil Lewis. „To je moje ložnice.“ „Jsi si tím jistý?“ „Na beton.“

„Tak dobrá. Já tě tam vysadím,“ řekl Luther, „ale napřed chci zopakovat podmínky naší dohody. Ty nikomu neřekneš, kde jsi byl…“

„Oukej,“ souhlasil Lewis.

„A nesmíš nikomu prozradit totožnost těch lidí, u kterých jsi bydlel.“

„To bych stejně neudělal,“ odpověděl Lewis. „Ida je moje přítelkyně.“

„A co já?“ zeptal se uraženě Luther.

„Vy?“ ušklíbl se Lewis, stoupl si Lutherovi na ruce a vylezl přes okenní práh do svého pokoje.

Bozzaris do telefonu pořád opakoval: „Hm, hm.“ Telefonoval tak skoro od té chvíle, kdy Práskače zavedl do své kanceláře. Práskač předpokládal, že mluví s někým v laborce, protože kdykoli Bozzaris neopakoval to svoje „Hm, hm,“ řekl: „Ale co ty skvrny od semene?“ Nakonec prohlásil: „No, ty si s tím poradíš, zavolám tě zpátky ráno,“ a telefon zavěsil. „Promiň, že jsem tě nechal čekat, Práskači,“ omluvil se, „ale to první má přednost. V tomhle zkaženém a prohnilém městě se musíme zločinem zabývat, jak k němu dojde, bez nadržování a bez předsudků.“ Široce se zazubil, opřel se oběma lokty o psací stůl, propletl si prsty a spočinul na nich bradou. „Tak co,“ řekl, „o jakémpak víš těžkém zločinu?“

„Ta nabídka pětadvaceti dolarů ještě platí?“ zeptal se Práskač.

„Ovšem.“

„Ten těžký zločin je únos.“

Bozzaris otevřel oči dokořán a tiše si hvízdl. „Koho to unesli?“

„Syna Carmineho Ganucciho.“

Bozzaris si znovu hvízdl. Podruhé v průběhu dvou dnů mu polechtal nozdry neodolatelný pach peněz a vnikl mu do hrdla, až se tím Bozzaris málem zalknul. Za celá ta léta svých zkušeností nikdy neslyšel o únosu, aby s ním nesouvisel požadavek výkupného. A únos Ganučova syna nebyla žádná prkotina, požadavek výkupného bude nepochybně astronomický. Ať je to jak chce, pomyslel si, únosy i požadavky výkupného jsou stejné zlo. A můj džob je bojovat proti zlu ve všech jeho slizkých podobách, a k tomu navíc zachycovat všechny a jakékoli finanční fondy, získané působením zla, které, jak každý ví, jsou jenom předurčeny pro budoucí šíření zla. Kořeny, pomyslel si. Udeřit na kořeny, vysekat je, a mocný strom korupce padne, kdežto zdravý a prosperující policejní penzijní fond zároveň vztáhne své větve k blahodárným letním prskám a přinese dozrálé plody možná dřív, než se čekalo.

„Tahle informace má cenu pětadvaceti dolarů,“ prohlásil Bozzaris.

„Děkuju vám,“ usmál se Práskač.

„Jsi dobrý člověk a důvěryhodný poradce,“ řekl Bozzaris a otevřel horní zásuvku svého psacího stolu.

„Děkuju vám,“ opakoval Práskač.

„Doufám, že ti nebude vadit, když ti to vyplatím v dolarovkách.“

„Ne, to bude fajn, děkuju vám,“ souhlasil Práskač.

„Tyhlety jsme za poslední měsíc posbírali tu a tam po městě,“ řekl Bozzaris a podal mu přes stůl štůsek bankovek.

„Děkuju vám,“ zazubil se Práskač. Začal jednotlivé dolarovky počítat a pak se podíval blíž na tu svrchní, zašilhal, podíval se na ni znovu a jeho teleskopický pohled se zaostřil na podobu generála George Washingtona: „Děkuju vám,“ řekl Práskač ponuře a pomyslel si: Zločin se nevyplácí.

V obývacím pokoji Jedenácti javorů Nanny zírala na muže s punčochou nataženou přes hlavu a lámala si hlavu, jak dlouho ho ještě dokáže odbývat. Celkem čtyřikrát se už omlouvala, zašla do kuchyně a volala odtamtud telefonem na zdi Bennyho Napkinse. Pokaždé se dovolala jenom Jeanetty Kay, která byla čím dál tím podrážděnější, protože v televizi sledovala Páteční večer v kině a Nanny ji vždycky vyrušila, když to bylo napínavé.

Artur Doppio se ve své punčoše cítil velice nepohodlně, ale měl za to, že padesát tisíc dolarů stojí za trochu toho nepohodlí. Vrtalo mu hlavou, kdy už ta Ganucciho guvernantka vyrukuje s penězi. Zatím však se ho pořád vyptávala, kde ten kluk je, a pak se pořád omlouvala.

„Omluvte mě,“ řekla Nanny znovu, vstala a vyšla rychle z pokoje.

Artur předpokládal, že Nanny má v nepořádku měchýř.

„Můžete na to prosím vás dupnout?“ řekl Benny taxikářovi. „Musím chytit letadlo v deset hodin.“

„Máte spoustu času,“ odpověděl taxikář.

„Mám se tam dostavit hodinu před odletem.“

„Tohle lidem nakecají,“ řekl taxikář. „Spoustu blbostí. Nemusíte tam bejt hodinu před vodletem.“

„Já myslel, že musím,“ vzdal to Benny.

„Haló?“ zašeptala Nanny do telefonu. „Pořád ještě tu není,“ odpověděla Jeanetta Kay a zavěsila.

Nanny si povzdechla, vrátila telefon na vidlici a vyšla z kuchyně. Cestou kolem pokoje malého Lewise nahlédla dovnitř a chvilku se jí zdálo, že chlapec sedí v posteli a čte si knížku comics.

„Ahoj, Nanny,“ řekl Lewis.

Dominik jel velice pomalu, protože se nevyznal v malém volkswagenu Bennyho Napkinse. Také neměl řidičský průkaz a nechtěl, aby ho stopli pro nějaký pitomý porušení předpisů. Když za sebou uslyšel policejní sirénu, myslel si chvilku, že Benny mu uvázal na krk ukradený fáro. Ale rádiová policejní patrola přefrnčela kolem něho po jeho levici, její červené světlo v kupoli na střeše se otáčelo a siréna doječela do noci.

Dominik by rád věděl, co asi policejní vůz z New York City dělá tady ve Westchesterském okrese.

Rozhodl se jet ještě pomaleji.

„Jistě chápete,“ řekl celní inspektor prohledávaje zavazadlo, „že tohle je pouze běžná prohlídka, pane Ganucci.“

„Chápu,“ přikývl hlavou Ganucci.

„Často provádíme namátkové kontroly občanů, vracejících se k nám domů.“

„Chápu.“

„Vezmeme je do té místnůstky tady a vysvlékneme je donaha, jako jsme to udělali s vámi.“

„Jistě, to chápu,“ řekl Ganucci.

„Zvlášť když si myslíme, že by mohli pašovat heroin nebo diamanty nebo tak něco,“ prohlásil inspektor zkusmo.

Ganucci si odkašlal.

„Ven!“ rozkázala Nanny. „On se vrátil!“

„Kdo že se vrátil?“ zeptal se Artur s hrůzou. „Ganuč?“

„Chlapec!“

„Zaplať pánbůh!“ oddechl si Artur. „Ven!“ opakovala Nanny.

Cestou po příjezdovce k Jedenácti javorům Bozzaris minul modrý sedan plymouth mířící opačným směrem. Rychle se na sedadle obrátil a zahlédl letmo muže za volantem plymouthu.

„Je to přestupek?“ zeptal se svého řidiče, policejního bažanta, který pokládal za vyznamenání, že veze poručíka.

„Co jestli je přestupek, pane?“ zeptal se bažant.

„Řídit auto s nylonovou punčochou přes hlavu.“

„To je nějaká chytačka, pane?“ zarazil se bažant.

„Já nevím, kam tohle zatracený město spěje,“ zasakroval Bozzaris, „pardon za tu francouzštinu.“ Zavrtěl zoufale hlavou. „Lidi si tady všude pobíhají s punčochou přes hlavu. To určitě bude trestná záležitost.“

„Kde vám mám zaparkovat, pane?“ zeptal se bažant.

„Před hlavním vchodem,“ řekl Bozzaris, „samozřejmě!“

Vylezl z vozu, došel po chodníku, zazvonil na zvonek pod štítkem s nápisem Ganucci a celou tu dobu si myslel, jak to není fér, že takový kriminální zločinec jako Ganucci může bydlet v tomhle krásném sídle, kdežto on, poručík detektivů Alexander Bozzaris, bydlí v dřevěném dvojdomku pro dvě rodiny v Bronxu, přes ulici od tý zatracený střední školy.

„Kdo je?“ zeptal se ženský hlas.

„Policie,“ odpověděl Bozzaris. „Otevřela byste mi laskavě dveře, madam?“

Dveře se otevřely. Nějaká žena v černých šatech s malým bílým límečkem na něho vykoukla ven a řekla: „Ano?“

„Poručík detektivů Alexander Bozzaris,“ představil se a blýskl plackou, což jak věděl, v policejním žargonu znamenalo, že jí ukázal svůj odznak. „Podle naší informace a názoru,“ řekl, „byl v tomhle objektu spáchán těžký zločin, který tady mám vyšetřovat.“

„Jaký těžký zločin?“ zeptala se žena.

„Únos,“ odpověděl Bozzaris.

„Nesmysl,“ prohlásila žena.

„Podle naší informace a názoru,“ pokračoval Bozzaris, „byl v noci z úterka unesen syn Carmineho Ganucciho. Smím jít dál?“

„Já jsem chlapcova guvernantka,“ řekla žena, „a chlapec je ve své posteli a čte si knížku comics.“

„Jestli je to pravda, smím se prosím na domnělou oběť podívat?“

„Pojďte za mnou,“ vybídla ho guvernantka.

Bozzaris za ní vstoupil do domu a myslel si: Podívejme se na to, podívejme se na ty plody organizovaného zla! Na tu odpornou, špinavě materialistickou okázalost, pardon za tu francouzštinu.

„Lewisi,“ řekla guvernantka, „tohle je poručík detektivů Alexander Bozzaris.“

„Dobrý večer,“ pozdravil Lewis. „Byl jsi unesen?“ zeptal se Bozzaris. „Ne,“ odpověděl Lewis.

„Výborně,“ řekl Bozzaris a pomyslel si: Zločin se nevyplácí.

Když Dominik, Ctihodný mudřec, zabočil volkswagenem po příjezdovce k Jedenácti javorům, potkal policejní vůz, který odjížděl. Málem už s malým autíčkem sjel z vozovky mezi stromy, které příjezdovku lemovaly, ale místo toho si řekl, že by se to mohlo zdát podezřelé každému všímavému policajtovi. Zajel na oválné prostranství před domem, vypnul motor a vylezl z auta. Když nějakou chvíli stál na příjezdovce, napínal svoje citlivé lupičské uši, jestli neuslyší, že se policejní patrola vrací. Jakmile se přesvědčil, že ta nadobro vesele odfrčela, zazvonil na zvonek.

„Kdo je?“ zeptal se nějaký ženský hlas.

„Dominik Digruma,“ odpověděl, což bylo jeho skutečné jméno.

„Okamžik,“ řekla žena a odemkla dveře. „Vy jste Nanny?“ „Ano, jsem Nanny.“

Dominik si sáhl do kapsy a podal jí bachratou bílou obálku. „Tohle vám posílá Benny Napkins,“ oznámil. „Ať vám pánbůh pomáhá vrátit toho chudáka kluka mrňavýho z drápů těch maniaků, co ho unesli.“

„Děkuju vám,“ řekla Nanny.

„Potěšení je na mý straně,“ odpověděl Dominik.

Nanny zavřela dveře. Zvenčí slyšela Dominikovy kroky, když po štěrku kráčel ke svému autu. Pak slyšela jeho nastartování, pištění pneumatik, když Dominik couval, a potom zařvání motoru, když vyrazil vpřed. Hluk auta se vzdaloval. Nanny ještě chvíli počkala, až jej už neslyšela vůbec, a potom obálku otevřela.

Zdálo se, že v ní je padesát tisíc dolarů.

Taky se zdálo, že tam je zpáteční letenka do Neapole přes Řím.

Nanny se zazubila.

Benny Napkins se právě chystal vstoupit do dveří aerolinie Alitalia, když zažil děsivý šok svého života. Nějaký muž, mávající paží na kolemjedoucí taxíky, kráčel po chodníku od budovy mezinárodních příletů, a za ním šla žena s mohutným poprsím v elegantním kostýmku a nosič, který vezl aspoň tucet zavazadel.

První muž vypadal přesně jako Carmine Ganucci.

„Hej, ty!“ zařval najednou na Bennyho. „Hej, ty troubo tam!“

Benny strnul na místě. Třebaže tohle oslovení nebylo přesně ono, které ho přibilo k zemi tenkrát v Chicagu roku 1966, když tam Ganucci přiletěl, aby mu vyčinil kvůli té škodě, způsobené tomu zatracenýmu tabulovýmu sklu, tenhle hlas byl nezaměnitelný. Bennymu proletěly hlavou představy vybraného mrzačení, vize polykání andělíčků pod vodou. V té panice si pomyslel: Ganuč je doma, dověděl se o svém klukovi, a potom Benny vyslal střelnou modlitbičku ke svatému Josefovi i k Panenské Matce boží, aby Dominikovi poskytli bezpečnou cestu do Larchmontu, a aby tu pojistku v hodnotě padesáti tisíc dolarů měla už Nanny v ruce. S připitomělým úsměvem a se vztaženou rukou se přiblížil ke Ganuccimu a řekl: „Haló, šéfe! Co vy děláte tady! Haló, paní Ganucciová! Já myslel, že jste v Itálii.“

Ganucci si jeho ruky nevšímal, ale opáčil: „Co tady děláš tyl“

„Já letím do Neapole,“ odpověděl Benny. „Proč to?“

Benny ztlumil hlas: „Něco tam mám doručit.“

„Komu?“

„Vám.“

„Já jsem přece tady,“ řekl Ganucci. „Doruč mi to tady.“

Benny si sáhl do kapsy saka a podal Ganuccimu tu druhou z bachratých bílých obálek, přičemž si řekl, že se těch padesát tisíc dolarů v ní vrací svému právoplatnému majiteli, což je jenom fér. „Děkuju ti,“ řekl Ganucci, „proved jsi to dobře.“ A strčil obálku do své vlastní kapsy, pak se obrátil k vozovce a zařval: „Taxi!“ Mimojedoucí taxík okamžitě zajel k chodníku. Ganucci strčil hlavu do otevřeného okénka a zeptal se: „Berete taky rita mimo město?“

„Ne, to neberu,“ odpověděl řidič.

„Ale berete,“ prohlásil Ganucci a otevřel zadní dveře. „Nastup si, Stello!“

V obývacím pokoji svého bytu ve West End avenue si Luther nalil drink a usadil se v křesle za svým psacím stolem. Musel promyslet spoustu věcí, spoustu věcí uvážit, a nejmenší z nich byly ty roztříštěné dveře do bytu – rozbil je snad sám ve svém zběsilém spěchu dopravit kluka zpátky do Larchmontu? No, na tom nezáleží; zavolal už správce domu a dostal informaci, že zámek bude ráno opraven. Správce se také zmínil, že by dnes v noci bylo možná dobré zaklínit si kliku těch dveří opěradlem židle, protože člověk nikdy neví, jací grázlové se po městě potloukají.

Luther si usrkl svého drinku.

Něco se z tohohle celého zážitku dalo vyzískat, něco vychutnat a…

„Půjdeš si lehnout?“ zeptala se Ida ve dveřích.

„Za chvíli,“ odpověděl a všiml si, že Ida má na sobě černou nylonovou noční košili, kterou jí koupil před šesti roky v obchodě Arnolda Constabla.

„Moc se nezdržuj,“ řekla Ida, obrátila se a vyšla z pokoje.

Luther se zamyšleně podíval do skleničky. Byl v duchu přesvědčen, že Idě už tahle zkušenost prospěla. Nikdy neviděl mateřský instinkt tak zřejmě patrný u muže či u zvířete. Jakmile tyhle mocné šťávy zkvasí, kdo ví, co z nich může vzejít? Stane se snad on sám brzy otcem a bude ochraňovat nějakého bezmocného potomka stejně zuřivě, jako ochraňoval svůj plán únosu? Tenhle nápad nebyl tak docela fantastický; Luther vůbec nepochyboval, že se zachoval veskrze obdivuhodně a statečně, a že právě tyhle vlastnosti se dají přenést i na záležitosti méně důležité a naléhavé, jako například na Idino otěhotnění.

Luther pomalu přistoupil ke knihovně. Vztáhl ruku pro milovaný svazek recenzí Martina Levina. Listoval v něm zálibně, až mu oko utkvělo na pasáži znamenitě napsané prózy, kterou zároveň pokládal za přímo související s událostmi nedávné minulosti a bezprostřední budoucnosti: Zde opět jednou převládá mužná mystika: odvaha, obětavost, chladnokrevnost, půvab pod nátlakem a plný klobouk dalších vedlejších vlastností, které bývají nezávazné, s výjimkou toho, když je jich zapotřebí.

Zavřel svazek, dal jej na regál a vrátil se k psacímu stolu. Pozvedl svou sklenku ke stropu a promluvil nahlas: „Tady máme poučení pro nás pro všechny. Johne? Martine? Zločin nepřináší odměnu.“

Dopil zbytek drinku a odešel do ložnice, kde Ida čekala.

Jeanetta Kay už spala, když se Benny vrátil do bytu. Nakoukl na ní a pak zašel do kuchyně, aby si sám udělal sendvič. I když Jeanetta Kay neměla ráda písemné vzkazy, jeden mu nechala na dveřích ledničky, přichycený malým magnetem ve tvaru sedmikrásky. Benny si lístek sundal a přečetl: No, pomyslel si Benny, aspoň tohle je v pořádku. Kluk je zaplaťpánbůh zpátky a Ganuč se nebude mít proč vzrušovat. Leda snad pro těch druhejch padesát táců. Budu se ráno muset snažit najít Mezka. Někde ve městě. Mezek se válí na kanapi v tý spoustě peněz a šest tisíc babek z toho patří mně. Budu si muset s Mezkem promluvit. Budu mu muset trpělivě vytmavit, že i když kluka vrátili a všechno dopadlo jaksepatří, přece jen: „Zločiny se nemají měřit výsledkem událostí, ale špatnými úmysly lidí.“

Udělal si svůj sendvič, snědl jej a šel si s obavami lehnout.

„Překvapení!“ zařval Carmine Ganucci.

„Překvapení!“ křičela Stella. „Jsme zpátky doma, jsme doma! Kde je Lewis?“

„Ve své ložnici, madam,“ řekla Nanny.

„Už se nemůžu dočkat, až ho uvidím!“ vykřikla Stella, strhla si klobouk, hodila jej na stůl v hale a pak se rozběhla k Lewisově ložnici vzadu v domě.

„Zdravíčko, Nanny!“ řekl Ganucci.

„Zdravím vás, pane Ganucci!“ odpověděla Nanny.

„Nadělal jsem v Itálii spoustu fajn fotek,“ oznámil.

„To je pěkné,“ odpověděla.

„Carmine!“ zavolala Stella. „Pojď se pozdravit se svým synem!“

Ganucci prošel chodbou do Lewisovy ložnice. Stella tam seděla na posteli a chlapce objímala. Ganucci se usmál. I když kluk nebyl žádný Cary Grant, podobal se den ze dne čím dál víc jemu.

„Jak ses tady měl, Lewisi?“ zeptal se ho, rozcuchal mu vlasy, pak ho objal a vlepil mu na každou tvář pusu.

„Ohromně, papa,“ řekl Lewis. „Ale ztratil jsem ty hodinky.“

„Koupím ti nové,“ slíbil mu Ganucci, „vzal je čert!“ „Stejskale se ti po nás?“ zeptala se Stella. „Skoro,“ řekl Lewis. „Cože?“ zarazila se Stella.

„No, tak už jsme doma,“ zahlaholil Ganucci, „a je to ohromný, že jsme zase tu! Víš, na co mám teďka chuť, Stello?“

„Na co, Carmine?“

„Mám chuť vyvolat si něco z těch fotek, co jsem bral v Itálii.“ „Teď?“

„Teď, Stello.“ Políbil znovu svého syna, řekl: „Uvidíme se ráno, Lewisi,“ a vyšel z ložnice.

Nanny na něho čekala na chodbě poblíž kuchyně. „Nanny,“ řekl jí, „chtěl bych si vyvolat něco z těch fotek, co jsem bral v Itálii.“

„Teď?“ zeptala se.

„Teď. Myslíte, že mi můžete pomoct v temné komoře?“

„Ale jisté, pane Ganucci,“ odpověděla. „Samozřejmě.“

Následovala ho vzhůru po kobercem pokrytých schodech, jako vždycky šla za ním, a myslela na těch padesát tisíc dolarů, zastrčených do spodní zásuvky jejího prádelníku, když už nemluvíme o letence do Neapole přes Řím, kterou může snadno vyměnit za letenku do Londýna, kdyby se a jestli by se život v Jedenácti javorech ukázal příliš náročný. Madam Hortense by fakticky mohla jenom vítat, kdyby ji zase uviděla.

„Carmine!“ zavolala Stella od úpatí schodů. „To budeš ty fotky vyvolávat celou noc?“

„Ale ne, miláčku,“ odpověděl Carmine, „jenom jednu či dvě roličky!“ A otevřel dveře a galantně pustil Nanny napřed do temné komory.