Pavel Kraus

Taková frajerská smrt

1

V klaštické Taverně už dlouho nebylo takhle rušno. Obstarožní servírka Maruška si ani nestačila stírat zpocené čelo, výčepní Dušek už ani neměl radost z toho, jak musí natřásat své břicho po úzkých schodech do sklepa: narážel sud za sudem.

Marčákova parta byla v ráži. Malinký, skoro žensky drobný Fajfrlík držel kolem ramen svého hromotluckého kámoše Václava Holického, Voděnka, řečený Bimbo, lil do své desítky další rum, ale i Karel Marčák, jindy odměřený, se teď přidával k ochraptělému zpěvu, spíše jen hulákání. Pochopitelně, že nálada se přenášela i na ostatní hosty, zvláště pak na ty s vyvinutějším čichem pro levnou alkoholizaci.

„Marčák by chtěl na stůl celou flašku!“ přihnala se upocená Maruška.

„Kravina!“ rozkřikl se Dušek a odhodil načepovaný půllitr, až pěnová čepice pleskala na všechny strany. „Nenechám se kvůli nějakýmu frájovi pokutovat. Ať si pěkně objednává po jednom. Nalejvat stačím. Důležitější je, jak bude on stačit s placením. Už sis ho vůbec proťukala?“

Maruška se snažila využít několika málo vteřin relativního klidu k úpravě svých slámových vlasů. Na otázku se jí nechtělo odpovídat, asi proto, že i ji vzrůstající účet zneklidňoval.

„Beztak se mi to nějak nezdá,“ pokračoval Dušek ve svém monologu; bylo to paradoxní, ale stáčené pivo mělo výrazně mléčnou barvu. „Je pátek jako každej jinej. Ani není Josefa, ani Franty, ani se nebralo, ani chlapi nemaj volno kvůli Mezinárodnímu dni žen…“ pohledem zavadil o reklamní kalendář na stěně. „Mohl by se tady někdo z nich jmenovat Růžena? Raději si je, Marie, zkasíruj!“

Bylo patrno, že nemá Karla Marčáka a jeho kumpány ve valné oblibě. Dalo se to vysvětlit jednoduše: každý správný pamětník musí být přesvědčen, že opravdoví frajeři žili jen v dobách jeho mládí. Jako třeba hned vedle Marčákova stolu bývalý kasař Vítek. Ano, ten by mohl vyprávět, kdyby mu někdo odsud za vyprávění stál. Jako stavěč cirkusových šapitó projel téměř celou Evropu; i kriminály poznal téměř v celé Evropě, ale to, co mu dokázali a za co dostal odpovídající paletu, mnohonásobně převýšil zisk. Dušek vždycky souhlasil, když Vítek požadoval od levných šlapek, které občas zavítávaly ze svých abštajků do Taverny, aby ho zdravily jako šlechtu… Kasař Vítek to prosím ano. Ale marčákovci?

Malinký Fajfrlík už toho má v hlavě mnohem víc, než je zdrávo, teď už svého medvědovitého kamaráda jenom neobjímá, ale přímo na něm visí, Voděnka, řečený Bimbo, ustavičně odbíhá, hlásí se u něj potíže jistého rázu, i Marčák však už není takovým husarem jako jindy, nekontroluje se, vlasy mu padají do čela, na módním knírku se mu usazuje pivní pěna, oblek zapopelený, a co hlavně: je družný, neobvykle družný, ťuká si s každým, kdo se nachomýtne, klátí se občas i k okolním stolům…

V deset hodin večer šťouchl nenápadně Marčák do Fajfrlíka a ukázal na dveře. Přikývl i Holický a jeden po druhém se vytratili. Vzápětí vstal i Marčák, Vrávoral tak, až výčepní Dušek za svými pípami zpozorněl. Byly chvíle, kdy okázale dával najevo nelibost nad tím, že se dostal pro notorické šizení hostů až do tohoto zaplivaného lokálu.

S Holickým a Fajfrlíkem se Marčák sešel na chodbě. Po předchozí opilosti nebylo ani památky. Z chodby vedly jedny dveře na dvůr, jedny do ulice, která vytvářela s Tavernou vzácnou stylovou jednotu. Ostatně celé toto předměstí by bylo nejrozumnější zbourat a znova vystavět, po drobných zvelebovacích akcích jenom vyniká jeho zanedbanost. Upravit parčík mezi polorozpadlými domy, to je jako spravovat jutový pytel smokingovým suknem.

Vyšli na dvůr. Dva otevřené vchody ke klozetům, řada dřevníků (nebozí nájemníci nepřišli existencí Taverny jenom o klid, ale i o sklepy), v rohu popelnice když stály venku, byly ustavičně rozsypávány.

„Všechno zmáknout tak, jak jsem vám vtlouk do hlavy, jasný?“ zeptal se Marčák. „Svoje zlepšováčky si necháte od cesty.“

„Jasný,“ přitakal drobounký Fajfrlík.

Dvůr byl neosvětlený, měsíční svit vytahoval ze tmy jen obrysy předmětů a postav.

„Kam sis to dal?“

Fajfrlík se přiblížil k dřevníkům.

„Sem.“

„Tak jedeme,“ zavelel Marčák.

Sám se postavil ke vchodu, aby nemohl na dvůr vniknout někdo nepovolaný. Ruce měl vražené hluboko do kapes: listopad byl tentokráte nepříjemně chladný, nepříjemně skučivý a nepříjemně suchý; to všechno obzvláště vynikalo ve městě zamořeném exhalacemi z povrchových dolů a elektráren.

Holický udělal ze svých pracek schůdek a Fajfrlík se hbitě vyšvihl. Pak hodil svému nerozlučnému kamarádovi něco, co v přítmí vypadalo jako kufr, a dřív než mu mohl Holický pomoci i se sestupem, skočil. Tupě to zadunělo, bylo to přece jen přes dva metry, Fajfrlík přepadl na všechny čtyři.

„Na tyhle pitominky jste machři,“ sykl naštvaně Marčák.

„Nikdo mě nevidí,“ uklidňoval ho šeptem Fajfrlík.

O to zřejmě Marčákovi nešlo: dobře věděl, že z estetických důvodů využívají nájemníci pouze těch místností, odkud se není třeba dívat na permanentně pozvracený dvůr.

„Až bude po všem, tak si zlom, ty gumáku, nohu třeba natřikrát, když tě to bude bavit…“

Choval se ke svým společníkům a nejenom teď s despektem námořního kapitána, který je přesvědčen, že s takhle pitomou posádkou se ještě neplavil.

„Až hvízdnu, projděte.“

Vrátil se do lokálu, aby zjistil, zda se některý z hostů nechystá použít dvora. Všichni ale spokojeně seděli a pili. Marčák tedy mohl hvízdnout okamžitě. Dvojice se vytratila. S kufrem vypadali ještě směšněji: Fajfrlík připomínal puberťáčka, který byl právě vyhozen z domova, Holický dobrého strýčka, který se ho ujal.

„Nějak se mi klepou prsty. Asi budu muset…“ přiznal před Tavernou.

„Pitomci,“ ulevil si Marčák ještě jednou. „Copak mám tohle zapotřebí?“

V příštích minutách byl opět ponořen do zábavy. Hlavy některých hostů už beznadějně spočívaly na stolech. Možností levného opivnění byl zmožen dokonce i nekorunovaný kasařský král Vítek.

Kdo byl až obdivuhodně čilý, herec klaštického divadla a začínající literát Miloš Jílek: co chvíli se skláněl ke svému zápisníku, aby zafixoval prchavý okamžik; dílem pro svou okamžitou slávu, dílem pro poučení příštích generací. Na sobě měl hrubý svetr s rolákem, v jakém se rád nechával fotografovat Ernest Hemingway. Pokud jde o vztah Miloše Jílka ke Karlu Marčákovi, dalo by se říct, že Jílek byl u Marčáka jistou výjimkou; asi se to dalo vysvětlit druhou Jílkovou profesí herectvím: nikdo nedokázal dát tak okázale najevo svůj obdiv. A to Marčák potřeboval. Na milost bral Jílka i bývalý kasař Vítek; u něho to zase byla skrytá touha, aby se o něm psalo: už si přece mohl přečíst o kasaři Jelínkovi, o kasaři Slepičkovi… A Bartůněk? To přece byla proti němu úplná nula alespoň sám o tom byl přesvědčen…

Těsně před půlnocí se mezi hosty vrátili Holický s Fajfrlíkem. Taverna už připomínala stav po dopadu atomovky střední razance. Řev, neproniknutelný vzduch, mlácení židlí a do toho všeho chtěl Vítek, který se mezitím malinko probral, zpívat svým ochraptělým hlasem No tak vidíš, Máňo, přece jsme tě lízli… asi se mu zdálo, že právě něco podobného chybí. Zpívat nedokázal, zato mu tekly slzy, neboť píseň oživovala vzpomínky.

Na Fajfrlíkovi a Holickém bylo znát, že se ze všech sil vyhýbají Marčákově pohledu. S přehnanou opilostí odmanévrovali pryč, kdykoliv se k nim Marčák dostal.

„Nezlinkovali jste se skutečně?“ zašeptal.

Ničím jiným si nedokázal jejich chování vysvětlit. Oni však neodpovídali.

Zakrátko se dala servírka Maruška do nelítostného kasírování. Dušek výhrůžně postával za jejími zády, to už byla stálá úloha. Na dodržování uzavírací hodiny v Taverně měli hlídkaři spadeno. A zneklidňovali se, kdykoliv zjistili, že jim nějaká rozjařená parta táhne z Taverny do vnitřního města…

2

Paní Růžková zatřásla svým manželem, jako to činila již bezmála čtyřicet let, (i když v zájmu objektivní pravdy je nutno poznamenat, že existovaly i roky, kdy buzení bylo prováděno jemným pohlazením po tehdy ovšem ještě vlasaté manželově hlavě). Vzdychla, krátce zanadávala, potom navykle dovršila rituál tím, že stáhla ze svého druha peřinu. Ložnice byla malá, chladná; úsporná žárovka ji ještě zmenšovala a ochlazovala. Do takového dne se ovšem nikomu nechce.

V kuchyni se zabalila přes flanelovou noční košili do kabátu, zapálila hořák plynové trouby (ještě štěstí, že je v tomhle domě aspoň plyn), a začala připravovat pro oba dva snídani a pro manžela svačinu, chlapovi už je přes šedesát, ale láduje se pořád jako rekrut. Všechno probíhalo podle neměnného pořádku; i to, že nyní se opět musela vrátit do ložnice a dokončit obřad buzení ctěný choť začíná dětinštět, podobat se čím dál víc jednomu ze tří vnuků, zase se zmocnil odebrané peřiny a vesele si pod ní vychrupuje.

„Tak vstávej, Josef, zejtra máš neděli, můžeš si to natáhnout třeba do poledne…“

„Vždyť už jsem probuzenej, co se staráš,“ odpověděl pan Růžek, aniž přitom otevřel oči; dokonce se zdálo, že jeho řeč je rovnoměrně rozložena mezi jednotlivé vdechy a výdechy: mluvil, jen to chrčelo a hlas přicházel odkudsi z nesmírných dálek.

Pak se pan Růžek přece jen vzchopil. Dotkl se podlahy s levným a prošlapaným kobercem, jako by se dotýkal hladiny ponorné říčky. S rukama náměsíčně předpaženýma došátral ke kuchyňským dveřím. Výprodejové pyžamo na něm viselo, jako by během noci ještě trochu zhubl (kam jen ty krajíce chleba se sádlem dává?).

V kuchyni se už dalo vydržet; lidé z těchto domů nejsou choulostiví. Paní Růžková nalila do otřískaného umývadla vlažnou vodu, do plecháčku horkou (na holení), sama se chopila starého kbelíku, který stál vedle plynového sporáku a sloužil za koš na odpadky; byla zvyklá využívat každé chvilky. Upnula se ještě těsněji do kabátu (listopad byl tentokráte skutečně chladný, skutečně skučivý a skutečně suchý zvláště pak rána…), na chodbě si obula místo bačkor rozškrundané střevíce, odemkla domovní dveře a přeběhla neukliditelný dvorek. Popelnice byly jen chabě osvětleny žárovkou na dřevěném sloupu elektrického vedení. Kdyby filmaři potřebovali levné záběry ze staré dělnické kolonie, nenašli by nic příhodnějšího; čas jako by se tady zastavil; úzká nedlážděná ulice odevzdaně vyčkávala likvidaci; odevzdaní v podstatě byli i všichni její obyvatelé.

Dříve než paní Růžková stačila nadzvednout víko popelnice, všimla si něčeho, co v šeru připomínalo spící lidskou postavu.

„Jako dobytek, jako dobytek,“ zabrumlala; lidé zde skutečně nejsou zchoulostivělí. „Copak všichni vožralkové musej lézt právě sem k nám?“

Vysypala kuchyňské odpadky, schválně bouchla víkem popelnice a chtěla se vracet. Přesto jí to však nedalo.

„Člověče, vstávejte! Copak se tohle dělá ve slušný čtvrti? Nakonec ještě chytnete zápal plic,“ dodala nepoměrně mírnějším hlasem.

Opět popošla několik kroků směrem k domku. Cítila, že začíná prochládat, zejména od nohou.

„Tak slyšíte, hergot?“ zopakovala svou výzvu, když postava nejevila sebemenší snahu uposlechnout.

Aspoň kdyby něco zavrčel…

Paní Růžková odložila prázdný kbelík a srdnatě zatřásla flamendrovi ramenem. Sotva se ho však stačila pořádně dotknout, prudce uskočila.

„Jéžišmarjá, Joséééf…!“

A to bylo jediné, co se z ní vydralo. Mužská postava zády opřená o popelnici, s koleny těsná u brady a rukama podél trupu přepadla s temným žuchnutím na pravý bok, tedy směrem k paní Růžkové. Tak bezvládně, že nikdo by v tom předmětu neshledával kdysi pohyblivé lidské tělo…

Telefon v garsonce kapitána Zděnka Kalaba zadrnčel tak, jako by nevibrovalo jenom kladívko zvonku, ale i všechny stěny, nábytek a bytové doplňky. Kalab ze všeho nejdřív rozsvítil světlo nad svou válendou a doopravdy se mu zdálo, že všechno kolem je rozmazané. Se zvednutím sluchátka nijak nespěchal: ve čtyřiceti letech a při jeho povolání už se s žádnou dvakrát radostnou zprávou ani nemůže počítat. Zvláště ne teď; podíval se na ciferník hodinek (jaká ironie, budík večer schoval pod válendu v bláhovém domnění, že během sobotního dopoledne dospí to, co mu bylo poslední dobou odepřeno). Půl šesté.

„Ano?“ ohlásil se.

Chtěl hlasitě zívnout, aby se rušitel zastyděl, ve zlomku vteřiny však jeho obličej zvážněl a prsty sevřely ještě pevněji telefonní sluchátko.

„Kamže mám přijet?“

„Do Spojovací ulice… To je kousek od okresního soudu. Nechceš, abych raději pro tebe někoho poslal?“

„Hned jsem tam. Hlavně ať tam nepouštějí nikoho z řad našich detektivů amatérů!“

„Bez obav, výjezdovka už pracuje aspoň čtvrt hodiny, ohlásili se vysílačkou.“

Spojovací ulice byla ve staré části Klaštic, od Taverny asi půlhodinu pohodlné chůze. Od počátku našeho století se zde prakticky nic nepostavilo, ani plán zástavby Klaštic zde pro budoucnost s ničím nepočítal. Masívní stavby z té doby jako například zmíněná budova okresního soudu si zachovaly svou důstojnost, čas jim dal patinu; méně bytelná díla pak zchátrala úměrně k prošlým letům. V souvislosti se Spojovací ulicí je pak možno hovořit výhradně jen o chátrání: ty přízemní domky byly nuzné už tenkrát. Žádný neměl plot: ne, nebyla to stavitelská rarita, nebyl to ani projev důvěry v lidské dobro.

Tady se prostě nedalo nikdy nic ukrást. I osvětlení Spojovací ulice bylo vždy nedostatečné, těch několik holých žárovek na dřevěných sloupech elektrického vedení se navíc stávalo častým terčem místních střelců ze vzduchovek a praků, takže pracovníci Technických služeb města Klaštic s výměnami nijak nepospíchali.

Kdysi už bylo s likvidací Spojovací ulice prakticky započato. Záhy se však iniciátoři akce přesvědčili, že pouhá nesmiřitelnost s ostudnými pozůstatky minulosti nepostačuje: bourat nebylo obtížné, lidé ze zbouraných domků se však neměli kam stěhovat, proto bylo konečné řešení odloženo. A na vzniklém prostranství si hned postavili čiperní mravenečkové garáže. Garážemi tedy byla Spojovací ulice směrem k budově okresního soudu zakončena.

Název Spojovací nyní působí dojmem nahodilého výběru, dříve snad tato ulice přece jen něco spojovala. Nyní do ní vstupovali prakticky jen její obyvatelé, zvláště pak večer: sotva se zešeřilo, vypadal vchod do ní jako jícen tajemné obludy, nefalšovaný zapadák. Ten, kdo se rád podrobuje osobním zkouškám, může průchod považovat za projev odvahy.

Klaštickými ulicemi Kalab projížděl s rozsvícenými potkávačkami. Na život bez garáže už si jeho embéčko zvyklo (vlastně mu nic jiného nezbývalo), chtít však od něj, aby v listopadovém ránu nebylo prochladlé, by bylo příliš.

Spojovací ulici dlouho hledat nemusel: před vjezdem do ní parkovala volha s modrobílými pruhy. Mládenec, jehož tělesné rozměry ještě umocňoval beránčí kožich s vyhrnutým límcem, dal energickým pohybem najevo, že v blízkosti Spojovací ulice, tím méně hned za volhou se světelným majákem a anténou vysílačky, nemá nikdo parkovat. Když Kalab nedbal, rozložil se před jeho embéčkem v celé své mohutnosti, snad se k tomu účelu ještě zhluboka nadechl.

Přece jen bych se měl na oddělení víc zdržovat, napadlo Kalaba. Nikdo ho nezná a co kdyby jednou někde potřeboval trošičku protekce… Jeho vizáž mládenci skutečně nic neříkala. Nebo bych si alespoň mohl vzít nějakou funkci, slevil Kalab naposled.

Ukázal mládenci svůj služební průkaz. Ani to však příliš nezapůsobilo.

„Počkejte ve voze.“

„Dobře,“ souhlasil Kalab. „Počkám.“

„Už tam na vás čekají,“ řekl mládenec, když se vrátil z temného jícnu; stále ještě se nezačalo rozednívat.

Kalab se dooblékl a pro jistotu si zamkl vůz. V mládencově pohledu (doposavad se v něm objevovala jen závist, závist člověka, kterému byla svěřena úloha lepšího hlídacího psa), našla nyní své místo i jistá nevraživost.

Alespoň už si mě bude zase jeden pamatovat, pomyslel si Kalab. Zrnko k zrníčku…

Mrtvola mladého muže byla nalezena asi zhruba v polovině délky Spojovací ulice. Nyní byl prostor u popelnic osvětlen přenosnými elektrickými reflektory. Ty drsně odhalovaly i to, co v přítmí zůstávalo naštěstí skryto: zaschlou krev, která prosakovala přes košili, přes sako i přes svrchní plášť. Musel to být silný proud, skoro gejzír, pravděpodobně z levé půlky hrudníku. Ústa nepřirozeně rozevřená (jako je rozevírá člověk, který chce vykřiknout, ale již není výkřiku schopen), oči vypadaly, jako by je tvořilo jen bělmo, úděsně rozšířené bělmo, nyní již částečně vyschlé, bez lesku.

Kalab se pozdravil se svými kolegy. Tady už naštěstí stačila jen jeho vizáž.

„Doklady měl u sebe?“

„Měl,“ odpověděl technik. „Ale celkem to ani nebylo zapotřebí.“

„Tys ho znal?“

„Známá firma Karel Marčák. Kdyby se nestalo tohle, určitě by ses s ním zanedlouho seznámil i ty.“

Podal Kalabovi náprsní tašku. Zatím ještě nebyla podrobena laboratornímu zkoumání, tak ji chránil igelitový sáček. Na dotek už bylo patrno, jak je naditá. Technik porozuměl jeho vnitřní úvaze. Ukázal na nehybné tělo: „Kdyby ji nosil nalevo, možná, že to s ním dopadlo šťastněji… Ale kdo to může vědět?“

Kalab si podvědomě přejel dlaní svoje semišové sako. Při první vhodné příležitosti si musí to pouzdro, ve kterém má nejrůznější průkazy, lístky z opraven a čistíren a občas i nějaké peníze přendat! Kdo to může vědět?

„Přepsali jste si už nacionále?“ zeptal se, aby nemusel žádat technika o novou asistenci.

Praporčík v uniformě zalistoval v bloku. Podle počtu popsaných stránek se dalo usuzovat, že se snažil.

„Hned… Karel Marčák, narozen 8. června 1941 v Praze, národnost česká, číslo občanského průkazu 630987 RE-68… Okamžik: bydliště Svojsíkova 24.“

„Svojsíkova kde to je?“

„Tamtím směrem,“ ochotně vysvětlil další z výjezdovky. „To znamená, že by mohl jít touto ulicí domů?“

„Mohl.“

„A nadešel by si?“

Kalab se stále ještě potýkal s tím, že nepracoval v Klašticích dlouho. Oproti domorodcům, kteří tvořili valnou část osazenstva okresního oddělení Veřejné bezpečnosti, byl stále jaksi v nevýhodě. A bylo pochopitelně i dost těch, kteří vpád někoho cizího těžce nesli: v každé Kalabově větě cítili výsměch místním podmínkám, poťouchlou urážku lázeňského města Klaštic.

„Spíš bych řekl, že nenadešel. Čtyřicet metrů od téhle ulice vede souběžně jiná…“

Kalab se zorientoval:

„Samozřejmě. Nemusel by klopýtat, šlo by se mu mnohem rychleji, bezpečněji…“

„Třeba se s nikým nechtěl potkat.“

Kalab se podíval na technika, autora poznámky. I to je možné, na závěry je však zatím brzo.

„Posledním zaměstnavatelem je klaštický podnik ČSAD,“ pokračoval praporčík. „Ale nedělal tam nijak dlouho…“

„Jak by taky mohl,“ doplnil technik. „Zapomínáš, že musel sledovat všechny novinky v nápravných zařízeních. Do Klaštic se dostal se spisem.“

Kalab stále ohmatával náprsní tašku.

„Kolik je vevnitř?“

„Tři tisíce jedno sto. A drobáčky.“

„Myslel jsem si to,“ přiznal Kalab.

Lépe řečeno: věděl, že stokorun je s největší pravděpodobností víc jak pětadvacet. Právě na toto množství už měl odhad.

Marčák byl při své poslední cestě oblečen do šedého obleku nejnovějšího střihu, v košili se širokým límcem a květovanou kravatou. Přes oblek sportovní plášť s kapucí. Kalab se sklonil: v okamžiku bodnutí už musel být kabát rozepnutý, jeho tkanina nebyla narušena. Krev však vsákl.

I průměrně zkušený kriminalista musel okamžitě zjistit, že místo nálezu se nekryje s místem vraždy: jak asi by si počínal vrah ve stísněném prostoru mezi dvěma popelnicemi? První nález krve, silné reflektory postačovaly k jeho viditelnosti, navíc si technik zpočátku pomáhal přenosnou křemíkovou lampou, byl asi tři metry od popelnic, uprostřed ulice, těsně pod holou žárovkou na dřevěném sloupu elektrického vedení. Pachatel měl tedy nejen zájem, ale i dostatek fyzických sil k tomu, aby uklidil Marčákovo určitě osmdesátikilogramové tělo z bezprostředního místa vraždy.

Co zvláště upoutalo Kalabovu pozornost, to byly zbytky cigaretového popílku, stále ještě ulpívající v Marčákově levé dlani. Kalab si vypůjčil reflektor, aby mohl tuto skutečnost ještě podrobněji prostudovat: popel v dlani, to svědčilo o poněkud neobvyklém a zajisté i poněkud nepohodlném držení cigarety.

„Nedopalek ležel zde,“ upozornil technik.

Jeho prst zamířil ke křídovému kroužku nedaleko značky, která kopírovala obrysy první krvavé stopy. Pak ještě pro informaci ukázal Kalabovi vzájemnou polohu na měřítkovém plánku; nečinil se tedy jenom praporčík. Tento objev měl dalekosáhlý význam: nepotvrzoval jenom to, že Marčák těsně před svou smrtí kouřil. Byl důkazem, že Marčák nepovažoval za nutné být před vrahem ve střehu. A byl to bezesporu ostřílený hošík.

„Můžeš mi ukázat zbytek cigarety?“

„Samozřejmě,“ ujistil technik, i když bylo znát, že rozevírat zkřehlými prsty tuhé řemení pohotovostní brašny mu nepůsobí valnou rozkoš.

Podal Kalabovi zavřenou zkumavku. Byla to cigareta s filtrem; Kalab odhadl, že mohla být zapálena asi tak půl minuty. Zamáčknuta nebyla, zhasla sama od sebe.

Technik podal Kalabovi druhou zkumavku. V ní byla ohořelá zápalka.

„Výborně, právě jsem se chtěl zeptat. Kde jste ji našli?“

„Značka číslo dvě,“ informoval technik nejprve in natura, potom opět posloužil svým plánkem. „Samosebou se ovšem rozumí, že zatím není potvrzeno…“

„Ano, to se rozumí,“ uklidnil Kalab.

Nález zápalky pochopitelně ještě nemůže znamenat, že právě ona zapadá do rekonstrukce posledních Marčákových chvil. Je zapotřebí odborně prozkoumat, jak dlouho je zmíněná zápalka vystavena působení volných povětrnostních vlivů, zkusit sejmout otisky prstů, stanovit přibližnou dobu jejího zapálení, zjistit v případě, najde-li se u Marčáka krabička jestli jsou zápalky v ní jejími přímými družkami (a pouze jí se dostalo té podivné cti, aby naposledy posloužila člověku) … Snad měl technik obavy, aby toto vše na něm Kalab nechtěl, určitě by to přesahovalo nejen možnosti jeho vybavení, ale i odborné schopnosti.

„Nic jiného jste nenašli?“

„Zatím ne,“ odpověděl praporčík.

Trochu se ho ta otázka dotkla. Před Kalabovým příchodem asi byli svorně přesvědčeni, že více stop na místě činu ještě nikdo nikdy nenašel.

„Čekáme na rozednění,“ doplnil technik. „Nemůže si přece pořád tak dávat na čas…“

Nenávistně se rozhlédl kolem sebe, nevěděl, kterým směrem svou stížnost na počasí adresovat.

„A co pes?“

K tomuto dotazu Kalaba inspirovaly dvě temné postavy, které se právě vynořily postava člověka a postava zvířete.

„Nezabírá,“ odpověděl technik.

„Vlastně zabral,“ doplnil tentokráte pro změnu praporčík. „Vlezli jsme rovnou tady do tohohle domku. Na paní, která Marčáka objevila. Co jsme to jenom za lidi, venku tma, a ona jde sypat odpadky do popelnice?“

Kroutil hlavou, ale spíš chtěl zaplašit nepříjemnou vzpomínku, než řešit tuto dušezpytnou záhadu.

„Lekla se vás?“ zajímal se Kalab.

„Už se uklidnila. Ale mezi námi, já si myslím, že ta dáma by byla schopna zastavit pár splašených koní, jen by to zahvízdalo.“

Kalab poděkoval a sám se vydal na prohlídku Spojovací ulice. Tu a tam se již začínalo v některém okně rozsvěcet. Přítomnost výjezdové skupiny a práce se silnými reflektory naštěstí ještě nevyvolávaly všeobecnou pozornost: až se rozletí patřičně upravená zpráva, bude všechno jiné. Kalab se už nedokázal vzrušovat romantizujícími představami, že právě prochází stejnými místy jako vrah, spíše si jen snažil logicky srovnat všechny dosavadní poznatky: musí tak postupovat od samého počátku jakmile by počkal, až se nahromadí, vznikl by zmatek, v jakém by se taky nemusel vyznat; ostatně urovnáváme-li si a hodnotíme poznatky i o svých bližních tak, jak přicházejí, jen výjimečně se může stát, že by nás zničehonic překvapily…

Podle polohy Marčákova těla (i když musela být provedena jistá úprava podle výpovědi paní Růžkové), Kalab předpokládal, že oběť byla k popelnici posazena ještě dříve, než došlo ke klinické smrti, nebo alespoň ještě dříve, než se začala projevovat posmrtná ztuhlost. V prostoru u popelnic mohl s Marčákovým tělem manipulovat jen člověk fyzicky zdatný, nemluvě pak o tom, že to musel být člověk otrlý, který se nezalekl krve, který nebyl postižen traumatem, ale chladně postupoval podle připraveného plánu. Rána byla bezpečně vedena do srdeční krajiny, pachatel tedy musel mít i jisté zkušenosti s bodnou zbraní, musel umět zachovat klid a rozvahu.

Na klíčovou otázku, jestli s Marčákem přišel, nebo na Marčáka čekal, se zatím ještě spolehlivě odpovědět nedalo; jisté však bylo, že na místě činu nebyly nalezeny žádné stopy zápasu, nic, co by svědčilo o Marčákově sebeobraně. Jak to, že přijal smrtící úder s takovou odevzdaností? Dobrovolně se něco takového nepodstupuje. Byl tedy stoprocentně překvapen? Jestliže ano, nabízí se logické pokračování této otázky: kdo by ho byl schopen překvapit? Kalab ještě neznal nikoho konkrétního z Marčákova okruhu, obecné kombinace však už schopen byl: překvapit ho mohl buď někdo tak známý, že by od něho útok v žádném případě neočekával, nebo někdo tak slabý, že Marčákovi jeho frajerství velelo chovat se naprosto uvolněně, bez obav; tato druhá verze však poněkud odporuje skutečnosti, že pachatel byl schopen manipulovat s nelehkým tělem.

Dále ještě nebylo možno na základě prohlídky místa činu a zhodnocení všech nalezených stop spolehlivě odpovědět, zda byl pachatel sám, nebo bylo pachatelů více. Možná byla i kombinace, že Marčák vstoupil do Spojovací ulice s někým známým, nečekaně však byl přepaden ze zálohy, tedy léčka. Nutno je mít na zřeteli, že Marčák kouřil do posledního okamžiku cigaretu. Ověří-li se, že nalezená zápalka patřila Marčákovi, bude možno poslední minuty upřesnit i tím, že Marčák se na místě vraždy zastavil, alespoň na dobu potřebnou k zapálení a vykouření poloviny cigarety.

Důležité bude zaměřit se na otázku, proč právě Spojovací ulice? Vedla přes ni oblíbená Marčákova trasa? (To by znamenalo najít svědky buď někoho z Marčákových blízkých, nebo někoho ze zdejších obyvatel.) Sešel se tady s někým? Zkratka k domovu to přece nebyla. Jisté snad bylo pouze to, že jestli někomu právě Spojovací ulice vyhovovala, pak jedině vrahovi. Vhodnější prostředí pro svůj záměr by asi nenašel…

3

„Bydlet ve Spojovací ulici, na to aby měl člověk náturu, ne?“ zeptal se Kalab paní Růžkové, oné dámy, která by podle praporčíkova dobrozdání byla schopna zastavit pár splašených koní, jen by to zahvízdalo.

Seděli v zašlé kuchyňce; mnohé by se zde jistě dalo vylepšit i bez finančních nákladů, bylo to však typické prostředí lidí, kteří už jsou přesvědčeni, že pro ně na těch pár roků života stačí to, co mají.

„Tohle se nám tady ještě nestalo,“ vysvětlovala paní Růžková, zdálo se, že nyní již zcela uklidněná. „Jednou tady sice nějakej chlap přepadával ženský. Tak jsem si ho vyčíhala, starej mi předtím uřízl kus gumový hadice.“

Praporčík byl skutečně zdatným psychologem: nebo se snad paní Růžková postavila stejným způsobem i proti uniformovaným příslušníkům a služebnímu psu? Pak by to ovšem nebyla znalost psychologie, ale docela obyčejná zkušenost.

„Velmi si vážím toho, že se nebojíte,“ snažil se Kalab vlichotit do její přízně, cítil, že toho bude zapotřebí.

„Kdepak, pane…“ nevěděla, jakým titulem ho obdařit. „Já vyrostla v hospodě. Přála bych vám vidět mlynáře Tomana, když jsem mu jednu ubalila… Myslel si, že jsem ňáká na vomakávání… A že to byl vyhlášenej rabiják!“

„Spíte dobře, paní Růžková?“ pokračoval Kalab.

Trochu se bál, aby paní Růžková nepřistoupila k detailnímu popisování té idylické scénky ze života na českém venkově.

„Zaplať pánbu,“ třikrát zaklepala kloubem prostředníku na desku stolu. „Kdyby mi šlo všechno tak dobře jako spaní. Střílet z kanónu by vedle mě mohli… Ale probouzím se přesně, bez budíku. Můžete se zeptat mýho. Anebo dcery. Znáte mou dceru?“

„Asi ne.“

Mlhavě si uvědomoval, že se na něj řítí cosi dalšího.

„Určitě ji budete znát,“ naléhala bodrá paní Růžková. „Určitě. Třeba jste s ní chodil do školy. Anebo jste spolu dokonce někde trdlovali, na to byla vždycky jako dělaná, protancovala by poslední podrážky…“

„Kdepak, paní, mně už je čtyřicet!“ bránil se Kalab.

„A říkám snad, že jí je míň? Aha, teď už vím, proč si nemůžeme rozumět!“ vítězoslavně se ťukla do čela.

„Proč?“

„Já jsem vás zapomněla upozornit, že jsem ji neměla se svým starým, s tím, co ohlašoval ten mord. Dcera se jmenuje Hnátová. Marie Hnátová. Ještě vám to nic neříká?“

„Ne, bohužel ne…“

„Nebo že byste ji znal už vdanou? Teď se zase jmenuje Krejčiříková…“

Ve všech učebnicích kriminalistiky se uvádí, že vstupní část výslechu má mít jen všeobecný charakter, má navázat lidský kontakt mezi vyslýchajícím a vyslýchaným; uvažovali však tito teoretici, k jakým praktickým úskalím lze dospět?

„Nebudu vás, paní Růžková, dlouho zdržovat, určitě jste rozrušena tím, co se stalo,“ bránil spíše sebe než ji Kalab. „Přišel jsem za vámi jako za starousedlicí. Chodí Spojovací ulicí hodně lidí?“

„Jak kdy… Ale jakmile dceru uvidíte, hned budete doma.“

„Jak kdy,“ zopakoval zamyšleně Kalab; druhou část výpovědi úmyslně přeslechl. „Nepředpokládám, že byste někdy neměla co na práci, ale přesto si asi všimnete, kdo chodí. Můžete mi o nich něco říct?“

„Jménama znám jenom lidi z ulice.“

„Ty neuvažuju.“

Zavzpomínala; v tom okamžiku se rozplynula i představa dámy, která zastavuje pár splašených koní, jen to zahvízdá, i představa kypré dcerky hospodského, která umravňuje mlynáře Tomana, a zůstala jen obyčejná česká máma. Kalab nevěděl, proč právě v tomto okamžiku a proč právě obyčejná česká máma, to ho však napadlo; naše asociace nejsou vždy střízlivě logické…

„Občas projde někdo z těch, kdo má na druhým konci garáž a nechce jít horem. Pak si tady pochopitelně hodně hrajou kluci. Někdy se mi z toho jejich vřískání až dělá špatně.“

„Mnoho lidí tedy nechodí,“ shrnul Kalab.

„Ne, ani se nedivím, že se radši vyhnou.“

„Paní Růžková, toho mrtvého jste si pak prohlédla ještě jednou, když na něj svítili, nemám pravdu?“ zeptal se Kalab, i když v duchu se omlouval za ten praporčíkův nápad.

„Jo, říkali, ať se jdu na něj podívat, jako by to bylo bůhvíjaký gusto…“

„Viděla jste, paní Růžková, někdy procházet jeho? Tady z kuchyně máte přece výhled, kroky musí být slyšet… Moc by mi na vaší odpovědi záleželo.“

Chvilku váhala; určitě to nebylo přemýšlení, váhala.

„Vám to tedy řeknu: několikrát šel. Myslete si o mně, co chcete, ale jim jsem to neřekla. Vůbec nedokázali mluvit tak, jak jim zobák narost. Jeden mi dokonce říkal občanko… Jako bych byla nějaká legitimace!“

„Chodíval sám?“

„Semězdá, že táhnul nějakou holku. Ale tu bych popsat nedokázala, ani nevím, jestli to byla vždycky jedna a ta samá. Teď máte všechny stejný. Vlasy jako když kopnete do drnu.“

„A váš pan manžel, paní Růžková, ten spí dobře?“

Pohrdlivě mávla rukou:

„Ten? Jako špalek. Navíc bere spaní ostatním. Jak myslíte, že jsem ráno vypadala, než jsem se odhodlala k činu?“

Kalab zbystřil pozornost.

„K jakému činu?“

„Než jsem se na noc přestěhovala sem do kuchyně! Chrápe, jako by řezal dříví na zimu. Nebo jako špatně nabroušená cirkulárka. To víte, v mým věku už se člověk potřebuje v posteli hlavně vyspat. Celou noc se jenom převracet a mlaskat koho by to bavilo?“

Bez nejmenších zábran Kalaba zasvěcovala do detailů jejich soužití.

„V noci jste tedy nic neslyšela?“

„Nic. Vám bych to řekla. Vy totiž ani nevypadáte jako policajt. Prostě jsem šla ráno vysypat tenhle kbelík.“

Pan Růžek stále ještě pracoval jako údržbář ve sklárně. Kdyby měl domek se zahrádkou a na té zahrádce si mohl postavit včelín, u domku mít králíkárnu, v kurníku slepice, asi by tomu dal přednost; takhle mu nezbývalo nic jiného než chodit stále do sklárny. Kalab si ho nechal zavolat na vrátnici a už z chůze, kterou se pan Růžek přibližoval, se dalo usoudit, že pro tohoto sehnutého a vyschlého muže je dobré vše, co mu umožňuje dostat se na několik hodin denně z domova: na sklárenský nepřetržitý provoz určitě nežehrá víc, než se sluší pro Čecha odchovaného pivem a pivními debatami. (O této náklonnosti zase svědčilo drobné žilkování na mírně opuchlém nose a suché rty, které si z nedostatku přísunu tekutiny ustavičně olizoval.)

Po nevyhnutelné všeobecné části správně vedeného výslechu se však Kalab dověděl něco, co plně vynahradilo svízele cesty, kterou musel on a hlavně pak jeho embéčko do těchto končin vážit. Informace by snad vyvážila i prasklé pero (což by ostatně nebyl na té silnici plné výmolů žádný div):

„Vám to řeknu,“ slíbil, připomínal tím poněkud svou manželku. „Ale starý jsem se pochopitelně zmínit nemoh, to snad uznáte. Měla by hned řeči, proč jsem jako nevyběhl ven…“

Stáli s Kalabem před zděnou budkou vrátného; nevlídná noc přešla do bezvýrazného podzimního dne, nikde ani záblesk slunečního světla, všechno bylo šedé, skoro až pietně. Vrátný je sledoval pomocí důmyslného odrazového zrcátka, škoda jen, že si je musel rukou nastavovat, kdykoliv Kalab škodolibě potáhl pana Růžka o několik kroků dál.

„Co jste zpozoroval?“ zeptal se nedočkavě.

„Počkejte, řeknu vám to popořádku: zničehonic jsem najednou cejtil, že musím…“ uvažoval nad stylizací, která by byla vhodná pro styk s úřední osobou. „Že musím, jak se lidově říká, na stranu. To byla asi čtvrthodina po půlnoci. Pak jsem chvilku váhal, jestli mám jít, do rána bylo přece jen dlouho… Proto taky vím, kolik bylo hodin, jinak mě čas nezajímá…“

„Co jste zpozoroval?“ zopakoval Kalab ještě nedočkavěji.

„Slyšel jsem, jak někdo venku mluví…“ a když zjistil, že je Kalab poněkud zklamán, dodal: „No, Samozřejmě, já netvrdím, že to hned musí mít něco společnýho s vraždou. Vy jste se prostě ptal, jestli jsem v noci na dnešek něco neslyšel. Stará by nerozlišovala. Vyrostla v hospodě…“

„Ano, to už jsem slyšel. Jak dlouho vám mohlo trvat, než jste si vykouřil partyzánku a svedl ten vnitřní boj?“

„No, dost. Možná půl, možná tři čtvrtě hodiny.“

„Možná i hodinu?“

„To nevím.“

Časový údaj se stával stále mlhavějším.

„Rozpoznal jste ty hlasy?“

„Ne, to se mi nepodařilo. Vlastně jsem to ani nechtěl. Jenom jsem si zapsal za uši, že tam někdo mluvil.“

„Byly to hlasy jenom mužské, nebo mužský a ženský?“

Pan Růžek si hladil celou dlaní vrásčitý krk. Snad už ho mrzelo, že se vůbec s něčím svěřil:

„To tedy vážně nevím.“

„Ani nemůžete říct, jestli se projevovaly jako při běžném vyprávění, nebo byly hlučnější, byl na nich znát vliv alkoholu, přely se navzájem, vyhrožovaly si…?“

„Ne, jenom jsem prostě zjistil, že na ulici někdo je,“ tato definice se mu zdála vysvobozující, podíval se zpříma, už uvolněněji, a zopakoval: „Někdo prostě venku byl. A vy jste se mě ptal na všechno, co jsem slyšel.“

„Ano, bylo to na mou odpovědnost,“ přiznal Kalab. „Co jste si o nich myslel?“

„Že jsou to štamgasti z tý Jezerský vinárny, tam zavírají pozdě a často ještě přetahujou.“

„Chodívali často?“

„Dost.“

V tom okamžiku Kalaba napadlo, že se spaním pana Růžka to asi nebude přesně takové, jak se domnívá, nebo jak dává najevo jeho zákonná manželka. Slovy to však nijak nekomentoval. Vlastně to ani nemělo žádný praktický dopad. Zatím ne.

„Viděl jste, pane Růžku, toho zavražděného?“

„Ne. Pádil jsem telefonovat. Na tyhle věci nemám náturu. Do truhly půjdeme všichni, ale dokavad žiju… To je prostě moje zásada. Vy jste za to placenej.“

„Ale jinak je vaše ulice v noci tichá, nemám pravdu?“ Pan Růžek se zřejmě potřeboval odškodnit za mlhavou informaci ohledně doby nočního rozhovoru.

„Jednou jsem na tom samým místě zahlídl pořádnou rvačku!“

„Ale, ale…“

„Co jsem měl tenkrát dělat?“ zeptal se pan Růžek, Kalabovu reakci si vyložil jinak.

„Samozřejmě, že jste nemohl dělat nic!“

„Nemoh, že jo: nemoh!“ opakoval pan Růžek uklidněně…

4

Na Kalabově psacím stole byly vyrovnány všechny dostupné materiály o zavražděném Karlu Marčákovi. Další byly objednány, avšak to, co už měl Kalab k dispozici, dávalo dost výrazné svědectví: stihl toho mládenec za osmadvacet let života požehnaně. Některé papíry jíž zežloutly, jiné na sebe upozorňovaly novotou.

Obligátní požadavek rozvráceného manželství, proplétaný otcovým alkoholismem a matčiným couráním po nocích případně naopak nebyl k lítosti černobílých vykladačů společenských jevů splněn. Nenahrával jim dokonce ani opačný extrém, kdy rodina včetně blízkého příbuzenstva je v permanentní extázi nad genialitou potomka, takže v tom tranzu ani nikdo nestačí zpozorovat, že synáček pije a dceruška se toulá po nocích případně naopak a případně i sdružené. Marčák pocházel z úplně normální dělnické rodiny (stejně jako by samozřejmě mohl pocházet z úplně normální rodiny úřednické), která ničím nad průměrem movitosti a péče nevynikala, ani za průměrem movitosti a péče nepokulhávala. Od útlého mládí se mu však dostávalo důkladné školy pražské ulice.

V patnácti letech už se jako benjamínek party zúčastnil vyloupení jednoho zámeckého muzea asi šedesát kilometrů jižně od Prahy. Akce již v sobě nesla všechny znaky rodící se profesionality: k cestě tam i zpět bylo použito odcizeného osobního vozu (z garáže, aby majitel hned tak ztrátu neodhalil), parta šla na třetinu s odborníkem, který přímo na místě určoval hodnotu a použitelnost jednotlivých exponátů. Všechno bylo provedeno tak vypočítavě, že pracovníci muzea ztrátu ohlásili až po měsíci, datum krádeže mohlo být stanoveno skutečně jen přibližně. A nebýt skutečnosti, že exponáty byly zadrženy při rozprodeji, byla by akce „zámecké muzeum“ přiřazena k těm, které zůstaly neobjasněny a ve kterých s největší pravděpodobností měla tato parta prsty. Kdyby se písemnostmi neprobíral profesionální kriminalista, ale občan schopný dojetí, mohl by si poznamenat, že malý Kája už byl tehdy typický: zatímco se ostatní členové party pachtili za cennostmi, on odcizil jen několik historicky bezvýznamných, zato však použitelných zbraní. Po tomto prvním střetu se zákonem však následovaly v krátké sérii další, ty již pro mladého Marčáka nemohly dopadnout tak příznivě. Na vývojové tendenci se však dalo názorně sledovat, jak se Marčák zorientovával a vyhraňoval: prvotní romantismus ho opouštěl, z benjamínka se stával vládce. A to vládce dost osobitý; několikrát se mu tato osobitost přímo nevyplatila: neokrádal jen ty, proti nimž měli namířeno, okrádal často i své kumpány v tomto ohledu je zákon podsvětí nemilosrdný, ani spolupráce s Bezpečností není pak považována tak docela za podraz. Přesto si zvykl a zklidněl: vybrat potravinářskou samoobsluhu už bylo pro něj obtížné, jako postavit se pěkně s košíkem do fronty. Začínal už pracovat nejen s maskováním stop, ale i s falešným alibi. Ještě před nástupem vojenské základní služby si však již prohlédl ústav nápravného zařízení zblízka. Pokud jde o nápravu, pak při vší úctě k pracovníkům této instituce oslnivého výsledku nebylo dosaženo: a vlastně by bylo nerozvážné chtít něco takového jen od nich. Spíše by se dalo konstatovat, že Marčák zde doplnil svou teoretickou průpravu a jak vyplynulo z pozdějších spisů, navázal zde patřičné osobní kontakty. Jména některých odsouzených, se kterými se právě zde setkal, se potom objevují častěji (a zase je nutno počítat s těmi, která se vůbec neobjevila).

Vojenská služba byla reprezentována jedním svévolným odloučením se od útvaru. Tentokrát však naštěstí už Marčák své zálibě ve zbraních nepodlehl, tak se vše odbylo jen pěti měsíci. Štěstěna však bývá jistým lidem až výjimečně nakloněna: trest spadal svým rozsahem pod amnestii, a tak se vojín Marčák vrátil do civilu současně se svými kamarády.

Stopy na jeho zdravotním stavu to však pravděpodobně zanechalo: jak jinak než jako nutnost léčení pocuchaných nervů lze vysvětlit skutečnost, že celý rok nebyl schopen nastoupit do zaměstnání. V té době už definitivně skončila učňovská léta, z Karla Marčáka se stal zkušený profík. Prokurátor uvaloval vazbu na jeho kamarády zleva, na jeho kamarády zprava, on však mezi tím stále trčel jako kůl. Ani s příživnictvím ochránci zákona nepochodili, Marčák měl vždy po ruce čerstvý útržek z peněžní poukázky; kdosi (bohužel vždycky kdosi konkrétní) mu posílal dostatečně vysokou částku hned s poznámkou splátka dluhu, hned půjčka. K Marčákově cti budiž řečeno, že přesně dodržoval takový způsob života, který odpovídal jeho tehdejším možnostem: nikdy nebyl drzý, nikdy neprovokoval (alespoň ne s hloupou průhledností), nestýkal se veřejně s podezřelými lidmi, ani nenavštěvoval podniky, které byly už podezřelé samy o sobě. Slušně se oblékal a dbal (členům party se často zdálo, že až neúměrně) na svůj zevnějšek.

Zato po roce se k němu štěstěna doslova otočila zády. Pověrčivý člověk by možná uvěřil vysvětlení, že smůlu mu přineslo právě to, že se řádně zapojil do pracovního procesu; i zde je nutno konstatovat, že Marčák si byl moc dobře vědom, jak dlouho může s různými splátkami dluhů a výpůjčkami klamat. V průběhu pěti následujících roků se dostal celkem čtyřikrát před soud, vyšetřován však byl nepoměrně víckrát. Pouze první trest byl podmíněný, zbývající tři si náležitě odpykal (náležitě, protože Marčákovou specialitou bylo nepřijímat podmínečné propuštění; znal se a věděl, že další trest by se mu zbytečně prodlužoval…). A tak prakticky žil dvěma životy: jedním na svobodě, druhým v nápravném zařízení. Oba životy si vyžadovaly své a Marčák tomu podle všech svědectví rozuměl. Byl asi jako majetný člověk, který svůj život prožívá střídavě ve městě, střídavě na své venkovské chalupě…

Jinak byly vždy Marčákovy akce osobité, skoro se zdálo, že Marčákovi působí větší rozkoš jejich vymýšlení a příprava než samotný průběh; ten už ho asi nudil: Marčák a jeho pražští společníci si například bez dovolení vypůjčili zaparkovanou pojízdnou opravářskou dílnu. V noci pak projížděli ulicemi a nakládali uzamčené motocykly. V podstatě to byla obdoba plovoucí továrny na rybí konzervy: oni také během jízdy všechny naložené motocykly rozebrali po náhradních dílech, tehdy byla velká sháňka; na rozdíl od muzejních exponátů byl pak jejich rozprodej naprosto nezachytitelný…

Pokračovat v líčení dalších případů by mohlo být zajímavé, pro leckoho možná i inspirativní, nicméně by to bylo jen modelování glorioly pro někoho, komu nepatří, a k cíli by to nevedlo.

Pro Kalaba byly z celkového studia nejzávažnější tři poznatky: za prvé, že Marčák nebyl pachatel individualista, vždycky pracoval v partě a vždycky si zde vydobyl výsostné postavení, za druhé, že se nikdy úzce nespecializoval, okruh jeho činnosti (samozřejmě opět jen plně dokázané) sahal od potravinářských samoobsluh přes podvody s měněním peněz takzvaným vekslem až po rafinovanou krádež v obchodním domě, která byla pozoruhodná tím, že se odehrála za bílého dne (Marčák a jeho společníci oddisponovávali v patřičném oblečení zboží…) Čeho si zásadně nevšímal, to byl soukromý majetek občanů; připomínal tím americké gangstery, kteří vědí, že mohou hodně, aniž by ztratili přízeň publika, jen nesmí ublížit dítěti, na to je společnost alergická. A třetí poznatek prakticky vyplýval z obou předchozích: Marčákova nesporná inteligence škoda, že jí musel využívat právě k této činnosti…

Když Kalab skončil a jakžtakž si i urovnal množství poznámek, začal telefonicky vytrhávat ze sobotního odpočinku ty kolegy, kteří se již s Marčákem za jeho klaštického pobytu seznámili. V tom byla i jistá msta za ráno, tato řetězová reakce je jedním z nejzákladnějších principů lidského počínání. Nechal si od nich dopodrobna vyprávět i to, co jeden z nich definoval jako povídačku, „kterou zná každej blb“.

Marčákova podoba se tím nerozplizávala jen do šířky, v některých partiích dostávala už i hloubku. Že se stal Marčák za těch šestnáct klaštických měsíců všeobecně známým, o tom nemohlo být ani pochyb (stejně jako se dalo předpokládat, že v kruzích, kde byl ctěn, nezůstane jeho smrt bez patřičné odezvy a že bude kriminalistickou maturitou právě této odezvy využít).

Nejvíce si Kalab sliboval od poručíka Petra Junka, mírumilovného třicetiletého mládence, avšak uznávaného odborníka na záležitosti klaštického podsvětí.

Pak si našel na plánu města Svojsíkovu ulici (jaký paradox: Marčák byl v Klašticích šestnáct měsíců a už zde byl tak známou osobností, jako by se zde pohyboval odjakživa, Kalab zde byl o poznání déle, a pro samé kombinace vztahů mezi lidmi musel hledat obyčejnou Svojsíkovu ulici na plánu…), zamkl papíry do zásuvky jako by měl obavy, že právě na Bezpečnosti je všechno nejméně bezpečné a vycouval ze dvora.

Ve Spojovací ulici se nezastavoval sám, neměl rád nad sebou kontrolu, jenom přibrzdil. I to postačovalo, aby viděl vše, co potřeboval: výjezdovka již byla posílena, všichni se svorně činili, z čehož vyplývalo, že zatím toho ještě moc nalezeno nebylo, tím okamžikem již zpravidla nastává jisté zklidnění. Všude postávali čumilové, tvářili se tak, jako by ještě neviděli dospělé muže, kteří lezou po kolenou a prohledávají každou škvíru: několik melouchářů s instalatérskými brašnami tomu dokonce dávalo přednost před tutovým výdělkem. A svorně diskutovali. Kalab byl přesvědčen, že dobrá polovina už ví, jak na to, mnohem lépe než on. Svojsíkova ulice byla skutečně nedaleko. Kalab pozorně sledoval narůstající radu sudých čísel. U čtyřiadvacítky zastavil. Byl to třípatrový činžák asi tak z prvního desetiletí našeho letopočtu. Solidní, poměrně čistý, se zachovalou omítkou. Obyvatelé této části Klaštic jsou považováni za dobrý průměr: do středu města není daleko, a co chybí bytům na komfortu, je vyváženo levným nájmem. Stěhovací vůz se zde objevuje jen skutečně zřídka. Kalab vešel do domu; hned u vchodu byly instalovány dvě řady dopisních schránek, jedna z nich patřila Karlu Marčákovi, údaj z občanského průkazu tedy souhlasil. Kalab stoupal po schodech, síly měl rozloženy tak, aby s nimi vydržel až do podkroví proto ho překvapilo, že štítek se jménem Karel Marčák je přišroubován hned ve druhém poschodí; stereotyp myšlení: Kalab jakožto obyvatel garsonky nepředpokládal, že jiný svobodný muž, navíc proti němu mladík, může obývat hned celý byt.

Zazvonil, po několika vteřinách se ozvaly za dveřmi kroky. Bydlí zde snad s rodiči? Marčák a s rodiči? Cvaknutí zámku a před Kalabem stanula mladá žena, přesněji děvče. Snad dvacetileté, snad o málo starší. Měla sestřih a la Mireille Mathieu, takovou tu ofinu v čele a krátké vlasy přes uši. Vůbec vypadala jako ona, jenomže v podstatně robustnějším vydání.

Kalab si uvědomil, že nečekaně nastala jedna ze situací, kdy není záviděníhodné zahajovat konverzaci předložením služebního průkazu, tím méně pak v tomto případě prozrazením skutečného důvodu návštěvy. Na jejím výrazu bylo znát, že ještě nic netuší…

Na služební průkaz však děvče zareagovalo jediným slůvkem:

„Aha.“

Mohlo se to ovšem vykládat i jinak: třeba nechtěla dát najevo, že někdo od policie vchází do tohoto bytu častěji než poštovní doručovatel. Ustoupila stranou, čímž naznačila, že není nutné si povídat na chodbě. Mireille Mathieu se buďto právě odněkud vrátila, nebo se právě někam chystala: měla na sobě černý svetr ke krku a šedou minisukni, i obočí a řasy měla upravené pro venek.

První dojem z bytu byl ten, že úpravám, které jsou jednou z hlavních životních náplní průměrné české rodinky, se zde nikdo nevěnuje. Ta odevzdanost vzdáleně připomínala příbytek manželů Růžkových, jenomže u nich to bylo zapříčiněno spíše věkem. Tady vše připomínalo provizórium, přestupní stanici, soustředěnost na něco zcela jiného. A od bytu se vyžadovalo výhradně to, aby se v něm dalo přespat; ložního nábytku bylo očividně víc než nábytku sedacího. Co však Kalaba překvapilo, to bylo množství knížek. Ne, že by snad byt připomínal veřejnou knihovnu, ne, že by snad úzkostlivě čisté a barevně sladěné hřbety byly dekorací, ale knížky se povalovaly skoro všude.

„Přicházím kvůli panu Karlu Marčákovi,“ řekl Kalab.

„Ano, žijeme spolu,“ ušetřila mu trapný dotaz. „Posaďte se, můžete třeba sem.“

Kalab se posadil do křesla, jakým se obvykle v hospodách splácejí stokorunové dluhy. Pod Kalabovými pětaosmdesáti kilogramy živé váhy jenom zaskřípělo.

Domněnka, že ona zatím nic netuší, se potvrdila. A na pozdní příchody, nebo možná i nepříchody byla zvyklá. To je pravděpodobně výhoda nedefinitivních družek před definitivními manželkami. Kalab si vzpomněl na svou babičku, která vždycky tvrdívala, že nervy mají plavat v tuku; tomuto děvčeti nervy v tuku malinko plavaly a výsledek se nesporně dostavoval. Nespěchavě se posadila proti Kalabovi, bezděčným pohybem obou rukou si upravila svou ponyfrizúru.

„Bohužel, ještě není doma. A kam šel, nevím. Takže vám ani nemůžu říct, kdy se vrátí.“

Mluvila klidně, ačkoliv melodie hlasu, i kdyby se svému vzoru podobala vším, Mireille Mathieu nepřipomínala. Vyslovovala dost hrubě, některé hlásky se vůbec neozývaly.

„Často takhle nepřichází?“

Zpozorněla.

„Nejsme manželé,“ vysvětlila; z tónu bylo znát přesvědčení, že pak by samozřejmě bylo všechno jiné.

„Tak to jo…“ Kalab si v duchu promýšlel, jak pokračovat.

„Karel něco…?“

Místo slovesa, které mělo následovat, jenom pohodila hlavou a rychle se pohledem upřela na Kalabova ústa.

„Co něco?“ zeptal se Kalab, i když gesto bylo dostatečně výmluvné.

„Něco prošvihnul?“

„Když prominete, neodpovím vám okamžitě. Mohla byste mi dřív ukázat svůj občanský průkaz?“

„Klíďo. Když vám to udělá radost…“

„Udělá,“ přiznal Kalab, i když ze zkušenosti věděl, že čím bezstarostněji se budou bavit, tím těžší bude přechod, poznání drsné skutečnosti.

Vstala a z předsíně si přinesla kabelku. V kabelce měla občanský průkaz, v občanském průkaze pak několik složených pětadvacetikorun a desetikorun. Pro Kalaba byli určití lidé charakterizováni určitými detaily. Pro tuto dívku bylo zřejmě typické, že existence peněženek ji nikterak nevzrušovala.

Občanský průkaz byl vystaven na jméno Jana Kováčová, rodiče ji dostali téměř pod stromeček, takže o vánocích, které již na sebe nenechají dlouho čekat, jí bude jednadvacet roků. Vdát a rozvést se ještě nestačila. Vyučená kuchařka (ale, ale, v duchu zamlaskal Kalab a nenápadně vzhlédl; pro muže, který se do čtyřicítky neoženil, vyvolává chuťové představy už pouhé seskupení těch písmen). Co se týče razítek zaměstnavatelů, bylo v příslušné rubrice ještě hodně místa, ze svého druha si nebrala žádný příklad: pouze jeden vstup a jeden výstup posledním zaměstnavatelem jsou Restaurace a jídelny, národní podnik Klaštice.

Fotografie byla tak dojemná, že se na ni Kalab musel chtě nechtě podívat bez úřední vážnosti: vyplašené patnáctileté děvčátko s mašlí. Trémou z toho, že dostane svůj první občanský průkaz, trpěla už ve fotografickém ateliéru. A fotograf si dával až neobyčejně záležet; od fotografie Kalab zalistoval rovnou k rubrice s předchozím bydlištěm. No samozřejmě: venkov. Dokonce s názvem, jaký nemohl nechávat nikoho na pochybách: Pytlíkov. Kalab sklapl svůj blok a vrátil legitimaci:

„Jak dlouho už Karla Marčáka znáte?“

„Pozítří to bude čtrnáct měsíců.“

Kalab se zamyslel nad nejohleduplnější formulací: „Víte, myslel jsem, od kdy spolu jako…“ dál se přece jen nedostal.

„Žijeme?“ pomohla mu. „O dva dny později. Čtrnáct měsíců to tedy bude příští středu.“

Marčák byl tedy skutečně čiperka: jenom dva měsíce byl v Klašticích sám, jenom dva dny mu trvalo, než se slečnou Janou Kováčovou začal žít… Výkon, i když samozřejmě jen naivní člověk by si mohl myslet, že různé seznamovací kanceláře, čedokářské zájezdy a inzeráty byly vymyšleny pro lidi Marčákova typu.

„To vám vůbec neříká váš přítel, kam jde?“ pokračoval Kalab, dokud se ještě slečna Kováčová nezačala dožadovat přímého vysvětlení; nepovažoval to za porušování zákonnosti: dobře věděl, že pak to pro ni bude horší. A nejhorší pro ni by bylo postupovat přesně podle předpisu: pozvat na oddělení, kdyby nevěděla, co se stalo, stroze informovat, seznámit s povinnostmi, seznámit s právy a suše se posadit za psací stroj…

„Když chce, říká, když neřekne, tak nevyzvídám. Jednak je to lepší, máma si to taky nikdy nedovolovala a potom už znám Karlovu povahu. Naštval by se na mě a stejně by mi nic neřekl… Ale vy mi chcete něco říct?“

Přímá otázka Kalaba poněkud zneklidnila.

„Řeknu, řeknu, jen mi malinko důvěřujte. Skutečně nevíte, kam šel?“

Natolik se vyznal v lidech, aby věděl, že jen málokdo je skutečně velkorysý; většina pak pod velkorysost skrývá své smutky, své částečné prohry. Kolikrát už jen slýchal manželky svých přátel: jen ať si užije… (A když si užil, pádily k soudu, nebo se alespoň druhého dne přítel objevil s pestrobarevným monoklem.)

„Kam šel?“ zopakovala; teď už to nebyla jen obava, že se její přítel něčeho dopustil, teď už to pro ni byla téměř jistota. „Asi udělali někde mejdan. Večer byl asi s partou v Taverně. Co bylo pak, mě nenapadá. Vy to víte? Proč mi to neřeknete?“

Kalab nebyl od přírody škodolibý, nebyl ani krutý, moc mu však pomáhalo toto vzpomínání. Mlčel.

„Kdyby prosek něco menšího, přece byste kvůli tomu nechodil v sobotu,“ kombinovala Jana Kováčová. „Nemám pravdu?“

„Prosím, abyste mi důvěřovala, v příhodnou chvíli vám řeknu všechno. Znáte kamarády svého přítele?“

Označení přítel považoval za nejpřijatelnější. Druh mu splýval se zpustlým otcem tří dětí, který se zarputile brání ženitbě, protože si myslí, že ještě existuje nějaká svoboda, o kterou by mohl sňatkem přijít.

„Několik. Ale Karel se zná s kdekým.“

Byla stále rozechvělejší. Navrhovaná pravidla hry odpovídat, aniž by věděla, k čemu její odpovědi slouží a co se vlastně stalo, ji neuspokojovala. A Kalab jen kladl otázky; teď však přestal i s nimi. To už skutečně nevydržela:

„Proč se mnou nejedete na rovinu? Proč? Normálně by si mě přece zavolali na oddělení, kdyby se jenom chtěli zeptat, kam Karel Marčák chodí.“

Kalab před ní položil krabičku cigaret.

„V tom s vámi souhlasím.“

Vzala si a zapálila dřív, než se Kalab přiblížil s ohněm. Podle starého receptu by zřejmě nervy potřebovaly o něco hojnější lázeň. Nikotin ji uklidnil, nebo alespoň pomohla sugesce, že ji uklidní právě nikotin.

„Co je Karel se mnou, tak žádnou levotu neprováděl. A co bylo dřív, to mě nezajímá,“ pokoušela se o vysvětlení v úrovni čtenářské hlídky ženského časopisu.

„Dobře.“

Kalab vytrhl list z bloku a položil jej před ni společně se svou propisovačkou:

„Buďte tak laskava a napište mi sem jména kamarádů svého přítele. Těch, které považujete za nejbližší.“

Neochotně se podřídila. První jména načmárala levou rukou, pak si bezmyšlenkovitě přendala propisovací tužku do pravé.

„Tak a teď už konečně mluvte!“

Kalab vstal. Vždycky se mu zdálo, že podobné zprávy nelze podávat vsedě a jeho údělem bylo podat jich už požehnaně.

„Musíte být statečná, slečno Kováčová. Karel Marčák byl v noci na dnešek…“

Pohlédl jí do očí a dál se nedostal.

„Co s ním je?“

Skoro vykřikla; v pokoji bylo málo nábytku, žádné bytové textilie, hlas se dutě rozlehl.

„Byl v noci na dnešek zavražděn.“

„Cože? Řekněte to ještě jednou!“

„Ano, byl v noci na dnešek zavražděn. Ve Spojovací ulici, jestli víte, kde to je…“

Přešel za dívku a sevřel její ramena. Kdyby jen ho někdo mohl ušetřit podobných situací! Seděla, neschopna se pohnout, neschopna promluvit, neschopna začít plakat.

„Byla to skutečně vražda, surová vražda, omyl je naprosto vyloučen.“ Kalab mluvil, jen aby se nerozkládalo ticho, aby překonal tu ozvěnu.

Sevřela si tváře dlaněmi:

„Nechte mě aspoň tři minuty samotnou… Tři minuty samotnou, to snad můžete, ne?“

„Ano, to můžu,“ slíbil Kalab.

Jejímu venkovskému naturelu se zřejmě příčily dramatické scény, divadlo, hysterie. Kalab odešel do vedlejší místnosti (zařízením se nelišila od první). Přece jen sem dolehlo tiché vzlykání. Dovedl se vcítit: všechno končí dřív, než vůbec mohlo pořádně začít. A ztracená iluze, to je něco nepoměrně krutějšího než ztracená pravda.

„Chtěla bych ho vidět,“ požádala, když se Kalab po stanovených třech minutách vrátil.

„Ne, to bych vám nedoporučoval. Víte, on…“

Černé líčidlo už neměla jen na řasách a na obočí: rozpuštěné slzami pokrylo obě tváře, ale i čelo a část krku.

„Čím mu to udělali?“

„Nožem.“

Znovu skryla obličej v dlaních:

„To tedy krvácel.“

Kalab byl vždycky přesvědčen, že vrah má být souzen i podle nástroje, kterého k provedení činu použije: jed, výstřel z pistole…, ale nůž, v tom je něco zvířecího, prvobytného. Lovec člověka.

„Zemřel okamžitě, po první ráně… Kdy jste spolu mluvili naposledy?“

„Včera, asi ve čtyři hodiny odpoledne, přišel za mnou. Vařím v Jadranu. Nechala jsem mu poslat svoje personální jídlo…“

Bylo to až dětsky dojemné: vzpomínka ji ničila, přesto však považovala za svou povinnost upozornit, že nenasytila svého přítele z ušetřeného materiálu…

„Mluvili jste spolu?“

„Když se najedl, stáli jsme spolu na chodbě u kuchyně, ale jenom chvilku, začínala doba minutek a já jsem na celou kuchyň sama…“

„Promiňte, že o tom musím mluvit, ale teď má pro mě význam každá informace. Nezdál se vám Karel Marčák jiný než jindy? Nepozorovala jste na něm neklid, obavy? Necítila jste, že před vámi něco utajuje? Za těch čtrnáct měsíců už jste mu přece musela porozumět, nebo ne?“

Bylo pochopitelné, že se ke konverzaci přinucuje jen s největším sebezapřením. Přesto však pro ni bylo prospěšné, aby se právě teď zabývala něčím vnějším.

„Karel na sobě nikdy nic nenechával znát… Viděl jste ho někdy… Někdy zaživa?“

„Ne.“

„U nás v Jadranu se večer hrajou karty. Karel mi připomínal hráče. Pořád mi připomínal hráče. Když se probudil, když se mu něco nelíbilo, když si četl knížku. V obličeji se mu nikdy nepohnul ani sval, neslyšela jsem ho křičet. Nezměnil se, ani když ho něco ohrožovalo. A na dnešek mě pozval do baru… Do baru…“

„Promiňte,“ Kalab znovu stiskl její sportovní ramena.

„Říkala jste, že možná byl večer v Taverně. Doprovázela jste ho tam někdy?“

„Ne. To je nejhorší klaštická putyka. Asi bych tam nešla, ani kdyby Karel chtěl. Vlastně mám málokdy večer čas.“

„I přes to sebeovládání: nesvěřoval se vám poslední dobou s něčím? Potíže na pracovišti, finanční problémy…? A když ne on, nedozvídala jste se něco odjinud?“

„Ne, to ne.“

„Mluvil o svých plánech?“

„O našich,“ nevědomky Kalaba opravila; její pohled byl stále nepřítomný, oči rozostřené kamsi do rohu místnosti; nevnímala ani chladno, které už teď bylo citelné. „Chtěli jsme se vzít a odstěhovat se do Prahy. Výměnu by Karel určitě sehnal, měl tam hodně známostí. Všechno by bylo jinačí.“

Ano, teď začne porovnávat; nikomu není pomoci, nikdo není před touto sebetrýznivou činností ochráněn.

Odstěhovat do Prahy – tím také vysvětlila provizórium, kterého si musel každý návštěvník bytu povšimnout.

„Vy máte dekret?“

„Ne, Karel. Jeho rodiče se vystěhovali do západního Německa. Proto taky přišel Karel z Prahy do Klaštic… A jak se mu to vymstilo, jak se mu to vymstilo…“

„Míval u sebe váš přítel hodně peněz?“

„O to jsem se nikdy nestarala. Něco míval, ale moc ne. Šetřili jsme na nábytek.“

„S vašimi rodiči se už viděl?“

„Zatím jsem jim o něm jenom psala. Na vánoce jsme k nim chtěli jet, Karel se moc těšil. Na venkově to vlastně vůbec neznal.“

Každá věta teď dostávala hlodavý podtext. Kalab požádal, aby za ním slečna Kováčová příležitostně zašla, i když se snažil vykonávat své povolání svrchovaně lidsky, přece jen se nemohl vyhnout povinnosti protokolů a rozloučil se.

V nejtěžších chvílích má člověk pro člověka povětšinou jen slovo, pohled a stisk ruky…

5

Pohledem na hodinky se Kalab přesvědčil, že má co dělat, aby byl v Taverně jen se společensky přijatelným zpožděním: pozval totiž na oběd poručíka Petra Junka, znalce klaštického podsvětí.

Kalab věděl o Junkovi leccos, na okresním oddělení klaštické Bezpečnosti prostě neexistovalo místo, kam by se dalo uniknout před těmi lidovými vyprávěnkami: čím jich však bylo více, tím méně se jim chtělo Kalabovi věřit. Jediný telefonický hovor však postačoval k tomu, aby si Kalab přiznal, že „něco na tom bude“.

Hlasitost, s jakou Petr Junek do mluvítka telefonu opakoval: „Jasná věc, přesně v poledne jsem tam“ a „Služba Především“, průhledně prozrazovala, že každé opuštění poněkud vychládajícího rodinného krbu je pro něj vítané. A musel své patetické závěry pronášet nejen tak hlučně, aby se nesly po celém bytě, ale i tak bombasticky, že to přímo muselo lomcovat se srdečními krajinami všech posluchačů; nikdo nemohl zůstat na pochybách…

Nicméně musel Kalab už nyní ocenit Junkovu kvalifikaci (nebo to snad byla samozřejmost?), že bez rozmýšlení stanovil jako místo schůzky právě Tavernu. Jana Kováčové předpokládala, že tam Karel Marčák včera večer šel. Věděl už snad Junek víc?

Kalab chtěl zaparkovat před vchodem, v posledním okamžiku si však uvědomil, že musí zachovávat stylovou čistotu; jsou přece podniky, do kterých se nejezdí. Ani sebešpinavějším embéčkem ne. Nanejvýš tam někdo může přijet na starém bicyklu, který pak v průběhu družné zábavy prodá za padesát, maximálně pětasedmdesát korun. Schoval tedy vůz v proluce, a když vystupoval, zřetelně cítil, že ho nějak přechází hlad: už zvenčí mu Taverna navodila atmosféru podniku, kam by měl útlocitnější host vstupovat (když už tam vstoupit musí) s vlastním ubrusem a s vlastní konzervou, ovšem cestou by ještě musel dbát, aby se nedotkl kliky.

Petr Junek seděl v rohu, sotva Kalab vstoupil, začal na něj hlasitě pokřikovat, přestože lokál byl v tuto denní hodinu poloprázdný. Junek nebyl jen znalcem prostředí, dovedl se zřejmě i prostředí přizpůsobit. Kalab přisedl. Tlustý výčepní po něm ustavičně pokukoval od svých píp: pravděpodobně v sobě řešil hamletovskou otázku, nejedná-li se náhodou o kontrolní orgán. Pro svědčil oblek s bílou košilí a aktovka, proti pak to, že oblek nebyl konfekční (uniforma všech kontrolních orgánů), košile nebyla silonová, aktovka by sice souhlasila, avšak ten neznámý muž seděl s Junkem, jehož profese byla pochopitelně zaměstnancům tak vykřičeného podniku známa.

Kalab se opatrně rozhlédl. I Marčák se tady musel vyjímat. U něj to však asi nebyl projev nepochopenosti prostředí, ale projev nadřazenosti nad ním.

„Nechtěl by ses jít najíst někam jinam?“ pokusil se Kalab o poslední záchranu. „Když už jsem tě pozval na oběd.“

Dobrý mu byl v této situaci i odkaz na zvýšenou společenskou citlivost.

„Proč?“ podivil se Junek.

A Kalab si s hrůzou uvědomil, že je to údiv nefalšovaný, nehraný. Junek se zde skutečně cítil. To se přece nedalo vysvětlit jen tím, že už se seznámil i s manželským životem…

„Někde bychom se pořádně najedli, sem už bychom si pak zašli jen na lahvinku…“ pokračoval Kalab.

Junek však rezolutně zavrtěl hlavou.

„Kdepak, Zdeňku, dokavad nepoznáš Tavernu, nemáš se čeho chytit, věř mi. A tohle je jenom úvod. Večer si sem budeš muset zajít sám.“

Z tohoto dodatku byl cítit jistý povzdech. Bombastický výkřik „Služba především!“ mohl otevřít dveře domácího hnízdečka nanejvýš tak v poledne. Večer už by si asi paní Junková zašla za samotným náčelníkem.

„Tak jo…“ kapituloval Kalab.

Junek byl sympatický tím, že ještě nevlastnil onen všepronikající a nedůvěřivý pohled, jakým jsou obdařováni bezpečnostní úředníci po určitých letech služby, ani netrpěl chronickou touhou vrtat se prostě ve všem, kterou se projevují začátečníci. A Kalab měl vždycky rád to, co bylo mezi.

„Zajít si sem musíš!“ trval na svém Junek.

„To víš, že zajdu, to víš, že zajdu. A třeba se mi pak už nikdy nebude chtít chodit jinam!“

Zavolal na obstarožní servírku; když se přiloudala (měla výrazně ploché nohy), ujal se další iniciativy Junek. Kalabovi téměř vyrazilo dech, když zjistil, že jí nejen říká Maruško, ale dokonce i tyká, ačkoliv podle letmého odhadu ho mohla docela dobře porodit. Jídelního lístku se chopil Junek tak, jako by už dobrý týden nejedl, při čtení však ještě stačil odpovídat na pozdravy, které k němu zalétaly ze všech stran. Kalab si nutně musel položit otázku, je-li zde Junek tak zdraven proto, že pracuje na Bezpečnosti, nebo přesto, že pracuje na Bezpečnosti. S ohledem na ty vesměs neholené tváře kolem se dalo usuzovat spíše na alternativu číslo dvě. A to bylo nesporně potěšující.

„Právě jsem byl za slečnou Kováčovou, znáš ji?“ zeptal se Kalab, když Junek naprosto samovolně objednal u Marušky dva guláše, dvě piva a sobě pak ještě knedlíky navíc.

„Znám. Dobře.“

„Co o ní soudíš?“

„Ženská je vždycky symbolem krachu,“ zafilosofoval manžel Junek. „Existujou však výjimky.“

„Janu Kováčovou za ni považuješ?“

„Víš, ženská, ta se nemůže hodnotit jako sama o sobě. Dalo by se říct: ženská k někomu. Kdyby si vzal Janu Kováčovou třeba archeolog, byl by to počátek jeho konce, protože ona by ho nutila, aby měli tři děti, on chodil králíkům pro krmení, a když už se chce mermomocí hrabat v zemi, ať třeba ryje zahrádku… Z Marčáka ale mohla něco udělat. Kdyby plnil její základní požadavky, ona je zase z těch, co přimhouří oko nebo i obě oči. Z těch, co vědí, po čem chlap čas od času prahne… Jinak nad sebou Karel potřeboval pevnou ruku.“

„Marčák byl v Klašticích šestnáct měsíců. Máš za to, že už se tady taky zapojil?“

Junek lačně sledoval servírku Marušku, která právě v opačném konci lokálu obšťastňovala hosty jednak svými zlatými úsměvy, jednak půllitry piva.

„A věříš, že o tom pohybuju?“ Junek se neochotně podíval na Kalaba, nedokázal mluvit s odvrácenou hlavou.

„Když s ním přišel ten balík spisů, šli jsme po něm jak baba po koksu. A on to moc dobře věděl. V Praze se mohl ztratit. Tady v Klašticích jsme na něj měli čas…“ Maruška se přiblížila na doslech. Mrkla na výčepního a ten bleskurychle přiklusal: z těchto půllitrů pěna jen přetékala; přece jen si nebyl výsledkem svého hamletovského sporu tak docela jist a s možnými důsledky prokázaného šizení už měl dostatek zkušeností.

„Od rána jsem si ještě nedal ani loka,“ vysvětlil Junek, proč se vrhl na sklenici tak hltavě.

„Ale Marčák už se vyznal…“ namítl Kalab.

„O tom nepochybuju, když jsem řekl, že pochybuju o tom, že by zabral už i v Klašticích. Možná, že si vzpomínáš, konala se u příležitosti jeho příchodu zvláštní porada. Přijelo několik pánů z Prahy, dokonce jeden z hlavní správy…“

O všemohoucnosti porad nebyl Kalab nikdy přesvědčen; dokonce na ně měl názor právě opačný nemohoucnost; poznalo se to i teď z jeho pohledu.

„Napadlo tě nějaké první vysvětlení?“

„Marčák, to byla hlavička.“

„Nemám důvod nesouhlasit. No a?“

„Někdy je to ku prospěchu, někdy to však dotyčnému majiteli přímo vadí.“

„Nemluvíš moc všeobecně?“

Že by měl sklony k filosofování, o tom se doposavad Kalab na oddělení nedoslechl.

„Někdo se ho potřeboval zbavit.“

„To už zní líp. V náprsní tašce měl tři tisícovky. A ty mu zůstaly.“

„Jasně. Někdo se ho potřeboval jen zbavit. O peníze nešlo. Jestli tě ale ohromilo množství, nikdy jsem nezažil Marčáka bez peněz. Mám dojem, že kdyby neměl, tak mu podstrčila i Jana Kováčová. To jsem třeba myslel, když jsem říkal, že věděla, co chlap potřebuje, chápeš?“ Mluvil tak, jako by chtěl naznačit, že co bylo odepřeno jednomu, dostalo se druhému až v nezasloužené míře.

„Prozradila, že se chtěli stěhovat do Prahy. Jejich byt tomu celkem napovídá.“

„Podle bytu nikdy nesuď,“ poučil Junek. „Tihle lidé jednotlivými prostředími jenom procházejí, nikde nemají chuť se zabydlet. Ze zásady a ze zvyku. I Jana Kováčová by se přizpůsobila, aniž by se přitom samozřejmě musela vzdát svých požadavků. Jenom by se prostě čas od času stěhovala i s dětičkami.“

„Myslel jsem si to; od slečny Kováčové jsem si nechal vyhotovit seznam Marčákových nejbližších kamarádů. Snad to přečteš?“

Z aktovky (snad ne revizorské? tlustý výčepní stále ještě pokukoval, teď dokonce zostřil zrak…) vytáhl list papíru. Junek odškrtával každé jméno ukazováčkem pravé ruky.

„Měla přehled,“ ohodnotil. „Můžeš si je brát na paškál popořadě i na přeskáčku.“

Konečně dostali dva talíře s gulášem, šťavnatým gulášem, jak sliboval jídelníček a pro nenasytného Junka ještě jeden talířek s knedlíky. Kalab nebyl technik, v daktyloskopii se vyznal jen povšechně, přesto mu však nemohlo uniknout množství otisků (prokazatelně palců) na všech třech talířích. Podle předpokladu se Junek nevrhl lačně jenom na pivo, ale i na šťavnatý guláš s neuvěřitelným množstvím sněhově bílých knedlíků. Barikádu vytvářely i na Kalabově talíři. Kalab je poněkud štítivě nadzvedl nožem, aby se přesvědčil, jestli už majoránkový roztok pronikl i pod ně. Vidět Junka jíst, to byla skutečná podívaná: každé kolečko rozkrojil jen na polovinu, vzniklou kruhovou úseč přehodil několika salty po talíři, aby se majoránka dostala do všech škvírek, další přemet už mířil rovnou do rozevřených úst… Kdo jenom si mohl vymyslet úsloví, že manželství člověka hýčká? Nebo se snad už, s tím ovšem nechtěl zapřisáhlý nepřítel základní společenské buňky Kalab souhlasit, takovým člověk prostě rodí?

„Víš o nějakém Marčákově nepříteli?“

„No, poslední dobou jsem dostával hlášky,“ prozradil Junek mezi dvěma obrovskými sousty, „že to v Marčákově partě nějak neklapalo. Samozřejmě, že získat bližší podrobnosti, to není jen tak,“ přitáhl se ke Kalabovi: „Na to bys taky potřeboval…“

Zamnul palcem o ukazovák. Gestu nebylo možno neporozumět. Kalab však přesto nasadil pochybovačný výraz: „Ale něco ses přece dověděl, nemám pravdu?“

Byl to takticky vedený útok na Junkovu ješitnost. „Dva kohouti na jednom smetišti.“

„Bližšího mi už neřekneš nic?“

„Detaily poznáš sám. A taky počítám s tím, že se mi budeš revanšovat.“

Nebyla to narážka na mizerný guláš, o tom byl Kalab přesvědčen, Junek nebyl schopen podobných jizlivostí. Jen podoben agentu s nemovitostmi považoval své informace za kapitál, který se nanejvýš směňuje, když už se nemůže rovnou zpeněžit.

„Co myslíš: nemáme si vzít všechny ty hošíky k nám?“ zeptal se Kalab asi po minutě srdnatého boje s gulášem. „Moje metoda to sice není, ale tady se jedná…“

Junek vítězoslavně odložil příbor:

„No vidíš, právě k tomu jsem chtěl dospět!“

Ani se netajil radostí, jak učenlivého má žáka (a Kalab si naproti tomu v duchu říkal: Ničím tak nepodnítíme ke spolupráci, jako když někoho navedeme k tomu, aby nás ze všech sil poučoval…). Junek se sice znova chopil příboru, Kalab však využil příležitosti a dalšího boje se definitivně vzdal: plánům se přece musí věnovat náležitá péče…

„Proč jsi to neřekl rovnou?“

Junek zašermoval příborem:

„Proč? Přece nemůžu radit někomu, kdo má doktorát. A kdo je navíc starší…“

To už se Kalab neopanoval:

„Hele, nenarodil ses náhodou v Pytlíkově?“

Sotva svou otázku vyřkl, uvědomil si, že jakožto úřední osoba by nikdy neměl podobným způsobem zneužívat zjištěných nacionálií, zvláště pak nacionálií sympatického, nyní opravdu nešťastného děvčete… Dříve však, než stačil všechno náležitě zaretušovat (a tím se omluvit sám před sebou), byl přímo ohromen Junkovou reakcí: civěl na Kalaba, sousto mu div nezmrzlo v ústech.

„Tobě to řekli?“ vysoukal ze sebe.

„Co by mně měli říkat?“ odbyl ho ledabyle Kalab. „Skutečně ses narodil v Pytlíkově?“

„V Pytlíkově ne, ale hned v sousední vesnici. Jak jsi to tedy poznal?“

„Jednoduše: podle výslovnosti.“

A nyní už si mohl být jist, že obdiv mladšího kolegy je bezmezný…

6

Pakliže se v budově klaštického oddělení Bezpečnosti objevily tři dokonale udivené tváře nebo alespoň tři rádoby udivené tváře pak to byli Jiří Fajfrlík, Václav Holický a Jaroslav Voděnka. Kalab děkoval v duchu prozřetelnosti, že jej právě pro nastávající chvíle posílila znalcem klaštického podsvětí poručíkem Junkem. Sám nebyl nezkušený, tato trojice by ho však mohla zakrátko zviklat. Oni se totiž netvářili jenom udiveně, z nich zvláště pak z malinkého Fajfrlíka přímo vyzařovala jistota, že došlo k omylu.

Na všech bylo znát, že se právě probudili (byli probuzeni), nejospaleji vypadal robustní Holický jako by existovala přímá úměrnost mezi tělesnou váhou a počtem nutných hodin spánku. Jak je Kalab na chodbě pozoroval, pouze na Voděnkovi se dal poznat skrytý neklid. Probleskoval a zase se ztrácel. Podle Kalabova příkazu jim nikdo ani nenaznačil, oč jde, byli eskortováni odděleně, k sobě se nedostali ani na chodbě. Příslušníci, kteří pro ně jeli, dobře ovládali všechny fígle svého řemesla.

Kalab byl pro všechny tři neznámou postavou, přijímali ho celkem netečně, znatelně však zneklidněli, sotva se objevil Junek. Tím okamžikem jako by si uvědomili, že o něco jde.

Kalab nechal odvést Fajfrlíka s Voděnkou do dvou separátních cel předběžného zadržení (fígle svého řemesla ovládal i ten, kdo je zařizoval: ani nejzkušenější „táborníci“ nenašli, jak se v pohnutějších chvílích sami přiznávali, metodu pro vzájemné dorozumívání; nebylo možné ani vyklepávat na zeď, ani posílat holuba, ani konverzovat odpadovou rourou…), Holického pak pozval do své kanceláře. Vlastnoručně mu přistavil vypůjčenou židli. S Petrem Junkem zasedli za psací stůl. Kdyby se nad vším nevznášel všudypřítomný stín Marčákovy smrti, mohlo by se říct, že vypadají jako porota při okresním kole Lidové umělecké tvořivosti. Holický by však mohl soutěžit nanejvýš ve zdvihání těžkých balvanů. Kalab nevěděl, jestli by bylo vhodnější pozdravit Dobré ráno nebo Dobrý den.

Co bylo na Holickém zvlášť nápadné, to byla jeho pleť. V sedmadvaceti působil dojmem svěžího čtyřicátníka.

„Kouříte?“ zahájil Kalab.

„Jo, jednu bych si vzal. Sbalili mě dřív, než jsem si mohl sáhnout.“

Bylo to vysvětlení, ne pokus o stížnost; když ne z vlastních poznatků, tak alespoň z vyprávění věděl, že začínat stížnostmi se nedoporučuje. Kalab poznal, že pro Holického je cigareta užitečná i z jiného důvodu: když tak seděl uprostřed místnosti, nevěděl, co s tlapama: chvilku si je bezradně urovnával na kolenou, pak je zase nechával bezvládně viset, pak jednu urovnal a druhou nechal viset. Sáhl po krabičce tak, jako by se obával, že Kalab klesne k tomu prostoduchému triku: namlsat a v posledním zlomku vteřiny ucuknout. Kalab tuto obavu postřehl. Vstal, přistoupil s krabičkou až k sedícímu obrovi a zdvořile mu připálil.

Výraz poručíka Junka zřetelně prozrazoval, že toto počínání se mu ani trošku nezamlouvá ještě několik Kalabů a může se zde zřizovat pro stálé zákazníky snack-bar; buď s vybranými a zvláštní delikventskou komisí schválenými servírkami, nebo by obsluhu obstarávali bezpečnostní pracovníci, kteří by právě měli čas. Bylo to pro Junka obtížné, ale musel dodržovat zásadu, kterou prozradil v Taverně: neradit staršímu člověku, zvláště pak ne člověku vyzdobenému doktorátem práv.

Holický zatáhl tak mohutně, že přímo bylo vidět, jak se cigareta zkracuje: určitě to dnes byla jeho první. Zneklidňovalo ho, že se stále nic neděje. Nervózně zvedal a zase nechával klesnout palce obou nohou, na špičkách bot se tvarovaly mohutné boule. Měnil se jeho vztah ke Kalabovi: teď už ho nebral netečně jako dřív, naopak, ustavičně po něm pokukoval. Mátla ho i ta nabídnutá cigareta. Pro změnu se díval netečně na Junka, ten mu byl jasný. A tenhle chlápek s mírně prošedivělými vlasy, docela pravidelným obličejem a docela pěknými zuby vypadá spíše na primáře než na fízla.

A Kalab se pořád k ničemu neměl: Holickému se užuž zdálo, že samou netrpělivostí něco provede, rozjíždí se pod ním židle, řeknou mu, aby vstal, on zakopne…

„Že jsme si pro vás, pane Holický, zajeli, tomu se, doufám, nedivíte…“

„Divím,“ přerušil Holický.

Byl poučen, čím se nezahajuje, nedokázal se však ovládat tak, jak by chtěl. A už v samotném počátku!

„Vše vám bude v souladu se zákonem vysvětleno. Zatím se jedná o informativní výslech. Nemusíte vypovídat nic, co by mohlo vám osobně přitížit.“

„Lízli mě jako Babinskýho,“ řekl Holický, snad tušil, že už si přece jen něco může dovolit, když se s ním bude takhle jednat; že toho hned využije ve svůj prospěch.

„Hele, Venco…“ rozhorlil se vedle Kalaba Junek. „Nemáme tě tu prvně, v paragrafech se vyznáš líp než soudce z lidu, tak nehraj. Nehraj, rozumíš?“

„Co jste dělal včera večer?“ zeptal se Kalab. „A když už budete v tom vyprávění, uvítali bychom, kdyby se nesoustřeďovalo jenom na včerejší večer, ale plynule pokračovalo až do dnešního rána. Výraz vašeho obličeje nenapovídá, že byste byl právě přespaný.“

Pak se podíval na Junka, jako by se chtěl zeptat: Spokojen? Junek přikývl: Ano, to už by pomalu šlo. A hlavně hlasitěji, hlavně důrazněji, nedopřát chvilky oddechu.

„Jak se někde něco semele, už se musí jít rovnou ke mně,“ zamumlal Holický. „Vždycky se ale prokázalo, že jsem v ničem nejel, nikdy mě nemohli táborovat…“

„A co se podle vás včera večer semlelo?“ přerušil Kalab.

„Semlelo? Jak to mám vědět?“

„Zdálo se mi, že jste něco o tom naznačil… Promiňte, pane Holický, asi jsem se přeslechl. Jak tedy probíhal váš včerejší večer, abychom neodbíhali?“

„Byl jsem v Taverně. Asi od osmi a až do půlnoci. Pak se tam zavírá, jestli to náhodou nemáte nahlášený…“

Kalab přeslechl, Holickému už zřejmě otrnulo.

„A z Taverny?“

„Šel jsem domů.“

„Sám?“

„S kým bych měl chodit? Copak někdo chodí do Taverny klofat kočky? Byl jste někdy v Taverně?“

„Byl. Ale na světě neexistují jen osoby ženského pohlaví. Jedná se nám o potvrzení alibi. Šel jste tedy sám?“

„Nešel,“ ochotně přiznal Holický.

„Tak hergot mluv spořádaně!“ poučil ho opět o své újmě poručík Junek. „Hlavně se pak nerozptyluj tím, co máme a nemáme nahlášený!“

Kalab ho nechával, i když mu to právě nebylo vhod, i když mu to rozbíjelo celkovou koncepci. Ovšem: přizvat někoho ke spolupráci, to znamená přizvat ho se všemi právy; Kalabově povaze se příčilo vnucovat někomu jen úlohu poslušné loutky, nebo dokonce Nahrávače Velikého Detektiva.

„S kým jste tedy šel, pane Holický? Nejste sice povinen dokazovat svou nevinu, je na nás, abychom hledali objektivní pravdu: potřebujeme se však něčeho chytit…“

„S jedním manem, co seděl s náma u stolu… Teda, co se nakonec přimotal k našemu stolu,“ upřesnil.

„S jedním manem,“ zopakoval káravě Kalab. „Copak se s ním neznáte? Copak jste si nevšiml, že lidé mají kromě tváří i jména?“

„Já se s ním neznám. A už jsme taky měli dost upito. Musíte se znát s každým, s kým se jenom cournete, protože náhodou máte společnou cestu?“

Jeho poněkud těžkopádnější mozkový systém byl zřejmě polichocen tím, jak hlubokomyslnou otázku se mu právě podařilo zformulovat; proto ještě jednou přednesl v plném lesku: „Musíte se znát s každým, s kým se jenom cournete, protože náhodou máte společnou cestu?“

„Souhlasím,“ ubezpečoval Kalab. „Jenomže ten člověk by mohl potvrdit, že jste šel z Taverny rovnou domů.“

„A co doma? Může vám někdo potvrdit, v kolik jste přišel?“

Holický zavrtěl hlavou. Byla posazena na doslova býčí šíji. Ani nebyl patrný přechod mezi krkem a lícemi.

„Přece bydlíš s tátou a s mámou,“ připomněl znalec klaštického podsvětí Junek.

„Mám svůj vlastní pokoj. A táta s mámou už nejspíš spali…“

„Máme se jich zeptat?“

Holický zřejmě zvažoval, co by bylo pro něj méně riskantní. Nakonec usoudil, že rodiče by nejen nic nepotvrdili, ale ještě by si mohli přisadit, proto je úplně vyřadil ze hry:

„Určitě nic neslyšeli. Jinak by se přišli podívat. Aspoň táta, je slídivej.“

„Tak, Venco, zkus toho člověka popsat, já většinu lidí z Taverny znám,“ navrhl Junek.

„Dělá semězdá někde v drožďárně,“ soukal ze sebe Holický, „je normální vejšky, má zažloutlý zuby a vykulený voči… Hlavně ty voči jsou na něm nápadný…“

„Basedov,“ konstatoval poručík Junek.

„Nojo, Basedov, teď jsem si vzpomněl, jmenuje se přece Basedov!“

Holický se divadelně bouchl do čela; byla to šleha, až v kanceláři zadunělo. Junek ho změřil pohrdlivým pohledem a naklonil se ke Kalabovi:

„Napiš si Jana Kovandu.“

„Von se Basedov nejmenuje doopravdy? Fakt to nemá napsaný v občance?“ divil se Holický.

„Basedov je název nemoci. Basedova nemoc,“ vysvětlil ochotně Kalab.

„Jenomže Kovanda má ty oči vykulený spíš od chlastu,“ vrátil ho nešetrně na zem Junek. „A ty,“ obrátil se na Holického, „ty by sis taky mohl občas něco přečíst.“

Zdálo se, že je to zcela nový rys v jeho vyšetřovací metodě, snad přímý důsledek spolupráce s Kalabem; zjevná intelektualizace.

„Myslel jsem, že je to cizinec,“ mumlal s tichou omluvou Holický. „A co se vlastně stalo?“

Skutečně se stále ještě nedalo rozpoznat, jestli se takhle Holický vyptává proto, že o Marčákově smrti neví, nebo proto, aby vzbudil dojem, že se k němu nic o Marčákově smrti nedoneslo. Nervózní sice byl, hlavním barometrem toho, co se odehrává uvnitř, je však obličej. A ten on měl následkem podrážkovité pleti naprosto nehybný, tuhý. Ani v ospalých očích se nic nezračilo.

„Z Taverny jste tedy odešel po půlnoci. Jak dlouho vám mohla trvat cesta domů? Předpokládejme, že byla značně povznesená a družná…“

„Copak jsem se díval na hodinky? Prostě jsme šli vedle sebe s tím…“

„Kovandou,“ napověděl Junek, protože výslech probíhal v budově státní instituce.

„Kovandou, co mu říkaj Basedov, a povídali si…“ div, že nechtěl vstát a předvést, jak to vypadá, když jdou vedle sebe dva lidé a povídají si.

„O čem jste mluvili?“ zeptal se Kalab ne ze zvědavosti, ale proto, aby bylo možno alibi náležitě ověřit.

Holický se zarazil, jednou prackou si třel koleno, druhou tvář.

„No tak, Venco, dočkáme se?“

„Kecali jsme spolu, jak se tak kecá…“

„O čem?“ trval na své otázce Kalab. „Tohle je pro nás příliš povšechné.“

„Jo, to je vaše finta,“ vzchopil se Václav Holický. „Já vám to řeknu, Basedov se nebude chtít dostat do maléru, tak zatluče i to, že jsme spolu šli a já v tom budu plachtit…“

„Jen se nebojte, my už víme, jak se ptát. O čem jste tedy spolu mluvili?“

Bylo to v podstatě jako výslech posluchače zvláštní školy.

Kalab presto podvědomě očekával, že se právě teď dozví první informaci, která bude prvním záchytným bodem při vyšetřování smrti Karla Marčáka…

„Basedov nadával na poměry… Vykládal, že nějakej mistr od nich z drožďárny musí mít každou ženskou ze směny… Ale já, můžete mi to věřit.“

Kalab znechuceně odhodil propisovačku.

„Vůbec nezáleží na tom, co jste říkal vy. Kam až vás pan Kovanda doprovodil?“

„Až před dům.“

„To je?“

„Sadová čtrnáct. Copak jste si nevzali mou občanku?“

Rozhodil pracky, jako by se divil, že i z jejich práce (více však pochopitelně z práce rukou jeho kolegů) jsou živeni lidé jako tenhleten inkoust, co ustavičně přemýšlí a jen občas se na něco zeptá…

„Údaje z vašeho občanského průkazu jsem si již, pane Holický, přepsal. Jenomže z vlastní zkušenosti vím, že mnoho svobodných pánů, se kterými jsem již měl tu čest, nechodí spát právě tam, kam by měli podle adresy v občance. A vás přece rodiče neslyšeli. Něco takového jste říkal, ne? Mezi námi: teď byste nemusel zapírat, teď by vám to moc pomohlo.“

„Šel jsem domů, Sadová čtrnáct,“ odsekl Holický. „A Basedov šel se mnou až k domu. Teda ten Kovanda…“

„Vedla tudy jeho cesta?“

„Jak to můžu vědět?“

„To se přece pozná. Nebo vy jste snad měl zvláštní zájem na tom, aby někdo s vámi šel až k domu?“

„Proč bych to měl chtít?“

„Stává se leccos, pane Holický,“ medvěd byl udiven i z toho obřadného oslovování, takhle mu zde ještě nikdo neříkal. „Třeba jste potřeboval, aby někdo věděl, že jste došel z Taverny až domů, nemohlo se to stát? A jak víte, že oba vaši rodiče byli doma?“

„Kam by měli chodit? Kdyby si táta dal jedno pivo, tak už ho vezou na záchytku…“

Příliš mnoho úcty ke svým předkům zřejmě nechoval; částečně chtěl i zdůraznit, že on je zcela jiný případ.

Ovšem s osobitým vztahem k vlastním rodičům se Kalab setkával často.

„Pane Holický, včera byl pátek, tedy den před volnou sobotou, ulice pravděpodobně nebyly liduprázdné. Nepotkali jste cestou někoho z vašich známých nebo alespoň ze známých pana Kovandy?“

„Nevím, myslel jsem jenom na svoji postel…“

„A taky na to nadávání, ne?“ neodpustil si Kalab.

„Už jsem vám, hergot, říkal, že nadával jenom Basedov. Já na politiku nejsem…“

Zdálo se, že toto považuje za větší nebezpečí, než kdyby byl obviněn z konkrétního trestného činu.

„Jestli pan Kovanda mluvil jen o mistrovi, který obtěžoval ženy ze své směny, to přece nemá s politikou nic společného,“ namítl Kalab.

Holický vzhlédl, jako by něco podobného slyšel v této chvíli poprvé. Právě dokouřil další Kalabovu cigaretu. Odhodil nedopalek na podlahu, kam po celou dobu pečlivě odklepával popel a z protipožárních důvodů hořící zbytek cigarety pečlivě patou rozšlapal.

Rodiče nemuseli mít radost jen z jeho kamarádů, z jeho pozdních příchodů a z jeho opletaček se zákonem.

„A jak to, Venco, žes opustil Jirku Fajfrlíka?“ zeptal se Petr Junek. „Jste přece skoro srostlí…“

Bylo vidět, že právě toto byl zásah do černého, hit. Podobné otázky se Holický nejvíc bál. Asi proto, že byla pro každého průměrně obeznámeného nejlogičtější.

„To fakt nevím… Nějak se to na poslední chvíli zamíchalo, koukám, Jirka nikde, tak jsem šel s Basedovem…“

„Ale, ale, pane Holický. Přece nechcete, abychom věřili právě tomuto?“

„Co vím,“ vyskočil Junek, protože cítil svou akci, „nikdy jsi nenechal Fajfrlíka ve štychu. Všichni to o vás vědí… Ne, že bych ti to vytýkal, vždycky se mi to na tobě, Venco, líbilo. Jak si Fajfrlíček odskočil a dlouho se nevracel, už to s tebou hrálo, jestli se tam náhodou do něj někdo nepouští. A najednou se všechno před Tavernou zamíchá, ty jdeš domů s cizím chlapem, bavíte se o drožďárně, a pranic se nestaráš o to, co je s tvým nejlepším kamarádem.“

Holický zarputile mlčel. Junek pokračoval.

„Nebo tam snad Fajfrlíček uzavřel nějakou sexuální smlouvu a tys ho nesměl rušit? To by ovšem pro mě byla novinka. Přestěhoval se snad? Vždycky jste bydleli hned vedle sebe!“

„Bydlí tam furt,“ zabručel Holický.

Bylo jasné, že víc z něj v tomto směru nedostanou; podle všech výslechových praktik nezbývá nic jiného než zaregistrovat jednu nevysvětlitelnou záhadu a pokračovat dál. Prubířským kamenem pak bude, jak se k této záhadě dostat z jiné strany odkud bude přehlednější, a tedy i řešitelná.

„A co Marčák s kým ten šel?“

Kalab se dostával k závěrečné, nejdůležitější části výslechu; Holický již pro ni byl náležitě připraven.

„Karel? To taky nevím. Jak to vlastně můžu vědět? Se všema jsem se rozloučil před Tavernou, už jsem vám to říkal! Nebo jste si to nezapsali?“

„To se vždycky rozcházíte jen tak? Pokud vím, je Taverna vaším podnikem.“

„Vždycky ne,“ přiznal Holický.

Vzápětí si uvědomil, že to nebylo právě taktické. Ten maník v šedém obleku s úzkostlivě bílou košilí postupuje kupředu jako šachista: čeká na sebemenší chybu v soupeřově obraně, proniká každou skulinkou; nepříjemný partner.

„Proč tedy právě včera?“

„Já fakticky… Teď už se mi to zdá samotnýmu divný… Vždycky se to nějak semele, člověk má upito… Asi jsme to víc roztočili… Fakt se mi to zdá divný.“

„Mně taky, pane Holický, o tom vás můžu ujistit.“

Kalab pokračoval přesně podle předem připraveného taktického plánu. Správně předpokládal, že tento hromotluk bude nejslabším článkem řetězu, proto si s ním taky dával nejvíc práce. Trpělivě mu věnoval čas, který byl právě v tomto stádiu vyšetřování vzácně drahý.

Holický čekal na další vnější pokračování. Kalabův plán však předepisoval, že další pokračování má být spíše vnitřní: nechal vyslýchaného na třicet minut odvést. Proč namáhavě připravovat další pasti, když hoch si může třicet minut namáhat své zlenivělé mozkové závity a čím intenzivněji tak bude činit, tím více po třiceti minutách prozradí z toho, co by se mu dozajista podařilo za jiných okolností udržet v tajnosti, nebo alespoň zahrát do kýženého autu! Čas může být dobrým pomocníkem zkušeného vyšetřovatele.

Na Holickém bylo znát, že ho patřičně ohromilo a naťuklo už samotné ukončení výslechu.

„Jak to?“ zablekotal.

„Třeba si na něco za tu dobu vzpomenete,“ vysvětlil Kalab. „A taky se mi příčí na vás naléhat, když vidím, že jste celou noc nespal.“

Když v kanceláři osaměli, zeptal se Junek Kalaba:

„Ty by ses rád šel najíst, viď?“

Kalab ho vzal přátelsky kolem ramen:

„Spíš ty domů, ne?“

Junek se na něj podíval stejně obdivně jako v Taverně, kde se Kalabovi podařilo odhadnout podle výslovnosti jeho rodiště.

„No víš, kdybych tam na deset minut skáknul, byla by vidět snaha. To se přece cení…“

Kalab položil na stůl klíčky od svého vozu.

„Ale jeď opatrně, ať se to v zatáčce neporoučí. Beztak už to drží pohromadě spíš jen silou vůle…“

„A ty?“

„Práce nad hlavu. Jen jeď. A pozdravuj!“

„Tak budeme pokračovat, pane Holický,“ řekl po přestávce Kalab.

Tvář poručíka Junka vyzařovala do éteru uspokojení: prokázal snahu, ale povinnost ho (služba především!) odvolala dřív, než mohlo být této snahy jakýmkoliv způsobem zneužito. I Kalab splnil vše, co si předsevzal. Jediný, kdo se očividně změnil ke svému neprospěchu, byl Václav Holický.

„Vostatní na mě udělali habaďůru, že jo?“ zeptal se bez úvodu (přestože Kalab ani s jedním z obou dalších kumpánů během přestávky nemluvil, považoval by to ostatně i za nečestné vůči poručíku Junkovi).

Kalab neodpovídal. Hodnotil význam této Holického obavy. Nevěří tedy svým kamarádům. Junek dostal hlášku, že v jejich partě to poslední dobou nějak neklape: má tedy důvod jim nevěřit? Nebo mají společné tajemství, a současně tedy i vzájemnou podezřívavost, která vždy ze společného tajemství vzniká? Kalab se rozhodl, že stále ještě se bude přibližovat k předmětu svého zájmu oklikou. Nebo předem omluvitelným úskokem.

„Pane Holický, jsem ochoten věřit tomu, že jste měli včera večer upito, věřím, že jste se během večera náležitě vyřval, člověk potřebuje čas od času obojího, přesto by mě například zajímaly vaše poslední minuty v Taverně.“

„Tomu nerozumím.“

„Dobře, budu konkrétnější: nenapadlo vás třeba cestou domů v okamžiku, kdy jste zrovna nebyl zaujat nadáváním pana Kovandy, že ostatní nešli domů, jak jste se dohodli?“

„Jak to, že nešli?“ skoro vykřikl Holický. „Jak to, že nešli, když…“

V posledním okamžiku se zarazil.

„Když jste to měli dohodnuto?“ napověděl Kalab.

Holický se kousal do rtů; každému druhému už by při tom stisku musely prasknout. Kalab působil naprosto nezúčastněně, i když teď spíše než šachistu připomínal zkušeného boxera, který otřásl svým soupeřem a teď na něj takticky vystřeluje direkty ze všech možných úhlů a pozic.

„Nic jsme neměli dohodnuto,“ pokoušel se o matnou obranu. „Jenom…“

„Tak už to konečně, Venco, polož na stůl!“ přihlásil se k minimálnímu Kalabovu nadření Junek.

Kalab se snažil nevnímat:

„Jak je vidět, pane Holický, kdyby nešli vaši kamarádi domů, jak jste měli ujednáno, dost by vás to asi překvapilo.“

„A kam šli?“ zajímal se Holický.

Už docela zapomínal i na nejnutnější obranu.

„Mluvím zatím jenom ve všeobecné rovině,“ řekl Kalab, i když si nebyl jist, jestli Holický ví, co tento obrat znamená.

„To by teda byl podraz,“ konstatoval Holický.

Kalab se rozhodl tento úskok dále nerozvádět.

„Celý večer jste byli pohromadě?“

Pro zkušeného boxera je lepší naznačit soupeři, že od jistých úderů upouští, aby on polevil a vzápětí inkasoval ještě tvrdší zásah.

„Pořád.“

„V kolik hodin jste se měli sejít?“

„Jako v Taverně?“

Holický skutečně nebyl žádný bystrouš, svou úlohu však zatím hrál obstojně.

„Jako v Taverně,“ přisvědčil Kalab.

„V osum. No, přesně v osum.“

„Kdo už tam z vaší party byl?“

„Všichni,“ odpověděl Holický a podíval se na Kalaba tak udiveně, jako by sám nečekal, že právě takto musí odpovědět.

„Nebylo vám to divné? Nebo vy jste vždy chodíval poslední?“

„Krucifix, právě že ne… Vždycky jsem všude čučel jako starej vůl první… Nebo jsme tam byli s Jirkou sami dva. Myslíte, že i Jirka Fajfrlík?“

Ne, toho už Kalab nebyl schopen, i když metoda Rozděl a opanuj je svůdná.

„Nevím,“ odpověděl popravdě. „Nedošlo v průběhu večera k nějaké roztržce mezi hosty a vámi?“

Holický neodpovídal. Ne, že by nechtěl. Kalabovi se zdálo, že upadl do zádumčivosti, jestli byl vůbec obdobného myšlenkového úkonu schopen.

„Ne, nic se nestalo,“ zabručel Holický, jeho hlas však doléhal jakoby z vedlejšího domu.

„Vyval pravdu!“ napomenul poručík Junek, který si rovněž vypěstoval osobitou hantýrku.

„Fakt se nic nestalo…“

„A co takhle roztržka mezi Marčákem a někým z vás?“ vyzvídal Kalab.

Po pouhém vyslovení jména Marčák sebou Holický trhl. Bylo to znatelné.

„Tak, Venco, co bylo s Marčákem?“ nechal se opět slyšet Petr Junek.

„Nic, co by mělo bejt mezi Marčákem a mezi náma?“ snažil se vypadat nechápavě, vzápětí však přešla jeho nechápavost do výbojnosti, lépe řečeno, nedokázal již skrývat tu otázku jen sám v sobě: „A jak to, že jste sem nevzali i Marčáka? Nebo snad Marčák zabonzoval a vy ho teď máte pod ochranou?“

Slova nasvědčovala tomu, že nic nevěděl, ale jen slova, kulaťoučká slova. Ostatní složky celkového projevu už nebyly přesvědčivé; zvláště pak ne pro toho, kdo se profesionálně musí pohybovat ve světě zločinu.

„Nemáme ho pod ochranou,“ odpověděl Kalab, aniž zvedl hlavu od svých papírů. „Ani ho nemůžeme mít pod svou ochranou, protože Karel Marčák byl v noci na dnešek zavražděn.“

Poté Václava Holického odvedli do cely předběžného zadržení.

Výslechy Jiřího Fajfrlíka a Jaroslava Voděnky, řečeného Bimbo, byly stejně únavné jako výslech Václava Holického, žádné nové poznatky však Kalab nezískal.

Ani oni nedovedli nebo nechtěli, což doposavad nebylo možné odstínit dát uspokojivou odpověď na otázku, proč se jindy tak soudržná parta v noci na dnešek prostě jen před Tavernou rozešla. I oni zareagovali obdobným způsobem, když se dověděli, že Karel Marčák byl zavražděn.

I oni byli nyní již s prokurátorovým souhlasem umístěni do separátních cel předběžného zadržení; jejich součinnost při dalším vyšetřování byla bezpodmínečně nutná.

Jediné, co Kalab v závěru cítil, byla únava. Otupovala a rozšiřovala se v těle všemi vlásečnicemi…

To už byla za okny kanceláře tma, tma listopadového sobotního večera. Lidé se chystali za zábavou, okna se nasvětlovala fialovou září televizních obrazovek a Kalab si uvařil další kávu, aby mohl pozorněji uvažovat nad svým zápisníkem. Snad již skutečně byly všechny dílčí úkoly náležitě rozděleny mezi spolupracovníky (jen laik si může myslet, že vyšetřování vraždy leží v rukou jediného člověka nebo moudré dvojice), snad zítřejší sváteční den nezpomalí přísun potřebných zpráv…

Především bude nutno zrekonstruovat s maximální možnou detailností poslední Marčákovy hodiny, minuty od odchodu z Taverny. Vytyčit trasu jeho pohybu až k osudné Spojovací ulici. Dále bude nutno získat maximální množství poznatků z Taverny, nelze vyloučit, že Marčákova smrt byla vyústěním něčeho, k čemu byl položen základ právě včera večer.

Za třetí se Kalab musí podívat na Jezerskou vinárnu, o které se zmiňoval starý údržbář pan Růžek. Kalab už měl zakresleny na plánu města Klaštic čtyři předpokládané trasy Marčákova pohybu (výslech klaštických taxikářů byl bezvýsledný: žádný nepřiznal, že by kolem půlnoci vezl mladého muže Marčákova popisu, k dispozici již byly i fotografie); většina tras vedla kolem zmíněné Jezerské vinárny. Jestliže tam se uzavírací doba permanentně nedodržuje, je možné, že Marčák nepřešel tento podnik bez povšimnutí. Je docela možné, že právě zde se Marčák s někým setkal. Kriminalistická intuice Kalabovi napovídala, že Marčákova vražda (tak, jak byla provedena) svědčí spíše pro pudový trestný čin než pro plánovanou akci: vrah prakticky nezahlazoval stopy, neodklidil mrtvolu, nepředstíral, že k smrti mohlo dojít jinak než vraždou. Navíc je nutno mít ustavičně na zřeteli, že pachatelem byla osoba, se kterou Marčák bez obav vešel do temného jícnu Spojovací ulice. Až do posledního okamžiku si bezstarostně pokuřoval!

Za čtvrté je nutno definitivně zodpovědět otázku, byl-li pachatel jeden, nebo bylo-li pachatelů víc. Zde si Kalab mnoho sliboval od závěrů pitvy a provedené rekonstrukce na místě činu.

I kdyby se tím případ neúměrně zkomplikoval, musí se Kalab zbavovat už od samého počátku dogmatického názoru, že vrahem je někdo z party, nebo alespoň někdo, s kým se Marčák setkal v Jezerské vinárně. Pátrání se nesmí zúžit dřív, než jsou k dispozici přesvědčivé důkazy, že jediné toto zúžení je zárukou správného rozložení sil. Marčák byl přece velkorysejší, významnější, jeho život nebyl soustředěn jen na Klaštice. Marčákova vražda může představovat splacený dluh z minulosti: dejme tomu z výkonu posledního trestu, z pražské party. Mstitel prostě neměl příležitost k dřívějšímu uskutečnění záměru; nebo byl dokonce tak rafinovaný, že úmyslně počkal. Je logické, že čím déle by čekal, tím více by se dostával z okruhu podezřelých.

A také což by ovšem bylo z odborného hlediska nejhorší. Je třeba počítat s možností, jaká existuje při vyšetřování kteréhokoliv trestného činu: vražda bez důkladnější motivace. Vypitý alkohol, zkratové jednání… To, že bodná zbraň zasáhla přesně srdeční krajinu, nemusí ještě být stoprocentním důkazem chladnokrevné likvidace. Kolikrát už si našla tu nejcitlivější část lidského těla právě zbloudilá kulka? Kolikrát už zasáhl dětský šíp právě oko?

Jsou dny, se kterými se prostě nemůžeme (nebo nechceme) rozloučit. Kalab vytočil číslo poručíka Junka.

„Zase?“ ozvalo se ve sluchátku.

Nebylo to neochotné, spíše informativní: Junek potřeboval vědět, jestli se má v příštích vteřinách rozhlaholit.

„Tentokrát už jenom dotaz: chci si zajít do té Jezerské vinárny. Mohl bys mi posloužit něčím ze své zásobárny drbů?“

Zlověstné zapraskání.

„Chtěl jsem vlastně požádat, abys byl tak laskav a sdělil mi něco ze svých operativních poznatků,“ opravil se Kalab v rámci služební terminologie.

„Celkem se tam nic neděje, i když občas se tam nějaký vágus taky zamotá. Vinárna ale vždy přitahuje jinou společnost než pivnice typu Taverny.“

Junek byl oblastí svého zájmu zaujat stejně jako lékař – venerolog pohlavními chorobami. A taky byl rád, když získal vděčné posluchačstvo.

„Jezerskou vinárnu otevřeli teprve nedávno, samozřejmě že už jsem tam byl několikrát, samozřejmě že služebně,“ Kalab by mnoho nedal za to, že vysvětlivka byla určena pro paní Junkovou. „Společnost se ještě nevyhranila. Důležitější je ale noční podnik Continental, alespoň pro nás.“

„Continental?“

„Přímo nad Jezerskou vinárnou. Vchází se tam stejným vchodem. Tys tam ještě nebyl? Ne? Člověče, já se neoženit…“

Paní Junková se již zřejmě vzdálila z doslechu.

„Noční podnik Continental?“

To Kalabovi připadalo na Klaštice příliš vznešené.

„No, jak to mám tedy říct?“ Junek byl poměrně chápavý. „Tančí se tam, pije se tam, jí se tam a všechno se to odehrává v noci, případně k ránu.“

„Chodil tam Marčák?“

„Můžeš se spolehnout. Jednodušší by byl seznam, kam Marčák nechodil.“

„Koho bych tam mohl najít?“

„Ze známějších kunčoftů tak jedině Frantu Cízlera a Viktora Zemánků. To je jejich lokál.“

„A dole v Jezerské vinárně?“

„Taky tyhle dva. Plus nohsledy. To už je ale samozřejmý přívažek… Víš, co ti, Zdeňku, doopravdy závidím?“

„Ne,“ odpověděl Kalab, i když v cípku duše předpokládal, na druhé straně mu však cosi napovídalo, že tím už by byl Junek přespříliš jednoduchý a schématický.

„Závidím ti, že ještě někam můžeš chodit jako host. Vlastně nejenže můžeš, ale že to prostě dokážeš…“

Sotva Kalab otevřel masívní dveře Jezerské vinárny, uvědomil si, že měl přijít dřív: zábava už byla v plném proudu, všechna místa obsazena. Dlouhý dubový stůl sice připomínal konferenční místnost, nálada hostů však příměr s užívanou poradou vylučovala, pochopitelně že za vydatné pomoci vína, které sem bylo dováženo až odkudsi z Moravy, a slepého klavíristy, který byl na rozdíl od vína zemitě místní, což se muselo poznat už po prvních taktech.

Jakýsi mládenec v rohu si všiml Kalabových bezradných pohledů, přitlačil se na svého kolegu, vznikl tak prostor, do jakého by se mohlo za vydatného cizího přispění vtěsnat tak pětileté dítě. Aby se posadil Kalab, bylo zapotřebí spolupráce celého stolu. Dobrý nápad, tady se lidé musí bavit družně, i kdyby nechtěli. Pravdu měl možná i ten pán, který dokazoval, že rozpad současné rodiny je částečně zaviněn nedostatkem bytelných stolů. Nábytkářský průmysl se prý ze všech sil snaží, aby každý člen rodiny byl někde jinde.

Kalab si objednal džbánek červeného vína; nemohl jinak, musel sledovat klavíristovy prsty a černé brýle. V tomto hráči bylo něco z Ray Charlese, i když možná on sám neměl o existenci svého amerického kolegy ani tušení.

„Vy sem nechodíte často, viďte?“ zeptal se Kalabův dobrodinec. Asi cítil jako povinnost starat se i o Kalabovu zábavu.

„Jsem tu prvně. Ale zdá se, že sem budu muset chodit častěji. A hlavně: dřív.“

„Já bych sem zase chtěl chodit míň,“ bezelstně vysvětlil dobrodinec; ukázal do rohu, kde stála sportovní brašna. „Jednou jsem se tady stavil cestou z tréninku a teď už se tam nemůžu přes měsíc dostat…“

„Ale, ale…“ podivil se nevěřícně Kalab.

Obdobné přiznání sice bylo vynikající reklamou pro podnik, nicméně bylo mladicky nadnesené a připomínalo tragický osud onoho nešťastníka, který se jednoho večera napil, ráno se probudil žíznivý, znovu se napil, znovu se probudil žíznivý, a kdyby nepadl ve válce, tak v tom koloběhu lítal dodnes…

„Fakt. A možná, že se to stane i vám!“

„Člověk tedy ani neví, jakému nebezpečí se tady vystavuje… Mně o tomhle podniku vyprávěl jeden známý. Údajně tady má mít dva kamarády. Já je však osobně neznám…“

Poslední větou se Kalab zajišťoval před možným pohrdáním. Mladý muž, který zřejmě ještě nedávno věnoval většinu svých sil sportu, pravděpodobně nepatřil mezi ovečky poručíka Junka.

„Jak se jmenujou?“

„Mohl byste je znát?“

„Jsem v Klašticích odmalinka, chodil jsem tady i do průmyslovky. Dva roky jsem sice byl na vojně, ale to se tady moc nezměnilo.“

„Jeden se jmenuje Cízler, druhý Zemánek.“

I přes tu napěchovanost Kalab cítil, že si jeho dobrodinec malinko odsedl.

„Franta Cízler a Viktor Zemánek,“ řekl bez dalšího komentáře; jen aby dal najevo, že se nemůže jednat o mýlku.

„Víte, ten známý je zvláštní postava: vyhledává lidi nejrůznějších povolání, z nejrůznějších vrstev, skoro by se až dalo říct, že je to jeho koníček…“ retušoval Kalab.

„Figurkaří,“ vysvětlil odborným termínem dobrodinec; do nadšení se však nenutil.

„Dnes tu nejsou?“

„Kdyby tu byli, tak byste je hned poznal. Dělají z toho Tavernu. Nedovedou si představit jeden den bez rohovačky, nedovedou si představit, že si tady někdo chce klidně posedět a popít… Když nikam nechodíte: víte, kde je Taverna?“

„Bohužel, už vím.“

Onen podnik byl podle všech příznaků místním pojmem. Kalab zalovil v přihrádce svých gymnasialních znalostí, vzpomněl si na latinský termín taberna a s uspokojením konstatoval, že přece jen jsme se ve všem od antiky neodchýlili, neb taberna neznamenala jen hospodu a krčmu, ale i kůlnu, boudu, chatrč a chýši.

„A včerejšek mi stačil,“ pokračoval hoch; musel mluvit dost nahlas, protože klavírista byl svou hrou tak zaujatý, že nedokázal dodržovat únosnou zvukovou hladinu; kyprá blond servírka se u něj musela periodicky zastavovat: naučeně už věděl, že její ruka na jeho levém rameni znamená potichu.

„Proč právě včerejšek?“

„Vy to nevíte?“

Podíval se na Kalaba podezíravě, ale zase ne tak, aby to mohlo být vykládáno za projev nedůvěry.

„Co bych měl vědět?“

„Včera, vlastně v noci na dnešek jednoho z nich zamordovali. To už přestává všechna legrace. Našli ho malý kousek odsud. A jen si představte: ležel za popelnicí!“

Ano, za popelnicí, kam se odhazuje chcíplá kočka nebo otrávený potkan…

„No, něco jsem zaslechl v trolejbusu. Jen jsem nevěděl, kde se to stalo a další podrobnosti.“

„Spojovací ulice je hned tamhle za rohem. Měli by ji zbourat. Co kdyby tam někdy vešel cizinec?“

„Já vím, že to není právě nejvhodnější téma pro sobotní večer. Vy jste znal i toho zavražděného?“

„Jen tak od vidění. Já se mezi tyhle drsňáky necpu. Jmenoval se Marčák. Karel Marčák.“

„Byla to známá postava?“

„Kápo. I když v Klašticích ještě nebyl dlouho. Přišel z Prahy. Někdo taky říká, že rovnou z vězení…“ zauvažoval: „Ale jak jsem pozoroval, docela mu to myslelo. Jednou tady u toho stolu docela rozumně vykládal.“

Kalab se podíval, jako by si to jisté místo dokázalo uchovat atmosféru Marčákovy přítomnosti.

„Chodíval sem často?“

„Já ho zde viděl jednou, nanejvýš dvakrát.“

„Zemánek s Cízlerem, to byli jeho kamarádi?“

„Přesně nevím, protože…“

Nemohl dopovědět, blond servírka se právě chystala vyměnit jeho prázdný džbánek za plný. Z mladíkova výrazu Kalab okamžitě vytušil, oč se jedná: Jezerská vinárna neničila jen jeho sportovní kondici.

„Jen to tu nechte.“

Hoch se zachoval jako správný gentleman: jenom přikývl, neupejpal se, ani dlouze nerozváděl svou vděčnost. Přijímat, to je v podstatě stejné umění jako dávat.

„Ani včera tady Zemánek s Cízlerem nebyli?“

„Seděli naproti,“ ukázal do druhého rohu, kde se právě jakýsi děda svěřoval s utrpením, jaké mu denodenně způsobují minisukně: už aby tato móda byla pryč, kdo to má na stará kolena vydržet?

„Zábava byla dobrá?“ zeptal se Kalab, aby nebyl jeho zájem o Zemánka s Cízlerem průhledný.

Mládenec se k nim však vracel sám od sebe:

„Bolela mě z nich hlava ještě ráno. Jenom z nich!“ vystupovalo z toho perfektní opovržení.

Kalab si musel chtě nechtě představit sebe samého před nějakými osmnácti lety. Jediná nepřístojnost ho dokázala rozohnit tak, že skoro pochyboval o hodnotě samotné lidské existence. V denících si sliboval, že nikdy neotupí. Po právech se dostal k Bezpečnosti. A kdyby jistým smyslem neotupěl, nemohl by své povolání vůbec vykonávat.

„No vidíte, tak jsem se mohl zastavit včera, šel jsem zrovna kolem. Zdrželi se dlouho?“

„Já tu seděl s kamarádem od sedmi až do konce. V sedum už tu vykřikovali, v jednu se s nima musela Eva, to je naše servírka, dohadovat.“ Kalabovi se zamlouvalo, jak samozřejmě řekl naše, každý má mít místo, kde se cítí jako doma.

„Nechtěli platit?“

„To ne, spíš ji přemlouvali, aby ještě nezavírala. Ona jim často podlehne a taky už často slízla od esenbáků pokutu.“

„Šest hodin řvát,“ komentoval Kalab uznale.

„Chvíli byl klid. Asi se šli někam najíst. Nedovedete si představit, jak bylo najednou všem dobře. Dvě hodiny klidu. Ještě jsme se s kamarádem těšili, že už nepřijdou…“

„Asi budu muset svému známému pogratulovat. Jestli je tohle figurkaření, jak jste říkal… Od osmi do desíti odejdou a vy, řadový host, si to zapamatujete. Potěš pánbu!“

„Počkejte, neříkal jsem přece, že to bylo od osmi do deseti,“ a poprvé se na Kalaba podíval, Jako by byl udiven, proč se spolu baví právě o lidech, které on sám považuje za drsňáky.

„Na tom nezáleží,“ usmál se Kalab, ačkoliv právě na této informaci záleželo ze všeho nejvíc.

7

V Jezerské vinárně zůstal Kalab ještě tak dlouho, jak to bylo bezpodmínečně nutné, aby nevzbudil podezření, že se přišel vyptat na Zemánka s Cízlerem. Cítil, že by to bylo urážlivé nejen vůči chlapci, ale i vůči skutečně milému prostředí. Platil nenápadně, aby mohl poslat ještě jeden džbánek. Kalab nebyl přítelem placených informací, toto však bylo něco zcela jiného, snad i trocha nostalgie, koneckonců je volná sobota, měl by na ni mít právo.

Do nočního podniku Continental se skutečně vcházelo stejným vchodem jako do Jezerské vinárny. Kalab vyběhl po schodech, jako by měl strach, aby ho nikdo neviděl; pronásleduje zločin, často však snad je to nemoc z povolání podvědomě prožíval stavy svých soupeřů.

Continental byl opatřen ještě masívnějšími dveřmi než Jezerská vinárna. Dole to byla poplatnost módě, tady nutnost. Neproniknutelná přehrada pro ty, kteří by se chtěli dobývat (později Kalab uvažoval, jak někdo může klesnout tak hluboko, že o něj už nemají zájem ani tady). Na hladké ploše dveří byl kruhový otvor asi ve výši oka: jím kdosi povolán, zřejmě prováděl selekci zájemců na vhodné a nevhodné. Schodiště pak ještě pokračovalo, v tomto nepochybně roztomilém domě byly i občanské byty. Televizi si zde určitě nikdo kupovat nemusel.

Bylo už půl desáté. Kalab srdnatě zabouchal a v kruhovém otvoru ve výši oka se oko skutečně objevilo; několik vteřin se zabývalo profesionálním hodnocením zájemce, potom zaharašil v zámku klíč. Kalab si polichoceně upravil kravatu: v prvním kole tedy obstál, snad ho nevyřadí ani zkouška střízlivosti, kterou předpokládal (ne snad proto, že by se jednalo o prostředí v nějakém smyslu puritánské, ale od napitého hosta se již nemůže očekávat potřebná útrata).

Ve dveřích stanul chlap býčího vzezření, typ, jaký určitě neusne, jestliže si během dne nedal aspoň dvě pořádné rány. Dveře byly široké, on se tam však sotva vtěsnal. Jeho obličej vzbuzoval domněnku, že někdy v dětství narazil v plné jízdě na domovní zeď. Holický byl proti němu střízlík. Kdyby přiletěli Marťánci, těžko by se jim chtělo věřit, že tento vyhazovač a drobounký Fajfrlík jsou obyvateli stejné planety.

„Co chcete?“ obořil se na Kalaba.

Tón Kalaba nepřekvapil, jenom bleskurychle zauvažoval, nejedná-li se o otázku, na kterou má odpovědět stanoveným heslem.

„Rád bych se pobavil,“ odpověděl. „Četl jsem inzerát v Klaštické revui. Tam byl tento podnik označen jako Středisko dobré zábavy.“

Bejček očekával všechno možné, jen toto ne. Navíc si nebyl jist, jestli se takováto kravina skutečně někde neobjevila. Že by snad měl strach z kontrolních orgánů, to nepřicházelo v úvahu: podobnými komplexy ať se zatěžuje třeba výčepní z Taverny. On umí zacházet s pěstmi a to stále ještě něco znamená.

„Nevíte, že je dnes sobota?“ pokračoval v osobité konverzaci; svým tělem stále ještě vyplňoval dveřní prostor, ničím Kalabovi nenaznačil, že by mohl vystoupit alespoň o jeden schod.

„Ano, sobota dvaadvacátého.“

Zvolený způsob konverzace na něj platil. Nemohl totiž určit, dělá-li si z něj ten mírně prošedivělý čtyřicátník legraci, nebo jedná-li se o docela obyčejného blba.

„Pobavit, pobavit,“ opakoval. „V sobotu se musí chodit dřív, když se jako chcete…“

Tentokrát už nemohlo to slovo opustit jeho rty. Podle výslovnosti mohl navštěvovat stejnou školu s Václavem Holickým. Jen s tím rozdílem, že učitele češtiny, kterého znal tento bejček jako kvetoucího muže, poznal Václav Holický jako nervově zdrchaného dědouška před důchodem. To byl Kalabův odhad věkového rozdílu, ačkoliv u Holického byla situace ztížena podrážkovitou pletí, u této vazby nárazem na domovní zeď.

„Dřív jsem nemohl,“ ujišťoval Kalab a z jeho hlasu jako by vyzařovala ochota, že v případě nutnosti přinese i písemnou omluvenku s razítky.

„Jste sám?“ zeptal se nakonec buldok.

Znamenalo to vítězství. Kalab se ohlédl: „Ano, sám.“

Tím se ve strážci vchodu definitivně utvrdilo přesvědčení, že si z něj ten celkem slušně vyhlížející člověk nedělá legraci, že se nepochybně jedná o druhou možnost. Hlavní je ovšem stav jeho finanční hotovosti.

„Zaplatíte si ale vstupenku, jako byste tady byl od začátku. Je vám to jasný?“

„Je.“

„A jestli neseženete místo, tak si nebudete stěžovat. Je vám to jasný?“

„Je.“

Teprve po tomto rituálním slibu ustoupil. Dlaní si přejížděl zátylek, jako by ho konverzace vyčerpala víc, než mohl snést. Kalab rozhrnul těžký závěs, který odděloval »Středisko dobré zábavy« od šatny. Oranžová světla měla navozovat atmosféru velkého světa, výsledek poněkud nesplňoval očekávání: sál připomínal nevěstinec z počátku našeho století.

Hovor, kterým zde všechno jen hlučelo, byl přímo úměrný litrům zkonzumovaného alkoholu, stupni sblížení těch, co se pro dnešní večer sblížit mají, a únavě z tanců, jaké jsou v podobných lokálech mylně považovány za moderní.

Vyhazovač měl pravdu: sotva se Kalab rozkoukal ve smyslném přítmí, zjistil, že všechny stolky jsou již obsazeny. To si vynucovalo úvahu: chodí sem skutečně jen Zemánkové a Cízlerové, nebo je v Klašticích s přilehlým okolím Zemánků a Cízlerů tolik? Za menší sociologickou studii by to určitě stálo. Buldok mu ustavičně postával za zády, bylo to od něj škodolibé; málokdy v životě se mu asi stávalo, aby měl pravdu, tak toho jaksepatří využíval. Kalab přímo cítil na krku jeho horký dech. Otočil se k němu:

„Hraje tady vůbec hudba? Teď to tu vypadá nějak posmutněle. V té revui psali.“

„Mohlo by tu bejt veselo i tak, až by vás to mohlo mrzet!“

Snad si uvědomoval, že byl napálen. Možná, že ten člověk blb je, dozajista si však dělal od první chvíle legraci.

„Aha, hudba je tamhle.“

„Pauzírujou. Vy taky nemakáte pořád, jestli vůbec makáte!“

Ze všech sil projevoval snahu se o tu náležitou zábavu postarat. Kalab však naprosto nevzrušeně přikyvoval a vydal se na obhlídku. Sedět se dalo jedině u barového pultu. Byl za rohem, vlastně v samostatné místnosti. Co však bylo nejdůležitější: nesmyslná iluminace sem nepronikala, bar byl osvětlen docela střídmě; jinak by v hostech musel vznikat nežádoucí dojem, že pijou jen oranžádu.

Za pultem vykuřovala příjemná blondýnka. V těsné blízkosti pestrých etiket nejrůznějších Martellů, Larsenů, královen Ann, dlouhých Johnů a Gordonova ginu vypadala i ona exkluzivně, možná však, že to bylo jen krásné zdání, ostatně i průměrně střízlivý host musel poznat, že žádná z těch lahví nebyla načata, tady tekla proudem Stará myslivecká. A obsazena byla jen jedna stolička.

Kalab se vyhoupl, už kvůli přítomnosti té mladé ženy se snažil dokázat, že výskok tohoto druhu není jeho jedinou tělovýchovou. Z lokálu sem nepronikalo jenom šumění hovoru, ale i výkřiky několika přesně identifikovatelných hrdel; to byl další Kalabův poznatek: přicházely jeden po druhém, jak se zabydloval.

„Gold King whisky,“ objednal Kalab.

Objednal tento destilát jednak proto, že ho považoval za odpovídající prostředí, jednak proto, že blondýnka mu vzdáleně připomínala Olgu Hodkovou, dívenku s poněkud širším srdcem, která byla právě prostřednictvím Gold King whisky sprovozena ze světa (a je sobota, den všeobecného pracovního klidu).

Pak se jako slušně vychovaný návštěvník zeptal, co pije jeho profesionální hostitelka. Podle dosavadních zkušeností předpokládal, že ona navrhne něco, co lze k nerozeznání nahradit jablečným moštem (připraveným k tomuto účelu například v láhvi od Jelínkovy meruňkovice), ona ho však zaskočila:

„To, co hosté.“

„Bude mi tedy potěšením,“ ujistil Kalab, i když si nebyl jist, jestli se tato salonní fráze hodí do prostředí, kde vyhazovač s býčí šíjí slibuje na potkání nezapomenutelnou zábavu a v oranžovém přítmí se užuž čeká na příchod nové garnitury děvčat.

Přidala ke Kalabově sklence ještě svou. Upřímně si přiťukla. A Kalabovi, který se nikdy nedokázal zbavit idealizace (alespoň pokud se týkalo žen) se zdálo, že ona se do zdejšího rozhulákaného prostředí nehodí. Uměle v sobě tuto idealizaci přiživoval; a lpěl na ní tím více, čím silnější byl nános svinstva, po kterém musel následkem svého povolání šlapat. Rybáře, který je z kilového kapra tak vyšinut, že po několik příštích dnů vráží do všeho, co se mu postaví v cestu, taky nezajímá, že někde vylovili na jeden zátah padesát tun sleďů.

„Na vaše zdraví!“

„Na vaši krásu!“ opětoval Kalab.

Že by blondýnka mohla být kdy nemocná, to se mu nezdálo dost pravděpodobné (v souladu s idealizací stejně vylučoval možnost, že by to mohla být docela obyčejná potvora, která se k barovému pultu dostala přes postel pana vedoucího).

„Vy sem nechodíte, viďte?“

„Nechodil jsem, ale budu,“ slíbil Kalab, v tomto domě už vlastně dnes podruhé; ještě štěstí, že léta své sportovní éry už má definitivně za sebou.

„Bohužel… Vlastně já už jsem ráda, že tady končím. Jenom střídám. Je to nejhorší štace, kterou jsem měla, můžete mi věřit.“

„Nemám důvod, proč bych o tom pochyboval.“

„Mám slíbeno, že se dostanu do Prahy. O tomhle podniku se raději nechci vyjadřovat. Snad už jste si udělal vlastní úsudek. A nemusel jste hodně poznat.“

Kalaba zřejmě považovala za nějakého referentíka na služební cestě; skutečností, že je volná sobota, se nezatěžovala, jestli ji vůbec vnímala. A musel být v Klašticích poprvé, jinak by si přece stěží vybral právě Continental.

„Tady je ale řevu,“ poznamenal Kalab, když se napili a on k whisky přidal ještě i svou cigaretu.

„Před chvilkou jsem je musela vyhnat, doslova vyhnat. To na mně nikdo nemůže chtít: jsem zvyklá pracovat v podnicích s úrovní, mohla bych vám jmenovat.“

Kdyby Kalaba nezajímalo, koho musela vyhnat, byl by ochoten v důsledku svého sklonu k idealizaci poslouchat i seznam s největší pravděpodobností smyšlených angažmá v československých interhotelech. Možná dokonce i zahraniční štace.

„Kdo je to?“

Pokrčila rameny, i když dobře věděla, o koho se jedná. Tušila však, že pro ni je mnohem vhodnější úloha mondénní, nad prostředím povznesené mladé dámy.

„To jsou zdejší, nebo sem přijeli oslavovat?“ vyzvídal Kalab.

Výkřiky totiž sílily, skoro se zdálo, že se přesunují směrem sem. Cítil, že jistý kontakt mezi ním a blondýnkou již byl navázán. Navzdory své idealizaci nebo právě pro ni se mu pracovalo vždy lépe se ženami.

„Ještě jednou,“ objednal Kalab, když zjistil, že ona nechce odpovídat, jenom znepokojeně sleduje rostoucí a přesouvající se vřavu. „Snad mne neodmítnete?“

Nalila jako v polospánku. Snad si uvědomovala i jistou odpovědnost za Kalaba, snad se nemohla ubránit studu (Kalabův dojem).

„U vchodu je přece taková vazba… Nemusíte mít strach,“ snažil se uklidňovat.

„Kazaň?“

„Kdo?“

„Kazanovský. Jakmile jsou tihle dva v ráži, nechce s nima nic mít. Raději se vypaří.“

„Ti dva: Zemánek s Cízlerem?“

Přikývla. Kalabův předpoklad byl správný. Nikdo jí to nemohl mít za zlé.

„Kde jste tedy pracovala?“ pokoušel se ji převést na jiné myšlenky.

Bohužel však už bylo pozdě. Byla schopna myslet jen na to, co bezprostředně souviselo se situací. A dodatečně si uvědomila smysl Kalabovy otázky.

„Zemánek a Cízler. Vy je znáte?“

Představa referentíka na služební cestě byla otřesena. Snad i uvažovala, jestli bylo správné nechat se od takového člověka pozvat na dvě Gold King whisky.

„Seděl jsem chvilku dole. Tam jsem o nich zaslechl.“ Host, který na opačném konci pultu okupoval druhou obsazenou stoličku, se takticky vytratil: už se zřejmě vyznal.

„Aha,“ vysvětlení ji uklidnilo.

„A co vedoucí?“ zeptal se Kalab (prostě s tou postelí by on nikdy nebyl schopen kalkulovat).

Přestože byli u pultu sami dva, naklonila se až těsně ke Kalabovi. Magic Lancôme, uvědomil si okamžitě; takové kolínské vody si ženy nekupují, ty spadají k povinnostem movitých přátel.

„Slaboch. Chce mít jenom prachy a klid takhle to pak dopadá. Další důvod, proč musím co nejdříve odejít. Personál přece musí vždycky pociťovat, že za ním někdo stojí.“

Hluk vedle už zesílil natolik, že Kalab podvědomě očekával v příští vteřině údery, nadávky a řinčení rozbíjeného skla.

Všiml si, že bojácně pokukuje po vyrovnaných pyramidách skleniček a lahví s drahými destiláty. Bylo to svrchovaně ženské.

„Nezlobil byste se, kdybych to všechno sklidila?“

„Tak nebezpečné to snad není…“

Vzdychla. Cítil, že jeho útěcha je naprosto nedostatečná. Příliš to připomínalo scénu z levného westernu…

A pak už se skutečně nedalo nic dělat: ve dveřích se objevilo několik vrávorajících postav. Když Junek charakterizoval Continental a jeho návštěvníky, stěží by si někdo představil tuto džungli; vždyť ani suchý popis arktického mrazu, který čteme v příjemně vytopeném pokoji, nás nemůže naplnit patřičným obdivem k hrdinovi příběhu. Vidět však na vlastní oči široká gesta vládců místního ringu, bezduché obličeje, nyní ještě zpitomělé požitým alkoholem, pohledy neodolatelných milenců, ignorantů, kteří jsou přesvědčeni, že právě jim patří svět! Tento svět, jehož objektivní zákony však nikdy nemohou proniknout přes ochrannou slupku své omezenosti. A tresty, jimiž se společnost brání, je jen posilují v jejich suverenitě…

Kalab zřetelně rozeznal dvě vůdčí osobnosti; chvost byl tvořen poníženými obdivovateli, typickými dobíječi, žebráky přízně. Blondýnka nestačila ani z poloviny uklidit všechno ohrožené sklo. Kalab seděl a uklidňoval ji pohledem: bylo to však bezvýsledné, připomínal hypnotizéra, který se snaží zastavit rozjetou lokomotivu. Jejich izolace od lokálu děsila sama o sobě. Doléhal odtamtud foxtrot, jako by se nic nedělo.

„Šest myslivců!“

Kalab se otočil na své židličce: parta byla skutečně šestičlenná. Blondýnka se očividně chvěla a tu provedla něco, co bylo hodno obdivu, ať by o ní (důvodně či bezdůvodně) všichni smýšleli jakkoliv:

„Nic nedostanete!“

Hlas jí při tom zadrhával, vůbec se nepodobala srdnaté agentce z filmového plátna, šeptala, ale bylo to vyřčeno.

„Co si to dovoluješ, ty děvko?“

Odmítnutí je udivilo. Skoro vystřízlivěli. Dobíječi tušili zábavu, zatarasili svými těly vchod. To už zřejmě byla jejich naučená úloha, pouze ji museli přizpůsobovat okolnostem a situacím.

„Slečna říkala, že nic nedostanete, pokud tomu náhodou nebylo rozumět,“ vysvětlil Kalab.

„Co se do toho pleteš?“

Kalab se snažil uhodnout, který z těch dvou je Cízler a který Zemánek.

„Pouze jsem vysvětloval, že už nic nedostanete.“

Bylo znát, že celá formace poněkud změnila seskupení, Kalab věděl proč.

„Počítám do tří!“

A z lokálu stále doléhal foxtrot, jako by se nic nedělo… Kalab teprve teď odložil svou skleničku.

„Ale pokud možno si nepočítejte za mými zády, kvůli tomu jsem nepřišel. Počítat do tří, to…“

K dalšímu už se však nedostal. Ti vládcové místního ringu skutečně nebyli podnapilí, jak se zdálo. A dozajista měli větší chuť na příležitost, která se jim právě naskytla, než na Starou mysliveckou. Bylo jisté, že by se nezastavili ani před mladou ženou a že by se blondýnka vylízala ze všech ran tajně; toto byl skutečně klan, bouchnout si do chlapa přitahovalo nesporně víc.

První švih byl skutečně silný. Kalab jej však zachytil v posledním zlomku vteřiny plochou dlaní, strhl stranou, na barové stoličce vystrčil pravé koleno, takže se jeho kloub střetl s velmi citlivým mečovitým výběžkem hrudní kosti: útočníkovo tělo mělo následkem úderu značnou setrvačnost. Zalapal bolestně po dechu, obě Kalabovy dlaně však již byly ve výšce hlavy a bleskově sekly násilníka malíkovými hranami do řas trapezových svalů, zvláště bolestivé partie mezi krkem a ramenními klouby. Vše se odehrálo tak rychle, že dobíječi u vchodu ani nestačili zaregistrovat, co se vlastně stalo, viděli jen, jak se tělo jejich šéfa sesouvá k podlaze, není hozeno úderem do opačného rohu místnosti, ale sesouvá se k podlaze. A jak se tam začal zmítat, mohli si domyslet, že bolest je nesnesitelná: obličej měl zkřivený a všemi prsty svíral zraněné svaly.

Komplic, zvyklý likvidovat soupeře v týmové práci, ustrnul v přískoku: Kalab už totiž neseděl na židličce, ale stál ve střehu, ze kterého přímo čišela otázka: Tak i další pán má zájem? Starý, v žádném případě však snadno zdolatelný, instruktor karate z doby Kalabových vysokoškolských studií mohl být i po letech s výkonem svého svěřence spokojen. Kalab dokonce splňoval i jeho základní požadavek, aby paže byly v nejvhodnější poloze pro bezprostřední provedení úderu nebo krytu.

Bylo to tak zautomatizované, že preciznost nemohly narušit ani roky odstupu. Zbytek pyramidy na barovém pultu zůstal neporušen. Dobíječi začali couvat, ačkoliv něco podobného k jejich úloze nepatřilo: tady však nebylo o co stát; měli přece zájem jen o údery rozdávané.

Blondýnka nemohla dovřít ústa, jestli čekala všechno, tohle určitě ne. Představa referentíka na služební cestě se rozplynula definitivně, nevěděla, jestli má být Kalabovi vděčna, nebo se snad má i jeho bát tak se všechno v několika vteřinách zamíchalo.

„Tak co, vážení, nevrátíme se na svoje místečka?“ zeptal se Kalab. „Sem by mohl každou chvilku někdo přijít a host na podlaze, to přece nedělá nejlepší dojem, nemám pravdu?“

Pro jistotu stále ve svém střehu zůstával. Dobře věděl, čeho jsou tihle ostří hoši schopni, zvláště kdyby se sehnul. Sledoval taky, aby se něčí ruka nedostala do kapsy.

Couvat chtěli, ale bez kolegy, bez zraněného šéfa.

„Přece byste ho tady nenechali?“ domlouval Kalab. „Když s někým piju, tak se o něj musím postarat, i když přebral. Přebral, na tom se, doufám, shodneme, ne? Zvedněte ho!“

Mluvil tak důrazně, že nejbližší dva se jako v transu přiblížili a poklekli, očima však stále zůstávali viset na Kalabovi. Částečně to byla i obava, nechce-li pokračovat. Dělat si však nějaké iluze do budoucna by bylo naivní: toto byl jen důsledek přestálého šoku; všechno se ještě nezačalo patřičně rozkládat. A potupu na sobě žádný gang nenechá, i kdyby se mělo všechno vyřešit ranou ze zálohy. Jeden z hošíků stále setrvával v něčem, co vzdáleně připomínalo boxerský gard. Určitě tím sledoval budoucí alibi: on jediný neustoupil, ačkoliv ostatní se zachovali zbaběle. Kalab se usmál a přiblížil se k hošíkovi: zaťaté pěsti okamžitě povolily a ruce sklouzly podél těla.

A z lokálu se stále ještě ozýval foxtrot. Ničeho si tam nevšimli, všechno se vlastně stačilo odehrát v průběhu jediného tance.

Postavili svého berana jakžtakž na nohy a jevili zřetelnou snahu nechat ho u barového pultu, alespoň do té doby, než se vzpamatuje. Kalab se mu podíval na bělmo očí, prohmátl klíční kosti, všechno bylo v pořádku. Útočník, teď se však pro něj toto označení hodilo ze všeho nejméně, si úzkostlivě stlačoval žaludek. To Kalab chápal: trapezové svaly se budou pořádně ozývat až zítra. Tentokrát se postavil k východu Kalab:

„Ne, mládenci, tady ho nenecháte, řekl jsem na svoje místa. A zde jsem seděl jenom já. Nemusíte se bát, vedle je jako v předpeklí. Pěkně ho chyťte kolem ramen, ať to vypadá, že jste se pobratřili, nikdo si vás nevšimne.“

Když halasně vcházeli, pomyslel někdo z nich na to, že si budou muset nechat líbit takový výsměch? Kalab si začal upravovat uzel kravaty; komplic, který nedokončil útok, nyní vycítil, že bezprostřední nebezpečí pominulo. Rovněž potřeboval zachránit alespoň poslední zbytek autority u svých kumpánů.

„My dva se ještě setkáme,“ sykl.

„Ano, ano…“ řekl roztržitě Kalab.

Pomáhal při podpírání. Tělo se kroutilo, kladlo velký odpor.

„Pak nevodlezeš. Jeden už to poznal na vlastní kůži.“

Kalab zpozorněl:

„Smím vědět, kdo?“

„Ptej se na Marčáka, to už ti bude stačit, ty frajírku. Na Karla Marčáka.“

Drzým tónem a tykáním se snažil překlenout nepříjemnou vzpomínku. Docela se mu to dařilo, protože ve své civilní podobě nevypadal Kalab ani trochu nebezpečně.

„Dobře, zeptám se.“

„A hlavně si při tom pospěš, než bude pozdě.“

Kalab otevřel svou náprsní tašku:

„Tady je moje vizitka, kdyby náhodou nastaly nějaké komplikace.“

Na navštívence bylo jen jméno, adresa a telefonní číslo. Když náprsní tašku schovával, všiml si blondýnky za barovým pultem, využil příležitosti a obdaroval i ji. Komplic zastrčil lístek do kapsy své silonové bundy (přestože tabulka u vchodu přísně zakazovala vstup v nespolečenském oděvu).

„A odvádějte ho opatrně,“ poučil Kalab. „V jeho vlastním zájmu ho netahejte za ruce… Ano, pěkně podpírat v pase, ano, táák, vidíte, jak vám to jde. A až se posadí, dejte mu napít sodovky, i když mu pravděpodobně nebude chutnat. A nuťte ho, ať zhluboka dýchá, i když se mu pravděpodobně nebude chtít.“

Konečně odtáhli. V místnosti už zbyl jenom komplic s rozkládajícími se výčitkami, že nezasáhl.

„Ptej se na Marčáka, dokud máš ještě čas!“ zopakoval. „Určitý věci se nezapomínají, jestli to ještě nevíš!“

Kalab si ho přitáhl k sobě. Doposud neviděl v žádných očích tolik odhodlané a všeho schopné nenávisti.

„Kolik je vám roků?“

„Co je ti do toho?“ odsekl mladík.

Čekal obdobné varování, obdobnou výhrůžku, ne tento dotaz.

„Co je ti do toho?“ zeptal se ještě jednou, nyní nepoměrně hlasitěji.

„Co? Vždycky jsem měl totiž dojem, že tykání navrhuje starší mladšímu, ne naopak. Ale raději běžte za nimi, aby nepostrádali svého šéfa…“

V této chvíli teprve končil foxtrot. Zavládlo nezvyklé ticho, hovor všech zbývajících hostů dohromady jenom šustil.

Kalab znovu zasedl ke své skleničce, blondýnce podal tu její. Naznačil přípitek, ona však neopětovala.

„Předpokládám, že jsem se seznámil s pány Zemánkem a Cízlerem plus jejich čestný doprovod?“

Dýchala, jako by ji právě vytáhli z rozmláceného automobilu.

„Byli to ti dva.“

„A se kterým jsem měl tu osobní čest?“

„To byl Cízler. Je z nich nejhorší… Neměla bych vám to říkat, strašně se bojím, co bude… Nemělo se to stát.“

„Muselo se to stát,“ ujistil Kalab. „A nebojte se, ručím za vaši bezpečnost.“

„Neznáte tyhle lidi… Když si usmysleli, neměla jsem tady pět dní ani jednoho hosta. Pak jsem změkla, nic jiného mi nezbývalo. A vedoucí si schválně nenechával nic vysvětlit, tvrdil, že je to moje špatná práce. Vyletěla bych i od restaurací. Je to tak, můžete mi věřit, i když v novinách se o tom nepíše. Chvílemi si ani nepřipadám jako v Československu!“

„Nebojte se,“ řekl ještě jednou Kalab a naklonil se k ní blíž: „Hlavně aby viděli, že k sobě patříme… Pak vás podobné myšlenky nenápadnou.“

Neohradila se, a to mohlo být společně s vyhodnocením způsobu, jakým přijala Kalabovu vizitku považováno za dobré znamení. Vlastně ani před incidentem se k němu nechovala s tou shovívavostí, jakou zpravidla projevují mladé ženy vůči starším pánům…

První část slibu splněna nebyla: Kalab se dostal do své garsonky nejen v pořádku, ale i ve velmi příjemném rozmaru. Než opustil Continental, nezapomněl se ještě podívat na Františka Cízlera. Ne, nemusel mít obavy, s jeho zdravotním stavem to nebylo vážné, jako státní zaměstnanec si takto počínat neměl, vždy však nejde dodržovat literu. Na obrovitém vyhazovači Kazanovi, jak ho zkráceně nazývala blondýnka od barového pultu (čiperný Kalab už dokonce věděl, že se jmenuje Eva Škodová) bylo znát, že je již o čemsi zpraven, choval se odměřeně, připomínalo to ticho před bouří. Kalab si ho pro jistotu nepouštěl za záda a poděkoval mu předem, když cítil, že ho chce vyprovázet až na schodiště.

Doma se Kalab pečlivě osprchoval jako by bylo možné se sebe smýt všechno nepříjemné, co ho od včerejšího rána (ano již včerejšího) potkalo. A usnul, dřív než se stačil rozložit po ploše válendy.

Volná sobota je vymožeností naší doby, volnou neděli hlásala už bible, přesto Kalab vstoupil do své kanceláře jen několik minut po osmé. Nebylo to sice vzorově brzo, vzhledem k návštěvě Continentalu to však nebylo ani nejpozději. Jestli se těší, nebo netěší, na něm nebylo znát, inzerovat podobné vnitřní stavy si odvykl, naštěstí už v poměrně mladém věku seznal, že je na světě jen málo lidí, které by to zajímalo. Přesto ožil, sotva přistoupil ke svému psacímu stolu. Ležel na něm protokol. Když Kalab přelétl první řádky a rozbalil balíček, který byl k protokolu přiložen, nedokázal ze samé radosti nic jiného než vytočit číslo poručíka Junka. Jako zamilovaný puberťák, který nedokáže skrýt všechno jen sám v sobě. A stejně se v zaslepení smyslů naprosto neohlížel na to, že by mohl někomu jinému způsobit nepříjemnost.

„Příteli z nejmilejších!“ hlaholil Kalab. „Pořádně se podrž, už to máme!“

„Co máme?“

„Nejdřív vypni vysavač!“

Kalabovi se zdálo, že v tomto slavnostním okamžiku by byla každá vedlejší činnost nedůstojnou.

„Jo, hned…“

I sluchátku se znatelně ulevilo.

„Nůž. Ležel na garážích.“

„Ve Spojovací ulici?“

„Ano, na té pravé řadě garáží.“

„Tomu říkám dílo. A co otisky?“

„Bohužel. Něco tam sice je, ale naposledy ho měl v ruce někdo s rukavicemi, setřel všechno původní. Technik to vzdal.“

„A stopy po krvi?“

„Ty jsou průkazné. Skupina AB. Stejná jako měl Marčák. Co tomu říkáš?“

„Že asi přijedu,“ přislíbil nesměle poručík Junek.

„V tom případě by ses, Petře, zachoval jako chlap. Jako chlap a to víš, že nepodkuřuju… A teď hlavně co nám řekne pitva…“ Kalab přitahoval svého kolegu čím dál těsněji.

(Možná, že mu křivdí, napadlo Kalaba dojatě, možná, že ho vidí zkresleným pohledem, Junek se chová jako každý druhý ženatý muž, pouze Kalab ho svým cynismem starého mládence vytrvale zlehčuje; a on je zatím chlapec tak obětavý…)

Kalab se posadil za stůl a pohrával si s nožem jako malý hoch; je zajímavé, jak každý při náhlém návalu radosti omládne. Byl to finský útočný nůž s patnácticentimetrovou čepelí a dřevěnou rukojetí, model, jaký ještě donedávna patřil k výzbroji naší armády. Nůž byl odborně naostřený, špička byla broušena po obou stranách, což není při vojenské údržbě zbraní zvykem. Do dřevěné rukojeti bylo vyraženo číslo osm. Kalab však věděl, že tato čísla slouží jen pro místní orientaci, nebývají nikde zaznamenávána. Nůž působil zánovně, nebyly na něm patrny následky letitého užívání, ani užívání k účelům, pro které nebyl předurčen; žádný lhostejný vojáček jím v poslední době konzervy neotvíral, nikdo nezkoušel své vrhačské schopnosti.

Dvě třetiny plochy čepele byly nyní pokryty jedinou celistvou skvrnou zaschlou krví, která se objevila po natření oceli benzidinovým roztokem: pachatel neprojevil sebemenší snahu krev setřít (za předpokladu, že i pitvající lékař se vyjádří pro tuto zbraň), nesl ji zbrocenou od popelnic asi v polovině Spojovací ulice až ke garážím, což bylo dobrých osmdesát metrů. Na dřevěné rukojeti se ještě leskl argentorátový prášek. Jak už je zvykem, bylo ho tím víc, čím méně otisků se podařilo sejmout.

Že by od tohoto nálezu vedla již přímá cesta k pachateli vraždy, touto nadějí se Kalab přese všechnu radost neopájel. Jednak proto, že podobných suvenýrů na vojenskou základní službu se vyskytuje mezi dělným lidem více, jednak proto, že včera měl možnost poznat raubíře z Continentalu v jejich pravém lesku: tento nůž by se hodil bez výjimky ke všem.

„Tuhle kudlu znám, jasně, že ji znám,“ prohlásil Jaroslav Voděnka, řečený Bimbo, a důležitě se rozložil v židli před Kalabovým psacím stolem.

Předtím byli k této otázce vytěžováni jak malinký Fajfrlík, tak i medvěd Holický (jehož rozměry nyní poněkud bledly, když měl Kalab v živé paměti vyhazovače Kazanovského…). Skoro se až zdálo, že to jejich vrtění hlav je upřímné, prohlíželi si předložený nůž dopodrobna.

V kanceláři se okamžitě rozrostl jeden obrovský otazník: je důvěryhodné, že nůž by znal z celé trojice pouze jeden, když osudy všech byly tak vzácně shodné? Nebo si jen nemohli vzpomenout? Nebo si jen nechtěli vzpomenout?

Jaký by měl důvod Voděnka, zvaný Bimbo, aby se začal diferencovat?

„Našli jsme jej nedaleko místa, kde byl Marčák zavražděn,“ prozradil Kalab, aby si mohl Voděnka naposledy zkorigovat svou výpověď; v jeho obličeji to však nevyvolalo žádnou odezvu.

Postavou zhruba připomínal Marčáka, měl nevýrazný, dost konfekční obličej, mírně nazrzavělé vlasy si česal na pěšinku; vlevo nahoře mu chybělo několik zubů, celkem snadno si bylo možné domyslet, jak ke ztrátě došlo.

„Myslím, že se nepletu. A chci odsaď, protože jsem nic neudělal!“ dodal svým mírně nakřáplým hlasem.

„Záleží na tobě,“ ujistil poručík Junek.

„Není to mejlka. Jen si to ale nedokážu srovnat v makovici, čestný slovo, že nedokážu.“

„Třeba si to dokážeme my,“ připustil Kalab. „U koho jste ji viděl naposledy?“

„Patřila Marčákovi.“

Bylo to něco jako menší exploze. Voděnkovo sdělení postavilo na hlavu všechny dosavadní Kalabovy teorie.

„Nepleteš se, Bimbo?“ vykřikl Junek.

„Nepletu, byla to Marčákova kudla, můžete se zeptat, koho chcete, čestný slovo!“

Bylo však jasné, že vzhledem ke své povaze tímto čestným slovem poněkud hýří.

„Už jsme se ptali. Bohužel, pánové Holický a Fajfrlík majitele nepoznali.“

Voděnka si zaskočeně přejel po suchých rtech dlaní pravé ruky; cela předběžného zadržení je pro některé lidi krutá tím, že se jim zde nedostává nejzákladnější tekutiny piva. Všechno ostatní včetně hladu, chladu, nedostatku prostoru a tvrdého lůžka by zdolali bez obtíží.

Zřejmě předpokládal, že Holický s Fajfrlíkem vypovídali shodně, on měl jejich slova jenom potvrdit.

„Jejich věc,“ odpověděl úsečně.

Teď bylo hlavní do ničeho nezabřednout.

„Museli ji vidět i oni?“ zeptal se Kalab.

Když už Voděnka znal výsledek, neměla otázka patřičný poznávací smysl. Bylo však nutné Holickému poněkud odlehčit. Tím, že by všechny tři rozeštvat proti sobě, Kalab pokračovat nechtěl. Je to metoda využitelná v určitém stadiu: jindy je její nebezpečnost v tom, že množství podrazů převýší výsledek, objektivní skutečnost.

„Mohl jste se mýlit, podobných nožů je mezi veřejností hodně. Nechcete se ještě jednou podívat?“

Voděnka neprojevil zájem.

„Neberu nic zpátky, tady ty tři zářezy si pamatuju přesně. A nebyly tam náhodou!“ dodal tajuplně.

„Tak hergot, přestaň se záhadama a vyklop všechno, co o tom noži víš!“

Od poručíka Junka přece nemohl nikdo vyžadovat, aby měl stoprocentní nervovou soustavu a trpělivost, jaká je připisována bohů. Hlavně, že přišel, omlouval ho Kalab.

„Mělo to znamenat trojí použití. Frajer. Ale tomu bych docela věřil.“

„Nůž je velmi ostrý,“ konstatoval Kalab.

„Jo, na to si Marčák vždycky potrpěl. Dokázal si s ním hrát třeba hodinu. Až byl jako břitva.“

„Říkám to kvůli něčemu jinému. Tak ostrou zbraň přece nemohl nosit jenom tak v kapse…“

„Pochvu jste nenašli?“

„Ne. Pamatujete si, jak vypadala?“

„No, původní, jestli je znáte. Docela zachovalá. Marčák ji měl vždycky naleštěnou bezbarvým krémem na boty…“

„Poznal byste ji?“

„Určitě.“

„Nosil Marčák svůj nůž často? Je to přece poněkud neskladný předmět.“

„Jak kdy.“

„Co to má znamenat?“

„Řek bych, že ho nosil hlavně poslední dobou.“

V této výpovědi se Kalab skutečně nevyznal. Vypovídal snad Voděnka tak spontánně jen proto, že nemohl vydržet v cele předběžného zadržení? Neměl snad nějaký zvláštní důvod k tomu, aby se dostal domů co nejdřív? Nepotřeboval se dostat na svobodu před ostatními, aby ještě něco zařídil, ještě něco zakryl? Jestliže Marčákův nůž znali všichni tři a není opodstatněné o tom pochybovat, zapírali Holický s Fajfrlíkem jen ze zásady? Měl snad Voděnka promyšleno, kam je chce svými výpověďmi dovést? Byl by takových záměrů schopen?

„Podle čeho soudíte, že nosil nůž hlavně poslední dobou?“

„Zdálo se mi, že ho ukazuje schválně. Pořád si s ním poslední dobou pohrával, jak už jsem říkal, pořád ho brousil, když se hrály karty, dával nůž jako zástavu do banku.“

„Třeba jenom poslední dobou chtěl, aby si toho ostatní všimli, jinak nosil nůž pořád,“ namítl Kalab.

„To je možný,“ přiznal Voděnka, řečený Bimbo. „To je možný: zkrátka poslední dobou jsem u něj vídal nůž častěji.“

„Vysvětloval jste si to nějak?“

„Dokavad mě s tím neohrožoval, ať si nosil, co chtěl, to byla moje zásada. A Marčák si pořád na něco potřeboval hrát. Teď je to blbý, ale je to pravda, čestný slovo. Asi chtěl, aby se ho všichni báli.“

„Projevil to někdy?“

„Vy jste ho znal,“ obrátil se na poručíka Junka, potom na Kalaba: „Marčák toho nikdy moc nenamluvil, nikdá jste u něj nevěděli, na čem vlastně jste. Pořád jste se jenom museli domejšlet. A na to taky není každej stavěnej.“

V podstatě jen potvrzoval, co říkala Jana Kováčová. Karel Marčák a jeho nehybná poker-face; tvář profesionálního hráče pokeru.

„Taky se mi zdálo, že má strach. Jako by po něm někdo šel…“ na poslední chvíli si však uvědomil, že přece jen přesahuje hranice toho, co se smí právě zde říkat a nedopověděl.

Koneckonců byl jedním z podezřelých i on. Snadno by mohl ztratit všechen glanc.

„Byl jste svědkem, že by Marčák použil svého nože ve rvačce?“

Voděnka, řečený Bimbo, se prudce postavil, jako by na podobnou otázku už nemohl odpovídat vsedě. Jeho tvář zbrunátněla, vlasy ještě více zezrzavěly a suché rty nabyly téměř negerského výrazu. Výslech dostával nepříjemně osobní charakter navíc jeho vlastní vinou. Marčák se přece nemohl bodnout sám! Asi se neměl k původu nože vůbec vyjadřovat. Mohl však vědět, že stejným způsobem se zachovali Holický s Fajfrlíkem, ta dvě tupá dvojčata? Za všechno může ten chlápek: co je to za policajta? Nekřičí, nevyhrožuje, nenaléhá, jenom se všemi manipuluje jako s šachovými figurkami.

„Nic takovýho jsem nevyklopil! Nic takovýho jsem nevyklopil!“

„Hele, Bimbouši,“ napomenul poručík Junek. „Moc se tady nerozkřikuj, však my se to dozvíme i jinak. A dozvíme se i to, proč právě ty víš, komu nůž patřil!“

Kalab se vlastně ani nemusel rozčilovat, vyhrožovat a naléhat, když to za něj mohl dělat někdo jiný, uvědomil si Voděnka, řečený Bimbo; aby se v něm nakonec neusadil škodolibý obdiv! Bylo by to nejen škodlivé, ale směřovalo by to proti samotné stavovské cti.

Důkladně provedené výslechy personálu a vybraných hostů klaštické Taverny prokázaly, že osudného večera se chovala Marčákova parta skutečně nevázaně. Až nápadně, pokud se dá jejich zpěv a pití jako nevázanost označit. Nikdy dříve neměli k pěveckým výkonům sklon a zdálo se rovněž, že nikdy dříve neměli tolik peněz na útratu.

Servírka Maruška sice odmítala z ryze obchodních důvodů prozradit, kolik celkem činila jejich konzumace, odvolávala se na to, že není v její moci si účty jednotlivých hostů pamatovat, nicméně psycholog Kalab si byl jist, že konečná částka spolu se spropitným jí ulpěla dost natrvalo v paměti. Platili jednotlivě, o čárky na účtence se však podělili bez sebemenšího dohadování. Strach výčepního Duška byl zbytečný, s největší pravděpodobností se přiživil i on, zkušenosti měl dostatečné.

K žádné viditelné roztržce mezi členy party, zvláště pak mezi členy party a Marčákem nedošlo. Stejně tak si nikdo nepovšiml kontraverze mezi partou a ostatními hosty; naopak: chovali se nadmíru pohostinně, o tom mohl vyprávět zejména starý somrák Hanzl: nejenže nemusel žebrat o zbytek ve sklenici, mohl se téměř v čerstvě stočených pivech utopit (však měl příslušný operativec co dělat, aby ho ještě druhého dne večer udržel alespoň na několik potřebných minut ve stavu bdělosti…).

Že by se Marčák zbavil svého typického chování, to se přímo říct nedalo, ti, kteří si je nevykládali jako frajerství, naznačovali, že nebyl tak zamlklý, tak zasmušilý, tak uzavřený každý pro to měl jiný výraz.

Výčepní Dušek byl svědkem, že všichni marčákovci jak se jim zde běžně říkalo, odešli z Taverny současně. Lokál opouštěli ihned po zaplacení útraty, nelelkovali, nenechávali všechno doznít, jak bývá zvykem, nečekali, až je Dušek požádá; ano, požádá, přikázat by si dovolil nanejvýš tak somrákovi Hanzlovi.

Jak se rozdělili venku, to nevěděl, měl práci s ostatními hosty. Že šel Václav Holický právě s vykuleným Kovandou, alias Basedovem, Duška překvapilo; znal už přesuny a vztahy mezi jednotlivými hosty, Basedov však k Holickému nezapadal. (Kalab nechal okamžitě po získání tohoto poznatku prověřit Jana Kovandu; na otázku, proč šel právě s člověkem, kterého nijak zvlášť neznal, který byl o dvacet let mladší a se kterým vlastně ani netrávil večer, nemohl odpovědět. Trasu pohybu však popsal docela podrobně, Holického skutečně dovedl až do Sadové ulice i když Kovanda pochopitelně nevěděl, že se tak jmenuje. Souhlasilo i téma rozhovoru, životem protřelý Kovanda, alias Basedov, nedefinoval svoje řeči jako nadávání na poměry, nýbrž jako seznamování se životem v klaštické drožďárně.)

Naprosto spolehlivě bylo prokázáno, že v průběhu večera marčákovci nikomu netelefonovali, ani nikdo netelefonoval jim: přístroj byl umístěn v kuchyni. Rovněž je nikdo cizí nehledal.

Na všech členech party byla patrna opilost; opilost celkem úměrná množství zkonzumovaného alkoholu. Nikdo se nevymykal ani směrem nahoru, ani směrem dolů.

Nepřítomnosti některých členů party si nikdo nevšiml, soudnější hosté přiznali, že v té vřavě to ostatně bylo nekontrolovatelné.

Pro další úvahy byl závažný i výsledek vyšetřovacího pokusu. Byl prováděn v nočních hodinách, aby byly co nejvěrněji napodobeny skutečné podmínky.

Kdyby býval měl nějaký klaštický všetečka možnost sledovat akci vcelku, nevycházel by z údivu: dospěli a celkem rozumně vyhlížející pánové v civilních oblecích stiskávali tlačítka stopek u Taverny, pak u jistých domů, odtud pokračovali různými ulicemi, ve světle kapesních svítilen činili poznámky do bloků, aby se všichni nakonec scházeli ve Spojovací ulici, přesně v místech, kde bylo v sobotu ráno nalezeno nehybné tělo Karla Marčáka.

Výsledek jejich činnosti byl jednoznačný: ani Jaroslav Voděnka, řečený Bimbo, ani hromotluk Václav Holický, ani drobounký Jiří Fajfrlík nemají na kritickou dobu alibi. Všichni tři mohli dojít pohodlně domů (všichni tři měli na cestu z Taverny domů nezúčastněné svědky, což už samo o sobě bylo zajímavé, všichni tři se pak mohli pohodlně ze svých domovů do Spojovací ulice dostat. Respektive se mohli pohodlně dostat na místo, kde se měli sejít s Karlem Marčákem.

8

„A víš, s kým bych si teď rád promluvil?“ zeptal se Kalab, když už bylo jisté, že od marčákovců se o nalezeném noži více nedozví.

(To, že Voděnka, řečený Bimbo, promluvil, jeho dva kolegy překvapilo, nicméně oni dva se vykrúcovali i nadále: dokazovali, že Voděnka byl s Marčákem mnohem důvěrnější než oni dva.)

„Nevím,“ odpověděl po pravdě Junek. Už si zvykl, že Kalabova přání jsou nevyzpytatelná.

„S tou dvojičkou Zemánek - Cízler. Jak ses o nich zmiňoval. Myslíš, že toho vědí o klaštickém podsvětí hodně?“

„Až by to mohlo někoho mrzet.“ Junek nevědomky použil fráze vyhazovače Kazanovského.

„No, Výborně.“

„Máš proti nim něco konkrétního?“

Junek už přece jen věděl, jak se mluví s graduovaným právníkem. Tentokrát ho však Kalab překvapil.

„Rád bych si s nimi trošku popovídal.“

„Výborně,“ zajásal Junek; skoro byl ochoten přisuzovat tento Kalabův počin svému vlivu. „Čím víc si budou hošánci připomínat existenci téhle budovy, tím líp pro Klaštice. A taky koneckonců i pro ně!“

Kalab pak ještě v duchu dodal: A tím líp pro tu blondýnku z Continentalu. Neměl rád frázovitá konstatování, ale docela si přál, aby opět nabyla pocitu, že žije právě v Československu.

„Určitě už o Marčákově smrti budou dost vědět. Jak na ně, to, doufám, víš.“

„Bez obav,“ ujistil Junek. „Jsou to škubani a proti nim mám vždycky něco v zásobě.“

Škubani, to byl Junkův souhrnný název pro vlastní klientelu; Kalab mu to nemohl vyčítat, Junek pracoval v oblasti, kde odedávna platila zcela jiná pravidla hry než při vyšetřování těch, kteří se dostali do rozporu se zákonem jedenkrát za život, Kalabovi zejména utkvělo v paměti jedno Junkovo vyprávění: o tom, jak se některým škubánkům uleví, když se ke všemu přiznají, všechno je sepsáno a teď si společně s Junkem vypijou kafe, vykouří cigaretu a vzájemně se informují, kde kdo udělal chybu. To prý je nejlepší kriminalistická a psychologická škola…

„Dokážeš je najít?“

Junka se Kalabova formulace dotkla.

„Najít? Proč bych je hledal? Prostě si pro ně zajedu. A zvlášť s Viki Zemánkem si promluvím rád. Víš, co mi udělal, když jsem se tady uváděl? Rok mě tahal za nos, že si ho pletu s bráchou, že je z dvojčat. Já jsem se vsadil i tady. Pak se pochopitelně poznalo, že to byl na mě tunel…“

Junek byl prosáklý správnou hantýrkou. To rovněž nebyl zanedbatelný rys jeho kvalifikace: vzbuzovalo to důvěru. Jinak bylo znát, že i mezi klientelou rozlišuje: Viki Zemánek patřil ke škubanům, na které měl permanentní vztek. Není nic horšího, říkával už Junkův dědeček, taky od branže než když nějakej lauzr zesměšní policajta před ostatními policajty. Všechno smí, jen tohle ne, to se nezapomíná…

Kalab přikyvoval. Junek si bral kabát.

„Jo, Petře, a ještě něco,“ Junek se otočil už od dveří, „slyšel jsem, že vyhazovače v Continentalu dělá nějaký Kazanovský, říká se mu zkráceně Kazan…“

Tentokráte už Kalabovou aktivitou Junek nadšen nebyl.

„Nepřeháníte to už, pane doktore? Nikdy jste si tady nechtěl nikoho uskladňovat, a teď byste si budoval privátní lapáček skoro ze všech kanceláří.“

„Na toho Kazanovského jsem se jenom ptal. Doneslo se ke mně, že nedělá jenom vyhazovače. Klidně se ztratí – až z Continentalu do Spojovací ulice…“

„Toho vynech,“ přerušil autoritativně Junek. „Trochu natvrdlejší škuban, kvůli bicepsům už se mu nedostalo na mozek. Ale do lochu se mu nechce. Teď je doma na podmínku, ví, že maličkost prosekne, dostane novou pálku a ještě si k tomu přidá zbytek. Jakmile se tady zase objevil, hned jsem si s ním drobátko porozprávěl.“

„Obdivuju tvou jistotu.“

„To není jistota, to je znalost,“ poučil Junek. „Kazaň je schopen všeho, nemá předsudky. Pochybuju, že by Marčáka nakrmil a vůbec se nesháněl po jeho šrajtofli. I kdyby mu to někdo zakázal a dal víc, Kazan si ještě přibalí všechno, co se přibalit dá. Za tři stovky ti dovolí, abys ho knokautoval. Je horší než děvka, na všechno má svou taxu.“

„Jen aby…“

Poručík Junek udělal grimasu, jakou asi doma odpovídal na otázku, kam jde. A stejně jako doma zavřel za sebou co nejrychleji.

Kalab opustil budovu klaštického oddělení Bezpečnosti nedlouho po něm. Potřeboval, aby úvodní část výslechu Zemánka a Cízlera vedl Junek sám (snad se mu je podaří sehnat, Kalab začínal vždycky pochybovat v okamžiku, kdy mu někdo dokazoval, že cosi je stoprocentní; jinak věřil naprosto samozřejmě). Specialitou Kalabova soukromého života byly sobotní nákupy. Náhle, jak by se zase někdo mohl vysmívat jemu, postupoval pěkně krok za krokem s ostatními frontovými bojovnicemi, přes zápěstí ucho košíku, v prstech svíral druhý košík, připomínalo to zásobování pasažérské lodi v mateřském přístavu za předpokladu, že posádce by byla část žoldu vyplácena v červeném víně. Včera byl o tuto slast připraven. Nedělní ráno podle toho vypadalo: z minulého týdne zůstala všeho všudy jedna gulášová konzerva a půl balíčku špaget. Nic, co by šlo servírovat během několika minut. Kalaba tedy táhl z budovy i hlad.

Bylo k jedenácté hodině, tedy nejméně vhodná doba. Obchody byly zavřeny, automaty byly zavřeny, v restauracích se teprve personál rozkoukával po včerejší šichtě. Nakonec se Kalab rozhodl pro nádraží, cestující veřejnost, to je výjimečná kasta, občas se stává i to, že patřičné služby se přizpůsobují jejím vrtochům.

Kalab si objednal dva špekáčky; nevypadaly sice vábně, leč dalo se předpokládat, že varem budou zničeny všechny choroboplodné zárodky, nebo že se alespoň rozpustí, takže budou stravitelnější. Pomalu ale jistě už se zde scházela společnost, z jaké by určitě musel mít radost kolega Junek. Dobrá polovina už byla v takovém stavu, že o nějakém cestování by se nedalo ani mluvit.

Uzenina byla sice nepoddajná, v Kalabovi však mizela tak, že se musel chvilkami porozhlídnout, jestli ho zde náhodou někdo nezná: nepůsobil ani trošku dojmem, že by bylo o státní zaměstnance dobře pečováno.

Při cestě zpátky se zastavil na dvoře: volha, které použil Junek, už tam opět stála. Snad tentokrát ta věštba o vrtkavé splnitelnosti stoprocentních jistot přece jen nevyšla; jak Kalab svého mladšího kolegu znal, mohl si být jist, že stíhání na trase Klaštice - Praha - Kežmarok by pro něj nebylo v případě nutnosti žádnou překážkou (a na omluvu paní Junkové budiž poznamenáno, že věděla i o této vlastnosti svého vyvoleného).

Kalab se doplížil ke dveřím své kanceláře. Junkovu křiku nebylo těžké rozumět.

„Hergot, tak dozvím se, Franto, co to bylo včera za rohovačku?“

„Ale já se fakt nerohoval, fakt ne,“ odporoval hlas, který se ani vzdáleně nepodobal hlasu, co chtěl počítat za Kalabovými zády do tří.

„Tak hergot zvedni ruce! Proč nezvedneš ty svoje pracky, když je všechno v pořádku? Bude to. Počítám…“

Kalabovi se malinko zatmělo před očima a v krku pocítil zvláštní sucho.

„No, nemůžu je zvednout. Copak se vám ještě nestalo, že byste nemohl zvednout ruce?“

„Hele, Fráňo, co já kdy mohl nebo nemohl, to je pro tebe putna,“ rozohňoval se poručík Junek, který měl kromě jiného i školu svého dědečka policajta, toto povolání jako by u nich bylo dědičné.

„Asi jsem si je namohl,“ svěřoval se Cízler a Kalabovi se zdálo, že položil škodolibý důraz na ten rým.

„Zvedni ruce a nevysvětluj, tady nejsi v ordinaci, tady se tě nikdo neptá, co se ti stalo, ale jak se ti to stalo,“ pokračoval Junek ve svém osobitém výkladu; byl to však postup podle zmiňovaných pravidel hry. Logika odpovídala logice těch, se kterými přicházel nejčastěji do styku.

„Tak já vám to teda povím,“ kapituloval Cízler.

„Nic jiného bych ti taky neradil. Odsypávej.“

„Skládal jsem uhlí.“

„Skládals uhlí? Proč teda tolik tajností?“

„To nebylo uhlí moje. Dělal jsem to na kšeft a teď víte všechno, kdybyste to neroztroubil, tak bych byl rád. Kdyby se všichni dozvěděli, že sem byl nucenej skládat uhlí na kšeft… Musel jsem to vzít, i když nejsem na kolečko zvyklej.“

„Fakt, můžete mu věřit,“ špitl druhý hlas, z čehož Kalab usoudil, že Junek má v kanceláři i Viktora Zemánka.

Všechno bylo tak vemlouvavé, že Kalab by se vůbec nepodivoval, kdyby Junek navzdory svým místním znalostem uvěřil.

„Skládal uhlí,“ řekl, aniž bylo znát, jaké k tomu zatím zaujímá stanovisko; vědomě však neodporoval.

„Osumdesát pět metráků,“ špitl znova druhý hlas.

„Ukaž dlaně!“ přikázal Junek.

A Kalab za dveřmi vycítil, že právě teď nastává jeho okamžik. Chvatně zaklepal a otevřel dveře. Proti sobě měl dva páry tak vytřeštěných očí, že Jan Kovanda, alias Basedov, proti nim připomínal člověka s vyloženě vpadlým zrakem.

Junek ho představil, Kalab si pak s oběma podal ruce, naprosto jako by se nic nestalo. S pravičkou Františka Cízlera dokonce potřásl…

V průběhu se Kalab několikrát setkal s nechápavým Junkovým pohledem. Skoro se dal vysvětlovat i jako závist a pochybnost nad účinností vlastních, již od dědečka se táhnoucích metod. Ještě před týdnem Kalaba nikdo z galérky neznal, čím jen si získal tak obrovskou autoritu? Že by to snad byla podaná ruka (Junek pochopitelně svým škubánkům ruku nepodával)? Zdvořilý pozdrav: Příjemné nedělní poledne, pánové? Klidné kladení otázek? Junek uvažoval i o tom, nemá-li něco taky zařadit do repertoáru; proti Kalabovi seděli dva téměř slušně vychovaní mladí muži. Cízler, světe zboř se, několikrát použil při odpovědi i slůvka prosím, znělo to sice trochu jako sprosté slovo od jeptišky, ale „prosím“ Cízler s největší pravděpodobností neřekl od doby, kdy opustil školu, jestliže ho v době povinné školní docházky k něčemu takovému donutili… Nebo že by (ale to ať se těší) chtěli ti dva grázlíci zneužít Kalabovy přítomnosti, aby Junkovi dokázali, jak správně by měl vypadat výslech? Pomyšlení Junka pobouřilo, nicméně opodstatnění nenacházel: ti dva se na Kalaba dívali spíše fascinovaně, ne, žádného postranního úmyslu při tom nebyli schopni.

Navzdory tomuto obdivu, který se čím dál víc přenášel i na poručíka Junka, Kalab tak docela s průběhem výslechu spokojen nebyl. Ano, včera byli oba dva v Continentalu poněkud dovádivější, ale zase se nechovali odlišně oproti jiným návštěvám (Kalab jako by nevyšetřoval nic jiného, než jak se kdo kdy choval, napadlo poručíka Junka).

Když je Kalab potřeboval trošičku přitlačit ke zdi, zeptal se Františka Cízlera, proč šel do Continentalu, když už ho přece musela bolet obě ramena. Podíval se na Kalaba, jako by chtěl naznačit, že toto je úder pod pas, Zemánek zdvořile žádal o prominutí, jestli náhodou někomu v Continentalu… Když se napijou, ale jinak, samozřejmě, že jinak…

Téma Marčák je nepřekvapilo, věděli, že teď to půjde jako na běžícím pásu. O Marčákově zálibě v nožích se všeobecně vědělo, oni dva se však k jeho partě nikdy nepočítali, nikdy s ním neměli žádné kontraverze. Marčákovo snažení směřovalo převedeno do služební mluvy proti zákonu, jim dvěma však (zde byli přerušeni poručíkem Junkem) nikdy o podvodně získané peníze nešlo. Porvat se, to ano, jsme přece chlapi, rvačky patří k věci, je to v podstatě druh lidové zábavy (definice Viktora Zemánka), div že je nezačal vyzdvihovat i z hlediska zvyšování obranyschopnosti národa. Vražda, to naprosto nepřichází v úvahu, kde jsou hranice, vědí, i když se trošku víc napijou. Marčáka jednoznačně charakterizovali jako frajera. Hodně lidí prý bylo popuzeno, jak zlehčoval všechno klaštické. Ani sami pro sebe si Marčákovu vraždu nedokázali nijak vysvětlit, je to ojedinělý případ, nikdy se zde něco tak drsného nepřihodilo…

„Tak se budeme bavit konkrétněji,“ navrhl Kalab. „Dověděl jsem se, že vy dva jste skutečnosti Marčákovy vraždy využili ve výhrůžce. Tím jste pochopitelně dali najevo, že víte o celé události mnohem víc, že k ní máte dokonce osobní vztah.“

Jak se to Kalab dověděl, před poručíkem Junkem zamlčel, avšak už samotný fakt informace vzbudil Junkovu pozornost.

„To my jen tak, viď, Viki,“ snažil se retušovat rozbolavělý Cízler. „Musíme mít šmrnc…“

„Děkuju pěkně,“ distancoval se štítivě Kalab. „V sobotu jste skládali uhlí, nebo alespoň vy jste skládal uhlí, pane Cízlere, teď by mě zajímal pátek. Hlavně večer a noc.“

„Seděli jsme dole ve vinárně,“ vychrlil ze sebe Zemánek. „Svědků jako máku.“

„Od kolika do kolika?“

„Nejmíň od sedmi a určitě až do konce. Zeptejte se Evy.“

„To je servírka,“ vysvětlil všeznalý Junek.

„Vím,“ přitakal Kalab, potom shrnul: „Od sedmi hodin až do uzavření jste se z vinárny nevzdálili. Nutné tělesné potřeby neberu v úvahu. Souhlasí?“

„A kam bysme jako měli chodit?“ opatrně se pozeptal Viktor Zemánek.

Kalab se povzbudivě usmál. Záležitost setkání v Continentalu byla skončena.

„Já bych to potřeboval vědět.“

„Na to se můžete spolehnout!“

Řekl to tak odhodlaně, že Kalab očekával, že se Zemánek zaštítí stejným čestným slovem jako Václav Holický. Nejčastěji se slovo pravda ozývá tam, kde je o jeho obsah skutečně nejmenší zájem. Nejvíce o čestnosti svých úmyslů mluví ten, kdo potřebuje něco skrýt.

„A co kdybych vám, pánové, představil někoho, kdo by vám řekl do očí, že jste se kritického večera vzdálili z Jezerské vinárny dokonce na celé dvě hodiny?“

Zemánek se na Kalaba podíval překvapeně, Cízler ustrašeně, Junek nechápavě. Od Kalaba to byl risk, svého dobrodince nechtěl do vyšetřování zatahovat; nechtěl mu ani prozradit, za jakým tam byl účelem, určitě by se ho to dotklo, včetně nabídnutého vína… Chvíli bylo ticho. Oba si uvědomovali, že teď se jedná o moc.

Pak se Zemánek významně podíval na svého komplice. Gesto bylo průhledné: nemá cenu zapírat, vražda je vražda, aspoň něco musíme vyklopit, už třeba jen proto, aby to nějak vypadalo…

„Byli jsme se navečeřet,“ přiznal.

„V které restauraci?“

Kalab vzhlédl od svého poznámkového bloku.

„U mně doma,“ odpověděl František Cízler.

Poručík Junek se opět neopanoval. Pozorovatel by označil jeho povahu za výbušnou, nebo alespoň nervózní toto však byl způsob jeho jednání. Možná, že už o zvýšeném hlasu ani nevěděl (a možná, že mluví tím hlasitěji v práci, čím víc potichu musí být doma, škodolibě si pomyslel Kalab).

„Tak tohle si, Franto, vykládej na nádraží. Dělal jsem u tebe domovní prohlídku, nevzpomínáš si? Nemáš hrnek, nemáš vařič, nemáš vidličku, nemáš talíř…“

Házel jednotlivými argumenty a byl by snad schopen ve svém rozhorlení vyjmenovat všechny základní potřeby jednoduché domácnosti. Dokonce se zdálo, že očekává pomoc od znalce života svobodných mužů Kalaba.

Cízler se, bohužel, zachoval obdobně; tady to bylo celkem pochopitelné, vítal vše, co odvádělo pozornost od hlavního tématu.

„Koupil jsem si. Mám jeden ešus s vložkou, tři hluboký talíře, jeden mělkej…“

„Ty tak jo, ty tak jo,“ trval na svém Junek. „Ty a ještě jeden z Vinohrad.“

„V případě potřeby se o tom přesvědčíme,“ prohlásil Kalab, skutečně v posledním okamžiku.

„Museli jsme se najíst,“ řekl jakoby na usmířenou Zemánek. „Jakmile někdy nasáváte bez podkladu. Franta měl doma hovězí konzervu a k tomu udělal špagety.“

„Detaily nás nezajímají,“ přerušil Kalab z důvodů, které znal v této chvíli jedině on sám (a ostatní by je mohli pochopit po zhlédnutí jeho vlastní spíže). „Na dvě hodiny tedy nemáte řádné alibi.“

Zemánek rozhodil zeširoka rukama.

„Alibi, alibi. Copak člověk může pořád jenom myslet na to, jestli mu někdo dosvědčí, co právě dělá? To by potom ani nemoh pořádně žít.“

„Mohl,“ vyváděl ho z omylu Kalab. „Když se například perete, tak to už alibi je.“

„My jsme Marčáka ani zabít nemohli. I kdyby ta večeře trvala půl dne,“ prohlásil Zemánek, který byl vůbec iniciativnější při sestavování společných komuniké.

„Za dvě hodiny se dá podniknout leccos. Nebo snad ne?“

„Když my jsme byli na večeři, tak Marčák ještě žil, to je přece jistý!“

Okamžik, zarazil se Kalab, tady něco nesouhlasí. Žádná zpráva pro veřejnost ještě nebyla vydána, Holický, Fajfrlík a Voděnka byli zajištěni příliš záhy, jak se Zemánek s Cízlerem dověděli dobu Marčákovy smrti? Promluvil snad někdo od Bezpečnosti? Domysleli si to vyšetřovaní hosté z Taverny a hlásná služba je vážně tak dokonalá?

„Odkud víte, že v době vaší nepřítomnosti v Jezerské vinárně byl Karel Marčák ještě naživu?“ zeptal se Kalab přímo.

Na Zemánkovi bylo znát, že nadešla jeho chvíle. Skoro jako by doufal, že v několika příštích minutách se Kalab omluví, oni však budou velkorysí, protože ani on se nezachoval právě nejhůř a pošle je domů…

„Marčák žil ještě o dvě nebo možná i tři hodiny později. Tak jak jsme my…?“

„Ale, ale…“

Tímto dával Kalab odjakživa najevo svůj největší údiv.

„Tak odsypávejte, odsypávejte,“ nechal se zase slyšet poručík Junek.

Neměl rád průtahy a všichni předvedení zde byli proto, aby co nejrychleji sdělili vše, co vědí, ne proto, aby hráli divadlo; to bylo jedno z jeho nejzákladnějších pravidel hry.

„Viděli jsme ho,“ konstatoval Cízler; se svýma rukama podél těla připomínal skutečně spořádaného žáčka; Kalab se malinko zastyděl, když si uvědomil, že Cízler má na sobě přesně to, co v noci: je možné, že neměl zájem se převléknout, je však možné i to, že se převléknout nemohl. Neuklidňovalo ani to, co tvrdil Zemánek o důležitosti rvaček při zvyšování brannosti národa.

„Kde jste ho viděli?“

Kalab měl co dělat, aby teď nebyl stejně udivený jako Zemánek s Cízlerem v době jeho příchodu.

„Byli jsme nahoře v Konťáku. Když se dole zavře, tak si tam občas zajdeme.“

„Patříš tam už k inventáři,“ upřesnil Junek.

„Marčák tam snad přišel?“

„Samozřejmě, že přišel. A jasná věc, že jsme ho neviděli sami,“ trumfoval způsobný žáček Cízler.

„Nespletli jste se? Co říkáte, je svrchovaně závažné!“ napomínal Kalab.

Zemánek s Cízlerem se snažili využít podané informace, jak se patří.

„Chceme přece pomáhat, ne dělat těžkosti.“

Kalab naznačil poručíku Junkovi, aby se tentokráte zdržel komentáře, ať mu to bude jakkoliv těžké.

„Jak dlouho se tam Marčák zdržel?“

„Nevím,“ odpověděl Cízler. „My se přece vo Marčáka nestarali… Nikdo nemoh vědět, že ho za chvíli zamordujou, no ne?“

„Oba dva jste ho viděli?“

„Jenom já,“ přiznal Zemánek.

To vrhlo stín nedůvěry na předchozí odpovědi.

„Zpočátku jste mluvili v množném čísle,“ upozornil Kalab. „Kde jste byl vy?“ zeptal se Cízlera.

„Já seděl u baru, Viki musel ven… Vlastně v Konťáku to není ven, v Konťáku je to hned u vchodu.“

„A tam jsem Marčáka zahlíd,“ dodal Zemánek.

„Zdravili jste se?“

„Ne, jenom jsme se zaregistrovali.“

Znovu k Cízlerovi:

„Kdy jste se vy dověděl o Marčákově přítomnosti?“

„Hned, jak se Viki vrátil, tak mi to nanes.“

„Pamatujete si ještě, co vám řekl?“

Na chvilku se odmlčel. Takto detailní odpověď ještě neměli připravenou.

„Povídal něco jako v tom smyslu, že Marčák je nakrknutej, viď Viki?“

„Podle čeho jste tak soudil?“

„Prostě se mi to zdálo.“

„Dal si Marčák něco k pití?“

„To nevím,“ řekl Zemánek.

Cítil zřejmě, že teď je všechno na něm.

„K baru nepřišel?“

„Ne, to ne… Asi jenom telefonoval.“

„Cože?“

„Jo, telefonoval,“ Zemánka určitě nenapadlo, jak závažnou informaci právě podává.

„O tom vám taky říkal?“ zeptal se Kalab Františka Cízlera.

„Taky.“

Vytýkat lidem podobného typu, že nevypovídají uceleně, by bylo nemístné. Nelze vyžadovat celé odstavce na tom, kdo je rád, že sesmolí větu. Z vyšetřovatelů by byli dobří učitelé národních škol, praxe je k tomu vybavila.

„Pamatujete se ještě na to?“

„Jo. Viki povídal, že Marčák telefonuje. Asi prej tomu svýmu chudobinci, viď Viki?“

„Chudobinci?“

„Tak se říkalo jeho partě.“

„Telefonní kabina je u vchodu. Viděl jste ho přímo do ní vcházet, nebo se jenom domýšlíte, že telefonoval, když nepřišel k baru a nedal si nic k pití?“

„Viděl jsem, jak leze dovnitř… Ale to byla chvilka, já si ho moc neprohlížel. Měl jsem přece u pultu myslivce,“ dodal, jako by bylo Kalabovým proviněním, že tohle nevěděl.

„Mohl tam mít s někým schůzku,“ namítl Kalab.

Zemánek jen pokrčil rameny (Cízler by si něco takového dovolit nemohl).

„Určitě byl sám?“ připojil se Junek.

„Víc fakt nevím,“ bránil svou reputaci Zemánek. „Taky už jsme měli trošku upito.“

Někteří lidé vlastně prožijou život pod ochranou jediné fráze; nikdo od nich nemůže nic závažného chtít, vždycky mají nebo měli trošku upito.

„V telefonní kabině je automat?“ informoval se Kalab, i když Zemánek s Cízlerem nepůsobili dojmem, že by kdy využívali této civilizační vymoženosti.

Místo nich odpověděl poručík Junek.

„Je tam jenom aparát, dřív musíš zaplatit Kazanovi, ten má hlavní linku v šatně.“

„Výborně, pak se to dá ověřit,“ konstatoval Kalab. „Nepamatujete si, kolik bylo hodin?“

Cízler začal kalkulovat na svých prstech s černými nehty jako na počitadle:

„Dole zavřeli asi tak v půl jedný, šli jsme rovnou nahoru, tam jsme měli asi tak druhýho myslivce… Řek bych jedna nebo čtvrt na dvě.“

„Dobře. A co jste dělali vy dva potom?“

„Nehnuli jsme se od pultu.“

„Máte na to svědky?“

„Máme. A taky došlo k menšímu nedorozumění…“ Kalabův výklad, že i rvačky jsou alibi, přijali doslovně. „Jak dlouho jste se v Continentalu zdrželi?“

„Do čtyř,“ odpověděl Cízler.

„A potom?“

„Potom jsme šli domů.“

„Sami?“

„Sami ne. Jestli ale chcete jména těch koček, klidně vám je dáme. S mordem nechceme mít nic společnýho.“

Kalab vstal a prošel se po své kanceláři. Vzhledem k jejím rozměrům to byl opravdický výkon. Procházet se po místnosti, to zřejmě zavedli angličtí lordové, aby nějak využili svých rezidencí. Chvilku se díval z okna, jako by se na některé z ponurých klaštických střech skrývalo řešení.

Když se otočil, požádal Junka, aby odvezl Zemánka s Cízlerem tam, odkud si je vyzvedl. Něco takového nečekali. Možná, že to nečekal ani Junek.

„Počkejte na dvoře u vozu,“ přikázal jim.

Sotva zůstali v kanceláři sami, položil Kalabovi svou pravici na rameno a téměř slavnostním hlasem pronesl:

„Byla to od tebe, Zdeňku, exhibice, nikdo je ještě takhle nepoznal. A pokud se týká Cízlera, spolehni se na mě, s kým se porval, to z něj dostanu. Skládal uhlí, to by mu nevěřila ani naše babička…“

„Snad bys nemusel…“ namítal Kalab.

„Dostanu!“

Junek byl skutečně tvrdošíjný. Za půl hodiny se vrátil - Kalab za tu dobu ani nestačil vyřídit s prokurátorem vazbu pro zbytek Marčákovy party, „chudobinec“, jak je pravděpodobně nazývalo celé klaštické podsvětí, o dálnopisech, hlášeních a potřebných protokolech ani nemluvě.

Že by své rozhodnutí plně realizoval, na Junkovi znát nebylo - spíše byl zaražený.

„Kamaráde, s tím si skutečně nevím rady,“ přiznal.

„S čím si nevíš rady?“

„Asi se mi v rajónu objevil nový ranař. Bude to kalibr. Cízler mlčí jako beran. A Zemánek taky, i když pochybuju, že by o něm věděl jenom jeden. To už je strach. Nejenom respekt, ale strach.“

„Tak je nech,“ zachraňoval situaci Kalab.

Jeho mladší kolega se však rozběsnil:

„Nechat? Vůbec neznáš zásady práce! Toho musím najít za každou cenu za každou cenu, rozumíš?“

Kalaba polila studená vina.

„Proč?“

„Abych si ho sem mohl pozvat a řádně ho skřípnout. Hned v začátku kariéry. Někdy by sice prospěl, ale jinak je to nebezpečná škodná. Jak mu začne narůstat hřebínek…“

Bylo jasné, že tato záhada mu odepře na několik příštích nocí spánek…

Viktor Zemánek měl pravdu: před jednou hodinou se Karel Marčák skutečně v Continentalu objevil. A telefonoval. Poručík Junek už to s obrem Kazanovským uměl, číslo se však zjistit nedalo, stejně jako pravděpodobně zůstane tajemstvím, jestli se Marčák dovolal, nebo ne. Kazanovský dostal od Marčáka korunu, přepnul páčku a tím se dostal do okruhu přístroj s voličem, který byl umístěn v kabině. V šatně se prakticky nedalo ani odposlouchávat.

Kazanovský potvrdil, že Marčák odešel zanedlouho, ničeho zvláštního si na něm nevšiml, (ovšem chtít na Kazanovském nějakou dušezpytnou expertizu, to by dokázal jenom ten, kdo by se na něj nepodíval). Co bylo prokazatelné, že Marčák vstoupil do Continentalu sám a že se na nikoho Kazanovského nevyptával, řekl jen, že si potřebuje zatelefonovat. Asi to byla pravda, finty dělat nemusel, jednalo se přece o Karla Marčáka jemu by se Kazanovský neodvážil odepřít vstup, nebo mu dokonce vnucovat vstupenku – to raději vnutil dvě takovému návštěvníkovi, jakým byl Kalab.

Blondýnce za barovým pultem (i s tou tentokrát mluvil poručík Junek) nebyla sebemenší zmínka o dvojici Zemánek - Cízler příjemná, oči prý se jí rozšiřovaly strachem, přesto dosvědčila, že oba dva setrvávali od půl jedné do čtyř hodin u pultu. S výjimkou několika minut, ve kterých si vyřizovali jakousi kontraverzi. Ještě štěstí, že Junek už nadále po tomto tenkém ledě nepokračoval, že se zaměřil podle Kalabovy instrukce jen na noc z pátku na sobotu…

Když nedokázal poručík Junek vytáhnout z Franty Cízlera jméno onoho rváče, vytáhl z něj poťouchle alespoň jména oněch mladých dam. Nezapíraly, naopak: skoro se až zdálo, že jsou pyšné, byly poctěny právě ony.

„A měl bys je vidět: kusy!“ referoval Junek. „A když si představíš Cízlerovy nehty a zuby.“

Kalab, věčný idealista, raději neposlouchal.

9

Junek odešel domů, oběd už mu skutečně vystydl. Kalab se sklonil nad plánem města Klaštic. Byly zde zaznamenány výsledky vyšetřovacího pokusu. Tím, že byl na trase Taverna Spojovací ulice získán třetí pevný bod: Continental, se počet možných variant snížil. Rovněž byly tímto poznatkem posíleny dva důležité předpoklady: za prvé, že Marčák vstoupil do Spojovací ulice směrem od Continentalu, a ne od budovy okresního soudu, za druhé Marčák se setkal se svým vrahem (nejpravděpodobněji) v krátkém úseku mezi Continentalem a Spojovací ulicí, zhruba na čtyřech stech metrech, z čehož sto metrů vedlo hlavní ulicí, v noci však jen málo frekventovanou. Tato vzdálenost se dala urazit za osm minut dosti pomalé chůze. Čas by odpovídal, je možné, že člověk, který poslední (s výjimkou vraha nebo snad přece jen vrahů?) Karla Marčáka slyšel, byl starý Růžek; od něj už však Kalab ničeho neočekával.

Nejnaléhavěji se hlásila o Kalabovu pozornost otázka, komu Marčák telefonoval? A dovolal se? Jestli to byl hovor s vrahem a tato alternativa se nabízela, znamenalo to, že vrah (tedy volaný) nebyl od Continentalu příliš vzdálen. Nebo měl k dispozici dopravní prostředek. I když byla časová rekonstrukce víceméně jen přibližná, nezbývalo by vrahovi více jak deset minut: v těch se musel s Marčákem sejít, nebo zaujmout patřičné postavení ve Spojovací ulici. Meziměstský hovor nepřicházel vzhledem k povaze telefonní stanice v úvahu. Ale proč šel Marčák telefonovat právě do Continentalu? Kalab nechal bleskově prověřit telefonní automaty na Marčákově trase: ze čtyř byly tři v provozu, nefungoval v pořadí třetí, znamenalo to, že Marčák nemohl vyloučit tuto možnost na základě špatné zkušenosti: kdyby zašel do prvních dvou, dovolal by se.

Kalab začal sestavovat seznam možností, kam mohl Marčák z Continentalu volat: na prvním místě a nejpravděpodobněji soukromého účastníka. Účastníka, jehož číslo buď znal zpaměti, nebo je měl poznamenané (žádný zápisník či papírek s poznámkou u Marčáka nalezen nebyl, v kabině však byla čísly pokryta celá stěna. Kalab je nechal všechna přepsat a prověřit); Kazanovský potvrdil, že Marčák ho o telefonní seznam nepožádal. Dále mohl Marčák volat do některého z klaštických veřejných podniků. V této noční době však už byly otevřeny všehovšudy jen čtyři, Marčák by musel volat hosta, který byl personálu znám a o kterém věděl, že sem buď často chodí, nebo že právě v pátek večer tam šel. Prověrkou personálu však tento poznatek nebyl potvrzen. Kolem jedné hodiny nebyl žádný host volán. U této druhé možnosti se však Kalab ještě zdržel: jestliže Marčák nevolal někoho z hostů, mohl volat někoho ze zaměstnanců; restaurace, hospody a vinárny byly přece Marčákovým ne druhým, ale dokonce prvním domovem. A nakonec přicházely na řadu různé instituce, kde byl v tuto dobu provoz: nemocnice, nádraží, elektrárna… To však už, bohužel, byla práce na mnoho hodin.

Kalab dospěl k názoru, že nejprospěšnější bude požádat ještě jednou o pomoc Marčákovu družku Janu Kováčovou. Připomínáním jí sice způsobí bolest, jedině ona však může rozšířit poznání o Marčákově okruhu známých. Je jasné, že na přímou otázku po osobních nepřátelích neodpoví, může však Kalabovi umožnit přístup k Marčákovým písemnostem… Jana Kováčová působila na Kalaba velice příznivým dojmem, určitě pomůže ve všem, co je v jejích silách. Je to střízlivé děvče, které ví, co je třeba životu dát a na druhé straně, co je za to možné od života očekávat; žádné vzdušné zámky. Snad už má i k Marčákově smrti jiný vztah, než měla pochopitelně v době, kdy jí Kalab vše oznámil.

Kalab kvapně dokončil protokol o její první výpovědi – aby měl vnější důvod k návštěvě, vložil papíry do aktovky a vyrazil. Cestou uvažoval o dvou věcech: jako vždy o tom, jak rafinovaně je náš silniční řád sestaven pro hubení chodců na křižovatkách, pak o eventualitě, jestli náhodou Marčák netelefonoval z Continentalu některému členu své party. Tato myšlenka se dostavila až opožděně a opožděné myšlenky (stejně jako opožděná manželství) bývají nejsvíravější. Motivaci nenacházel, vnitřní hlas mu však napovídal, že Marčák volal někomu z nich a nakonec se všechno právě takto potvrdí. Kalab zastavil u nejbližšího automatu a prostudoval telefonní seznam: ani Fajfrlík, ani Voděnka, ani Holický nikdo z nich není vlastníkem soukromé stanice. Dalo se to předpokládat (stejně by bylo nepochopitelné, kdyby byl v telefonním seznamu uveden František Cízler). Kalab však zastavit musel, jinak by nebylo s tím vnitřním hláskem k vydržení. Přesto se kýžený klid nedostavoval: nemusel jim přece volat domů, oni ještě mohli navštívit telefonikované místo… Poručil si alespoň, aby se těmito myšlenkami nezabýval u Jany Kováčové; nejedná se přece o pouhou služební návštěvu, od prvního setkání si Kalab uvědomoval, že je jeho povinností postarat se alespoň morálně o tuto dívku, nic tak nehlodá a netíží jako samota, pohroužení se do sebe. Postižený člověk musí naopak ještě zpevnit svůj vztah k životu, musí v něm zvítězit vědomí, že vše pokračuje dál: zdánlivě nezúčastněně, zdánlivě krutě, přesto však podle přírodních zákonů, které jsou mnohem silnější než lidský smutek.

Kalab měl štěstí: právě když zajížděl k chodníku, otevřely se domovní dveře a Jana Kováčová vycházela. Bylo očividné, že se do jejího obličeje nepodepsala jen probdělá noc. Kalaba poznala okamžitě. Přistoupila k vozu.

„Přijel jste za mnou, viďte?“

„A vy jste na odchodu.“

„Nikam nemusím, chtěla jsem se jen trošku projít. Doma na mě všechno padá. Pojďte.“

Kalab ji následoval. Dveřmi jednotlivých bytů pronikala hudba, tu a tam se k rozhlasovému přijímači mísil tradiční sportovní přenos, snad z basketbalového utkání. Tato zvuková mixáž musela tísnit, ať by byl člověk jakkoliv odolný.

Nabídla Kalabovi totéž křeslo jako při jeho první návštěvě.

„Uvařím vám kávu. Když jste posledně odešel, uvědomila jsem si, že jsem vám ani nic nenabídla…“

„Nemusíte se omlouvat. A dnes mi stačí cigareta. Kávy už jsem vypil tolik, že další si dám až po obědě.“

Snažil se mluvit o něčem všeobecném.

„Vy jste ještě nejedl?“

„Ne, ale to nevadí, do večera dlouho.“

„Udělám vám biftek.“

Řekla to stroze, samozřejmě, naprosto v souladu s tím, jak si Kalab Janu Kováčovou charakterizoval. Každému druhému by zdvořile poděkoval, u každého druhého by se totiž dalo důvodně předpokládat, že se jedná jen o projev konvence. Tentokrát se Kalab jen usmál:

„Mně?“

A cítil, že konvence je to spíš od něho.

„Koupila jsem na sobotu a na neděli hodně masa. Já jím málo, teď vůbec ne. Zkazilo by se.“

Ztráta už se rozpustila ve všem. Kalab šel za ní do kuchyně, sledoval, jak si obřadně myje ruce, jak odborně krájí maso, naklepává je nejprve ostřím nože, potom lehce dlaní, pepří, solí, poprašuje hladkou moukou… Minutka pro ni opravdu byla jen záležitostí několika minut… Levička slečny Jany Kováčové byla skutečně hbitá. Člověk musel prožívat vnitřní potěšení, jaké se ho zmocňuje při pohledu na každé dobře zvládnuté řemeslo (a jaké ho opouští, vidí-li vyučené krejčí, kterým se nechce šít, a proto diletují v jiných oblastech, třeba jako stavbyvedoucí).

„Mluvil jsem s lidmi, jejichž jména jste mi napsala,“ řekl Kalab.

„A dozvěděl jste se něco?“ zeptala se, zatímco vidličkou přitlačovala maso ke dnu pánve, aby se povrch náležitě zbarvil.

Kalab se posadil ke kuchyňskému stolu. Připadal si jako doma, jako kdysi doma u rodičů, garsonka v něm pocit domova nikdy nevzbuzovala; byl to dobrý hotelový pokoj bez obsluhy. Měl by si do něj zakoupit alespoň papouška.

„Potvrdilo se jen to, co jste říkala. Karel Marčák strávil poslední večer svého života se svou partou v Taverně. O půlnoci se rozešli. Ostatní domů, Karel Marčák se dostal jen do Spojovací ulice. Nevíte náhodou, jestli tudy chodíval často?“

„Bohužel.“

Obrátila biftek a zakvedlala pánví nad plynovým hořákem, až tuk na několik desetin vteřiny vzplanul. V profesionálním ohřivateli konzerv a hotových jídel (která mají podle reklamy šetřit čas zaměstnaným ženám) vzniklo něco, co se zhruba podobalo komplexům méněcennosti.

„Odpověď by pro mě byla důležitá. Zatím mi totiž není jasné, proč vešel právě do této ulice. Nijak si nenadešel, je špatně osvětlená, hrbolatá, nevlídná…“

„Karel, to byla zvláštní povaha. Teď o něm hodně uvažuju. Nikdy se nedalo určit, co v příští vteřině provede. Šel si třeba koupit šaty, místo nich se ale vrátil tamhle s tím rádiem. Ačkoliv už jsme jedno měli. Prostě se mu zalíbilo…“

Kalab chápal: právě toto je vlastnost, která nejvíce přitahuje ženy. Čím může oslnit úředníček, o kterém už je po dvou dnech pozorování známo vše? Který ví, kolik vydělá dnes, za pět let, kolik z toho ušetří dnes, za pět let… To už je nesporně zajímavější delfín.

Biftek byl hotov, bramborové hranolky ještě trochu potřebovaly. A obloha na talíři - tak protekční snad ještě neviděl od doby své promoce.

„Vyslýchali jsme také personál z Taverny, nikdo si nevšiml, že by se v průběhu večera něco dělo. Pouze byli všichni trochu veselejší. Ale proto se taky do hospody chodí,“ dodal, aby snad nepovažovala Marčákovu noční nepřítomnost za výtku.

„Všichni tvrdili, že Karel byl frajer. V podstatě to ale byla dobrá povaha. Jenomže se neproducíroval jako ostatní.“

„Nevzpomněla jste si, jestli neměl v poslední době nějaké rozpory? Už jednou jste mi odpověděla, že ne, při těch intenzivnějších úvahách vás však mohlo leccos napadnout.“

Prováděla poslední úpravy na Kalabově talíři, už samotná vůně byla přímo dráždivá. Sotva však vložil do úst první sousto, podepsal by se vlastní krví za oprávněnost přísloví, že city jsou ovládány souhlasem či nesouhlasem žaludku. Tohle by možná dokázalo zviklat i zdánlivě pevné Kalabovy životní zásady. Chladný rozum však okamžitě vyřešil i tuto prekérní situaci: nebude litovat, zjistí si, kdy má Jana Kováčová službu a bude chodit jíst do Jadranu.

Bylo vidět, že ráda sleduje, jak někomu její výtvor chutná. U kuchaře, který je oddělen zdmi a případnou chválu vstřebá jen obsluhující číšník, je to celkem pochopitelné. A Marčák byl se svou nehybnou tváří na pochvalu asi skoupý. Jeho oči se nikdy nerozplývaly tak jako Kalabovy, který věděl, že toto jídlo musí být obřadem, nesmí je narušit jedinou větou.

Promluvil, teprve když dojedl a otřel si ústa papírovým ubrouskem: Jana Kováčová se snažila, aby dojem byl stoprocentní.

„Přinesl jsem vám k podpisu protokol, zároveň však k vám mám docela konkrétní žádost. Velice tím pomůžete.“

„Udělám všechno.“

„Nechci žádat o provedení domovní prohlídky, bylo by to vůči vám bezohledné, přesto bych se rád podíval do věcí vašeho přítele. Měl bych zájem hlavně o písemnosti. Zápisník s telefonními čísly, poznámky, korespondence… Snad něco takového měl, ne?“

„Můžete si prohlédnout úplně všechno, co chcete.“

„Jste rozumná,“ řekl Kalab.

Nevěděl, že tím ublíží.

„Rozumná, ale zase sama,“ povzdechla. „A nechci myslet na ty řeči… Snad abych se přestěhovala až někam na Slovensko…“

Uvařila kávu, šálek však už nepoložila na kuchyňský stůl, ale zanesla jej přímo do pokoje. Kalab jí podal protokol.

„Na nic se neohlížejte, kdyby jediná formulace nesouhlasila, klidně to přepíšu.“

Přikývla.

„Ukážu vám zatím, kam si Karel schovával všechny své papíry. Ouřada moc nebyl,“ dodala omluvně.

Vytáhla jednu zásuvku ze staré skříně v rohu. Bylo zde všechno: vojenská knížka, nahodilé účtenky, výplatní pásky, průkaz o povinném očkování, propouštěcí list z ústavu nápravného zařízení, pak několik dopisů, už podle písma na obálkách se dalo poznat, že jejich pisateli byli pravděpodobně kolegové z kriminálu…

Kalab pečlivě prohlížel každý papír, odkládal je do úhledných hromádek; Jana Kováčová se věnovala jenom protokolu. Nebo dělala, že se věnuje jen protokolu, aby se opět mohla pohroužit do svých myšlenek. Úplně na dně byl kapesní kalendář v deskách z umělé hmoty. Sice loňského data, to však u Marčáka nemuselo vadit.

Rubrika označená Adresy nebyla pro Marčáka sebemenším pokynem, aby je vpisoval právě sem; spíše se zdálo, že právě sem je vpisovat odmítal. Z celkového počtu jedenácti znala Jana Kováčová pouze dvě jména, „Karel se o nich zmiňoval,“ vysvětlila.

Žádná z adres nebyla klaštická. Na předposlední stránce bylo načrtnuto pětimístné číslo. Pět míst má většina klaštických účastnických stanic, počáteční dvojka by tomu také odpovídala.

„Dvě stě dvacet sedm třicet pět. Říká vám to něco?“ zeptal se Kalab.

Zavrtěla svým sestřihem a la Mirreile Mathieu. Byl tak hustý, že do strany ani pořádně neviděla, vpředu vytvářely vlasy otvor, který připomínal hledí středověkého brnění.

„To teda ne. Ale já si stejně moc čísla nepamatuju. Prakticky nikam nevolám.“

„Má telefon někdo v domě?“

„Partaj nad náma.“

„Znáte se s nimi dobře?“

„Dost. Když vdávali dceru, tak jsem jim vařila. Říkali, že všem chutnalo…“

„O tom nepochybuju,“ řekl Kalab, a jestli všechno byla zdvořilostní fráze, pak toto ne. „Už vědí, co se stalo s vaším přítelem?“

„Vědí. Pan Pokorný se přišel sám od sebe zeptat, jestli něco nepotřebuju. Nabídl, abych spala několik dní u nich.“

„To velmi rád slyším. Mohla byste pro mě něco udělat?“

„Co?“

Kalab přepsal telefonní číslo na proužek papíru:

„Zkuste tam zavolat. Když se někdo ozve, snad už vás napadne, jak ho přimět, aby se vám představil. Já bych zbytečně působil rozruch, chápete?“

Beze slova se vzdálila. Když se nevracela do jedné minuty, Kalab usoudil, že Pokorných jsou doma, když se nevracela do tří minut, vzbuzovalo to naději, že se i dovolala. Kalab se důkladněji porozhlédl po bytě. K pochopení člověka vždycky patří poznat prostředí, jaké si vytvořil pro svůj život, dále pak prostředí, které mu bylo přiděleno a které rovněž formuje. Knížek bylo skutečně dost, Kalabovi se neslučovala představa Taverny a člověka, který čte. Určitě musel tuto zálibu před svými komplici tajit. Určitě neměl Voděnkovu jednoduchost.

Jaké asi byly vztahy mezi Karlem Marčákem a jeho rodiči? Má jim podat úřední zprávu, nebo bude vhodnější zajistit to soukromou cestou, nějaké styky přece udržují, člověk se nemůže naráz vykořenit z prostředí, kde prožil valnou část svého života… Vystěhovali se rodiče a nechali zde syna. Ten vztah je poněkud neobvyklý, zpravidla dochází k opačnému řešení.

Jana Kováčová se vrátila po pěti minutách. Nesla talíř buchet. Nepřítomně je postavila před Kalaba.

„Vemte si.“

Staří manželé ji asi utěšovali, poznalo se to na výrazu její tváře. Výsledek byl sice opačný, nikdo jim to však nemohl vyčítat, vdaná dcera se asi věkem příliš nelišila od Jany Kováčové, všechno si asi promítli na ni.

Kalab se nedal pobízet. Buchty kdy je jedl naposledy?

„A co číslo?“

Kalab nevěděl, co se to s ním děje promluvil s plnými ústy.

„Už vím, komu patří,“ slabě a násilně se pousmála. „Asi jsem ho právě probudila. Jestli s ním budete mluvit, tak mu to nějak vysvětlete, nadával jako tur.“

„Kdo?“

„Miloš Jílek.“

„Kdo?“

Teprve dodatečně si Kalab uvědomil, že Jana Kováčová vyslovila to jméno naprosto samozřejmě, bez nutných dovětků. Asi je v klaštickém podvědomí nepotřebovalo.

„Vám to nic neříká?“ zeptala se zklamaně.

Kalab zalovil ve své paměti. Pak zachraňoval svou vážnost způsobem, jaký si odnášíme snad všichni ze studentských dob.

„Jílek… Jílek…, ano, počkejte… Jenom si teď přesně nedokážu vzpomenout…“

„Je hercem tady u divadla.“

„Aha, ten Jílek z divadla. To mě nenapadlo, myslel jsem někoho z Marčákovy společnosti. Chodíte do divadla často?“

„Byla jsem všehovšudy dvakrát nebo třikrát. Mám málokdy večer volno, raději jsem vždy seděla doma,“ vysvětlila, jako by měla obavy, že může být vyšetřována i pro nekulturnost.

„Ano, máte pravdu,“ ujistil Kalab; snad proto, že na rozdíl od vyučené kuchařky, která byla v klaštickém divadle všehovšudy dvakrát nebo třikrát, nebyl on doktor práv ani jednou. „Člověk v dnešní době má tak málo volných večerů… Ale co měl s hercem klaštického divadla Milošem Jílkem společného právě Karel Marčák? Nezlobíte se, doufám, za tu upřímnost?“

„Ten Jílek nehraje jenom divadlo, taky píše, všichni to aspoň tvrdí. Karel mi o tom taky vyprávěl… Ale Jílka znám i z Jadranu: posadí se, leje do sebe pivo za pivem a pořád si něco zapisuje do sešitu. Co se při tom děje kolem, to prostě nevnímá. Zkrátka je to umělec.“ Pro Kalaba to však stále ještě nevyjadřovalo náležitou spojitost.

„Marčák si snad myslel, že Jílek bude psát o něm?“

„Asi. V duchu jsem se tomu smála, nahlas jsem však jevila zájem, dovedete si to představit. Byl ješita.“

„To polichotí,“ přiznal Kalab.

Ano, tohle už pro něj Karel Marčák byl.

„Myslíte, že by to bylo možné?“ zeptala se.

On byl ješita, ale ani Jana Kováčová tuto možnost nepodceňovala; mít druha, který se stal modelem knižního hrdiny… To láká i mnohem inteligentnější lidi.

„Možné by to určitě bylo,“ prohlásil Kalab. „Čím více se o Karlu Marčákovi dovídám, tím jsem si jistější!“ Ještě když odcházel, provázela ho vděčným pohledem. Když Kalab tvrdil, že protekční biftek nevyžaduje spláchnutí, lhal. Vlastně nechtěl dát najevo, že když má někdo doma tolik kvalitního masa, mohl by mít i láhev kvalitní dvanáctky bylo by to surové. Přesto však myslel na orosený půllitr po každém soustu; nepomáhala ani útěcha, že s pivem už by to bylo nezaslouženě dokonalé. Během jídla si tedy sliboval jedno pivo cestou. Teď‘ se však musel i této představy vzdát, chtěl-li Miloše Jílka, místního literáta a herce klaštického divadla, zastihnout. Určitě má hodně povinností představoval si Kalab, o kterých neví, dokavad spí. Jakmile je však probuzen, padne rovnýma nohama do víru…

Zastavil před touž telefonní budkou, kde sváděl nerovný boj s předtuchou, že Marčák telefonoval někomu ze své party. Jílek bydlel v Písečné ulici. Když se slečna Kováčova vyjádřila o Jílkovi jako o výstředním člověku, byla to přesná charakteristika. Výstřední v podstatě bylo i to, že někdo mohl mít v Písečné ulici telefon. Stejně by se asi na klozetu v Taverně vyjímalo umývadlo s tekoucí vodou a s ručníkem. Písečná ulice byla ostatně nedaleko Taverny, tak se pro její popis hodilo vše, co již bylo řečeno o výše zmíněném podniku. Že by byla vysypána jemným pískem, to si nikdo představovat nemohl, označení asi vzniklo jinak.

Jílek bydlel až v mansardě. Jmenovka na bytových dveřích vzbuzovala podezření, že ji Mistr vytvořil vzápětí po návratu z Jadranu, kde do sebe – podle vyjádření slečny Jany Kováčové lil pivo za pivem: počáteční M bylo krasopisně veliké, další velké písmeno J už mělo znatelný sklon doleva, závěrečné k se ztrácelo kdesi v dálavách. Navíc bylo toto osobité výtvarné dílo přitlučeno příliš záhy, a tak barva stékala. K odvedení nežádoucí pozornosti pak bylo na plochu dveří přitlučeno ještě několik tabulek. Tak se oznamovalo, že za obsah kapes se neručí, že se jedná o rizikové pracoviště (týkalo se zřejmě návštěvnic něžného pohlaví), že pivo se přes ulici neprodává, alkohol se zakazuje podávat osobám mladistvým, řidičům a těm, kteří jeví již silné známky opilosti. Kdo prý se zdržuje pod zavěšeným břemenem, činí tak na vlastní nebezpečí, není dovoleno voditi do místnosti psy, je vysloven přísný zákaz hazardních her a věřící se vyzývají, aby laskavé příspěvky na opravu chrámu páně vkládali do pokladničky, za čež jim tímto děkuje Pán Bůh.

Úplně dole se Kalab poučil, že ,Když ti tvá rodina zplihla, potěší holandská cihla‘. Pak zaklepal.

Zevnitř se ozvala tlumená výzva:

„Dále.“

Dveře nebyly zamčeny. I to dávalo určité svědectví o majiteli mansardy. Chce psát o Marčákovi a o klasickém podsvětí a nezamyká se.

Kovové lůžko pod půlkruhovým okýnkem zavrzalo. Ačkoliv venku bylo již odpoledne, místnost se utápěla v šeru.

„Omlouvám se za ten vpád bez ohlášení,“ řekl Kalab. „Jsem od Bezpečnosti.“

„Teď? Dnes? Copak není neděle?“

Kalab se nepovažoval za divadelního kritika, přesto se mu zdálo, že scéna překvapení nemohla být sehrána líp. Jílek se přímo chvěl, zády se tiskl k šikmé stěně, (do které bylo vsazeno půlkruhovité okýnko), ruce s roztaženými prsty předpažil. Určitě už si dal dohromady tento vstup s nedávným telefonem…

„Ano, je neděle,“ ujišťoval Kalab a snažil se o získávací tón: „Bohužel už je to tak zařízeno, že kdo je u Bezpečnosti od pondělí do pátku, musí zůstat i přes sobotu a neděli. I v tyto dny se přece dějí různé nepravosti…“

Zdálo se mu, že Mistr není nijak přesvědčen; proti němu byl Kalab hereckým diletantem. Kalab šáhl do náprsní kapsy. To však bylo nejhorším řešením, protože scéna Překvapení se okamžitě změnila ve scénu Počestný občan přepaden ve svém bytě obávaným zlosynem na útěku: Jílek zvedl obě ruce nad hlavu, mírně zaklonil hlavu a otevřel ústa, aby je mohl zkřivit odpovídající grimasou, až gangster Kalab vytáhne z náprsní kapsy těžkou pětačtyřicítku a začne instinktivně rozhazovat olovo; současně s grimasou se pak zakloněný trup vzepne v posledním záchvěvu života, načež bude klesat na kovové lůžko, nejlépe tak, aby levý loket překryl temeno hlavy… Každý režisér by musel být spokojen.

„Nebojte se,“ přímo požádal Kalab. „Chci se vám legitimovat, nic víc.“

„Já ale doopravdy, já ale skutečně,“ drmolila postava na kovovém lůžku.

„Přestaňte blbnout,“ šáhl Kalab k jinému výrazivu. „Kde je vypínač?“

Mistr s rukama nad hlavou ukázal celým tělem. Kalab se otočil a stiskl tlačítko. Vsázel na svůj zevnějšek, snad úspěšně. Jílek zaujal základní pozici jogínského výcviku sed přirovnávaný k lotosovému květu.

„Jste pan Miloš Jílek?“

V lotosovém květu setrvával Mistr jen s největším sebezapřením: ptá-li se vetřelec po jméně, nemusí to být jenom zlosyn na útěku (který by se spokojil s úkrytem, trochou jídla, popřípadě s několika bankovkami), ale přímo najatý vrah jen se utvrzuje, je-li na správné adrese, aby neudělal výrobní zmetek, který by mohl mít za následek odepření sjednaného honoráře.

Proboha dušoval se Kalab snad nějakého nerozumu nenapadne obsadit tímto člověkem roli českého Jamese Bonda: co s dívenkami, které by pak na svých panenských lůžkách vzdychaly po svém neohroženém rekovi?

Konečně se Mistr odvážil a přijal Kalabův modrý průkaz. Kalab ho pro jistotu nechal nahlížet i do těch údajů, na které neměl právo, jen aby z něj udělal člověka schopného normálních odpovědí. K prohlížení toho v mansardě mnoho nebylo. Spíše k vysvětlení: on asi nechodil do Jadranu z literátské okázalosti; prostě jen cítil, že by byl k této činnosti vhodný stůl. Něco podobného ve své mansardě neměl. Zjednodušeně by bylo možno konstatovat, že vnitřní vybavení Jílkova příbytku se skládalo z rozvrzaného lůžka a z narezivělých skob. Lůžko schraňovalo Mistrovo tělo, skoby Mistrovu garderobu. Kalab se snažil odhalit, jestli existuje skoba na kalhoty, skoba na košile, skoba na svetry, vzápětí však seznal, že je to bez řádu, nebo jediné pravidlo spočívá v tom, že Jílek nosí to, co je navrchu?

Když se dosyta vynadíval do Kalabova služebního průkazu (už se v něm začínal ozývat literát a připravoval si budoucí popis této legitimace), porovnal fotografii s originálem, pak okázale napřáhl svou pravici a přivítal hosta.

„Posaďte se, dobrý muži!“

„Jste velmi laskav,“ poděkoval dobrý muž Kalab.

Z rohu mansardy si přinesl židli. Jílek zůstal na lůžku, prošívanou přikrývku si přetáhl přes ramena. V místnosti bylo citelné chladno; topení zřejmě považoval jednak za nezdravý luxus, jednak za maloměšťácký přežitek. Vlastně ani nebylo v čem vytápět. Kalab se posadil. Byl až příliš častým návštěvníkem klaštických restaurací, aby nemohl okamžitě poznat, odkud židle pochází: Mistr se tedy nespecializoval jen na informační tabulky.

Jílek mohl být stejně starý jako Kalab, proti němu však vypadal jako kluk. Pomalu se uklidňoval, jen chvílemi si ještě nervózně projel hustou, částečně kudrnatou kšticí. Oči často zalétaly ke Kalabově aktovce: když už se smířil s představou, že v ní není samopal, obával se nyní zapnutého magnetofonu nebo jiného druhu odposlouchávacího zařízení. Jako spisovatel toho již o podobných vymoženostech hodně slyšel, ještě více si však dotvořil ve své fantasii, notně přiživované lidovými zkazkami.

„Udivilo mě, že se nezamykáte,“ řekl Kalab.

Řekl to tak, že z toho vyzníval i obdiv.

„Pořád si říkám: zamkneš se, zamkneš se,“ vysvětloval Mistr svůj princip, „později už se, to zamkneš, se vkrádá jenom do polospánku, někdo ti sem vleze, někdo ti sem vleze a najednou spím…“

Všechno včetně toho lezení předváděl rukama. Když se dostal k líčení spánku, poklesla mu hlava tak, až se brada vtiskla do hrudního koše. Byl oblečen pouze do trenýrek a vytahaného trika s dlouhými rukávy. Kalab usoudil, že Jílek by byl ideálním představitelem domácího personálu v sídlech staré šlechty, nebo příslušníků středně vykořisťovaného proletariátu.

„To je něco jiného,“ zahajoval konverzaci Kalab. „Zrovna povzbuzující okolí však nemáte.“

„Nejhorší město, nejhorší angažmá, nejhorší kutloch a nejhorší století,“ shrnul lapidárně Jílek. „A když už jste tady: nevíte náhodou, kolik je hodin? Nebo taky náhodou nemáte hodinky?“

„Náhodou mám,“ odpověděl Kalab. „Za pět minut čtyři. Vám tady musí v tom přítmí všechno splývat, viďte?“

A v duchu se styděl za to, že někdy dokonce nadává na stísněnost své garsonky.

„Jsem tu málo.“

Kalab vycítil, že by mohl přikročit ke konkrétnímu důvodu své návštěvy. Nabídl Jílkovi cigaretu. Podle toho, jak pod ním židle zaúpěla, usoudil, že nebyla ukradena z restaurační místnosti, ale že ji Mistr vytahoval odněkud z kotelny - to pro jeho omluvu.

„Tušíte, pane Jílku, proč jsem přišel?“

„Ano.“

Kalabovi se ulevilo. Jestli něco skutečně na svém poslání neměl rád, pak to byla smutná povinnost seznamovat se smrtí. Herec zpozoroval, že by bylo vhodné odklepnout cigaretový popel. Vystrčil jednu nohu ze svého iglů, zkroutil ji pod lůžko a vykopl odtamtud popelník. Tentokráte se zřetelným označením Restaurace a jídelny Klaštice.

Co připomínalo jejich seskupení nyní? Snad vydřiducha domácího, který právě přišel naposledy upomínat nemajetného nájemníka. Snad počestného manžela, který přišel domlouvat zpustlému individuu, do něhož se omylem zamilovala jeho vážená choť. Snad lékaře lidumila, který vstoupil do příbytku geniálního malíře, nevyléčitelně nemocného souchotinami.

„Jsem rád, že jste mi ulehčil dramatický úvod. Jak dalece jste se s Marčákem znal?“

„Zajímal mě. Když se odkryla sem tam nějaká slupka, objevil se vám někdo úplně jiný.“

Měl velmi tvárný hlas, v jednom souvětí kolísal od optimistického tónu rozhlasových čtvrthodinek přes strohý přednes zahrádkářské poradny až k spravedlivému princi z pohádky pro naši drobotinu.

„Hodně slupek už se vám podařilo odkrýt?“

„Sem tam nějakou ano,“ přiznal se skromností, jaká šlechtí skutečné tvůrce; vytáhl z iglů i druhou ruku, potřeboval ji, protože se chystal oslovit jakési pomyslné obecenstvo: „A kdo vlastně rozumí jen sobě samotnému? Kdo?“

„Budu spokojen i se zlomky vašeho poznání, Mistře,“ ujistil Kalab, aby debata příliš nerozbředla.

Jestli si Jílka nezískal legitimací, získal si ho tímto oslovením, bylo to očividné.

„Jako herec a jako literát se ovšem jisté stylizaci nevyhnu,“ upozornil ještě skromněji. „Náš pohled je veskrze odlišný a společnost se dopouští vleklého omylu, že před tímto faktem zavírá oči. My nejsme ani řečníci, ani diskutéři, ani kronikáři. My vždycky dáme víc na pocit než na nějaký argument. A pravda předepsaná k věření nás prostě nevzrušuje, chápete? Uctíváme ji teprve tehdy, když k ní dostaneme svůj vlastní vztah.“

„Ano, rozumím,“ řekl Kalab. „Všechno, co mi o Marčákovi řeknete, budu brát jako výsledek vašich vlastních dojmů. Souhlasí?“

Teprve nyní byl herec klaštického divadla Miloš Jílek ochoten mluvit. Těch, co ho brali takto vážně, asi nebylo mnoho. Kdyby měl tu čest a vzbuzoval zájem novinářů, mohl se vypovídat jinde. Kalab si s hrůzou uvědomil, že nyní zastupuje v Jílkově mansardě lidstvo; nebo alespoň veřejné mínění.

„S Marčákovou smrtí se vyrovnat nedokážu. Nedokážu se s ní vyrovnat ani lidsky, ani literárně, to musím předeslat. Můj vztah ke světu je spíš bezstarostný, rozverný. Ne, že bych se zamiloval do operety a zavrhoval operu. Vyhovuje mi něco mezi tím. Třeba muzikál,“ s příměrem z vlastního prostředí byl velmi spokojen. „Se smrtí jsem prostě nikdy nepočítal. Na pohřbu jsem byl pouze jednou, výkladní skříň pohřebního ústavu obcházím, jak daleko jen to je možné, parte nečtu.“

„Proč jste se začal zajímat o Karla Marčáka a jeho partu? Byla to snad souhra náhod?“

„Chtěl jsem rozbourat jeden vleklý lidský předsudek: ukázat, že ti chlapci nejsou tak špatní, jak se všeobecně usuzuje…“

„Že to jsou v podstatě roztomilí štěbetálkové,“ doplnil poněkud nespolečenský Kalab. „Jenom společnost jim ubližuje, protože je bůhvíproč nechce za štěbetálky považovat.“

„Ne, prosím to ne, štěbetálkové, to jsem nemyslel… Jim o něco jde, jenomže se nedokážou zcela podrobit duchu naší doby. Nedokážou přijmout náš stereotyp. Proto se bouří… Samozřejmě, že se způsobem a formou jejich reakcí nelze stoprocentně souhlasit…“

I průměrné herectví je v civilním styku nebezpečné svou sugestivností. Jílek by možná byl schopen v několika hodinách přesvědčit všechny kriminalisty z okresu, že jejich dosavadní zkušenosti a poznatky jsou klamné, neboť si nevšimli toho zásadního: podsvětí je tvořeno jen ze samých dětských dušiček; oč prospěšnější by bylo pořádat pro ně Týden dětské radosti, obdarovávat je koníčky a trumpetkami, kdo by vydržel měsíc nezlobit, měl by zadarmo kolotoč…? Taky by mohly být pořádány výlety spojené s návštěvami zoologických zahrad, aby různí Zemánkové a Cízlerové viděli, jak je to ošklivé, když se opičky mezi sebou perou… Ještě štěstí, že drtivá většina demagogů je bez hereckého talentu, to by pak byl na světě zmatek! Nebo možná veselo?

„Až se budete chtít trochu lépe zorientovat, přijďte za mnou, pomohu vám,“ navrhl Kalab. „Ale teď vás zdržovat a unavovat nehodlám. Kdy jste se o Marčákově smrti dověděl?“

„Počkejte… Ano, už si vzpomínám: v sobotu večer jsme nebyli na zájezdě, vlastně to bylo včera večer, jak člověk usne, všechno se mu v hlavě pomotá, přišel za mnou náš inspicient a povídá: Miloušku, to by bylo něco, pro tebe zapíchli nějakýho kluka. V uličce u okresního soudu. Mohl bys z toho udělat třeba detektivku… Víte, obecný lid je toho názoru, že když píšete, je prostě ve vašich silách napsat dnes článek do okresních novin, zítra divadelní program, pozítří kritiku na ty, co přetahujou svačiny a ukusují nám tak ze společného koláče…“

Čím déle Kalab Mistra Jílka poslouchal, tím více se vzdával představy vydřidušského domácího, který vyhazuje nemajetného nájemníka, i domluvy počestného manžela se zpustlým individuem, i úbytěmi prolezlého malíře, jemuž nepomůže ani sebevětší lékař lidumil. Teď už to bylo novinářské interview, které zcela výjimečně poskytl extravagantní spisovatel, který navzdory astronomickým honorářům žije v brlohu.

„Ten inspicient vám řekl, že se jedná o Karla Marčáka?“

„Ne, to pochopitelně nevěděl. Řekl jenom, že ho zamordovali nožem, že ho asi zamordovali jeho komplicové, protože se mu chtěli pomstít, a že ho našli lidi v sobotu ráno.“

„Jak, prosím vás, přišel na ty komplice?“ zeptal se Kalab.

Jílkovi působilo neskrývané potěšení, jestliže mohl poučit odborníka.

„Marčák se přece vrátil nedávno z vězení. To nevíte?“

„Inspicient to věděl taky?“

„Myslíte, že je něco, co by správný inspicient nevěděl? Škoda, že jste ještě nepřišel s touhle profesí do styku.“

„Jak jste na jeho zprávu reagoval?“

„Za prvé jsem začal mít vztek sám na sebe: taková věc se stane, a já se musím o ní dovědět poslední. Spisovatel by měl mít rychlejší a spolehlivější zpravodajskou síť, než mají redakce. Za druhé jsem začal mít vztek na svoje povolání, nesmyslně mě svazuje. A spisovatel se nesmí v zájmu své kvality nechávat sebemíň svazovat. Když už jsem se všechno dověděl tak opožděně, měl jsem aspoň mít možnost okamžitě se rozběhnout, setkávat se s lidmi, zjišťovat podrobnosti. Místo toho jsem se musel vžívat do citového rozpoložení carského oficíra, jehož otec propil panství toho oficíra, teď hraju… Víte, jaká je mezi tím strašná propast?“

„To tedy je,“ musel přiznat Kalab. „Takže před představením jste ještě žádné podrobnosti neznal, jestli jsem vám dobře rozuměl?“

Potřeboval zjistit míru informovanosti klaštické veřejnosti, velmi ho zajímaly i nezasvěcené dedukce často právě ony navedly oficiální vyšetřování správným směrem.

„Ano, ale v první pauze už jsem znal celou tragédii… Pak už mě to lidsky zdrtilo…“

„Jak jste se to dověděl?“

„Víte, když nemáte možnost se okamžitě rozběhnout,“ poučoval Jílek, jako by to mohlo být užitečné i pro Kalaba, „musíte si vytvořit náhradní způsoby. Někoho si za informacemi poslat. Stálo mě to sice dvě plzně…“

„Předpokládám, že opět vám pomohl inspicient. S jakými zprávami se vrátil?“

„Že se jednalo o jistého Karla Marčáka, on samozřejmě nevěděl, že se spolu známe, že Marčák to táhnul s kuchařkou z Jadranu, že dělal závozníka u ČSAD, že chodil často do Taverny a že se jednalo o kriminální živel… Nebudete mi to věřit, ale skoro z toho znělo mávnutí ruky: žádná škoda…“

„Poslal jste vašeho inspicientu přímo za nějakou konkrétní osobou, nebo jste to nechal na něm?“

„Nechal jsem to na něm.“

„Vzpomeňte si, co vám všechno říkal, ano?“

„Taky že ho musel zabít někdo, kdo umí s nožem pořádně zacházet, rána směřovala přímo do srdce.“

„Věděl určitě, že to byl nůž? Mohl to přece být nabroušený hrot, nějaký řemeslnický nástroj.“

„Nůž měli najít na těch garážích. Nebo to snad není pravda? To víte, lidé si vymýšlejí…“

Kalabovi se slabě zatmělo před očima. Nebyl to jenom obdiv k agenturní práci místního inspicienta.

„Ano, byl zavražděn nožem,“ přiznal. „Můžete mi říct něco o svých zážitcích s Karlem Marčákem a jeho partou předpokládám, že budou subjektivní…“

„Kolik je hodin?“

„Půl páté.“

Informace Mistra znepokojila.

„Nejpozději v šest musím být v divadle, líčit se nemusím, ale dřepět jo, jinak dostanu pokutu, taky bych se rád někde najedl, nedokážu hrát s prázdným žaludkem a naposledy jsem měl něco v ústech včera odpoledne… I když na druhé straně: policie, vražda, osobní svědectví…“ na prstech vypočítával jednotlivé faktory.

Cítil povinnost občana, něco by se mohl dovědět pro další literární práci, na druhé straně však jídlo a nebezpečí pokuty, která by byla citelná zvláště teď ke konci měsíce…

„Mrzí mě, že jsem vás musel překvapit právě v tak nevhodnou dobu. Jak to tedy uděláme?“

Jílek předvedl scénu Hluboké zamyšlení. Pak scéna Hluboké zamyšlení plynule přešla v Náhlé osvícení. Dlaň, kterou si do této chvíle podpíral čelo, vystřelila: „Půjčím vám své literární záznamy. Ne, neodmítejte!“ požádal, když postřehl Kalabovu rozpačitou reakci. „V nich je obsaženo vše, co bych vám nyní improvizovaně líčil. Stejně bych se do nich musel dívat. Snad z nich něco vyčtete.“

„Taková důvěra…“

„Ano, věřím vám,“ prohlásil Jílek, opět s patřičnou dávkou hereckého patosu. „Jen si nechte, pokud možno, vše pro sebe. Jsou to polotovary, nedovařené jídlo.“

„Budu to tak přijímat.“

„Samozřejmě, že Marčákova smrt všechno zkomplikovala,“ pokračoval skromný Mistr. „Skoro by mohla přeškrtat všechno, co jsem doposavad vytvořil.“

Zdálo se, že na něj Marčákova smrt doléhá hlavně z tohoto důvodu. Rodí se z něj tedy správný spisovatel, napadlo Kalaba. Správným spisovatelem stejně jako správným kriminalistou se člověk stává teprve ve stadiu, kdy dostane i všechny nemoci svého povolání. To není necitelnost, chladnost, zvrhlost to jsou prostě nemoci z povolání. Někdo vám spílá, ale vy uvažujete, jak nejsprávněji popsat jeho nos.

„No, nic tak nekomplikuje záměry jako právě život,“ posteskl si Jílek nakonec. „Je to potvora.“

Odhodil prošívanou deku, vstal, zpod lůžka vystrkal sešlapané mokasíny (nebyl tam tedy jen popelník z majetku klaštických restaurací), zpola se obul a jako na ledě doklouzal až ke dveřím. Ne ke dveřím, kterými Kalab vstoupil, ale ke dveřím vpravo. Co bylo za nimi, toho se Kalab zatím jenom domýšlel. Jílek se vrátil se starým kufrem. Odházel vrchní vrstvu hadrů. Kalab pochopil, proč Mistr svou mansardu nemusí zamykat: všechno je náležitě ukryto. Kdyby se případný poberta do tohoto kufru podíval, určitě by se s ním nevlekl.

Pod vrstvou hadrů (určitě si je musel opatřit ke krycímu účelu) se objevily desky s papíry, volně vložené listy a školní sešity s černými deskami. Papíry v deskách byly zčásti popsány strojem, Kalab si zděšeně uvědomil, že kdesi je skryta i nějaká stará underwoodka; typy sice prozrazovaly, že takto unikátní exemplář by už ani nemusel být skrýván, v této čtvrti si však člověk nemůže být jist ničím. Jediné, co Jílek skutečně nemusel skrývat, byl elektrický vařič na stoličce u dveří. Něco tak opatlaného by dokázal odnést jen člověk se skutečně silným žaludkem.

Jílek provedl konečnou revizi (nezabýval se pochopitelně jen studiem Karla Marčáka a jeho party), podal Kalabovi nově vzniklý svazek.

„Děkuji. Nechcete si ty papíry aspoň spočítat?“

Jílek se zamyslel. Kalab cítil, že je to rozcestí důvěry: schválen bez výhrad, schválen s výhradami. Mistrovi se však jednalo o něco zcela jiného:

„Vy snad nepíšete. Nebo ano?“

„Jenom protokoly a hlášení,“ ujistil Kalab.

„To není literatura,“ řekl Jílek a bylo mu hned líp.

„Kdy vám je mám vrátit?“ zeptal se Kalab.

„Kdy chcete: zítra a pozítří hrajeme v Klašticích, pak jsme až do konce týdne na vandru… A kdybyste se chtěl zítra podívat na představení, opatřil bych vám volňáska… Mám skoro hauptku… Vlastně asi až třetí mužskou hauptku,“ vymezil význam své role, protože si nebyl jist, zda Kalab pozvání nepřijme.

Kalab věděl, že přijmout by měl. V tomto stadiu vyšetřování si však nemohl podobný luxus dovolit.

„Přijdu za vámi zítra do divadla, předpokládám, že tam budete zase od šesti…“

„Můžeme si ještě půl hodiny povídat. Já lezu na bínu až po souboji…“

„Už se těším.“

Kalab skládal papíry do aktovky. Úmyslně ji přitom natočil k Jílkovi, aby viděl, že obsahuje zase jen další papíry, žádné odposlouchávací zařízení, žádný magnetofon, dokonce v ní nebyla ani žádná zbraň. Neskromně se však Kalabovi zdálo, že podobného ujišťování už není třeba, herec k němu zaujal velmi dobrý vztah, dokonce by se dalo říct, že přátelský.

A když bral Kalab za kliku, tušení o přátelském vztahu se v něm ještě utvrdilo.

„Vy už jste vyšetřoval hodně případů?“ zeptal se Jílek.

Tón hlasu, kterým se ptal, už byl zcela jiný než tón hlasu, kterým odpovídal na Kalabovy otázky.

„Dost. Proč vás to zajímá?“

„Musel jste poznat hodně lidí.“

„Sem tam někoho.“

Kalab stále ještě netušil, kam tyto otázky míří.

„A osudů…“

Teď už se dalo vytušit o něco víc.

„Já žádné záznamy, bohužel, nemám,“ zalhal Kalab.

Nebylo to z lakoty; pouze se děsil pomyšlení, že by se měl představit jako Jílkův konkurent, že by tak malé město jako Klaštice nosilo ve svých ulicích dva začínající literáty…

„Tak byste si mohl vzpomenout…“

Odmítnout by bylo skutečně neslušné.

„Do zítřka ovšem ne.“

„Samozřejmě, že do zítřka ne,“ rozzářil se Jílek. „Myslel jsem to perspektivně.“

Jílek byl získán, když ho Kalab oslovil Mistře. Kalab byl získán, když mu dal někdo najevo, že by se s ním rád bavil i v budoucnu. Pro většinu lidí byl v budoucnu už jen nepříjemnou vzpomínkou. Existují nejen nemoci z povolání, ale i skvrny povolání.

Na prvním vhodném místě Kalab zaparkoval a nedočkavě se vrhl na papíry. Vypadaly už po běžném zalistování tak nadějně, že vyvstala jediná otázka: soukromí garsonky, nebo pohotovost kanceláře? Zvítězila kancelář. Cestou neodolal a v jedné hospodě (tak nízké cenové skupiny, že už to tam ani nevyvěšovali) si koupil láhev červeného vína. To je vždy dobrá koupě: kdo by zde pil červené víno? Mají-li nějaké, je to vždy následkem nezájmu starý ročník…

Z LITERÁRNÍCH ZÁZNAMŮ HERCE KLAŠTICKÉHO DIVADLA MILOŠE JÍLKA

Vyprávění Karla Marčáka v Taverně dne 15, října 19… (skizza k dokreslení jeho charakteru).

Jo, tak vy byste chtěl slyšet něco ze života, nějaký správný story, jak jste se vyjádřil. Dlouho jsem si lámal bednu, co by vám kejvalo, nakonec jsem ze sebe vytřepal jenom příběh svýho pražskýho kámoše Tondy Andrého. Solidní řízek, pech měl jenom v tom, že byl strašně spavej a že měl obrovskej frňák, no, větší už jsou jenom choboty. Kdyby hrál toho Cyrana, museli by mu kus zakrejt, čumilové by si mysleli, že je to přepísklá maska. Jednou jsem si třeba dal s Tondou Andrém spicha, na šest hodin ke Kalichu, jako Švejk. Čekám do devíti, Tonda nikde. Prskám jako křeček, kdyby mi to udělala kočka, tak jsou to jasný kopačky, ale kámoš… Druhej den mě Tonda vyčenichá v Evropě. Prská ještě víc než já minulej večer: Ty vole, neměli jsme náhodou něco ujednaný? Jasná věc, že podobný tunely nemám rád. Dohadujeme se, dohadujeme a najednou mě napadne, abych se zeptal: Hele, Tondo, co je podle tebe za den? Co by bylo, ty moučníku? rozčiluje se Tonda. Přece úterý, ne? A kouká jako tele po první ráně. Tak abys věděl, ty páko, povídám, dnes už je středa… Válíš, brání se a ten čuchometr mu ještě víc rudne, to už je z něj skoro výstražný znamení… Tak jsme to vzali vo metr piv. Nikomu nevěřil, vod nikoho se nenechával vohnout. Dyk jsem si jenom po vobědě hodil malý chrupny… Protáh to zkrátka až do středy. Nebo: táh se s nějakou škeblí na Petřín. U jedný lavičky vyhodili kotvu, Tonda na ni chvilku najížděl a pak zase jak tomu Tonda říkal: chrupny. Škeble z toho byla úplně na větvi, nikdo ji předem nevaroval, myslela si, že se mu něco stalo, von při tom svým spaní snad ani nedejchal, když ale zjistila, že Tonda jenom chrní, dovoblíkla se a vzteky jí poklesla čelist. Pak vzala žolíka. Večer se tehdá udělalo řácký kaldo, škeble buďto dostala vítr, nebo se udělala naměkko, šla za Tondovejma kámošema a dala jim hlášku, kam si maj pro Tondu skáknout. Ze začátku v tom nikdo nechtěl jet, komu by se taky chtělo vod piva, nechali si to až na zpáteční cestu. Dostali se pro něj až k ránu, Tonda už byl k tý lavičce skoro přimrzlej. Ze svýho rypáku už měl skoro vodovod. Za všechny mergle mu museli koupit rumajzla. Ten jeho pech byl vlastně horší než tubera, von musel bejt příživník, i kdyby měl bůhvíjaký budovatelský sklony. Tak mu zbejvaly jenom samý srabový chmatárničky, jaký se daj zmáknout přes den, žádná pecka. A musel chodit sám, nikdo by ho přece do dvojky nevzal. Táborovanej byl jednou, jenom lidovou sazbu, na fábor to nedalo, ale ani tu lidovku nedokroutil: vůbec ho tam nemohli potřebovat, byl jim užitečnej jako mrtvýmu zimník: kam si dřepnul, tam chrněl. Dokázal prochrnět i korekci. Tak to byl Tonda André, už jste si udělal ánung? Tak můžu začít s tím hlavním story: na fízlárnu se doplazila nějaká babka ze Žižkova. Prej jí někdo čórnul budík. Vomlácenej budík, jakej asi tak může vlastnit baba ze Žižkova. Tahali z ní rozumy, ale vona je tak trhlá, že přiznává jenom ten votřískanej budík. V šuplíku měla prachy, v kredenci zlatý šmuky, toho si nevšim. To víte, jak jsou asi fízlové z takový hlášky nadšený: každej se třese na krádež korunovačních klenotů, autošloh už je prkotina, a najednou melduje baba ze Žižkova ukradenej budík. Ze vzteku ji přimáčkli: budík pučila sousedce, kdoví, jestli vůbec nějakej měla v kuchyni má hodiny na zdi, k čemu by potřebovala budík? Vstává za tmy? Nakonec kapitulovali fízlové, všechno s babou sepsali. Neviděla někoho cizího, že by se jako v kritickou dobu potuloval v domě? A baba si vzpomíná: máte pravdu, jeden asi třicetiletej pardál se tam vochomejtal, nikdá ho tam ještě nezmerčila. Poznávací znamení: obrovskej nos. Zapsali, babku uklidnili asi v tom smyslu, že když jí někdo dnes sekne budík, nemusí to znamenat, že za pár dní by ji přišel znásilnit a hodili to bokem. Razii by kvůli votřískanýmu budíku neudělala žádná policie na zeměkouli. Asi za dva měsíce po tomhle faiu nastalo tóčo, ze kterýho nebyli vyšinutý jen fízlové, ale celá galérka. Někdo cizí se dal do vybírání auslágů. Ale jak je vybíral: ne žádná prostrčená pracka a vylovenej tranzistoráček: ten mamlas to bral z jedný vody na čisto. Nezůstala tam ani krabička. Začínalo se to zajídat nejen fízlům, ale i všem drsanům: představte si, že večer co večer bylo takový dusno, všude přefízlováno, nikdo se nedostal k lizu. Skoro by se dalo říct, že začínali chlupatejm fandit, věděli, že čím dřív bude ten vejlohář za katrem, tím dřív se voni dostanou k vlastnímu džobu.

Když má někdo kontakty na správnejch místech, leccos se dozví, ale já neměl sebemenší tušení, co je to za grázla. Kluci sami vartovali, ale všechno jen pro srandu králíkům. Svědčilo to pro nějakýho venkovana, ten chlap ale vůbec nemoh mít nervy: přefízlováno a zase to bral z jedný vody na čisto. A ne někde na periférce! To už teda jasně nemělo glanc. Vy ste venkovský vyvalenci, nevíte, jak to chodí v pořádným městě, ale bez správnýho vohlášení tam nesmí nikdo novej začínat. Na to je galérka moc cimprlich. Fízlové cejtili, že sme nakřápnutý, byli sladký jak tureckej med. Co myslíte, mládenci voblejzali nás jednoho po druhým. Jenom jsme krčili ramenama. Ten man se vyznal: každej auslág nabourával normálně zepředu, žádná jiskra, sklo nenatíral vazelínou, vůbec se nebál randálu. A určitě jel sólo, ve dvojce by to už muselo prasknout, aspoň před náma.

A najednou si jeden střihoun na fízlárně vobčas se tam taky nějakej vobjeví, vzpomněl na tu babu ze Žižkova. Ze zoufalství se už chytali všeho. Pardál s dlouhým nosem, to mohl bejt jedině Tonda André. A budík, to je tak chmatárna v jeho ranku. Šli po něm. A proč vlastně potřeboval budík?

No, nezbylo mu, než to položit, byli vzteklí, moc si s nima zahrávat nemoh. Anebo už byl zase vospalej a potřeboval, aby mu dali co nejdřív pokoj…

Tonda byl skrytej haur, jen se kvůli tý svý spavý nemoci nemoh dlouhou dobu projevit. A možná, kdyby si ten budík koupil, tak ho nemaj dodnes…

Pod tímto strojem psaným textem bylo několik odstavců rukopisných poznámek, s největší pravděpodobností vyhotovených přímo autorem textu Milošem Jílkem. Podle úpravy a druhu použitého psacího náčiní bylo patrno, že Jílek se k záznamu často vracel a poznámky činil postupně.

Tento příběh pro mě obzvláště charakterizuje postavu Karla Marčáka. Utvrzuje mě v přesvědčení, že Marčákův pohled na život je výsostně romantický, dokáže ze zdánlivě všedních jevů abstrahovat to nejatraktivnější a hlavně: Marčák umí stylizovat a dotvářet. Marčák potřebuje pro svůj život ustavičnou činnost, vzruchy, děj, zároveň však vyžaduje, aby v samotném středu těchto dobrodružství byla vždy jeho postava. Je možné, že všechny ty zmínky o spolupráci podsvětí s policií, informace o průběhu vyšetřování a o poradách galérky jsou vymyšlené, slouží jen k posilování dramatičnosti. Možná že onoho Tondu Andrého (je-li to vůbec skutečná osoba) neprozradil budík, že na něj došla řada při systematickém prošetřování závadových osob, slyšel jsem, že tak si policie počíná (zjistiti). Tak závažné to ani nemuselo být s jeho spavou nemocí: když se neprobudil v mrazu na lavičce, proč by měl reagovat na drnčení budíku?

Ovšem: na příběhu běžného vykrádače výloh by nebylo mnoho zajímavého. Takto však příběh bezesporu zajímavý byl. Marčák tedy nedělal (otázkou je, zda vědomě, či nevědomě) nic jiného než to, co je principem každé tvůrčí práce. A já jsem přesvědčen, že Karel Marčák tvůrčí práce schopen je. V lidech své sféry se vyzná, o ostatní jak se zdá nemá mnoho zájmu.

Je zajímavé, jak vzácnou stylovou čistotu zachovává. To je záměrná, cílevědomá činnost. Při vyprávění nezvolí první slovo, které ho napadne, používá jen slov, jaká odpovídají jeho prostředí. Z ničeho nemá takový strach jako z toho, že by mohl ztratit formu. Nemusí o tom mluvit, každý to pozná.

Uvažoval jsem o tom, jak je typické, že Marčák si na mou žádost vybral právě tento příběh. Byl určen hlavně pro mě, Marčák však věděl, že i ostatní členové party budou poslouchat; bylo mi předem jasné, že lze z každého lidského činu důkladným rozborem poznat to, co je typické právě pro toho jistého člověka. V každém činu je obsažena celá jeho minulá zkušenost, jeho povaha, jeho cíle.

Záznam jednoho rušného večera v Taverně, aneb věčný svár mezi hodnotou iluzí a hodnotou faktů.

18. října 19…

Zábava u stolu se vyvíjela celkem všedně, již jsem do života Marčákovy party pronikl, a tak poznávám i její stereotyp. Na všech bylo znát, že nemají peníze a že se za to i jeden před druhým stydí. Pohledy, kterými provázeli servírku Marušku (a hlavně věnec půllitrů v její pravičce), byly stále žádostivější. Na stole ležela poslední krabička partyzánek, těch nejlevnějších cigaret, i ta se však citelně vyprazdňovala.

Zaměřil jsem se při svém pozorování na Karla Marčáka. Zdálo se mi, že tíha situace teď spočívá právě na něm. (Je mnohem snadnější být uznávaným vůdcem v době, kdy je všeho dostatek.) Stále jsem se však nemohl zbavit tušení, že on je nejen nad touto situací, ale že mu dokonce tato situace vyhovuje. Že se parta dostala tam, kde ji on potřeboval mít. Záhy jsem však měl mít tu skutečně výjimečnou možnost poznat pravé důvody. Voděnka, řečený Bimbo, neprozřetelně poznamenal: „Hergot, kdyby nás moh někdo podepřít aspoň čtvrtkilem. Čtvrtkilem pro dnešek.“

Ačkoliv byla rozmluva do této chvíle netečná, vlažná, Marčák se okamžitě chytil.

„Tak ty chceš podepřít čtvrtkilem? Aspoň pro dnešek, ale co zejtra? Co pozejtří? To taky budeš chtít, aby tě někdo podpíral? Vlastně budeš, tys byl vždycky jenom somrák!“

Voděnka schválně přeslechl. Z mlčení ostatních však seznal, že musí něco říct, nechce-li o svou pozici v partě přijít definitivně. Zvolil lehkovážný tón:

„No, zejtra už by se vidělo. Zejtra bysme třeba mohli…“ Ke škodě ho nenapadlo nic konkrétního, co by druhého dne mohli. Jenom koktal, slovní půtky, to nebylo jeho. Jak pozoruju, je si mnohem jistější v situacích, kdy se všechno dá vyřešit jednou dobře umístěnou ranou; rváčská pověst, která ho předchází, je výmluvným důkazem. Vždyť ani Holický, který je tělesně silnější, se netají obavami. Jednou mi řekl, že kdyby bylo všechno podle pravidel, vůbec by se Voděnky nebál. On je však bezohledný, nevybíravý v prostředcích, a to je ve rvačce to nejhorší. Navíc prý si člověk není nikdy jist. (Jestli má z Voděnky strach i Marčák, to je těžko zjistitelné, on si stále zachovává svůj nevzrušený výraz.)

„Seš somrák, Bimbouši,“ pokračoval Marčák, jako by se k podobnému vystoupení již dlouho chystal. „Somrák, jestli vůbec víš, co to znamená. Zejtra budeš dopíjet zbytky, škemrat vo pětku. A somrák seš i v tom, že jenom papouškuješ, co kdo řekne. To je možná ještě horší, protože nikdo neví, co se může ve vylízaný makovici vylíhnout.“

„Blbost,“ těžkopádně se bránil Voděnka.

Sám už tím dával najevo vlastní porážku. Marčák mu však nedopřával klidu, vrhal se na něj jako sup. „Blbost,“ parodoval. „To je jediný, na co se zmůžeš, protože víš, že já mám pravdu. A že všichni tady si myslí to stejný, nikdo ti to však nemá odvahu říct do ksichtu. Sedíme tady jako spolek starejch panen, jenom kafráme: mělo by se, mohlo by se, bylo by dobrý, kdyby…“

(V tu chvíli mi bylo Voděnky skoro až líto, věděl jsem, že Marčák svoje rozohnění přehnal, nebo nepřehnal, jen já jsem nepředpokládal, že by byl schopen takové krutosti. Voděnka byl snílek, Marčák praktik. Střetnutí iluzí, které přece mohou být pěkné se skutečností, která nemusí nádhery iluzí ani dosahovat… Všichni se radovali z císařových nových šatů, a najednou někdo porušil pravidla hry, najednou někdo hlasitě vykřikuje, že císař je ve skutečnosti nahý… Ne, to se nemá. To Marčák neměl udělat!)

Voděnka, řečený Bimbo, pak definitivně přiznal svou porážku tím, že vstal od stolu a odešel. Teď už to nebylo jen trapné ticho, ale napětí: viselo ve vzduchu. Začínal jsem se, proč si to nepřiznat i na papíře bát. Zkoumám život v jeho nejrůznějších polohách výtržnosti a rvačky, to však není můj svět. Nevím, jestli Fajfrlík s Holickým dávali v této chvíli přednost Voděnkovi, nebo Marčákovi, spíše se mi zdálo, že mají strach: strach z Voděnky, ale i strach z Marčáka. Nevěděl jsem, jestli nemám taky odejít. Pokusil jsem se o to, ale Marčák mě zadržel: chtěl, abych byl svědkem všeho! Zdálo se mi podle reakcí všech zúčastněných, že toto bylo prvním otevřeným vyhrocením. Překvapilo, většina nevěděla, jak se zachovat… Voděnka se vrátil po pěti minutách. Asi se mu všechno rozleželo v hlavě, studený vzduch pomohl. Posadil se a chtěl se prostě chovat, jako by se nic nestalo. Z Marčákova pohledu však okamžitě poznal, že to není možné: Marčák vyžadoval odpovědi. Marčák byl rozhodnut dovést toto střetnutí až do konce! Ano, to odpovídalo jeho povaze, jak jsem si ji do té doby vykreslil.

„A cos dokázal ty?“ zeptal se po několika nových replikách Voděnka. „Pořád jenom vomíláš, co bylo dřív, ale to ti každej dlabe, rozumíš? Mě zajímá, co je teď, žádný dožínkový povídačky. A jestli tady sedíme nasucho jako spolek starejch panen, pak jestli se nemejlím, tady sedíš s náma nasucho i ty!“

Zjednodušeně by se dalo konstatovat, že Marčák velmi účinnou formou vnucuje všem členům party svůj styl, strhává je. A jim možná dřív pouhé vysedávání v Taverně postačovalo. Nevím, o jaké „činnosti“ on mluvil, v hloubi duše mě však mrazí tušení, aby se něco nestalo. U těchto hochů si nikdo není jist…

Mrzí mě pomyšlení, že teď už všechno bude pokračovat a vrcholit v mé nepřítomnosti. U toho sporu jsem se octl náhodou, to vím. Nebude přede mnou utajen výsledek?

Stýká se Marčák ještě s někým? Někdy mám pocit, že si dobře rozumí se starým kasařem Vítkem (jeho vyprávění už se mi taky podařilo zaznamenat).

Úryvek z jednoho vyprávění bývalého kasaře Miroslava Vítka v den, kdy měl obzvláště sdílnou náladu.

Taverna dne 12, října 19…

„Jo, tenkrát jsem šel na ohnivzdornou wertheimku. Typař byl tutovej, už párkrát si u mě zarejžoval, na wertheimku se celkem mohlo chodit jako na malej vejšlap do Chuchle, tenkrát se eště nic nejistilo poplašňákama, nočního vechtra ste měli málokde. Helfr dostal na ruku tác, samozřejmě, že v hotovým cejnu, to víte, já nebyl pulec, abych do všeho lítal rovnejma nohama, vždycky jsem musel mít zeď. Nejlepší alibi tenkrát, to byla pijatika v soukromým bejváku. To se dalo dohromady pár frajerů, sem tam k nim ňáká šlapka, já se ukázal v tom samým kvádru, ve kterým jsem pak šel na kačenu, všichni si mě pořádně zmerčili, aby je pak žádnej chlupatej nemoh naklepnout a příště už se to sjelo navostro, samozřejmě beze mě.

Všechno tedy v rychtyku, rozpářu popelce břicho, vevnitř tedy bylo pořádný bago, udělám křídou kříž, protože pověrčivej sem byl vodpočátku, naposledy mrknu, jestli náhodou nejsem někde podepsanej, těch pár minut se vždycky rentuje a už beru roha. Uklidím nádobí, protože doma bych si ho nenechal ani přes jednu noc, to už snad nebyla ani pověrčivost, určitě by se muselo něco stát, kdybych si ho tam nechal. Hotovej cejn sem taky samozřejmě zamet. Doma se pořádně nafutruju, vykoupu, protože když nemůžete nosit s sebou rouru a děláte jenom s krátkým hasákem, tak je to facha. A po kačeně, to se spí… Večer si skáknu pro noviny. Samozřejmě, že vo mý wertheimce už tam je pořádnej raport. Představuju si, jak jsou všichni známí pardálové auf: každej vohrnoval nad wertheimkou čenich, jen já věděl, jak je nabagovaná.

No a třetího dne si pro mě přišel můj revírní. Teda anton ne, to je akorát teď ve filmech, ale pro správnýho kasaře si nikdá nepřijeli s antonem, i chlupatý věděli, co se jako sluší a patří, všechna čest. I v lapáku byly vlastně určitý figury vyhražený jen pro nás, nikdy je nemoh dostat nějakej vekslař nebo dlouhoprsťák.

Jak to hodili na stůl, věděl jsem, že tady už je zatloukání zbytečný, vlastně už ani nemělo fazónu.

Podrazil mě můj helfr, někdo ho prostě podmáznul. Kdo, to už se do smrti nedovím. Udělali ten rumovej dejchánek vo den dřív. A já byl vodkopanej jak novorozeně… Víte, proč vás s tímhle unavuju? Abyste pochopili, že všude musí bejt řád, galérka, to sou škatulky, z jedný do druhý se nehupá, ale ten plac si musí každej vymakat. Vlízt do kasařskýho zapadáku nějakej králíkář nebo půdař, to by byl poprask, snad by ho za to ne my, my jsme se vo takový věci starat nemuseli i sejmuli.

A já jsem na to jednou jedinkrát zapomněl: když jsem se sčuchnul s tím svým helfrem.“

A Jílkovou rukou postupem času dopisováno:

Toto vyprávění poslouchala celá Marčákova parta skutečně s nebývalým zájmem. Jestliže byly k vyprávění Karla Marčáka nějaké výhrady, Vítek byl přijímán bezvýhradně. I Karlem Marčákem, protože Vítek je Pražák jako on. Pražák, který se dostal na stará kolena do Klaštic.

Kdybych dal dohromady ještě i jiné příběhy, které jsem od Miroslava Vítka slyšel, měl bych možná dostatek materiálu na delší samostatnou povídku. Co třeba příběh starého kasaře, kterému už zbyly jen povídačky, jeho posluchači ho však nechtějí brát vážně, urážejí ho, až on se nakonec vnitřně tak rozhorlí, že udělá ještě jednu pokladnu? Lup by mohl zakopat, nejde mu o něj, jde jenom o důkaz, třeba ani tak ne pro okolí jako pro sebe samotného. Je kvůli němu je ochoten ztratit i zbytek života.

Skutečně staří kasaři tak bezostyšně mluvili o svém povolání (u Vítka je samozřejmě již všechno z právnického hlediska promlčené)? To byli tak přesvědčeni, že se nejedná o zlodějinu, ale o normální černé řemeslo? Patřil skutečně Vítek mezi kasařskou elitu? Rád bych se někdy setkal s pamětníkem, který by mi to mohl potvrdit, nerad bych se blamoval. Už jsem ho slyšel vyprávět o pokladnách v Paříži, v Bruselu, v Římě, v Berlíně. A z těchto měst si pamatuje podrobnosti, jaké by nemohl znát, kdyby tam osobně nebyl.

Vyprávění a vzpomínky vlastně to je jediné, co určitým lidem zbývá. Dost bezútěšné. A v Taverně ho bere vážně jen několik lidí.

Večer, kdy se mi zdálo, že Marčákova parta už je opět smířena. Taverna. (Datum: den Marčákovy vraždy!)

Neviděl jsem je delší dobu, proto už v samotném počátku uvádím, že dřívější nesrovnalosti už asi byly urovnány. Marčákovci (pro mě to byli vždycky jen marčákovci) měli peníze. Snad i tato skutečnost měla blahodárný vliv. Pivo i alkohol tekly proudem. A žádné partyzánky. Napít a zakouřit dostal každý, kdo se jen k jejich stolu přiblížil. Poprvé jsem slyšel zpívat některé lidi, například Václava Holického. Vždycky mě posiluje zjištění, že lidský rozum je schopen překonat všechny různice. Nechtěl a nemohl jsem se ptát, čemu je tento večer zasvěcen. Jedinou skvrnou celého večera byla asi Holického a Fajfrlíkova nevolnost. Jsou to skutečně dvojčata: oběma bylo špatně a oběma bylo špatně najednou jinak bych si to vlastně ani nedokázal představit.

Po půlnoci jsme se rozešli. Ještě nikdy na mě nepůsobila zavírací doba tak rušivě.

Pod tímto strojovým textem (chvatnost a množství překlepů nasvědčovaly tomu, že Jílek jej pořizoval bezprostředně po návratu z Taverny) byla jediná poznámka propisovací tužkou:

Poslední večer Karla Marčáka. A mně se zrovna zdálo, že disharmonie byla vystřídána harmonií… Ráno ho našli ve Spojovací ulici zavražděného. Netrpěl dlouho, vrah mu vrazil nůž přímo do srdeční krajiny. Všechno mi připadá jako sen, jako nemístný, hloupý vtip.

10

Toto byly záznamy, které Kalaba nejvíce upoutaly. Vracel se k nim a znovu studoval větu po větě. Cítil, že je v nich skryto cosi podstatného, ale stále to jenom viselo ve vzduchu.

(Jílek Kalabovi připomínal kolegu, se kterým kdysi začínal. Kolega měl rovněž literární ambice a sklony, vzhledem ke služebním povinnostem však jeho cesta na literární Olymp nebyla tak snadná jako cesta herce klaštického divadla Miloše Jílka. A tak se kolega nakonec smířil s tím, že své neopakovatelné dílo bude vytvářet jen ve služebních protokolech. Chvílemi se Kalabovi zdálo, že jeho kolega vyslýchá jen proto, aby mohl psát. Když vyslýchal osobu s kulatými zády, hrdě uváděl, že ji posadil do rohu místnosti, aby zaoblení nebylo tak patrné; každý nový obrat projev chvilkové inspirace si zapisoval do zvláštního sešitu; sešit s sebou nosil i na střelnici, jako by tušil, že nějaká slovní perla ho může napadnout i při pochodu na palebnou čáru, pak by byl zajisté schopen schovat pistoli a pokračovat teprve po zaznamenání, protože posvěcené chvíle musí každý správný umělec náležitě využít, nebývají časté… Jeho dílo sice nikdy neproniklo na veřejnost, literární historie o ně byla ochuzena, nicméně se na celotýdenní žeň upřímně těšila celá budova včetně náčelníka. Jediný, kdo je přijímal poněkud rozpačitě, byla okresní prokurátorka, přísná žena staropanenského zjevu, která vždy byla na rozpacích, jak je to všechno míněno…)

Od Miloše Jílka to byl velký projev osobní důvěry, Kalab kromě jiného cítil, že povinnému revanši se asi nevyhne. Otevřel okno, postavil se k němu a nechal se ovívat chladným vzduchem začínajícího večera.

Největší záhadou pro něj byl poslední Jílkův záznam. Jak to, že parta, která se ještě před časem mlsně otáčela za půllitry levného piva, měla najednou tolik peněz, aby mohl téct alkohol proudem? Slavil snad Karel Marčák své definitivní vítězství? Objímal by se při tom s poraženým? A čím Marčák svého vítězství dobyl? Jílkovo konstatování o siamských dvojčatech Holickém a Fajfrlíkovi je sice dojemné, že by se jim však muselo udělat i špatně oběma najednou…? Hodnota Jílkových svědectví však byla nesporně i v tom, že byla vypracována ke zcela jiným účelům, tedy nezáměrně.

V osm hodin večer Kalab skončil s posledními formalitami, většinou z nich pak ještě stačil oblažit dozorčího, doma si pak ohřál půlku hovězí konzervy a něco špaget vzhledem k tomu, že zítra již bude možnost přímého nákupu, mohl si tento zásah do železné rezervy pracující ženy dovolit. Když polykal kašovité hovězí a o něco méně kašovité špagety, musel si vzpomenout na Zemánka s Cízlerem, ti údajně měli jíst to samé, a ještě jednou na dálku poděkovat za ten protekční biftek. A Marčák si toho třeba ani neuměl vážit…

Ráno se probudil v náladě, která byla přímo úměrná osvěžení, jaké mu stačí připravit víkend. Vztekle vypnul rozhlasový přijímač; to nemají na práci nic lepšího než nutit skleslé lidi k optimistickému úsměvu a k ranní čtvrthodince?

Teprve ve voze se mu nálada jakžtakž upravila, jízda na něj vždy měla blahodárný účinek. Schválně nezvolil nejkratší cestu: dostal se až na pražskou výpadovku, tam sešlápl pedál akcelerátoru až k podlážce. Do Klaštic se vracel jako vyměněný. Všechno člověk může, říkával jeden moudrý kolega, ale musí si s tím umět poradit.

Dozorčí za ním vyběhl na dvůr. Divoce gestikuloval:

„Člověče, kdes byl? Poslali jsme pro tebe vůz, telefonujeme jako zběsilí…“

U vchodu na dvůr stáli dva vyšetřováci mravnostních trestných činů. Volali na dozorčího:

„No, nespal doma? Copak jsme ti to neříkali?“

„Měl ses dívat, přijel úplně odjinud!“ přisadil si druhý. Kalab několikrát polkl naprázdno. Hlasitý hovor od vchodu však pokračoval:

„Kdybys neměl na krku tři děti, taky bys nespal každou noc doma, nemám pravdu?“

To už bylo i pro dozorčího nepříjemně osobní. Zamával na Kalaba; znamenalo to, aby vůbec nevystupoval z vozu:

„Poprask: vybrali Solunu, to zlatnictví v ulici Na hrázi. Kluci už na tom jsou přes hodinu!“

Kalab okamžitě přestal myslet na to, jak rychle se po celé budově rozletí zpráva, že se ráno vracel odjinud.

„A jak jste si vzpomněli právě na mě?“ zeptal se, i když mu šlo jenom o jisté utvrzení.

„Všichni říkali, že by to mělo zajímat právě tebe,“ vysvětlil dozorčí. „A já osobně si to myslím taky.“ Kalab se nechal poučit ještě o tom, kde zmíněnou ulici a klenotnictví hledat (nikdo u něj nemohl předpokládat, že by ukládal své finanční přebytky do zlata, nikdo u něj vlastně nemohl předpokládat ani žádné finanční přebytky), a embéčko se dalo znovu do pohybu.

Ulice Na hrázi byla zhruba v polovině trasy mezi Jezerskou vinárnou a Tavernou. A má-li být situována vzhledem k dalšímu známému místu v Klašticích, pak ke Spojovací ulici je odtud asi šest set metrů, většina této cesty vede kolem neoploceného a nepříliš dobře osvětleného Zámeckého parku. Ve dne je ulice Na hrázi poměrně rušná, jsou zde četné obchody a provozovny různých výrobních družstev. Domy jsou pouze po jedné straně, druhá strana ulice je tvořena zmíněným Zámeckým parkem. Označení Na hrázi je nepochopitelné, historikové však jak známo dovedou vysvětlit vše, proto se není třeba vzrušovat právě touto maličkostí, ještě ve dvacátých letech našeho století byl celý Zámecký park ohrazen dvoumetrovou zdí, to zde muselo být po setmění ještě nevlídněji, zejména v podzimních sychravých měsících.

Večer se vůbec cela ulice Na hrázi změní k nepoznání: obchody jsou opuštěné, chodců málo (ulice Na hrázi je jaksi stranou, protože město se začalo rozrůstat jiným směrem), osvětlení mizerné.

Cestou Kalabovi probleskávalo, že už sám slyšel vyprávět, jak nedostatečně je právě tato provozovna jištěna. Bylo podáno i několik oficiálních urgencí kompetentnímu činiteli zlatnického družstva inspektoru pro zabezpečení. Je to cynicky kruté: pomůže až vykradení, protože moudrému přísloví o džbánu, se kterým se chodí pro vodu, nevěříme. Dodatečně bude asi nainstalováno signální zařízení s napojením přímo na dozorčího.

Závažnost případu se dala předběžně určit podle toho, že před provozovnou Soluny neparkoval jeden, ale dokonce tři služební vozy. Provozovna byla umístěna ve starém domě, empírové stavbě z posledních let minulého, nebo prvních let tohoto věku. Obdobné budovy zaplňovaly bez jediné mezery celou jednu stranu ulice Na hrázi. Za jiných okolností by se Kalab musel alespoň vnitřně zasmát, protože před domem, aby přítomnost modrobílých vozů byla ještě nápadnější, hlídkoval tentýž mládenec, který ho nechtěl pustit k Marčákovi. To už se dalo mluvit o údělu.

Soluna měla dvě výlohy, ani jedna z nich nebyla znatelně poškozena, přes obě byly staženy mřížové rolety. Ještě dřív, než se Kalab pozdravil s přítomnými kolegy, bylo mu známo, že pachatel nebo pachatelé vnikli dovnitř hlavními dveřmi, vchodem do prodejny, jejich bezpečnostní vložka značky FAB byla rozlomena, na lomu byly ještě patrny pozůstatky tmele: zřejmě měli při odchodu ještě dostatek času k tomu, aby obě části k sobě přilepili; narušení tak nemohlo být odhaleno jen letmým pohledem. Dveře chránila nůžková mříž, ta však nebyla se svým jednoduchým dózickým zámkem velkou překážkou; samozřejmě pro člověka, který si troufne na pokladnu, pro běžného chmatáčka už by to bylo nezdolatelné.

Dveřmi se vcházelo přímo do první místnosti prodejny; její podlaha byla v úrovni ulice. Teď se zde hemžilo tolik zelených uniforem, že v nepoučeném pozorovateli by mohl vzniknout mylný dojem. Třeba že příslušnici klaštické Bezpečnosti obdrželi neočekávané prémie a nyní je svorně proměňují za zlatnické výrobky, projevy díků chápajícím a věrným manželkám.

Bylo rozsvíceno, protože výlohy byly ještě zatemněné, druhý pozůstatek cizí přítomnosti; pachatel či pachatelé byli důslední. Z prodejny se vystupovalo po třech schodech do druhé místnosti vlastní zlatnické dílny. Tady už toho bylo nápadného víc, skoro by se dalo říct, že až moc. V rohu byl umístěn objekt, který se nyní těšil největšímu zájmu: žáruvzdorná pokladna značky WeisseWien. Stařenka, jaká už klidně mohla od květnové revoluce odpočívat někde na smetišti, nebo už dávno mohl být z jejího pláště kousek traverzy. Případně ji mohla mít nějaká polozbytečná instituce, která potřebuje vzbuzovat u svých klientů dojem, že vlastní i to, co je potřeba zamykat. Svěřit jí však ochranu zlata bylo přinejmenším hazardérství.

Weissovka byla natržená a vybraná z boku. Všechno bylo zaprášené vrstvou jemného popílku (první místnost, prodejnu, chránil od zaprášení těžký závěs nad třemi schody). Hromada popela ležela pod zlověstným, uměle vytvořeným otvorem v obou pancéřích. Šlápotami pak byl roznesen do všech koutů. Oba technici již svou práci skončili. Kalab neměl osobní zkušenosti s pokladnami, sám byl však schopen poznat, že tato weissovka byla natržena zasvěceně, ne však příliš zkušeně: řezy byly křivolaké, nepravidelné, jako by kasař ještě neměl hasák pořádně v ruce, neodkrajoval, ale trhal.

Vedoucí provozovny seděl ve své kanceláři, od dílny oddělené oknem a skleněnými dveřmi. Kdysi zde zřejmě byl byt; při adaptaci odstranili příčku mezi dvěma pokoji, z malého pokojíku se stala kancelář. Kdysi to byl s největší pravděpodobností přístřešek pro služku, nyní zde seděl vedoucí s hlavou v dlaních. Jak se zdálo, už ho i náležitě vystrašili, jistý díl odpovědnosti na jeho hlavu padá, aťsi bude úřední rozhodnutí jakékoliv. Z dílny vedly ještě jedny dveře, na chodbu. Právě se otevřely a v nich se objevil Petr Junek. Kalab se znatelně zaradoval, získal zde pevný bod. I Junek se neskrýval s potěšením.

„Určitě tě to bude, Zdeňku, zajímat. Volal jsem dozorčímu, aby tě přizval.“

„Moc jsi mi pomohl,“ ujistil Kalab, ještě pod čerstvým dojmem těch poznámek.

„Nějak se mi to všechno nezdá,“ pokračoval Junek. „Vraždu už jsme tady neměli několik měsíců, pokladnu několik let že by se nám to najednou objevilo nezávisle na sobě?“

„Rád bych si promluvil s vedoucím.“

Hlavou ukázal k zasklené kukani.

„Hned.“

Junek zaklepal na dveře, s vedoucím to náležitě trhlo. Vstoupili dovnitř. Vedoucí vypadal jako ztělesněné neštěstí, herec Jílek by nebyl úspěšnější. Pětačtyřicátník s proplešatělou kšticí a útlými ramínky, jaká mívají provozovatelé sedavých zaměstnání. Ačkoliv je podobných lidí hodně, československá konfekce je prostě ignoruje: mají pak v sakách ramena, za jaká by se nemusel svého času hanbit ani Gustav Frištenský; uprostřed pak trčí krček jako vyměřovací kolík.

Pohledu na vybouranou popelku se záměrně vyhýbal, spíše civěl na desku svého psacího stolu, jako by právě tam objevil nějaký detail, kterým se rázem všechno objasní (nebo který mu dá alespoň sílu, aby přečkal eventualitu, při níž by se neobjasnilo dočista nic). Ustavičně mhouřil jedno oko, člověk z oboru by poznal, že to je následek dlouhodobého používání hodinářské lupy.

Junek je představil. Kalab se vyptal na několik podrobností, které ho zajímaly. Na vedoucím bylo znát, že otázky se liší od těch, na něž odpovídal dříve; nevyplývalo to však z Kalabovy touhy po originalitě: on byl vyšetřovatelem vražd, ne majetkových trestných činů.

„Tohle je tedy kláda,“ řekl Junek, když se opět vrátili do dílny. „A nestalo se to včera.“

Kalab s ním překvapeně zatřásl:

„Kamaráde, to je přímo telepatie, právě jsem na to myslel… Doufám, že i ty se zabýváš pátkem…“

Junek přikývl:

„Pátek nešťastný je den…“

„Ale jedna loupež desetiletí a jedna vražda,“ uvažoval hlasitě Kalab. „Máte seznam odcizených věcí?“

„Máme, ale zatím se to musí udržovat v tajnosti.“ Junek se podíval vzhůru, tam, kde údajně mají své sídlo nadpřirozené síly. „Má přijet někdo z ústředí Soluny a ten bude jednat přímo s naším náčelníkem. Znáš to, ne?“

„Dohře, ať se tedy dohodnou třeba na tom, že všechno zlato už bylo stejně určeno k vyhození, ale popis předmětů si vzít můžeme. Ceny by v nás stejně jenom vyvolávaly komplexy méněcennosti.“

„Samozřejmě, ten seženu, i kdyby se zdráhali,“ slíbil Junek, o němž bylo kromě jiného notoricky známo i to, že se až s nenormální rozkoší zúčastňuje všech zapovězených, či alespoň nedoporučovaných činů. Proto se s Junkem sdružovali jen ti nejodvážnější.

„Moc fachmansky tu kačenu nenatrhli, nebo nenatrhl,“ poznamenal Kalab. „Nezdá se ti?“

„Ale zabedněnec to nebyl,“ upozorňoval Junek. „Vytypovaná byla přímo ukázkově. A nakrojil ji tak, že dosáhl všude. Taky musel vědět, že tenhle typ je bez vnitřního trezorku. Jinak by mu to pořádně zkomplikovalo práci, to už by pak pro něj bylo lepší jít na zámky, zepředu.“

„Myslíš, že by si poradil i s tím?“

Kalab skutečně nebyl odborníkem, nehrál si taky na něj, tento způsob provedení však v něm stále nebudil důvěru.

„No, to už chce machra, musí umět rozebrat stavítka,“ přiznal po chvilkovém váhání Junek. „Ale víš, proč já ho cením?“

„Ne.“

„Ani si nevšiml tuzexových poukázek. A to už předpokládá sebezapření. Věděl, že jsou označené, prodejna je má podle pořadových čísel, za pár dní, maximálně týdnů by byl záchyt.“

„Co všechno bylo vevnitř?“ zeptal se Kalab.

„Tuzexové poukázky, kterými propláceli zlomkové zlato, vykoupené zlomkové zlato, zlaté fólie, pruty, hotové výrobky a opravy. To všechno si samozřejmě vzal. Hotové peníze i s příruční pokladničkou.“

„To znamená, že dřív musel celý obsah pokladny vytahat ven, nemám pravdu?“

„Máš, nic nezůstalo na původním místě. Byl galantní a taky dost pomohl, protože nebral krabičky od hotových výrobků a sáčky od oprav. Zlato si sesypal, obaly a tuzexové bony naházel zpátky.“

„Tedy od všeho něco,“ vzdychl Kalab.

„Od všeho dost,“ opravil Junek.

Dost nenávistně se podíval směrem ke skleněné kukani.

„Podívej se na toho moulu! Při pivu určitě vykládá, jak pořádně by si všechno zařídil soukromník…“

Oprávnění k těmto odsudkům mu nedával jenom vztek, ale i důvěra, že ani Kalab není osobou vedoucího provozovny zvláště nadšen.

„Ten na pivo nechodí,“ usoudil Kalab, protože pijáci tohoto národního nápoje mu splývali s Junkem: měli jeho bodrost, jeho vznětlivost, jeho přesvědčení, že všechno je řešitelné, jen se z ničeho proboha nemá dělat věda.

„Samozřejmě, že nechodí,“ uklidňoval se Junek. „Museli by ho přece z první hospody vykopnout. To není chlap, to je rentgenový snímek!“

A znovu se podíval tím směrem. Mohl se dívat bez obav, zmíněný rentgenový snímek měl opět hlavu v dlaních.

„Na to se akorát zmůže,“ komentoval jeho pózu Junek.

Kalab ze zkušenosti věděl, že musí svého mladšího přítele nechat vyvztekat; vztek není programem ani v politice, ani při vyšetřování. Sešel do prodejny. Junek ho následoval.

„Nedovedu si vysvětlit, proč vnikal do provozovny z ulice,“ komentoval Kalab. „Copak není jiná přístupová cesta? Musel přece roztahovat nůžkovou mříž, ta je celá zarezivělá…“

„Bodejť by tady měl něco v pořádku,“ vpadl Junek.

„Musel rozlomit fabku,“ pokračoval Kalab, „to taky neprovedl tiše, po celou dobu byl vystaven nebezpečí z ulice…“

„Aha, to jsem ti chtěl ukázat, člověk kvůli tomu bambulovi i zapomíná… Pojď se mnou!“

Dřív než mohl Kalab projevit zájem nebo nezájem, chytil ho za rukáv a vlekl po schodech do zlatnické dílny, ze zlatnické dílny pak dveřmi na chodbu. Sklo dvojitého okna zde bylo rozbito tak, že pachatel mohl prostrčit zvenčí ruku a celkem pohodlně otočit oběma klikami.

„Ale co ta mříž?“ zeptal se Kalab.

Její čtyřhrany byly úctyhodných rozměrů, korodovaný povrch ještě zvyšoval dojem masivností.

„Je jenom nasazená.“

A opět chytil Kalaba za rukáv. Tentokráte ho vlekl po schodech dolů, prodejnou na ulici, z ulice do dveří, kterými vcházeli nájemníci domu. Dveře byly odemčené. Dostali se na malý dvorek s rozbitým betonovým podkladem. Jeho hlavním smyslem zřejmě bylo, aby si nájemníci mohli pohodlněji skládat uhlí do sklepů řada okének. Prádlo se zde sušit nedalo a kluci tímto stísněným prostorem opovrhovali, protože přes ulici měli přímo eldorádo: Zámecký park.

Sotva se Junek mříže dotkl, už se začalo drolit zdivo. Zakotvení ve zdi muselo být chatrné ještě dřív, než se pachatel zapřel svým páčidlem.

Kalab byl čím dál překvapenější, skoro už se mu zdálo, že dává údiv najevo víc, než by příslušelo k jeho hodnosti. On si však na takovéto konvence stále nemohl zvyknout, a když si nezvykl do čtyřicítky, tak už to vlastně ani nemá význam, důchod tu bude co nevidět, utěšoval se.

„Jestliže tedy byla bezpečnostní vložka na dveřích u prodejny rozlomena zvenčí a tato mříž byla rovněž vytržena zvenčí, znamená to, že pachatel měl dva vstupy,“ zauvažoval. „Skutečně ale byla mříž vytrhávána zvenčí?“

„Podívej!“

Junek ukázal na zřetelné stopy v omítce. Co k ní bylo přiloženo, to se zatím spolehlivě určit nedalo: snad jenom sochor, snad automobilový zvedák.

„Že by to fingoval?“

Kalab neměl sklon zavrhovat některou myšlenku jen proto, že se na ni okamžitě nenabídla logická odpověď. Stejně tak měl pochybnosti vůči všemu, co bylo a je pro naprostou většinu samozřejmostí. Ostatně každá skutečně tvůrčí práce začíná okamžikem, kdy o tom naprosto samozřejmém důrazně a bez obav zapochybujeme. A tvůrčí práce je ohrožena, kdykoliv se těmto konstruktivním pochybnostem brání.

„K čemu by fingoval?“ namítl poručík Junek. „Nebo snad mi chceš namluvit, že byl pověrčivý, jak o tom vždycky v Taverně vykládá starý Vítek, a předem si připravil dvě cesty, aby se pak při odchodu vyhnul opakování?“

Kalab mlčel. Pak se zeptal:

„Jak si to vysvětluješ ty?“

„Krádež desetiletí, záhada století,“ překvapil ho Junek.

Kalab zklamaně mávl rukou: takovéto vysvětlení zrovna potřeboval, moc pomáhalo.

„Zůstala použitelná stopa?“

„Otisky prstů ne, dnes už se snad chodí v rukavicích i na husy. Zato je k dispozici několik dobrých stop natrhovače, hasáku a vrtáku. Na několika místech to totiž tomu škubanovi ujelo stranou. Sklo řezal diamantem, ale s tím toho moc nenaděláš. Žně se tedy příliš nevydařily.“

„A nájemníci z domu?“

„Člověče, přímo nad prodejnou je byt, kam už dva roky lidská noha nepáchla. Byt s koupelnou a já musel bydlet první dva roky u tchýně. Dodnes jsem se z toho nesebral a už asi taky neseberu. To se, prosím, musí nejdřív vybrat kasa, aby si toho někdo ráčil všimnout.“

Kalab věděl, že když má někdo vztek jakožto takový, důvod k vybití si vždy najde, možná, že ho ani nepotřebuje. Proto se raději odporoučel:

„Víš co, bráško? Tohle fakt nemá cenu. Až se vrátíš, zastav se u mě v kanceláři, dám ti velkou vodku. Snad ti to pomůže… No a s tím dědictvím po tchýni už se asi budeš muset smířit, každý si neseme svůj vlastní kříž…“

Velká pozornost byla věnována zjišťování všech dostupných poznatků o Karlu Marčákovi na jeho posledním pracovišti v národním podniku Československá automobilová doprava, Klaštice. Byli vyslechnuti téměř všichni, se kterými Marčák přicházel do styku. Mnohé bylo možno už předem označit za výplod lidské fantazie (jejíž stavidla se naplno otevřou po každé šokující události, v některých chvílích vypadal i velký fantasta Miloš Jílek jako pouhý břídil…); leccos však bylo nutné důkladně prověřovat.

Celkový závěr byl asi tento: i zde byl Marčák těsně před propuštěním, nebo alespoň jak se to dělá před náznakem toho, že by bylo pro obě strany přijatelnější, kdyby Marčák změnil šéfa. Všechny předchozí pokusy a nápomoci byly marné. Žádný z řidičů o něj jako o závozníka nestál. Všichni měli jediné zdůvodnění: absolutní nespolehlivost. A neochota podřídit se. Když se mu nechtělo, prostě do práce nepřišel. Navíc organizovaný podnik, to není Taverna, zde má každý své úkoly, za frajersky zdvižené obočí se tady nic nedá. Řidiči nejsou obávanými vládci podsvětí, nicméně drtivá většina z nich však nejsou žádní padavkové, dvakrát vyhrožovat jim nikdo nemusí, a když je skutečně zapotřebí, dovedou sáhnout i po nějakém tom matkovém klíči. Možná, že by Marčák přece jen trošku uspěl, kdyby hlavním posláním závozníka bylo obveselovat řidiče během jízdy. V čem byl nepřekonatelný, na tom se shodlo několik hlasů, to bylo různé vyjednávání v cizích opravnách, u čerpacích stanic (hlavně těch s dámskou obsluhou) a podobně. Byl nepředstavitelně vlezlý, skoro by se dalo říct až drzý, bylo však udivující, jak to na určité typy lidí platilo, dost často se na Marčáka vyptávali, přestože přítomným řidičům se zdálo, že už ho nemohou ani vidět. V každém městě měl nějakého bývalého spoluvězně, nebo kamaráda spoluvězně. A to je klan, o jakém nemá široká veřejnost ani potuchy. Pomoc, třeba i nákladná pomoc, je naprostou samozřejmostí.

Poslední dobou už vykonával jen pomocné práce v garážích, jenomže to pro Marčákovu nespoutanou povahu nebylo; většinu pracovní doby tedy trávil couráním po garážích. Okolí bylo navíc ustavičně provokováno tím, že Marčák mu dával najevo svou nadřazenost, důležitost a vlastní život v minulosti (tedy stejný vztah, jaký měl i ke své partě). Zaměstnání zvláště pak zaměstnání v klaštickém ČSAD považoval jen za něco vedlejšího, skoro jako by byl zaměstnán jen proto, aby neměl oplétačky se zákonem.

Lidé se zpočátku pozastavovali nad tím, kde bere peníze ve věcech osobní potřeby, skutečně nebyl skromný. Zvědavci postupem času opadávali (jinak by tomu pochopitelně bylo, kdyby podnik zaměstnával zvětšiny ženy), spokojovali se s konstatováním, že to je starostí jiných.

S nikým ze spolupracovníků se blíže nestýkal, ochotnějším prý se stával jedině v situacích, kdy bylo možno něco vypít. Škodlivě působilo i to (podle výpovědi spoluzaměstnance), že mnoho mladších v něm spatřovalo svůj bezmezný vzor. Strojili se podle něho, osvojovali si jeho osobitou mluvu, chování. Snažili se jako on být vždycky nad situací (což ovšem v podniku s konkrétními úkoly není vždy docela možné). Všeobecně však byl Karel Marčák neoblíben. O nenávisti se však hovořit nedalo, byla to neoblíbenost na úrovni lhostejnosti. Pro vyslovené osobní nepřátelství důkazy chyběly. Stejně tak se nepodařilo zjistit, že by měl poslední dobou spory osobního charakteru. Jeho přezíravost ho tedy ochraňovala před sblížením, bez sblížení pak není možná nenávist, celkem jednoduchá závislost.

O jeho osobních stycích se vědělo, nikdo ostatně nemohl od člověka Marčákova zrna něco jiného očekávat. Známa samozřejmě byla i jeho minulost. Zpočátku měl vlivného a zaníceného ochránce v předsedovi závodního výboru. Jednak proto, že předseda se vzdáleně znal s Marčákovým otcem, jednak proto, že se jednalo o duši naplněnou (téměř až přeplněnou) optimismem a porozuměním pro různá lidská klopýtnutí, navzdory častým zklamáním, kterých se mu dostávalo.

Podrobně bylo zkoumáno, jestli si Marčák nepůjčoval od svých spoluzaměstnanců peníze, otázka jejich zdroje byla stále velmi ožehavá: jako o majetném se o něm vyjadřovali všichni. Několik agilnějších spolupracovníků (těch, co tušili, že i z této situace by bylo možno těžit) nastražilo léčky, záhy se však poznalo, že to byl jen pokus o vylepšení vlastního kapesného.

Nebyly mu vlastně ani dokázány černé jízdy, u Marčáka se však tato skutečnost, takový už je svět, nevysvětlovala pracovní poctivostí, ale nezájmem.

Nikdo z dotázaných nemohl ani zodpovědět otázku, jestli ho někdo v poslední době navštěvoval. Marčáka si už povětšinou nevšímali. Slečna z kanceláře musela popravdě přiznat, že soukromé telefonické rozhovory Karel Marčák neměl. Nikdo nevolal jemu, on nevolal ven. Musela by to vědět, když odchází, svou kancelář zamyká. A odjinud se prakticky volat nedalo.

Rovněž si spolupracovníci nevšímali, že by se zvláště poslední dobou jeho chování nějak měnilo. Tato otázka však souvisela s tím, co již bylo o všeobecném vztahu k Marčákovi řečeno.

Jedinou Marčákovou předností (je to paradox, ale shodli se na ní všichni dotázaní) bylo to, že nežádal ani o byt, ani o zahraniční rekreaci, ani o jesle, ani o zvýšení platu, ani o změnu pracovní doby. Dost málo, ale přece jen něco…

Nemohlo tomu ani být jinak, ale první jméno, které Kalaba napadlo v souvislosti s vybranou pokladnou WeisseWien, bylo jméno Miroslav Vítek. Snad tu měla neblahý vliv Jílkova inspirace, snad to byl důsledek zjednodušeného myšlení, ta asociace však přímo trčela. Hned po návratu do kanceláře se znova zahloubal do Jílkova strojopisu.

Všechno jako by dostalo nové rozměry, nový význam.

Vyprávění poslouchala celá parta. Anebo: případ kasaře, který se častým vyprávěním své minulosti tak rozohní, že se na stará kolena pokusí o novou pokladnu, i kdyby tomu už měl obětovat zbytek svého života? Ta weissovka ze Soluny přece byla stejnou stařenkou jako ten výrobek vídeňské firmy Wertheim…

Kalab zažádal o všechny dostupné materiály Miroslava Vítka. Už vzápětí se však telefonicky dověděl, že poučení nebude v tomto směru valné, všechna trestná činnost zmíněného Miroslava Vítka byla již promlčena, v rejstříku trestů došlo již k výmazu. A tak Kalab udělal něco, co bylo v dané chvíli porušením služební kázně: rozhodl se Miroslava Vítka navštívit. V evidenci obyvatelstva klaštického okresu vyhledal jeho adresu (Mistr Jílek měl pravdu, starý kasař bydlel nedaleko Taverny jako už by si volil bydliště vzhledem k tomuto podniku). Bude s ním Vítek ochoten mluvit? Možnost, že by na něj šel nějakým úskokem, zavrhl už předem: to by si mohl dovolit nanejvýš vůči Janě Kováčové, Vítek se ve svých právech určitě vyzná, navíc je obdařen zakládá-li se jeho vyprávění na pravdě značnými osobními zkušenostmi… Nakonec se Kalab odevzdal osudu, rozhodl se, že přizpůsobí své jednání okolnostem, tak to ostatně děláme vždy, nevíme-li, jak dál.

Ulice, ve které Vítek bydlel, se zhruba podobala ulici, jež nyní byla domovem dřímajícího génia Miloše Jílka, ta jež se zhruba podobala všem ulicím v okolí Taverny, neboť stupeň jejich sešlosti byl přibližně stejný); na rozdíl od Jílka však bydlel v nízkém přízemním domku. Domek byl vmáčknut jako krabička sirek mezi dva tříposchoďové, před domkem zahrádka ohražená laťkovým plotem. V dobách své největší slávy zřejmě Vítek toužil po vlastním pozemku s rozkvetlými broskvoněmi, nakonec se zmohl jen na tohle, napadlo Kalaba. Zahrádka nyní sloužila jen k tomu, aby měli kolemjdoucí kam házet odpadky; laik by nepochopil, proč je branka opatřena tak pevným zámkem; kriminalisté však mohou podat množství důkazů, že nejpečlivěji si odjakživa chránili svůj majetek právě zloději: oni přece nejlépe vědí, jak snadno lze o všechno přijít.

Zvonkové tlačítko, jak Kalab správně předpokládal, bylo instalováno na zadní straně branky; tam je umisťují všichni, kteří se obávají, aby k nim nevstoupil někdo nepovolaný. Půl desáté, to by snad již mohl mít důchodce Vítek dospáno. Zvonek zalomcoval celým domkem.

Dlouho se nic nedělo. Potom se opatrně rozhrnula záclonka u okna a v ní se objevila stará mužská tvář. I kdyby si Vítek vlastní minulost zkrášloval, musel se jejím ustavičným zdůrazňováním dostat do stavu permanentního strachu, pocitu pronásledovanosti a nutnosti se skrývat. Muž si počínal ostražitě, přece jen podcenil tu skutečnost, že okno nebylo tak špinavé, jak předpokládal.

Kalab zazvonil ještě jednou. Asi po dvou minutách zarachotil v zámku klíč. To už se kolem shromáždilo i něco cikánské drobotiny, asi ji přitahovala představa, že zanedlouho bude Kalabovo embéčko k dispozici pro různé výtvarné kreace. Ze zarachocení klíče se dalo poznat, že i zde je namontována pořádná závora.

Starý muž se na Kalaba zahleděl, jak se zdálo, brýle na dálku ještě nepotřeboval. V jeho pohledu se skrývala otázka: Setkali jsme se už někde? Mohl být v letech pana Růžka, měl i stejně vrásčitou pleť, vypadal však mnohem podnikavěji, protřele.

„Co račte?“

Například podobnou větu by ze sebe pan Růžek nikdy nedostal. Starý Vítek jako by věděl, že ten, kdo přijede embéčkem, musí ráčit, na rozdíl od opěšalého, který může nanejvýš tak jenom chtít. Jeho tón však byl každopádně zdvořilý.

„Jste pan Miroslav Vítek?“

„Jo, už celejch čtyřiašedesát roků. Co se děje?“

Kalab mu chtěl podat služební průkaz, daleko se však se svou rukou nedostal.

„Hergot,“ zabrumlal Vítek.

V ústech mu chybělo povážlivé procento zubů. Typem připomínal starého amerického rančera i s tou nezbytnou šíjí, pletí, která vypadá zarostle, ačkoliv je čerstvě vyholena, a lebkou, o níž by nikdo nevěřil, že taky byla někdy zarostlá.

„Přišel jsem…“

„Pojďte dál,“ přerušil Vítek. „Tady je plno vejralů.“

Ukázal na přítomné děti, potom do nejbližších oken. Některé rodinné domky skýtají méně soukromí než činžák.

Uvedl Kalaba do kuchyně, to byla ona místnost, kde se před chvílí odhrnula záclonka. Uvnitř panoval nepořádek; jak se zdálo, žil Vítek v podobném seskupení šatstva, prádla, jídla, novin, nádobí a různých pomůcek již dlouho, takže všechno působilo dojmem přirozenosti a systému, určitě to nebyl nepořádek, který by mohl jeho samotného překvapit. Když hledal ponožku, věděl, že ponožky prostě nemohou být nikde jinde než na mycím stole.

„Dáte si rum, pane revírní?“ zeptal se s typickým žižkovským přízvukem.

I oblečením rypsovými kalhotami a flanelovou košilí, jejíž vzor mohl být kdysi károvaný, patřil do této čtvrti.

„Mám venku vůz,“ řekl Kalab.

Představa tuzemského rumu, který se vlévá do hladového žaludku, nebyla nijak vábná. Ještě štěstí, že se mohl na něco vymluvit.

„Kafe nemám, nesmím ho pít.“

„Stačil by mi popelníček. Nebudu dlouho zdržovat.“

„Popelník, popelník… Sakra, to nemám.“

„Tamhle jeden leží,“ konstatoval Kalab.

Aby neobtěžoval starého Vítka, vstal a přistoupil k příborníku; popelníček bylo vidět už zdálky.

„Ale to…“ zaprotestoval Vítek.

Kalab pochopil: na porcelánové misce bylo rovněž vytištěno Restaurace a jídelny, národní podnik Klaštice.

V tom okamžiku si Kalab uvědomil, že s bývalým králem pražského podsvětí, byl-li kdy vůbec nějakým, už to není v pořádku. Ne snad, že by nebylo vhodné odnést si něco z milovaného místa, takové suvenýry sbírají i mnohem vznešenější lidé (a číšníci je zcela samozřejmé připočítávají k účtům i těm, kteří by se nikdy něčeho podobného nedopustili), ale pro ten strach z prozrazení. Choval se tak, jako by se na něho měl Kalab v příštích vteřinách vrhnout, nasadit mu pouta (jaká nosí každý svědomitý policista vzadu za opaskem) ais inkriminovaným popelníkem jej okamžitě dopravit na Bory.

Kalab si prostě na jídelním stole udělal trošku místa (hrneček od večeře, sklenice a prázdná pivní láhev), vtěsnal tam popelník a zapálil si vlastní cigaretu, přestože se na stole povalovaly cigarety různých značek, pravděpodobně trofeje včerejšího večera.

„Pane Vítku, vy už za sebou něco máte, viďte?“ započal Kalab.

Starý muž se pokusil o úsměv; jednak v něm byla shovívavost k mladým rokům, jednak potěšení, že mu to vůbec někdo připomíná.

„Ale to už je dávno, strašně dávno, pane revírní… Dokonce se mi někdy zdá, že už to ani není všechno pravda. Stárneme…“ v závěru se dostal až k biblickému tónu žijícího světce.

„Nepřišel jsem vám dávat rozhřešení, ani sepisovat kádrový dotazník. Jenom mi jde o to, abychom spolu jednali na rovinu. Nikomu by to neprospělo.“

Vítek zazářil.

„Jo, tak to zas jo! Ještě žije několik lidí, kteří by vám dosvědčili, že vobštrukce se mnou nikdá nebyly, nikdá ne, pane revírní. Něco jsem ze stavovský cti samozřejmě zatlouct musel, ale vždycky jsem přesně věděl, co jo a co ne.“

„To jsem rád.“

„Voni šli na ruku mně, já šel na ruku jim,“ upřesnil své zásady pro jednání se státním orgánem.

„Dobře, malinko půjdu na ruku tedy i já,“ slíbil Kalab; dřív, než mohl ve starém Vítkovi vzniknout dojem, že v klaštickém okresu žije ještě jeden tak vděčný posluchač kasařských příběhů, jakým je herec klaštického divadla Miloš Jílek. „Ale když dovolíte, tak o tom, jestli jdete na ruku i vy mně, se raději přesvědčím sám.“

„No samozřejmě, pane revírní, no samozřejmě,“ zdvořile ujišťoval Vítek.

Jeho životním krédem (nebo alespoň hlavní zásadou při styku se státním orgánem) bylo Baťovo odhalení, že s kloboukem v ruce lze projít celý svět.

„Pane Vítku, znáte pokladny značky WeisseWien?“

„Weissovky? No, vo těch bych tu a tam něco vědět moh, při vší skromnosti…“

„Pochopitelně, že při vší skromnosti. Co byste mi o nich mohl například říct?“

„Že je to tady v okolí s nima přímo zamořený. Ta firma tady asi měla zastoupení. Na Plzeňsku to zase byla samá klepetářka…“

„Je vidět, že si všímáte,“ pochválil Kalab.

„Všímám? Vy se, pane revírní, nedíváte na auťáky? A mě zase ty plechárny nikdá nezajímaly. Kdežto pokladny, to je moje. Já vlastně ani nikdá nešel po penězích, mě zajímaly pokladny. Jak je která vevnitř uzpůsobená, jak odolává.“

„Ano, to se říká,“ diferencoval se opět Kalab od herce klaštického divadla Miloše Jílka. „Zajímalo by mě o těch weissovkách něco konkrétnějšího.“

Vítek očividně ožíval. Promluvit si s fachmanem, to je něco mnohem většího než laický obdiv člověka, který si sice všechno zaznamenává, ale když dojde na věc, ani nepozná rozdíl mezi píchacím a vedlejším zámkem.

„Průměrná kačena,“ definoval. „Choulostivá na zámky, protože v ní vždycky bylo málo stavítek…“

„Tak z boku se nevybíraly?“ zeptal se překvapeně Kalab.

„Jak kdo,“ usoudil Vítek, ze kterého nadhled a odstup učinily filosofa ve sféře nedobytných pokladen, ohnivzdorných pokladen a pancéřových skříní. „Lidi máte různý. Někdo se v tom nevyzná, někdo se vyzná, ale chce dělat hogo fogo, Jinej má svou metodu a prostě by ji nezměnil, i když je už třeba předem jasný, že nemůže uspět. Tak je to vlastně všude,“ zevšeobecnil.

„Na zámky je to tedy jednodušší,“ vrátil se Kalab k původnímu tématu.

Vítek by totiž byl schopen vidět v kasařích typické reprezentanty všech společenských jevů, v pokladnách pak cíl obecného snažení.

„Mnohem, pane revírní, mnohem,“ instruoval Vítek. „Jakmile ji nakucháte k hlavnímu zámku, abych se teda vyjadřoval odborně, vytáhnete jeptišku a už můžete hnout se šubrem… Víte, co je to jeptiška a šubr?“

Kalab zakroutil hlavou a ve Vítkově tváři se objevilo znatelné zklamání.

„No, nevadí,“ zachraňoval situaci. „Vy to asi potřebujete znát jenom povšechně, nemám pravdu?“

„Ano, přesně tak,“ poděkoval Kalab. „Ale rozebírat stavítka, to už předpokládá jistou zkušenost.“

„Samozřejmě, pane revírní,“ odpověděl Vítek.

A vůbec nedal najevo, že tohle dřív musela vědět každá uklízečka na direkci.

„Ale nerozebírali někteří vaši souputníci stavítka, i když to zase bylo u některé pokladny pracnější?“

Vítek chvilku uvažoval nad smyslem této otázky; v podstatě ji nechápal. Že by se v ní krčila nějaká finta?

„To máte tak: žádnej machr se nechtěl zaprášit,“ vysvětlil s maximální dávkou opatrnosti. „Na kasu se nechodilo v montérkách, podle prachu by vás poznali a vlastně to taky nikdá nebylo nic příjemnýho. To moh člověk rovnou dělat někde v kotelně!“

Že už teď byl jeho trestní rejstřík čistý, toho si byl starý Vítek svrchovaně vědom.

„Zmiňoval jste se o těch, kteří pracovali stále stejně, pane Vítku.“

„To taky bylo. Nikdo jinej neuměl natrhnout kačenu přes pantovou hranu. Měl k tomu takovej špeciální rozpínací forichtung, pane revírní,“ ze šuplíku vytáhl staré noviny, ohlodanou tužku a začal Kalabovi kreslit dílo kasaře Slepičky; už se snad ani nejednalo o informativní výslech, starý Vítek si připadal jako ve velmi osobité závodní škole práce. „Nahoře kačenu navrtal, otvor malinko rozšířil natrhovačem, aby se mu tam vešel tenhle rozpínací trn. Potom jenom točil a kasa se vám od shora dolů natrhávala…“

„Podle toho ho ovšem museli poznat, ne?“

Kalab se záměrně dostával k předmětu svého hlavního zájmu, Vítek už to však nestačil sledovat.

„U Slepičky to byla vyslovená frajeřina,“ řekl hlasem, který naznačoval, že on se s tím tak docela neztotožňuje, ani tehdy neztotožňoval. „Na zámky by dokázal jít třeba rozespalej, to už měl dávno za sebou, on potřeboval něco jinýho, něco dosud nepoznanýho, abyste mi rozuměl, pane revírní. Nám mladejm vždycky U starý panny říkával: To si pamatujte, pardálkové, že eště dřív, než zatřepu bačkorama, udělám díru, na jakou budou všichni vzpomínat. A taky jo, psalo se vo něm v policejních příručkách, jenomže to vy samozřejmě nemůžete pamatovat…“

Jemným způsobem naznačil, že Kalab přece jen neslouží coby rameno spravedlnosti dlouho.

„Jeden poldík, se kterým jsem tak trochu jel, pane revírní, mi sám ukazoval knížku, kde bylo pod fotografií napsáno, pamatuju si to jako dnes: Pokladna v bělehradské Vývozní a dovozní společnosti otevřená Slepičkovým způsobem… Jinak byl ten Slepička velkej člověk, skutečně velkej, pane revírní, skoro by se dalo říct gigant.“ Kalab musel chtě nechtě zakroutit hlavou, kde jen starý Vítek s vizáží amerického rančera ke slovu gigant přišel.

„Podle čeho posuzujete velikost?“ zeptal se.

Ne, že by ho to svrchovaně zajímalo, ale cítil, že za tuto přednášku by taky trochu měl jít starému kasaři „na ruku“.

„Například podle tohohle, pane revírní: Ve středu vyrazil z Prahy, ve čtvrtek se poroučela jedna pařížská kačena, v pátek byl Slepička zpátky, jako by se nechumelilo. Vždycky dělal bez typařů. Už měl na kačeny, jak se říká, šestej smysl. Von prostě vlezl do objektu a šel rovnou ke kanceláři, kde kačena vodpočívala. Nikdo tomu nechtěl věřit, ale je to, pane revírní, tak. A jestli Slepička na něco doplácel, pak na to, že lidem věřil a že byl moc velkej machr. To zkrátka není dobře, člověk má bejt průměr, pořád jenom průměr. Slepička se voblíkal jako Rudolfo Valentino, byl štamgastem ve všech nóbl restauracích, číšníci se vo něj prali, protože to bylo pokaždý dýško jako hrom… A přitom to byl strašně skromnej člověk, strašně skromnej člověk, pane revírní…“

Kalab vycítil, že by si měl přece jenom nějakým způsobem toho pana revírního zasloužit.

„To mi nejde dohromady, pane Vítku,“ řekl. „Slepička se stravoval jenom v nejlepších restaurantech, oblékal se jako Rudolfo Valentino, a vy mi teď tvrdíte, že to byl skromný člověk?“

„Teprve dodatečně se provalilo, proč to všechno dělal, pane revírní,“ ochotně vysvětloval Vítek, měl radost, že Kalab projevil právě tento zájem. „Milej Slepička totiž byl leta zblblej do jedný slečinky z pražský honorace. Kliďánko moh bejt jejím tátou, ale na to se přece u lepších lidí nekouká,“ pochlubil se tentokrát svým sociologickým postřehem. „Rodina z toho byla vevnitř nešťastná, matinka se zotavovala v sanatoriu, tatínek se nešikovně střílel, jenomže pak si uvědomili, že nejdůležitější jsou šupy a těch měl Slepička vždycky habaděj. Svatbu tedy odkládali, vytrubovali totiž do světa, že pan inženýr má na několik roků odjet do Persie, tak zatím jenom spolu jezdili do Špindlu, do Varů, no a vůbec tam, kde se tenkrát scházeli pracháči… A když Slepička vyfás jeden a půl roku, tak z toho udělali, že je v Americe. Moc si ta rodina vytrpěla. Ale víte, jak to nakonec dopadlo?“

„Neznal jsem se s nimi,“ upozornil Kalab.

„Byli rádi, že slečna Irenka lapila právě Slepičku: papá zkrachoval, a tak je starej dobrej Slepička vytáhnul ze srabu všechny. Navíc dostal od papínka i jistý informace o těch, co mu pomohli ke krachu. Ty kasy byly samozřejmě jistý.“

„Dojemný příběh,“ ocenil Kalab.

„Slepička jim byl dobrej, protože to byl z nich jedinej člověk, kterej se živil svejma vlastníma rukama,“ dodal Vítek zádumčivě a bez sebemenšího ostychu si nabídl z Kalabovy krabičky.

Kalab mu ochotně připálil.

„Možná, že teď už jsou pokladny nepoměrně bytelnější.“

„To už samozřejmě nevím,“ zachovával si starý Vítek svou povinnou ostražitost navzdory čistému trestnímu rejstříku.

„A co třeba, pane Vítku, ta weissovka v Soluně? Víte, kde je ulice Na hrázi?“

„Ano, ta je stará,“ vysvětlil v odborném zanícení Vítek. „Nejstarší typ.“

Kalab respektoval jeho zálibu v pokladnách, přesto se však neubránil malé škodolibosti:

„Ale ta pokladna není přímo v prodejně, pane Vítku. A mezi prodejnou a dílnou je závěs.“

Vítek se však nenechával chytit, něco z dřívějška mu přece zůstávalo:

„Vím, hnědej závěs. Jenomže aby ho ta holka nemusela pořád rozhrnovat, svazuje si ho k jedný straně. A potom vidíte na weissovku už vod pultu. Jestli mi, pane revírní, nevěříte, můžete se přesvědčit. A prodával jsem tam prstýnek po nebožce…“

Teď měl zase Kalab obavy, aby se neroztesknil.

„Proč bych vám neměl věřit, pane Vítku? Mimo jiné jsme se přece dohodli i na tom, že vy byste zásadně rozebíral stavítka, kdežto tahle weissovka byla nabouraná z boku…“

„Ale, pane revírní, já přece…“

„Pokud vím, dřív vás taky neobviňovali, jenom se ptali, co jste dělal v určitou dobu, nemám pravdu?“

„Jo, to jo,“ koktal starý Vítek a v duchu se proklínal za svou sdílnost.

„Co jste tedy dělal minulý pátek večer?“

„V pátek večer? No to jsem byl přece v Taverně!“

„Jak dlouho?“

„Určitě vod sedmi do půlnoci.“

„Koho jste tam viděl?“

„Hlavně Karla Marčáka a ty jeho kovbojíčky, trhlýho dědka Štveráka, no, na koho bych si měl eště vzpomenout, víte, pane revírní, já už se raděj vo nikoho cizího nestarám, takhle to jen chci doklepat, hodně lidí tam znám jenom podle vidění… A, pane revírní, já vlastně ani nevím, že se něco mělo stát. Říkal jste zlatnictví v ulici Na hrázi?“

„Ano, v ulici Na hrázi,“ řekl Kalab.

Bylo mu divné, že starý Vítek tak lehce vyslovil jméno Karla Marčáka. Že by o ničem ještě nevěděl? Vždyť už je pondělí…

„Ta Marčákova parta byla v Taverně pořád?“

„Jo, to fakt, pane revírní, nemůžu vědět, jasná věc, že jináč bych před váma neměl tajnosti, před váma určitě ne…“

„Víte, co je s Marčákem?“ zeptal se Kalab přímo.

Vítek nejdřív pečlivě zamáčkl zbytek cigarety, teprve potom projevil patřičný zájem:

„Co by s ním jako mělo bejt, pane revírní? A že se právě ptáte mě, já přece nejsem žádnej jeho komplic, je to přece proti mně smrkáč… Dva dny jsem nevytáh paty z domu, sobota a neděle by pro mě neměla existovat… Něco prosek?“

„Co byste mu přisuzoval?“

„V lidech se, pane revírní, nevyznáte. A když už se vám zdá, že jste je aspoň částečně pochopil, najednou vám předvedou něco, nad čím zůstává rozum stát.“

Vrtěl hlavou… Vybruslit uměl skoro z každé situace.

„No, když už jste byl, jak říkáte, doma dva dny, předpokládám, že dnes už to nevydržíte. Co je s Marčákem, se k vám donese. A kdyby s vámi mluvil někdo od nás, nemusíte se zrovna zmiňovat o tom, že už jsme spolu mluvili.“

Starý Vítek spiklenecky zamžoural očima. Každému připomíná jeho mládí něco jiného.

11

Jestliže bylo něco skutečně nesporného v té záplavě různých faktů, pak to byla skutečnost, že v klaštickém okrese nedošlo od květnové revoluce k tak závažné krádeži, jakou představovala vyloupená ohnivzdorná pokladna ve zlatnickém družstvu. Zástupce ústředí Soluny skutečně rozhodl, aby částka nebyla zveřejňována, zřejmě již existovaly jisté zkušenosti, možná dokonce i interní předpis, jak si v podobných situacích počínat.

Na klaštickém oddělení Bezpečnosti bylo zburcováno vše, co mělo nohy a schopnost se na nich s jistou pružností pohybovat. Jedna vražda a jedna krádež desetiletí, to už je přece jen trochu moc. Vyšetřovatelé započali s výslechem personálu provozovny Soluny; bylo nutné předvolat nebo navštívit ty, kteří pracovali v tomto podniku dřív a z jakýchkoliv důvodů odešli. (Místních znalostí nemuseli využít oni sami, mohli je třeba i nevědomky předat komusi druhému, kdo o ně poslední dobou projevoval třeba i zastřený zájem.) Rozsáhlou vyšetřovací akcí byli prověřeni pracovníci různých služeb, kteří měli s touto provozovnou co činit: malíři, lakýrníci, elektrikáři, instalatéři, ale i poštovní doručovatelé, kteří měli se zásilkami přístup až ke kukani vedoucího. Ač jim to bylo pochopitelně nemilé, zájmu nezůstali ušetřeni ani vedoucí pracovníci a podnikové kontrolní orgány. Každý poznatek se pak rozplizával do šířky, byli navštěvováni další a další lidé.

Už předem však bylo jasné, že toto vše je jen dílčím úkolem. Jasné bylo i to, že provozovna je krajně nevhodně organizována: potřebné informace prakticky mohl získat každý, kdo přišel a díval se. Kdo přišel a uměl se dívat.

Teprve výzva v klaštickém rozhlase po drátě a v tlampačích znamenala jistý úspěch. Krátce po poledni volali Kalabovi do kanceláře, jestli se nechce zúčastnit jedné svědecké výpovědi: všeobecně už se uvažovalo o tom, že mezi smrtí Karla Marčáka a vyloupením zlatnické provozovny Soluna existuje úzká spojitost.

Kalab vstal od psacího stroje a odešel do kanceláře o poschodí níž. Mezi známými tvářemi kolegů se jedna obzvlášť vyjímala: poručík Petr Junek. Jednu z tváří pak neznal vůbec: byl to muž středních let, vysoký, hubený, s těkavýma očima a s převislým břichem, které vzhledem k jeho postavě působilo jako karikatura. Břicho a oči, to byla dvě pásma, jimiž musel být upoután každý na první pohled. Oči přeskakovaly z jednoho na druhého, jako by jejich majitel právě začínal litovat, že se do něčeho vůbec pouštěl, proč se prostě netvářil tak, že pronášenou výzvu nevnímá? (Všechno si asi představoval jinak: přijde, postaví se k přepážce, jak je to líčeno ve všech západních detektivkách řekne, co viděl, řekne, co slyšel, oni mu poděkují a bude po všem… Těch lidí, co se teď kolem něj shromáždilo…

Dlouhými, nápadně bílými prsty si pročesával vlasy. Měl je šedivé, ale měl jich hodně. Na nose měl brýle s rámečky, jaké dává zadarmo nemocenská pojišťovna.

Nadporučík z prvního oddělení, k němuž se tento občan dostavil, považoval za svou povinnost zastávat funkci organizátora (když už nebylo v jeho moci nabídnout všem ředitelské pohoštění). Důležitě si odkašlal. Jako by se mu mstilo, že se důsledně vyhýbal všem schůzím, nyní si před několika páry soustředěných zraků nebyl nijak zvlášť jist.

„Toto je pan učitel Plocek,“ oznámil. „Přišel k nám, protože…“

Správný davový řečník by nyní obšírně popsal cestu učitele Plocka, několika frázemi by nastínil jeho kádrový profil, neopomněl by náležitě zdůraznit, že před zmíněným učitelem Plockem vyvstala téměř hamletovská otázka: jít či nejít, slyšet neslyšet, z čehož si zmíněný pedagog vybral to společensky odpovědnější… Nadporučík z prvního oddělení však místo toho všeho jen významně mávl rukou, čímž naznačil, že učiteli Plockovi půjde bezesporu mluvení líp, on sám je zde kvůli zcela jiným problémům.

S tím se ovšem malinko přepočítal, protože učitelé jak známo dokážou být suverénní jen před řadami vyholených hlaviček; před dospělými jsou buďto rozpačití, nebo škemrají, aby byli přijímáni také jako děti; což se ovšem netýká učitelek, ty jsou po právu zařazovány k nejpodnikavějším ženám. Vychovávají je k tomu nejen sborovny.

„O přestávce jsem se zaposlouchal do rozhlasu po drátě, se souhlasem ředitelství školy jej mám ve svém kabinetu,“ začal pan učitel, jako by bylo nutné v samotném úvodu rozptýlit všechno podezření, že by snad k poslechu docházelo nelegálně. „Zpráva zněla…“

Z náprsní kapsy saka (které na něm viselo obdobně jako na vedoucím provozovny Soluna; bezesporu byli oba dva oblékáni jedním módním salónem) vytáhl poznámkový blok a citoval doslovný text hlášení.

Kalab se na něj podíval vděčně. Nejen proto, aby zde měl učitel Plocek alespoň jeden skutečně pevný bod, ale i jako výraz díků, že si někdo vůbec dokázal všimnout takové jazykové zkomoleniny; když mluví Čech o fotbalu, je jazykově perfektní, sotva se však posadí za psací stůl, už mu není žádné slovo dost dobré.

Najednou mu byl učitel Plocek docela sympatický, přestože veřejné mínění a zvláště pak literatura nejsou tomuto stavu nijak zvlášť nakloněny. Učitel schoval blok a uvelebil se pohodlněji na židli.

„A já jsem v pátek večer ulicí Na hrázi procházel. Hraju totiž v komorním sdružení Fibichovo kvarteto, jestli vám snad tento název něco říká.“

(Tedy nejen oblastní divadlo Kalab zahanbeně připočetl další položku ke svému dluhu… Ani ostatní přítomní na tom asi nebyli líp. Celkem vzato se neznalost dala omluvit jen u tělnatého poručíka, jehož postava dávala na první pohled tušit, že dává přednost jiným světským požitkům.)

„Dávali jsme koncert v lázních,“ pokračoval po odmlce učitel Plocek. „Dvořáka, Debussyho, Čajkovského, Liszta… Taková ta typická směs pro lázeňské hosty…“

Jeho smysl pro faktografii byl obdivuhodný; jestli v něm vychovával i své žáky, nebylo to na škodu, pokud se chtějí věnovat vědeckým disciplínám; teď však nebylo času nazbyt.

„Na programu nezáleží,“ ujistil nadporučík, který se podjal úlohy organizátora.

Na odpovědi, jestli se jednalo o pivo deseti nebo dvanáctistupňové by pravděpodobně trval, pomyslel si asi učitel Plocek po tomto násilném přerušení.

„Ano, promiňte, máte pravdu… Vracel jsem se tedy domů z koncertu, to všechno uvádím jenom proto, abyste chápali, že moje vnímání skutečnosti nebylo následkem čerstvého prožitku právě exaktní.“

„Tak to budeme brát,“ řekl omluvně nadporučík.

Z učitele Plocka totiž vystupovalo něco bezbranného, něco skutečně dobrého. Byl to puntičkář, ale jeho přesnost byla dostatečnou ochranou, aby se náhodou někdy nechoval podle: protože on musel mít všechno precizně vyrovnané. A preciznost se nikdy neslučuje s podlostí, podlost je vždycky nelogická, vždycky vybočuje z ústrojné řady.

„Nebyla to náhoda, z koncertu se vracím vždy pěšky, neměním ani trasu své chůze.“

Čím více se přibližoval k hlavnímu bodu, tím více rozpačitěl. Skoro se zdálo, že se snaží ten kritický okamžik oddálit.

„Ulice Na hrázi působí večer dost vznešeně, starobyle. Právě v těchto místech si zpravidla znovu prožívám Debussyho… Hudba ovšem nemá žádné předpisy, žádnou šablonu, každému je charakterizován Debussy něčím docela jiným, u někoho to třeba ani nemusí být část města.“

Svým projevem dokazoval, že učitelství má blízko k divadlu. Být zde Miloš Jílek, určitě by měl další námět, určitě by učitele Plocka neochránili před přívalem všetečných otázek. A stará underwoodka v mansardě by se opět měla na čem pást…

Nadporučíka už patrně mrzelo, že se tak lacino vzdal veškeré režie. A Kalab se podvědomě obával, že ten hudební zanícenec začne v příštích vteřinách hvízdat violoncellový motiv, právě ten, který mu je připomínán ulicí Na hrázi a přilehlým Zámeckým parkem… Současně Kalab pochopil, co asi zapříčiňuje to jeho vystouplé břicho: měl by si alespoň vybrat takový nástroj, u kterého se nesedí skrčeně.

„Kolik bylo hodin, když jste se vracel, pane učiteli?“ zeptal se jeden z posluchačů.

Nyní vše připomínalo tiskovou konferenci.

„Asi kolem desáté hodiny večerní, tedy dvaadvacet,“ dodal, protože si zavčas uvědomil povinnost logické výstavby.

„Díval jste se, pane učiteli, na hodinky, nebo jenom usuzujete, že bylo kolem dvaadvacáté hodiny?“ zeptal se Kalab.

„Na hodinky jsem se nedíval,“ přiznal Plocek. „Ale dvaadvacátá hodina zhruba vychází: se správou lázní bylo dojednáno, že koncert skončí asi v devět, kvůli lázeňskému řádu. Nějaká ta minuta uplyne, než si složíte nástroje, samozřejmě, že spěch by byl nepatřičný, my nejsme profesionálové, my stále hrajeme ještě i pro svoje vlastní potěšení, dále jsem se musel převléknout, k ulici Na hrázi je to taky kousek cesty…“

„Dobře, bylo to v deset,“ řekl netrpělivě tlustý poručík (skoro tím narušil představu o klidu silnějších lidí o nervech čachtajících se v tukové lázni, jak říkávala Kalabova babička). „Co jste ale v té ulici na hrázi viděl?“

Nyní nastala u učitele Plocka předpokládaná krize. Alespoň Kalabem předpokládaná.

„Víte, teď, když tak o všem uvažuju…“

„Jen nám to řekněte, pane učiteli,“ povzbudil Kalab. „Důležité je, že vás to zaujalo. To už je samo o sobě důkazem, že šlo o něco neobvyklého.“

Plocek se na něj podíval se skutečnou vděčností. Někteří lidé jsou prostě jenom odlišní; společnost nemá připustit, aby pak jenom za tuto odlišnost trpěli.

„Tak tedy ano,“ souhlasil a nadále už se díval jenom na Kalaba: „Když jsem se přibližoval k onomu klenotnictví, zaslechl jsem hluk. Skřípění. Nevím, jak bych ho přesně charakterizoval, ale sluch mám ještě dobrý,“ posunul si brýle, jako by tím chtěl naznačit, že s očima to ovšem tak bezproblematické není. „I kolegové v kvartetu už se o tom několikrát zmínili,“ dodal, aby konstatování neznělo jako sebechvála.

„Něco vám snad ten zvuk připomínal, ne?“ zeptal se nadporučík. „Jako hudebníkovi…“

„Kvůli tomu jsem vlastně měl celý ten zdlouhavý úvod o své hudební zálibě,“ přiznal učitel. „Mně se totiž zdálo, že je to zvuk praskajícího kovu!“

Ano, tohle už byla informace, zaradoval se Kalab. I ostatní měli stejný pocit. Že byla bezpečnostní vložka FAB rozlomena, o tom zatím nemohl nikdo s výjimkou zasvěcených osob a pachatele či pachatelů vědět. Učitel Plocek musel poznat, že všichni od tohoto okamžiku považují jeho sdělení za závažné.

„Jestli vám náhodou už trhali zuby, tak když se kořen odděluje od okostice…“ upřesnil.

Byl to sice poněkud drastický příměr, kdo však slyšel, jak skřípe krystalická slitina, musel mu dát částečně za pravdu.

„Pokračujte,“ vyzval tělnatý poručík; teď však už z něj nepromlouvala netrpělivost, ale prostá lidská nedočkavost.

A učitel Plocek už nedělal pomlky z rozpačitosti, ale proto, aby zvýšil dramatické napětí.

„Pak jsem si všiml, že u výkladní skříně postává dívenka, nesmírně zaujatě pozoruje předměty ve výloze, bylo mi jasné, že snubní prstýnky… Vdavekchtivé mládě, známe je: mám tři doma a asi po šestnácti pak v každé třídě. Zapálí se tomu lýtka, a vzápětí už nemají v hlavách nic jiného…“

Povzdechl, jako by potřeboval dát najevo těžký úděl svého stavu; nebo se mu možná oživila nějaká nelichotivá vzpomínka ze života jeho tří dcer.

„Za našich let to nebylo jinačí,“ utěšoval nadporučík, který mohl být Plockovým vrstevníkem. „Když stála ta dívenka u výkladní skříně, odkud se tedy ozývalo skřípění kovu?“

„Ano, hned se k tomu dostanu, hned,“ sliboval učitel. „Ta dívenka si dokonce svítila do výlohy baterkou. Kdo nepracuje s mládeží, by tomu nevěřil. A rodiče se jenom diví. Někdy už je ovšem pozdě.“

Nadporučík přikyvoval. Možná, že jeho osobní problémy byly obdobné s problémy otce Plocka.

„Chtěl jsem se na ni podívat podrobněji. Odhadl jsem ji asi tak na osmý postupný ročník, mohla být docela dobře mou žákyní. A víte, co ta chuligánka promiňte mi ten výraz, vím, že jako vychovatel bych jej neměl používat, ale skutečně mě nic jiného nenapadá než chuligánka, udělala?“

Jeho těkavé oči teď nevynechávaly jediného přítomného, všichni se téměř přenášeli do školních dob, sugestivní není jen herectví, ale i vsáklá kantořina… Nikdo z přítomných žáčků však odpověď na otázku, co provedla zmíněná chuligánka, nenašel. Panu učiteli Plockovi tedy nezbylo, než aby odpověděl sám:

„Přiskočila ke svému partnerovi a objala ho tak, abych jí nemohl vidět do obličeje!“

Ještě dodatečně se zachvěl nad tou nestoudností. Hubenýma rukama naznačil něco, co mělo připomínat ten pohyb. Pro ctitele jemné komorní hudby to skutečně muselo být otřesné.

„Kde stál on?“ zeptal se Kalab.

Jelikož nevlastnil dceru a jelikož si byl vědom, že určité scény se odehrávají jen s nepatrnými obměnami v každé generaci, byl asi pobouřen nejméně ze všech přítomných. (Ti ostatní sice také věděli, že určité scény se odehrávají jen s nepatrnými obměnami v každé generaci, měli však dcery a syny, takže teoretická znalost této zákonitosti jaksi ustupovala do pozadí…)

„On stál právě tam, odkud se ozývalo to skřípění,“ řekl učitel Plocek.

„Podařilo se vám ji identifikovat?“

Tělnatý poručík si ani neuvědomil, že tento výraz do školského prostředí nezapadá; věta: učitel identifikoval žáka, by zněla přinejmenším divně.

„Bohužel,“ odpověděl učitel. „Ten mládenec byl silnější a vyšší postavy…“

„Chápu,“ ujistil ho nadporučík.

„Ne, tak jsem to nemyslel,“ zaprotestoval Plocek; z jeho hlasu vyzařovala jistota krotitele dravé zvěře, který se již považuje za tak zkušeného, že žádná šelma mu nemůže nahnat strach. „Tak jsem to nemyslel. Ten mládenec byl silnější a vyšší postavy, takže tu dívenku zcela zakryl. Kdybych věděl, že alespoň jeden z nich je mým žákem, vyřídil bych si to s oběma!“

Kalabovi byl čím dál sympatičtější: odjakživa měl slabost pro lidi, kterým nesloužilo povolání jen k tomu, aby si jeho pomocí vydělali na nutné životní potřeby plus odpovídající počet nutných zbytečností.

„A jak jste si počínal dál, pane učiteli?“

Všichni už se smířili s tím, že při tomto výslechu nebude stíhat jedna strohá otázka jednu strohou odpověď.

„Chvilku jsem postával. Oni však nehodlali svoje objetí přerušit… Ano, vím, není to chvályhodná vizitka naší práce,“ dodal posmutněle.

„Všiml jste si u těch dvou nějakých podrobností?“ zeptal se opět Kalab. „Víte, jak byli oblečeni, jestli to byla dvojice věkově úměrná, možná, že jste zaslechl, jak si šeptali…?“

Učitel Plocek se na chvilku odmlčel. Počátečních rozpaků už se zcela zbavil, byl suverénní i před tímto společenstvím dospělých, nebo snad už i je považoval za děti s vyholenými hlavičkami?

„Ten mladík měl pouzdro od saxofonu, pravděpodobně hraje v tomhle big-beatu,“ snad ještě nikdo nevyslovil tuto anglickou složeninu s podobným opovržením jako by přímým následkem big-beatu bylo objímání se v nedospělém věku, ponocování, alkoholismus a předčasné početí, o úctě k učitelům už ani nemluvě.

„Nemýlíte se?“ položil za všechny přítomné otázku nadporučík; tato zdánlivá maličkost by mohla mít velký význam.

„Určitě ne,“ trval na svém učitel Plocek. „Jako hudebník se vyznám i v těchto nástrojích. Byl to saxofon sopránový, můžete se spolehnout, pouzdro leželo po celou dobu u jeho nohou.“

„A jste přesvědčen, pane učiteli,“ pokračoval nadporučík, „že to rachocení přestalo… Abych se vyjádřil lépe: jste přesvědčen, že u provozovny Soluna byli jenom tito dva mladí lidé?“

„Ano, tím jsem si jist.“

„Proč vám to bylo, pane učiteli, podezřelé?“ zeptal se Kalab, věren své zásadě pochybovat o všem samozřejmém.

„Proč?“ podivil se Plocek; vzápětí se však zachoval i on jako logický učitel aritmetiky a geometrie navíc bylo znát, že odpovídá na něco, co už si sám v sobě vyřešil: „Za prvé jsem si položil otázku: jestliže ti dva se nedopouštěli ničeho nekalého, proč se museli objímat právě přede mnou?“

„Ano, to souhlasí,“ přitakal Kalab.

„Dále: jestliže se chtěli věnovat intimnostem, proč k tomu nepoužili blízkého Zámeckého parku?“

„I v tom vám dávám za pravdu.“

„Největší díl podezření však vyplul na povrch až dodatečně!“

„Jak tomu máme rozumět?“

Učitel Plocek se totiž znovu oddal dramatické pauze.

„V neděli jsem šel s rodinou na procházku, a protože jsem už o jisté nesrovnalosti přemýšlel, zamířil jsem do ulice Na hrázi. Myslel jsem původně, že si ta vdavekchtivá dívenka prohlížela snubní prstýnky, že si dokonce na ně svítila baterkou. A nenapadlo mě v té chvíli, že v žádné zlatnické prodejně se nenechává ve výloze zlaté zboží přes noc. Samozřejmě, že tam také nic nebylo!“

Učitel Plocek se ukázal být ještě důslednějším logikem než Kalab. A pro všechny přítomné bylo toto zjištění skutečným zásahem do černého středu terče.

„Má někdo ještě nějaký dotaz?“ zeptal se už jen formálně nadporučík.

Bylo pochopitelné, že už se nikdo neozval. Tisková konference skončila úspěšně…

12

Brzy po obědě zajel Kalab do klaštické nemocnice. Telefonicky už měl přislíbeno, že Marčákova pitva bude provedena hned v ranních hodinách. Úkon se malinko protáhl, musel chvíli čekat před pavilónkem prosektury. Kouřil a snažil se vypadat jako člověk, který je soustředěn jen na holé koruny několika břízek, které před pavilónkem rostly. Byl to kuriózní záměr: bříza, strom života a právě před pitevnou, kde už se skutečně stává z lidského těla jen neživá hmota, chladná…

Starší sestra Kalabovi se vždycky zdálo, že při pitvách mohou asistovat jen starší sestry, ho zavolala dovnitř. Protokol ještě voněl kopírákem. Už po několika přečtených řádcích však Kalab seznal, že jeho nedočkavost byla zbytečná. Smrt Karla Marčáka byla způsobena protrhnutím osrdečnice a zakrvácením hrudní dutiny.

Bodná rána byla tvořena ostrým, po jedné straně broušeným hrotnatým nástrojem. Nástroj nebyl z těla vytažen stejným směrem, jakým byl vbodnut, z toho důvodu tedy není možno odpovědně povrdit, že vražedným nástrojem byl právě přiložený finský nůž. Vzhledem k charakteru vbodu není však možno tuto eventualitu ani vyloučit. Když byla rekonstruována dráha bodnutí, bylo zjištěno, že osa vražedného nástroje směřovala šikmo zprava doleva, tedy od hrudního koše k páteři. Tato první a jediná rána byla smrtelná, smrti by nezabránil ani včasný lékařský zákrok. Jiné poranění nebylo zjištěno, povrch celého těla byl prohlédnut velmi podrobně. Widmarkovou zkouškou a příslušným výpočtem bylo stanoveno, že v době vraždy se Karel Marčák nacházel ve stavu lehké opilosti, vzhledem k pravděpodobnému návyku na alkohol mohly být jeho reakce jen nepatrně zpožděné. Rozborem krve a moči nebyla zjištěna přítomnost žádných drog ani barbiturátů. Pravděpodobnost, že by byl v době své smrti pod vlivem preparátu, který by snižoval jeho reagenci, je nepatrná. Rovněž nebyly objeveny stopy po vpichu injekční jehly.

Kalab s poděkování nález vrátil. Necítil potřebu odnášet tato fakta osobně, k jejich doručení bude plně postačovat zavedená služební cesta, i když vlastně ani sám nevěděl, co se chtěl od provedené pitvy dovědět…

V kanceláři už na Kalaba netrpělivě čekal poručík Junek. Vzhledem k poletu, do jakého dostala jedna násilná smrt a jedna vypáčená weissovka celé klaštické oddělení Bezpečnosti, bylo již dosti závažným faktem, že poručík Junek jenom seděl za Kalabovým psacím stolem, čmáral na poznámkové papírky, které tam měl Kalab vždy pečlivě nachystané, a čekal. Být trpělivý v době, kdy tomu tělnatému poručíkovi z rozkrádaček ani nechutná pivo ano, to už se skutečně musí něco dít, uvědomil si Kalab. Junek mu ani nepopřál dostatek klidu ke svléknutí pláště.

„Co bys tomu, Zdeňku, řekl, kdybychom pořádně najeli na ty tři ptáčky? K čemu je tady vlastně máme, zbytečně se jenom krmí na státní útraty!“

Kalab se na něj zpytavě podíval, bylo mu jasné, že z Junka teď nemluví jenom národohospodář, který nesnese ani pomyšlení na podobné společenské ztráty. Samozřejmě bylo Kalabovi známo i to, že Junek je nejen vyhlášený průšvihář, ale často je od jeho průšvihů jenom krůček k takovému úlovku, že v ostatních se jenom tají dech, na nic jiného se nezmohou. Junek se svými tajuplnými manévry připomíná kabalistu při černé mši.

„Máš snad konkrétní záměr?“

„To se pozná v průběhu!“ horlil Junek pro svůj návrh. Kalab se však stále tvářil nerozhodně, nepřesvědčeně. Asi se teď spíše bál sil světských než nadpřirozených; kdosi nedávno poznamenal, že kdyby se nad okruhem šesti set čtverečních kilometrů vznášel jeden jediný malér, zákonitě dopadne právě na Petra Junka… Tomu už se vlastně ani člověk nemůže bránit, to je prostě sudba.

„Nač čekat? Jestli maličkost vědí,“ palcem a ukazováčkem znázornil rozměr toho, co by mohli vědět, „musíme to z nich vytáhnout okamžitě. Dokavad jsou ještě blbí, to je hlavní kriminalistická zásada. Jestli vám to náhodou na universitě neříkali!“

„Asi jsem zrovna chyběl na přednášce,“ zaštiťoval se Kalab. „Proč ale myslíš, že by mohli něco vědět?“

„Vážený pane doktore,“ Junek se postavil. „Zapomínáte na jednu věc: mám všude svoje lidi. A ten večer v Taverně se nelíbil ani jim. Co bys například řekl tomu,“ z pana doktora se stal opět starší kolega a přítel, takže Junek mohl přejít k tykání, „že jeden z nich si povšiml, jak marčákovci lejou rum na zem?“

„Vážně?“

Pro Kalaba, který měl v čerstvé paměti záznamy Miloše Jílka o finanční bídě Marčákovy party, byla tato představa ještě nepochopitelnější.

„Je to na beton!“ ujistil Junek. „Co by je k takovému mrhání asi vedlo?“

„Potřebovali vzbuzovat u svého okolí představu, že jsou podnapilejší, než odpovídalo skutečnosti.“

„Přesně tak. Na okolí jim tedy z jistého důvodu záleželo. A tebe nezajímá ten jistý důvod?“

Junek tedy nechtěl nechávat všechno náhodě, měl připravený plán výslechu, jen se ho styděl přiznat, vždy chtěl vzbuzovat dojem, že u něj všechno probíhá jaksi mimochodem, bezděčně.

„Svrchovaně by mě zajímal,“ přiznal Kalab. „A co ses ještě od svých lidí dověděl?“

„Co ještě?“ Junek se pomazlil s opakováním otázky, aby ještě více vynikl trumf, který se chystal vynést; jeden z těch trumfů, který mu tu a tam vsune do ruky jeho tajný obřad. „Ještě mnohem víc bych se pochopitelně dověděl, kdyby…“ snažil se opět využít Kalabova neskrývaného zájmu.

„Ty už si s těmi svými informátory poradíš i bez peněz…“ uklidnil ho Kalab; na placené informace měl vždy svůj názor. „Co ses tedy ještě dověděl?“

„Například to, že pánové Holický a Fajfrlík, jak ty jim říkáš, opustili v průběhu toho nevázaného večera Tavernu.“

„Vážně? Můžeme se na to spolehnout?“

„Dokonce vím i víc.“

„Tak nenapínej!“

„Odcházeli s kufrem. Prý s docela objemným kufrem.“

„Neblbni,“ vydralo se z jindy tak slušně vychovaného Kalaba; bylo to místo zatajeného dechu.

„Ano, pánové Holický a Fajfrlík opustili v pátek večer Tavernu s dosti objemným kufrem,“ zopakoval poručík Junek svou informaci.

Kalab poznal, že toto byl pravý důvod jeho návštěvy; zřejmě se vrátil rovnou od svého informátora.

„Víš snad dokonce, kolik bylo hodin?“ žasl Kalab.

„Mezi desátou a jedenáctou hodinou, ale i to je jen přibližný časový údaj,“ trochu neochotně přiznal Junek; vymýšlet si nedokázal.

„To se nemohl podívat na hodinky?“

„No, mohl,“ uznal Junek. „Mohl, kdyby je samozřejmě měl. Jednou už jsem mu sehnal starší primky, ale on je hned ten samý večer musel prochlastat.“

Nevědomky tím prozradil kvalitu svého sboru.

„No, nevadí,“ omlouval se Kalab, člověk skutečně nesmí být v určitých situacích neskromný „ten kufr měli s sebou v lokále?“

„Právě že ne, právě že ne. Vypotáceli se bez kufru na dvůr, ven už pak odešli s kufrem.“

„Odešli, nebo se taky vypotáceli?“

„Kdybych chtěl říct, že se vypotáceli, řeknu, že se vypotáceli. Když říkám, že odešli, tak odešli,“ vysvětlil Junek dotčeně; na úroveň svých formulací byl vždy pyšný, nějaký Kalab ho nebude ani podceňovat, ani urážet!

„Sakra,“ Kalab si hladil obličej.

Toto gesto u něj vždy provázelo krajní údiv, Stejně by asi přijal zprávu, že je s okamžitou platností přeložen do skladu režijního materiálu.

„Kufr asi měli na dvoře, tam se schovává všechno,“ pokračoval Junek. „Na dvoře nikdo nehledá nic zpeněžitelného, kdyby tam někdo Zapomněl tranzistorák, budou do něj ostatní kopat.“

„Pak se ale do Taverny vrátili, na to máme svědectví.“

„Vrátili. A údajně ještě nakulenější. Buďto prý ještě něco nasáli venku, ale to nevidím jako pravděpodobné.“

„Spíš zapomněli na to, že pobytem na chladném vzduchu se střízliví,“ usoudil Kalab.

„Taky bych řekl.“

Pak bylo chvíli ticho. Junek moc dobře věděl, co se právě v Kalabovi odehrává; věděl však i to, že on už svou bitvu dobojoval, teď by nemohl nic jiného než ustavičným opakováním rozmělňovat vítězství. A vítězům jak známo sluší ze všeho nejvíc právě skromnost.

Byl proto náležitě překvapen, když Kalab místo rázného rozhodnutí vytáhl ze své aktovky složku papírů.

„Aby ti bylo, Petře, jasno, tohle je mnohem důležitější tajemství než příkladně mobilizační plány. I kdyby tě chtěli vyhodit, i kdyby tě chtěli mučit, i kdyby ti vyhrožovali, nesmíš se jediným slůvkem zmínit.“

V duchu se tak ospravedlňoval před Milošem Jílkem a hlavně před svým vlastním svědomím.

„Co se bojíš Mikuláše v létě,“ použil Petr Junek svého oblíbeného úsloví, ačkoliv tentokráte nevyznělo tak úplně, do Mikuláše již nebylo daleko. Byl si toho vědom, a tak se raději podíval do Jílkových záznamů. Některé pasáže četl dvakrát, znalecky přikyvoval. Kalab se postavil k oknu. V kterési psychologické publikaci kdysi četl, že u toho, kdo ustavičně shlíží dolů, vzniká pocit nadřazenosti. V jeho případě však asi docházelo k výjimce: shlížel v kanceláři, shlížel v garsonce, a přece neuvažoval o ničem jiném, než jak obě tyto místnůstky vyměnit za něco prostornějšího.

„Jak vidno, i ty máš svoje lidi,“ prohlásil Junek, když dočetl. „A samozřejmě, že jako vzdělanec nebrousíš ve vrstvách, které prochlastávají hodinky, ale jsou to lidé jemní, útlocitní, zkrátka nadaní od boha.“

Kalab se díval na okolní střechy ještě zarytěji. Otočil se, teprve když Junek vystřílel všechny své náboje, bylo to jasné: Junkovo vítězství se změnilo v remízu.

„Tak ať nám je přivedou,“ řekl. „A Miloš Jílek, abys věděl, je moc příjemný a slušný člověk.“

Dříve však, než dokázal poručík Junek sáhnout po telefonním sluchátku, zadrnčel zvonek.

„Hned,“ řekl Junek a předal sluchátko Kalabovi.

Ten několikrát po sobě zopakoval „no, výborně, no, výborně, no výborně,“ nakonec přímo vhodil sluchátko do vidlice, doporučil poručíku Junkovi, aby si vzal kabát a sám se oblékal až ve dveřích…

Starou slávu Klaštic připomíná mimo jiné i množství parků. Kromě reprezentativního Zámeckého parku jsou zde i plochy, které parky v tom vlastním smyslu slova již přestaly být, s parkem mají společný jen název. Například Lipový park; jediná lípa již není široko daleko…

Toto místo je nedaleko Taverny. Kdysi zde býval hřbitov, ještě v šestnáctém století byl tento prostor mimo městské hradby. Po zbourání městských bran a hradeb (v první polovině minulého století) se rozběhly domy a ulice volně do okolních strání. Koncem roku 1860 již přestal tento hřbitov sloužit svému poslání, o deset let později byl zplanýrován. Z piety však nebyl zastavěn domy, takže byl obklopen občanskou výstavbou ze všech stran. Co ze hřbitova zůstalo pod povrchem, to se jednoznačně určit nedá. Na povrchu však minulost připomíná jen stará kaple nyní cele zarostlá křovinami a hrobka, jedna jediná hrobka: před ní se přece jen zastavili všichni likvidátoři. Patřila J. M. Albrechtovi, osvícenému klaštickému purkmistru, který kromě svého úřadu hlavy města proslul i jako významný hudební skladatel té doby. Zejména jeho operní kompozice tvořily častou složku repertoáru pražských, drážďanských a berlínských scén. Jsou zachovány (a v klaštickém archívu pečlivě střeženy) písemné doklady o tom, jak uznale se o Albrechtovi vyjadřoval nejen Niccolo Paganini, ale i František Palacký, jehož láska k hudbě byla příslovečná.

Hrobka J. M. Albrechta je prostá, stejně prostý byl ostatně podle všech dochovaných dokumentů i jeho život. Ve své (klaštickým archívem rovněž pečlivě střežené) závěti přesně stanovil, jak má být po smrti naloženo s jeho tělem; obdélníkový náhrobní kámen, hladký, beze všech kamenických ozdob, na horní ploše kamene pak pouze tento nápis: J. M. Albrecht. Žádné tituly, žádná slova smutku, žádné hlubokomyslné verše.

Kalab už měl na dvoře embéčko nastartované, netrpělivě si jen pohrával s pedálem zplynovače. Junek se dlouho neodvažoval vyrušit otázkou, beze slova Kalaba následoval po všech schodech, beze slova se posadil vedle něj… Konečně si dodal odvahy:

„Kam jedeme?“

„Uvidíš.“

„Co ses najednou tak…?“

„Sám poznáš.“

„Na koho čekáme?“

„Na technika.“

A zase ticho, zase jen netrpělivé sešlapování pedálu zplynovače. Pak se přece jen zželelo matce milých dítek. Asi i proto, že technik se stále neobjevoval.

„Dozorčí právě přijal anonymní telefonát. Máme se prý podívat do hrobky v Lipovém parku.“

„No a?“

Junek to řekl značně nedůvěřivě. Připadalo mu to jako úryvek z levné detektivky. On raději spočíval na zemi, na zemi uprostřed svých škubánků. Hřbitovy, hrady s tajnými chodbami a propadlišti, noční schůzky v bažinách, kostlivci na hřbitovech, to všechno samozřejmě včetně hrobky v Lipovém parku mu bylo předem podezřelé.

„Údajně tam máme najít něco, co souvisí s vykradením Soluny. Dozorčí mi reprodukoval doslovný záznam, ani slůvko nevynechal.“

Junek se díval na Kalaba nechápavě: čtyřicátník, navíc akademicky vzdělaný člověk…

„Někdo si z něj udělal legraci. To dělá ta výzva v rozhlase. Sice nám přihrála jednoho učitele, jako přívažek k němu si však musíme vzít nejmíň deset lékařsky uznaných trhloušů…“

„Počkej, ten člověk asi něco vědět bude,“ uklidňoval Kalab, i když sám vlastně věděl jenom to, co mu dozorčí tlumočil.

Vypnul motor.

„Kde se vlastně ten kluk technická courá?“ rozčilil se Junek.

Kalab si teď pro změnu pohrával se stěračem předního skla.

„Kdyby se aspoň už nemusely telefonáty zapisovat inkoustovou tužkou na kus papíru. Děláme to stejně jako před čtyřiceti lety u četníků v Počeradech,“ uvažoval nahlas.

Prozradil tím další rozpor mezi představami autorů filmových detektivek a mezi strohou skutečností.

„Už je tady,“ oznámil Junek.

Technik, přestože by mu dieta zajisté prospěla, se ještě dojídal obrovským krajícem, byl nedooblečený a brašna ho strhávala ke straně. Připomínal instalatéra, který pospíchá na meloušek, při kterém mu byl slíben honorář v tvrdé valutě a navíc erotické radovánky zdarma; tak si vzal s sebou všechno dosažitelné náčiní, jakož i přebytek materiálu.

„Co se děje?“ zeptal se bodře, zatímco vtěsnával svou postavu mezi zadní sedadlo a Kalabova záda.

On a pak ještě ten poručík z rozkrádaček by určitě dokázali vzbudit v široké veřejnosti zkreslené představy o finančních poměrech příslušníků Veřejné bezpečnosti. Měl by být vydán interní příkaz, aby se nikde neobjevovali pohromadě.

„Zatím ještě nevíme,“ odpověděl Kalab.

„Aha,“ přijal jeho vysvětlení technik.

Dověděl se toho málo, jeho povaze to však zřejmě postačovalo: byl už ve své profesi dostatečně zkušený, vzrušovat se denně, to by se ani nemusel kýženého důchodu dočkat; stejně jako zaměstnanci pohřební služby nemohou ani při nejlepší vůli truchlit s každým pozůstalým.

Kalab ze dvora přímo vystřelil. Ve zpětném zrcátku zděšeně sledoval, že čím jede rychleji, tím více technik drobí z dalšího obrovského krajíce; v normálních poměrech by musela takováto porce stačit pro čtyřčlennou rodinu. Před každým jídlem by měl povinně udělat deset dřepů, pomyslel si Kalab vztekle.

Zastavili opodál. Lipový park je v tomto nevlídném počasí opuštěn i kluky z okolních činžáků, kterým jindy včetně kaple kruhového půdorysu nahrazoval fotbalové hřiště a střelnici. Příchodu tří mužů si neměl kdo všimnout, a i kdyby si všiml, nevěnoval by jim pozornost, budili zdání komise. A komisí je jak všeobecně známo u nás tolik, že velocipedista je rozhodně nápadnější.

Stanuli u hrobu. Ze všech stran obrůstal divokými travinami, dosahovaly až k náhrobní desce; nyní pochopitelně byly podzimně schlíplé. Po pravé ruce měli bývalou dietní jídelnu, nyní podnik mimo provoz, pouze v letních měsících je využívána jako zahradní restaurace, po levé ruce ulici (nijak frekventovanou), za zády starou hradbu. Nějakých sedm metrů pod úrovní této hradby byla další ulice, která stoupala a zhruba padesát metrů od hrobu tvořila spoj s ulicí, co měli po levé ruce… Popis je možná nudný (a zbytečný, protože každý čtenář si stejně představuje něco jiného), nyní je ho však třeba nejen k poznání, že si nikdo nemohl povšimnout Kalabovy komise, ale že si nemohl všimnout ani toho, kdo s hrobkou manipuloval, zakládá-li se telefonát na pravdě.

Technik postavil fotoaparát na stativ, aby snímkoval z jednoho pohledu. Svou profesionální ležérností jenom zvyšoval napětí. Kalab s poručíkem Junkem se dali do ohledávání nejbližšího okolí. Při tom samozřejmě ustavičně pokukovali, nejsou-li sledováni. Kdyby se vše odehrávalo při lepším počasí, mohli by připomínat dva mírně vyšinuté badatele, kteří jsou zaujati představou nového druhu hmyzu. Kalab se plazil po kolenou.

„Proč si neklekneš jako já?“ zeptal se poručíka Junka, který postupoval v krajně nepohodlné a v krajně vysilující poloze: přihrben, s nohama pokrčenýma, s hlavou skoro u země.

Junek se podíval na Kalaba tak, jako se díváme na člověka, o jehož inteligenčním kvocientu jsme si nikdy nedělali iluze a který nás však ještě překvapil směrem k horšímu.

„Víš, co by to bylo za trapas, že mám kolena od trávy? Chápeš: právě kolena?“

„Tak, člověče, nevím, jestli udělala manželka policajta z tebe, nebo tys udělal policajta z vlastní manželky,“ neubránil se Kalab.

„Hele, dřív se ožeň a teprve pak se bav s dospělýma, ano?“ uzavřel Junek a pro jistotu se ještě víc zabral do hledání.

Technik poprvé stiskl spoušť své zrcadlovky. Kalab s Junkem nenašli nic, co by svědčilo o cizí přítomnosti.

„Jdeme na to,“ řekl Kalab.

Bylo jasné, že mají-li zde skutečně něco najít, musí to být uvnitř, nejbližší okolí hrobu bylo naprosto neporušené, nikde žádný papírek, ostrým předmětem vyrytý vzkaz…

Junek se zapřel do náhrobního kamene. Co by asi dal začínající literát Miloš Jílek za to, kdyby mohl být přítomen této spiklenecké scéně. Vždyť i Kalab cítil, jak se najednou potí, ačkoliv se teplota vzduchu pohybovala jen několik málo stupňů nad bodem mrazu. Deska se dala skřípavě do pohybu a bylo k tomu zapotřebí jen síly, jakou je schopen vyvinout jeden středně silný člověk: to znamená, že někdo už ji předem uzpůsobil.

„Okamžik,“ požádal suše technik a podíval se na matnici své dvouoké zrcadlovky.

Fotodokumentace má své pevné zákony.

„Určitě si s hrobkou hrajou místní syčáci,“ poznamenal poručík Junek, aby zaplašil vzrušení.

Kalab už nevydržel stát opodál, i on se zapřel a společně vyčkávali na technikův pokyn k pokračování. Když deska odskřípěla ještě dvacet centimetrů, objevil se v prostoru pod ní roh jakéhosi černého předmětu. Byl tam očividně vložen teprve nedávno; dutina byla konzervována vápennou omítkou, předmětu tato patina chyběla.

Po dalších patnácti centimetrech zjistili, že předmět není ničím jiným než pouzdrem na hudební nástroj.

„Sopránová saxka,“ konstatoval všeznalý poručík Junek.

„Hergot,“ ulevil si Kalab.

Ten příval slangových výrazů už byl nápadný. Oba mysleli na totéž: učitel Plocek měl asi pravdu.

„Okamžik!“

Chladný technikův hlas znovu narušil přirozenou gradaci scény. Kalab už měl skoro pocit, že se jim chce mstít…

„Chcete to vyndat sami?“ zeptal se technik.

Kalab se zamyslel; teď bylo nutno uvažovat naprosto chladnokrevně a služebně.

„Ne,“ řekl.

Podal Junkovi klíče od embéčka.

„Zajeď na oddělení, vezmi sem psovoda a potom taky někoho z těch, co dělají Solunu,“ obrátil se k technikovi: „Potřebuješ něco nebo někoho ty?“

„Já to risknu,“ odpověděl srdnatě technik, „snad v tom žádná mina néni.“

„Nemám řidičák, zapomněl jsem si ho doma,“ bránil se Junek.

Byla to zřetelná finta, nechtělo se mu odejet právě teď.

„Nevadí, pojedeš jen na svou vizáž.“

Služební pes Astor byl tak pilným stvořením, že by si z něj mohlo brát příklad množství jeho dvounohých spolupracovníků. Přesto přese všechno nedokázal na místě nálezu nic jiného, než několikrát po sobě absolvovat cestu od hrobu klaštického purkmistra J. M. Albrechta k osobnímu automobilu vyšetřovatele klaštického oddělení Veřejné bezpečnosti kapitána Zdeňka Kalaba a zpátky. Pachová stopa už skutečně vyvětrala, pro její zachování vlastně ani nebyly příznivé klimatické podmínky.

Už při zdvíhání saxofonového pouzdra bylo zřejmé, že neobsahuje hudební nástroj, ale těžší kovové předměty, jednotlivé předměty, které se při každém pohnutí vzájemně třely.

Komise v embéčku nápadná nebyla (ačkoliv zkušený pozorovatel by pochyboval, že nějaká komise by se v dnešních poměrech spokojila s vozy MB 1100), volha s modrým pruhem, která projížděla městem se spuštěnou sirénou, už pozornost upoutala. Vzápětí po ní dosupělo několik důchodců. A naneštěstí ten mládenec, který si tak dobře vedl v úloze hlídacího psa, neměl zrovna službu. Kalab musel poslat k jejich utišení poručíka Junka. A ten se navzdory zkušenostem v jednání s lidmi dopustil základního psychologického omylu: na otázku, co se v hrobce našlo, odpověděl, že nejpravděpodobněji pouzdro s trhavinou. Bylo to míněno dobře, očekával, že dědouškové se okamžitě rozprchnou, drtivá většina však projevila okamžité přání být při otvírání; v každém jako by ožíval komplex starého Vítka, i oni snad chtěli dokazovat, jací hrdinové se rodili za císaře pána… Jeden z vyháněných dokonce poručíku Junkovi tvrdil, že v době druhé světové války vyhodil do povětří tři mosty, jako by mu tím nyní vznikalo přednostní právo na úraz.

Kalab přinesl ze svého vozu přikrývku, opatrně na ni pouzdro položili. Spoušť technikova flexaretu opět několikrát zacvakala. Aniž se jich dotkl rukou, technik uvolnil oba zámky. Víko nadskočilo. Jediný pohled stačil ke zjištění, oč se jedná: kompletní kasařské náčiní. Zběžná inventura odhalila tři hasáky s různými tvary čelistí, trubkový nástavec, kterým se prodlužuje páka hasáku (rukojeť trubkového nástavce byla omotána automobilovou vzdušnicí), jeden natrhovač, nástroj, který se vsouvá do vyvrtaných děr, rozšiřují se jím, aby posléze mohlo být použito některého z hasáků, elektrická ruční vrtačka, jejíž motor byl pro zmírnění hluku obalen vatovanou izolací, takzvanou peřinkou, dále pak drobné nástroje zámečnické výbavy jako kladívko, důlčík, kleště, šroubováky a podobně.

„To by šlo,“ ohodnotil Junek kořist, která jim náhle spadla do klína.

Odnesli nález do vozu a dopravili jej do technikovy laboratoře. Zájem objektivní pravdy vyžaduje konstatování, že v příštích hodinách se Kalab ani moc nelišil od těch dědoušků s vykloubenými krky. Rozdíl byl pouze v tom, že očekával výsledek ve své kanceláři, natolik se dokázal ovládnout…

Výsledek provedených zkoušek byl skutečně povzbuzující. Kalab si musel podvědomě přiznat, že přece jen existuje na tomto světě nějaká boží spravedlnost, která dbá, aby po dnech půstu přicházela hojnost, po únavě odpočinek, po vleklé křivdě zadostiučinění a rozbředne-li některý případ do obludné šířky, objeví se fakt, který do něj rázem vnese organizaci a systém.

Daktyloskopicky bylo prokazatelně zjištěno, že na nářadí a na saxofonovém pouzdře se vyskytují otisky Václava Holického a Jiřího Fajfrlíka. Mnoho otisků pak bylo již nepoužitelných, setřených rukavicemi (stopy rukavic byly pozdější). Pánové Holický s Fajfrlíkem zřejmě nepočítali s tím, že nářadí bude odhaleno, snažili se jen nepodepsat se na místě činu… Jako zásah Prozřetelnosti se najednou ukázalo i to, že jejich zamýšlený výslech byl anonymním telefonátem oddálen. Nyní již se s nimi bude o čem bavit. Nepomůže žádné zatloukání, dokonce ani ztráta paměti.

Mechanoskopická expertiza bezpečně potvrdila, že dvou hasáků jednoho s rovnými a jednoho se zahnutými čelistmi bylo použito k naříznutí obou pancířů pokladny značky Weisse ve zlatnické provozovně Soluna. Shodnost vytlačených stop na záběrové hraně hasáku a na řezné ploše pancíře byla stoprocentní.

V pouzdře od saxofonu byl rovněž nalezen dámský šátek. Zasvěcenci je jeho účel známý: útlocitnější kasaři, kteří nerozebírají zámky, ale natrhávají pokladnu tak, že se popel sype, vážou si šátek přes ústa, případně si jej ještě trošku navlhčují. Srovnat vzorky popela z vyloupené pokladny se vzorky popela odebranými ze šátku, to, bohužel, nebylo v technických možnostech klaštické laboratoře; na výsledek této expertizy si bude nutno počkat.

Kalab zavolal poručíku Junkovi: každý pro jistotu očekával výsledek ve své kanceláři. Kalab mu podal protokol.

„A teď to teprve jaksepatří rozjedeme,“ řekl, když se Junek dostal až ke konci.

„Doposavad jsme si jenom hráli!“ souhlasil Junek…

„Tak tedy znova, pane Voděnko,“ zopakoval Kalab už asi počtvrté. „Vy tedy stále tvrdíte, že v pátek večer nikdo z vaší party Tavernu neopustil?“

Po předběžné dohodě zahájili novou sérii výslechů právě Jaroslavem Voděnkou: jak Kalabovi tak i Junkovi připadal jako nejslabší článek řetězu. A taky si uvědomovali, že Voděnka se jaksi dostává do pozadí, ačkoliv je pravděpodobné, že stál uprostřed děje. A ve čtyřčlenné partě, která se navíc dostává do krizového stavu, asi nebude existovat jeden právoplatný člen, který by nebyl o všem dění náležitě zpraven.

„Jasná věc, jak už vám to mám konečně vysvětlit: trošku jsme se rozšoupli, nic víc… Na to snad máme jako pracující právo, ne? A kam bysme měli chodit? Můžete mi to říct?“

„Mám-li být upřímný,“ řekl Kalab, „něco o cíli vaší cesty už vím. Ale raději bych se to dověděl od vás. Přece jen jste k tomu povolanější osoba…“

„Já osobně jsem se nehnul, když to chcete vědět. Co dělali ostatní, do toho mi nic není.“

Kalab si srovnal tuto odpověď se známými poznatky, zejména se zprávou Junkova informátora o cestě s kufrem a s protokolem o nálezu otisků prstů na kasařském náčiní. Voděnka jaksi ze všeho vypadal. Voděnka byl jen o něco málo nižší než Holický, vážil míň, jeho postava však byla propracovanější; nyní měl na sobě svetr ke krku: při každém pohybu se mu do rukávů vtlačovaly pletence svalů. Oproti Holickému byl jeho obličej mnohem méně dobrosrdečný. Ale nejslabší článek řetězu se již začínal prakticky projevovat: myslí jen na sebe, uvědomuje si, že v konečné fázi je pro něj nebezpečné hlavně to, co mu mohou osobně prokázat, ostatní by byla jen spoluvina.

„Byli jste pouze čtyři,“ namítl Kalab, „seděli jste u jednoho stolu, nedovedu si představit, že byste se o chování svých čtyř kamarádů nezajímal?“

„Měl jsem upito,“ bránil se Voděnka, „nějak mi to v pátek nesedlo, vůbec jsem nestačil sledovat, kdo tam hauzíruje…“

Kromě tělesné váhy se Voděnka od Holického lišil tím, že nebyl postižen jeho těžkopádností.

„A z čehopak?“ vmísil se poručík Junek.

Voděnka, řečený Bimbo, se pokusil o kamarádský tón. Něco jako: mezi námi děvčaty…

„Bylo tam rumu…“ množství naznačil gestem pravé ruky.

„To věřím,“ řekl Junek. „Podlaha bude impregnovaná aspoň pět roků!“

Voděnka se zatvářil nechápavě. Hereckým talentem však neoplýval. Moc dobře věděl, oč jde.

„Jak to podlaha?“

Bylo to zřetelně navíc. A to poručík Junek nesnášel. Opět byl v jednom ohni:

„Tak hele, Bimbouši, nedělej si ze mě špunprnágle, podlaha byla mokrá z toho důvodu, že tady máme nějakou zemskou přitažlivost, ta platí i pro rum a jestli chceš, přivedu chlápka, co vás viděl! Lili jste pod stůl panáka za panákem. Jasný?“

Kalab nevěděl, jestli to bylo důsledkem rozohnění, nebo jestli se Junek skutečně odhodlal k tomu nejposlednějšímu.

„Já že lil rum na zem? Já?“ vykřikoval Voděnka.

„Ty, právě ty!“ nezůstával pozadu Junek.

Voděnka se znovu pokusil o přátelský tón. Cítil, že tady narazil na zeď, kterou může jenom obejít.

„To se fakt nedalo vypít, chápete?“

„Chápu… Vlastně chápal bych to, kdyby vás někdo pozval. Ale vy jste si platili sami za sebe.“

„Nechtěl jsem vypadat jako abstinenťák, jestli jsem něco já vylil, pak jenom kvůli ostatním… Ale raději jim to neříkejte, ano?“

Tato starost už byla prokazatelně filmovaná, přehnaný pokus o důvěrný vztah. A proto taky hluchý. Kalab ho schválně nechával. Bylo zřejmé, že se musí do vlastních lží sám zaplést. V určitých chvílích je nejlepším spojencem právě ticho.

„Marčák pořád vykřikoval: ať tu není suchá fara, pořád si chtěl ťukat, moc dobře si to pamatuju!“

„A co takhle, pane Voděnko, někoho, kdo hraje na saxofon, neznáte? Ale spíše než o někoho od Karla Vlacha bych měl zájem o někoho z nejbližšího okolí.“

Jestli Voděnka před chvíli křičel, teď přímo zařval:

„V tomhle nekejvu, abyste věděli: v tomhle nekejvu!“

A pak už jenom mlčel. Kalab kladl různé otázky v různých obměnách, o štěstí se pokusil znalec klaštického podsvětí poručík Junek, všechno marné. Voděnka, řečený Bimbo, dokázal být vzácně tvrdohlavý.

Kalab se však netvářil zklamaně. Skoro se zdálo, že se již dověděl vše, co se dovědět potřeboval…

Pro výslech Jiřího Fajfrlíka a Václava Holického bylo použito metody diametrálně odlišné. A Kalab respektoval jejich sounáležitost i tím, že je pozval současně.

„Tak ještě o krok, pánové, ještě o krok,“ lákal je ke svému psacímu stolu.

Neochotně se přibližovali; špatné svědomí, to je skutečně nepříjemné břímě.

Poručík Junek netrpělivě posedával za psacím strojem; ve válci už měl formulář pro výslech podezřelého.

„Ještě blíž,“ zval Kalab.

Potom s hbitostí salonního kouzelníka rozložil po desce sérii čerstvě dodaných snímků; boční pohled na vyloupenou weissovku, detaily natržených pancířů, pohled na vysypanou ohnivzdornou směs, zatemněné výkladní skříně, rozlomené těleso bezpečnostní vložky FAB (od dveří prodejny), rozbité sklo a vypáčené okenní mříže…

Holický s Fajfrlíkem si vystavené snímky prohlíželi jako v Jiříkově vidění. Zvláště pak od snímků vypáčené okenní mříže a rozbitých tabulek se nemohli odtrhnout. Fajfrlík si je vzal dokonce bez dovolení do ruky.

„Tak začínáme, mládenci,“ řekl poručík Junek od psacího stroje.

Neměl ani sklony onoho Kalabova literátského kolegy, ani herce Miloše Jílka; naprázdno tam sedět nechtěl, stroj v něm nevzbuzoval dočista žádné emoce.

„S čím?“ zeptal se Holický.

Natvrdlá maska mu sice seděla, Kalab však měl chvílemi pocit, že Holický přece jen tak hloupý není, když se za ní dokáže schovávat.

„Kde jsou peníze a zlato?“ zeptal se Kalab.

„My fakticky nevíme, proč nám to všechno tady ukazujete… Nejdřív byl jenom Marčák, Marčák, Marčák, teď zase jako by se na něj úplně zapomnělo, ukazujete nám nějakou vyloupenou pokladnu,“ pípal malinký Fajfrlík.

Připomínal holičského učně po dlouhé nemoci.

„Jestliže vám náhodou něco neříkají tyto snímky, mám pro vás ještě jedno překvapení.“

Přešel ke své skříni, otevřel ji a opatrně vytáhl saxofonové pouzdro; opatrně proto, že pouzdro bylo ještě celé poprášené argentorátem na snímání otisků prstů.

„My… my… my…“

Fajfrlík měl co dělat, aby se nerozbrečel, Holického podrážkovitá pleť rudla, ačkoliv předem by nikdo nevěřil, že je nějaké změny barvy ještě schopna. Kdyby jim snad Kalab ukázal mrtvého Marčáka, nezapůsobilo by to na ně tak silně. Oba se chvěli, oba se snažili ovládat své pohledy, ale marně oči jim přímo visely na tom šedočerném předmětu. Byl to jasný zásah do samotného středu terče.

„Neviděli jste nikdy futrál?“ zeptal se poručík Junek.

Ani jeden z těch dvou však nebyl schopen odpovědi.

„V tom pouzdře bylo nářadí, kterým byla prokazatelně tato pokladna natržena,“ vysvětloval Kalab nezúčastněně, jako by mluvil v klubu důchodců o problémech dospívání.

„Kam si máme pro ty peníze a pro to zlato zajet,“ vpadl nedočkavě Junek: Kalabův nezúčastněný přednes sice nevadil posluchačstvu, provokoval však spolupracovníka.

„Nářadí máme samozřejmě taky,“ pokračoval Kalab. „A co byste tomu, pánové, řekli: na nářadí jsou vaše otisky!“

„Poslouchali jste dobře? Poslouchali jste dobře?“ dotíral Junek; potřeboval Kalabovi dokázat, jak se s podobnými škubánky správně jedná. „Jsou tam vaše prstíčky, a tak z toho kouká pálka, o jakou bych se na vašem místě nechtěl dělit ani s celou fotbalovou jedenáctkou. To vám ještě nedošlo, že teď už bude nejrozumnější všechno zabalit? Na žalobu už toho máme dost!“

„A víte, proč jsme zdánlivě přestali mluvit o Karlu Marčákovi?“ zeptal se Kalab jako by si dodatečně uvědomil, že je dlužen odpověď. „Protože jsme přesvědčeni, že mezi násilnou smrtí vašeho kamaráda Karla Marčáka a mezi vyloupením této pokladny ve zlatnickém družstvu Soluna existuje úzká spojitost. Když budeme znát pachatele vyloupení, dojdeme záhy i k pachateli vraždy. A na tom nářadí jsou skutečně vaše otisky prstů. Jestli si myslíte, že s vámi nejednám rovně, klidně vás nechám nahlédnout do protokolu.“

Holického a Fajfrlíka nešokovaly jenom fotografie a saxofonové pouzdro, ale i způsob, jakým s nimi Kalab jednal. Něco podobného ještě nezažili, neměli v sobě dostatek protilátek.

Kalab se otočil a díval se chvilku z okna; byl to čas na rozmyšlenou: není vhodné akci násilně stupňovat, může dojít k pravému opaku; lepší je v pravém okamžiku zabrzdit, ona se vystupňuje sama svou setrvačností.

Junek zahlédl pohled, který si mezi sebou Holický a Fajfrlík vyměnili. Byl to zlom. Okamžik, ve kterém si oba dva zřetelně uvědomili, že takto dále nemohou.

„My jsme Marčáka nezamordovali,“ řekl Holický.

Řekl to s rozhodností, jakou by od něj nikdo nečekal. Asi to byla rozhodnost ovlivněná docela obyčejným strachem. Kalab jim podal židle. Sám si sedí za svůj psací stůl.

„Zatím se tedy nebudeme v závěrech unáhlovat,“ řekl. „Teď jsou nejdůležitější důkazy, fakta a oboustranná snaha dobrat se pravdy. A vy pravdu nemluvíte od samotného počátku. Například páteční večer v Taverně. Proč jste nepřiznali, když vám záleží na tom, aby na vás nemohla smrt Karla Marčáka padnout, že jste v Taverně nebyli bez přestávky?“

Na Holického a Fajfrlíka dopadala jedna morová rána po druhé; ani se z té první nestačili pořádně otřást…

„Jak to?“

„Jak to?“ opakoval Fajfrlík.

Bylo to však už jen máchání pažemi u totálně vysíleného boxera; také cítil, že by měl provádět nějakou obranu. Kalab se podíval na Junka: tohle byla jeho záležitost.

„Tak, hošánkové, chcete se sejít s chlápkem, co vás viděl odcházet? Budete mu tvrdit do obličeje, že jste netáhli s sebou loďák? Kam jste s ním šli?“

„To… to…“ koktal Fajfrlík.

„Dobře, tuto odpověď zatím necháme stranou,“ navrhl Kalab. „Co bylo od půlnoci?“

Potřeboval, aby se opět mohli oba dva něčeho chytnout; úspěch výslechu závisí na spolupráci s nimi.

„Šli jsme domů,“ odpověděl srdnatě Holický. „To už jsem vám přece říkal. Našli jste toho Basedova?“

„Jana Kovandu,“ opravil poručík Junek. „Ty přezdívky si nech až do Taverny, jestli se tam v nejbližší době podíváš.“

Kalab se pokusil tento osobitý Junkův styl urychleně zamluvit:

„Našli, pane Holický. Že jste šli spolu domů, to potvrdil. Souhlasí i časové údaje…“

„No tak!“ vpadl Holický.

„Jenomže od příchodu domů už alibi nemáte. Provedli jsme vyšetřovací pokus a to se týká, pane Fajfrlíku, i vás oba dva jste se mohli pohodlně dostat do Spojovací ulice a tam Marčáka zabít. Nebo přesněji řečeno: mohli jste se dostat tam, kde jste měli s Marčákem schůzku!“

„Já že bych ho mohl zabít?“ zeptal se Fajfrlík a snažil se, aby v té chvíli vypadal ještě titěrněji.

„Zatím jenom kombinuji,“ vysvětlil Kalab. „Zapomínáte, že mezi Marčákovou vraždou a pokladnou v Soluně existuje úzká spojitost…“

Kalab udělal další taktickou přestávku, oběma nabídl cigarety. Všechny možnosti, které skýtá hra na kočku a na myš, byly již vyčerpány. Poručík Junek Kalabovi naznačil, aby s ním vyšel na chodbu. Kalab uposlechl.

„Takhle fakticky ne, Zdeňku,“ řekl Junek bez úvodu. „Nech si poradit: jakmile je neskřípneme, tak se nám vysmeknou. Do nich, bez přestávky…“

„Dokavad jsou blbí,“ napověděl oblíbenou Junkovou frází.

„Správně!“

„Víš co?“ navrhl Kalab po chvilkové odmlce. „Dej mi čtvrthodinu. Když se mi nepodaří dosáhnout toho, co chci, úplně ti je přenechám.“

„Platí,“ souhlasil Junek a podíval se na hodinky.

V určitých věcech měl rád pořádek.

Chtěli vejít dovnitř. Sotva však Kalab pootevřel dveře, stáhl Junka zpět. Holický s Fajfrlíkem o čemsi šeptem diskutovali. I odzadu se dalo určit, že je to diskuse vzrušená a že se týká jejich dalšího postupu. Zašeptal i Kalab:

„A souhlasíš s tím, abych byl těch patnáct minut s nimi sám? Neboj se, tvoji autoritu snižovat nebudu, vlastně je neotřesitelná.“

„Jak chceš.“

Kalab totiž vycítil, že už to ani není plnokrevná sázka. Vevnitř je rozhodnuto. A jako v mnoha obdobných situacích už jde jen o nalezení schůdné, oboustranně přijatelné cesty.

„Jde o to,“ započal Kalab, když se posadil za svůj psací stůl, „abyste mohli přiznat vyloupení Soluny, ale do vraždy Karla Marčáka abyste nebyli vtahováni. Nemám pravdu?“

Bylo to tak náhlé, že medvědovitý Holický přikývl, aniž si vůbec stačil uvědomit, jestli se vůbec o něčem takovém mluvilo a jestli je to právě záměr, který mají.

„Kam si máme pro zlato a pro peníze zajet?“

Holický se začal škrabat na hlavě.

„Jak bysme vám to řekli, my fakticky…“

„Od vytáček jsme, doufám, už upustili.“

„Jak vám to mám říct,“ ta kratičká porada zřejmě stanovila, že Holický bude mluvčím; miniaturní Fajfrlík se jenom chvěl, „Toho nářadí jsme se možná dotkli…“

„Možná, nebo určitě?“

Od samotného počátku bylo nutné upřesňovat.

„Teda určitě, viď, Jirko?“

Fajfrlík přisvědčil.

„Vzali jste ho z hrobky v Lipovém parku?“

„To jo.“

„Šli jste s ním do Soluny?“

„To jo.“

„Rozlomili jste tam bezpečnostní vložku?“

Holický se začal cukat.

„Tak rozlomili jste tu vložku na dveřích prodejny, nebo ne?“

„Rozlomili,“ přiznal po chvilkovém váhání.

„Zatemnili jste výkladní skříň?“

„Fakticky ne, musíte nám věřit…“

„Musím?“ zeptal se Kalab a ze všech sil skrýval podráždění. „Pokladnu tedy nechcete přiznat?“

„Nemůžeme přiznat to, co jsme neudělali,“ ozval se Fajfrlík, pravděpodobně mimo jejich úmluvu.

Kalab nervózně cvakal svou kuličkovou tužkou; znepokojoval ho i pohled na hodinky.

„Rozumím. Počítáte s tím, že si odpykáte trest, vrátíte se, prodáte část a budete si všechno vynahrazovat… Pánové, tohle se vážně děje jenom v detektivkách. Kdybyste mohli odjet na Kanárské ostrovy, tak prosím, ale já půjdu do důchodu, jestliže se ho ve zdraví dočkám, po mně přijde jiný… Na zlato se nezapomene…“

„Ale my ho fakt nemáme…“

Dobrá, ať se tedy pokouší Junek, řekl si Kalab.

„Můžete si prohledat naše byty,“ dodával Fajfrlík, celkem už zbytečně.

„Dobře, jak myslíte. Předem vám však říkám, že to, co jste mi tady chtěli namluvit, není pravda.“

Chystal se k odchodu. Když procházel kolem malinkého Fajfrlíka, zeptal se:

„Ta dívenka v mini, to jste byl vy?“

A Fajfrlík cudně sklopil oči, jako by stále ještě byl v tom převleku…

Kalabovo utkání s poručíkem Junkem však dopadlo zhruba nerozhodně: Junek navzdory svým zkušenostem nevyzvěděl nakonec o nic víc. Holický s Fajfrlíkem stejně jako předtím Jaroslav Voděnka, zvaný Bimbo prostě svěsili hlavy, otázky jako by jim vcházely jedním uchem dovnitř a druhým uchem ven.

Jinak se u Kalaba soustřeďovaly poznatky drobnějšího rázu, které Kalab vyhodnocoval a hlavně usměrňoval: něco nechával vyšetřit podrobněji, tu a tam musel, přílišným fantastům snad není prozrazením služebního tajemství, že i takoví lidé se vyskytují ve službách Veřejné bezpečnosti domluvit: obrazotvornost je v bezpečnostní práci nezbytná, čeho je však moc, toho je příliš. Že by se zahraniční klan soustředil právě na klaštickou Solunu, to už předem zavánělo snem ve čtyřicetistupňové horečce.

Jeden operativec se zaměřil na děvče, které v Soluně přijímalo a vydávalo drobné zakázky. Předložil dívce řadu fotografií a položil otázku, jestli některý z vyobrazených mužů nebyl v poslední době jejím zákazníkem. Bez dlouhého váhání vyčlenila snímek Karla Marčáka; ostatní tváře byly naprosto libovolně vybrané z archívu. Marčák prý přicházel poslední dobou často, vždy prodával zlomkové zlato a vždy za ně vyžadoval tuzexové poukázky. Pak zde byl jednou s opravou dámského řetízku. Přestože byl řetízek jen z pozlaceného stříbra, urgoval opravu tak často, jako by se ani nejednalo o ozdobu, ale o věc denní potřeby.

Na otázku, jestli sem tento mladý muž přicházel sám, odpovědělo děvče něco, co Kalaba obzvláště zaujalo: vždy přicházel ve společnosti menší, velmi vzhledné blondýnky. Ona vždy vyjednávala, působila vůbec velmi energickým dojmem. Slečna za pultem ji dokázala popsat velmi přesně; jednak proto, že se jednalo o vrstevnici, jednak proto, že zmíněná slečna prodavačka byla absolventkou Uměleckoprůmyslové školy, tedy dívka s výtvarnými sklony a s vizuální pamětí.

Operativec požádal, aby byla v knize zakázek vyhledána příslušná oprava řetízku. To se podařilo. Řetízek měl údajně patřit a to byla pro Kalaba druhá závažná informace Miloši Jílkovi. Těžko předpovídat, jestli to byl výsledek Marčákova okamžitého nápadu, nebo snad projev jeho osobitého smyslu pro humor; Marčák tedy musel kalkulovat (trochu potměšile) i s tím, že Jílek přece jen není v Klašticích tak známou osobností, aby toto jméno vyvolalo u slečny za pultem údiv; ona se nijak nepodivila, ani když zmíněnému pracovníkovi předávala Jílkovo jméno i s plnou adresou.

Dalším zjištěním, které bylo nutno brát v úvahu, bylo to, že opravář psacích a počítacích strojů Jiří Fajfrlík měl ve svém obvodu právě zlatnickou provozovnu v ulici Na hrázi. V příslušných dokladech pak bylo možno zjistit, že jedné staré zetě v kanceláři vedoucího a jedné kalkulačce s ručním pohonem (která byla střídavě v prodejně a v kanceláři vedoucího) věnoval poslední dobu skutečně až nezaslouženou a neefektivní pozornost. Přivolaný odborník zjistil, že na těchto veteránech nebyla prováděna žádná závažná oprava, vycíděné však byly tak, že by jim snad mohl závidět leckterý palubní přístroj v kabině Apolla.

Oba tyto poznatky však stály za hradbou, jenom potvrzovaly to, co již bylo dokázáno a co Holický s Fajfrlíkem doznali (oba byli pravděpodobně mnohem protřelejší, než se zdálo; věděli, že jejich otisky na nářadí a jistota, že právě tímto nářadím byla vyšetřovaná ohnivzdorná pokladna vypáčena, ještě nejsou hodnověrným důkazem, že ji vypáčili právě oni dva; s tímto nepřímým důkazem by asi žaloba neobstála).

Velká pozornost byla věnována pátrání po původu kasařského náčiní. I posudek z laboratoře naznačoval, že nářadí bylo vyrobeno odborníkem s dobrými zkušenostmi jak při strojním obrábění kovů, tak i při tepelném zpracování. Je tedy docela možné, že nářadí je dílem několika odborníků. Hasáky a natrhovač byly zhotoveny z listů automobilových per. Dobrým vodítkem při zjišťování původu mohly být dobře identifikovatelné stopy po obráběcím nástroji, kotoučové fréze.

Tyto údaje vedly operativní pracovníky k osobám, o kterých bylo v minulosti známo, že se výrobou kasařského nářadí zabývaly a že mají k tomuto druhu podnikání i nyní vhodné podmínky. Vzhledem k tomu, že z akce Soluna nemohl být vyřazen ani Karel Marčák, bylo nutné pátrat i v Praze, čímž se celá věc náležitě zkomplikovala.

Nářadí bylo prokazatelně nové, použité snad jednou nebo dvakrát. Neneslo stopy po přebrušování, které provádějí někteří kasaři po každé pokladně, aby znemožnili v případě, že bude objeveno jeho porovnávání se vzorkem vylomeného pancíře. Zjišťovat, jestli zajištěným nářadím nebyla vyloupena některá z dosud neobjasněných pokladen, tedy nebylo možno: zkoušky bezpečně potvrdily, že stopy na záběrových hranách hasáků by musely zůstat.

Podezření se stáčelo k Václavu Holickému. Ten pracoval jako zámečník údržbář v dílnách ČSD, měl tedy přístup ke všem potřebným kovoobráběcím strojům, dokonce i ke kalicí a popouštěcí peci. Spolupracovníci i nadřízení se vyjadřovali o jeho řemeslnických schopnostech celkem pochvalně, tvrdili, že Holický by byl podobné produkce schopen. Nepřekonatelnou překážkou by ani nebyla vhodná doba, Holický pracoval často v nočních směnách, kdy byl prakticky v celé dílně sám a žádné kontroly se obávat nemusel… Nezáviděníhodnou prací bylo prohrabání obrovské haldy železného šrotu. Bylo nutno hledat, jestli sem náhodou nebyly odhozeny zbytky per. Kotoučovou frézu, která zanechávala onen typický povrch, nebylo možno nalézt. Jelikož se však jednalo o provoz, který by v žádném případě nemohl sloužit za vzor dílenské organizace (každý si vlastně mohl vzít vše, co potřeboval), nesloužila tato skutečnost jako důkaz neviny.

Pátrání po odcizeném zlatě však vyznívalo stále naprázdno (zkušení pachatelé vědí, že mají při rozprodeji pouze dvě možnosti: buď si pořádně pospíšit, nebo si pořádně počkat; to mezi je riskantní a nebezpečné). Všem výkupnám zlata byly zaslány přesné instrukce, všechno zlomkové zlato muselo být před tavbou náležitě prohlédnuto. Pozornost byla věnována všem osobám, které se pokoušely veřejně rozprodávat zlaté výrobky nebo úlomky.

Několik bytů bylo samozřejmě, že s prokurátorovým souhlasem prohledáno tak, že by se musel najít ukradený špendlík. Známí překupníci na tom byli tak jako pražská galérka, když řádil vykrádač výloh Tonda André: neodvažovali už se ani prodat pod rukou litrovou flašku slivovice.

Byli postupně vyšetřováni všichni bývalí Marčákovi spoluvězni a pražští kumpáni.

Všechno bezvýsledně… Jen dálnopis drnčel a jeden bleskový telefon střídal druhý. Minuta byla velkou časovou jednotkou…

13

Těsně před osmnáctou hodinou vklouzl Kalab do budovy klaštického divadla. Vklouzl tam zadním vchodem, tudy směl vcházet jen personál a zdejší Mistři. Měl štěstí, vrátný, který měl svou kancelářičku (připomínala kukaň vedoucího Soluny) přímo proti dveřím, byl právě otočen zády, cosi hledal v pověšeném kabátě. Tabulky Nezaměstnaným vstup přísně zakázán! si Kalab nevšiml; ostatně netýkala se jeho, on se za nezaměstnaného nemohl nikdy považovat, spíše naopak. Kdykoliv se Kalabovi podařilo projít bez legitimování, považoval to za dobrý počinek. Vystoupil do prvního poschodí a teď už byl zachráněn. Zvláště v divadelním prostředí: komisnosti herců se obávat nemusel, v souborech jsou přece odjakživa takové přesuny, že někteří členové se spolu seznamují až na jevišti a po poslední oponě už se zase loučí, protože jeden z nich buď dostal, nebo právě dal výpověď… Tak se to aspoň traduje v nejrůznějších anekdotách a zaručených příbězích ze života.

Jílkovu šatnu našel okamžitě. V Písečné ulici si Kalab myslel, že Mistr potloukl dveře různými výstrahami proto, aby zanikla jejich odřenost; teď si však musel přiznat, že to kradení už je Jílkovou mánií. Musel se usmát nad tím božím člověkem: ani ve snu ho nenapadlo, že by se to někomu třeba nemuselo zamlouvat…

Kalab zaklepal a vstoupil. Byla to minišatna, prostor, jaký bývá v novostavbách vyhražen pro úschovu koštěte, kbelíku a dvou hadrů; škrabka na sníh už by se sem asi nevešla.

Jílek sebou trhl mnohem víc než při posledním setkání. Bylo to nápadné, asi už zapracovala i jeho rozvinutá fantazie.

„Mám nervy nadranc,“ vysvětlil Kalabovi místo pozdravu.

„Nesmíte si to tak brát,“ uklidňoval Kalab.

A v duchu herci přál, aby měl i dnes před sebou ten kus, v němž představuje mlčícího carského oficíra.

„Ještě, že tady mám krapet egypťáku, když už mi ten nedodá kuráž, tak doopravdy…“

Zaklonil se se židlí, čímž se zády dotkl druhé stěny a Kalaba vtlačil ještě víc do kouta. Pak poslepu hmátl do skříňky pod zrcadlem. Nejdříve vypadlo několik krámů, potom se objevila zašlá láhev se štítkem Denaturovaný líh.

Mistr si povšiml, jak znepokojeně se na tuto láhev Kalab podíval.

„Ještě v žádném angažmá jsem nezažil,“ vysvětloval, „aby chlastalo tolik holek.“

Tím dal nepokrytě najevo, že ve svém životě musí vzdorovat nejen materiálnímu světu, ale i něžnému pohlaví.

V láhvi bylo jen trošičku. Skoro by se dalo říct, že měla jen orosené dno. Jílek se však zachoval i tentokrát jako nezdolný optimista z jiné skrýše vytáhl dvě hořčičné sklenky. Ačkoliv láhev ždímal maximální silou, jaké byl schopen, opět se jen orosila dna.

„Kolik nám dnes ukazuje kalendář?“ zeptal se, zatímco očima byl přisátý na hrdlo láhve, snad očekával, že se ještě jednou bude opakovat zázrak z Káně Galilejské; mrkl na ferman v rohu zrcadla: „Tak do gáže ještě pět dní… Kdyby mi aspoň někde něco otiskli…“

Kalab smočil špičku jazyka v koňaku, víc se v něm ostatně ani smočit nedalo.

„Četl jsem vaše záznamy velmi pečlivě. Literární kritik, bohužel, nejsem, proto jsem se na ně díval jen jako kriminalista. Máte velice přesný postřeh, smysl pro detail a pro logickou výstavbu, jestli vám tento můj posudek pomůže… A mně jste samozřejmě udělal obrovskou službu.“

Na Jílkovi bylo znát, že mu posudek nejen pomáhá, ale že on sám při něm přímo bobtná, roste.

Skromně si rovněž potřel špičku jazyka koňakem.

„Co se vám zamlouvalo nejvíc?“

„Líčení posledního večera Marčákovy party. Zachytil jste neopakovatelnou atmosféru…“

„Asi proto, že jsem všechno vychrlil bez rozmýšlení. A ještě jsem měl v hlavě,“ nechal Kalaba nahlédnout do tajemství své tvůrčí kuchyně. „Počkat do rána, už bych s tím nehnul… A taky: jak děláte něco jen tak mimochodem a pro sebe, povede se vám to. První myšlenka na otištění už všechno zničí. Dostanete trému jako na prknech…“

Škoda, že ho nemůžu seznámit s kolegou, litoval Kalab. Ti dva by se nádherně utěšovali… –

„Pane Jílku, vy jste si zaznamenal, že v průběhu večera se vzdálili Holický s Fajfrlíkem. Byl to jen váš dojem, nebo jste si tím jist?“

„Ptal jsem se Voděnky, kde jsou, může vám to dosvědčit,“ hájil Jílek autentičnost svých záznamů.

„Co vám odpověděl?“

„Že se jim udělalo špatně, a že to nic není.“

„Ale oni se nevraceli dlouho, viďte?“

„Nevraceli, raději jsem se zeptal přímo Marčáka. Marčák to dal za vinu Voděnkovi.“

„Otevřeně?“

„Ano.“

„Jaký byl onoho večera mezi nimi vztah?“

„Víte teď všechno… Ale záleží mi na pravdě, řekl bych, že dost napjatý. Ostatním to ale uteklo.“

„Jak se tvářili po návratu? Bavili se s Marčákem?“

„Spíš se mi zdálo, že ne. Že se baví jenom s Voděnkou, Marčákovi se vyhýbali… Ale to je možná jenom můj dojem…“

„Pili ještě něco?“

„Myslím, že už ne. Za chvíli se zavíralo.“

„Co jste dělal vy, pane Jílku?“

Bylo to neuctivé, přinášelo to však s sebou Kalabovo povolání.

„Já? Já šel přece rovnou domů.“

Jílek naštěstí nepostřehl, že je to prověrka alibi. Asi byl ke Kalabovi důvěřivější, než si to mohl dovolit on.

„V kolik jste tam došel?“

„Za chvilku, mám to přece od Taverny kousek.“

„A pak?“

„Pak jsem si přece psal, o tom jsme se už bavili.“ Kalab pozoroval po celou dobu hercovu tvář jenom v zrcadle, sám seděl na maličké stoličce v rohu. Jílek se ještě nelíčil, tak to asi přece jen byl ten carský oficír, který se objeví na scéně až ve druhém jednání.

„Ano, vím,“ řekl Kalab omluvně; přiznat, že několik popsaných listů přece jen nepředstavuje dostatečné alibi, už se neodvažoval. Nakonec jako by ho napadla spásná myšlenka:

„Pane Jílku, netelefonoval vám někdo v noci?“

Mistr opět zahrál Svrchovaný údiv. Do údivu se však ve druhé fázi přimísil obdiv, ve třetí fázi pak obava. „Telefonoval, jak to víte?“

„Jste ochoten mi prozradit, kdo to byl?“ zeptal se urychleně Kalab, aby se v romantickém Jílkovi neutvrzoval dojem, že československá Bezpečnost je spojena s nadpřirozenými silami.

„Možná, že mi to nebudete věřit, ale byl to jeden kamarád z Hradce,“ řekl rozpačitě Jílek.

„I z Hradce lze telefonovat,“ ujistil ho Kalab, i když mu bylo jasné, že Jílek považuje za jistý společenský prohřešek, že mu musel volat právě kamarád.

Do podrobnějšího vyprávění se Jílkovi očividně nechtělo. Kalab vycítil svou vhodnou chvíli.

„Pijete červené víno? Nesu si něco domů…“ zalhal, protože láhev nenesl domů, ale právě sem.

„Pil jsem už i denaturák,“ svěřil se dobrosrdečný Mistr. „S tím oslepnutím je to kec. Lidi se prostě potřebujou něčeho bát. Chuť to tedy nemá valnou, ale…“

Kalab otevřel láhev bikavéru a nalil do obou hořčičných sklenek; egyptského koňaku bylo skutečně tak málo, že nemohl zanechat ani aroma.

„Jo, tak ten kamarád z Hradce,“ začal zeširoka Jílek, přímo ho zalila potřeba odvděčit se. „Pět roků jsme měli stejnou štaci, nikdo si nepředstaví, co jsme se za tu dobu navyváděli, jenomže já, hlupák, ani jednou mě za tu dobu nenapadlo, že bych si mohl pořizovat záznamy… Zkrátka v naší branži je to tak,“ dodal sklesle: „Buďto pořádně žijete a pak nemáte čas na psaní, nebo máte čas na psaní, ale zase nemáte o čem psát. Těžko najdete něco mezi tím… Ale abych zůstal u toho kamaráda: osobitá postava, skoro by se dalo říct, že větší umělecké dílo vytvářel svým životem než na jevišti. Ustavičný happening. Co nechtěl, k tomu ho prostě nikdo nepřinutil, ani režisér: buď si na to zvykli, nebo s ním nedělali. Například kamarád strašně nerad psal. Asi před rokem jsem si uvědomil, že už o něm dlouho nemám zprávu. Bombardoval jsem ho dopisy, snad jsem si myslel, že s tou jeho averzí to přece jen nebude tak třeskuté ale odpověď žádná. Říkal jsem si: to není nechuť psát, to už je jasný nezájem. Pošlapal všechno, co bylo… Víte, skoro nejčastějším omylem je, že nerespektujeme odlišnosti okolí, každého prostě nutíme do toho způsobu myšlení a chování, které máme právě my… Tenkrát jsem ovšem nebyl tak chladné úvahy schopen. Naopak: šáhl jsem k nejhoršímu, dal jsem kamarádovi ultimátum. Buď anebo. Když nenapíše do středy, nemusí už psát vůbec…“ Kalab se uvnitř přímo chvěl netrpělivostí, věděl však, že nemůže přerušovat: to nebylo jen vyprávění, odměna za víno, to byla stylizace příští povídky Miloše Jílka.

„A napsal?“ položil otázku se svrchovaným zájmem. „Počkejte, musím vám vysvětlit svoje tehdejší pochody: samozřejmě jsem věděl, že kamarád není papírovej, to bych nebyl psycholog, ale proč nepožádal některou ze svých koček? Čím více se blížila osudná středa, tím jsem byl nervóznější. Prvně v životě jsem si mohl náležitě ověřit, jakou asi mám hodnotu pro druhého člověka, pro člověka, se kterým jsme skutečně hodně prožili. Nemýlil jsem se? Nebyl náš vztah jen jednostranný? Listonoše jsem vyhlížel tak, až jsem měl strach, jestli nejsem trošku homosexuální… Už se však nejednalo jen o kamaráda jakožto živou bytost, ale o princip, o zásadu, o budoucnost. A taky o jistý druh sázky.

Na nic jsem se nedokázal soustředit. Režisér mi spílal, vím, že právě tenkrát jsem vytvořil několik historek, které v téhle boudě stále ještě kolujou možná, že se jednou dostanou i k vám, tak abyste věděl, jak je chápat…“

„O to se nebojte, vaše vyprávění mě skutečně zajímá…“

„To jsem rád,“ řekl Jílek a na rozdíl od Kalaba nepřeháněl ani trošku. „Ve středu v jedenáct hodin prošel kolem mě listonoš bez povšimnutí. To byla poslední příležitost. Začínal jsem si vyčítat, že jsem vůbec k něčemu podobnému přistoupil… V jednom z mých záznamů, bylo to líčení rozmíšky Marčákovy party, jsem se zabýval podobným problémem: není-li pro člověka prospěšnější iluze… Mnoho šťastných manželství je ostatně založeno právě na tom, že partner nikdy nepátrá po podrobnostech. Nemyslíte?“

„Myslím,“ přisvědčil druhý teoretik Kalab.

„Před představením jsem zašel na pár frťanů, i když před představením zásadně nepiju…“

V zrcadle zahlédl láhev, a tak urychleně upřesnil: „Toto je samozřejmě výjimka…“

Kalab smutně přikyvoval; pak pronesl sentenci hodnou starého kasaře Vítka:

„V lidech se nevyznáte…“

„Počkejte,“ přerušil Jílek, „to ještě není u konce: ve dvě hodiny v noci mě probudí bouchání na dveře. Kamarád přijel. Snad prožíval po celou dobu něco podobného: mě pronásledoval listonoš, jeho dopisní papír. Tři večery se pokoušel dopis sesmolit. Abych mu věřil, měl ten stoh poničeného papíru s sebou, určitě by si za to koupil litrovku rumu. To, co mu vycházelo, mohl poslat nanejvýš tak někam do rubriky Čtenáři nám píší, nikdy ne kamarádovi, se kterým prožil pět let. Hned po představení nasedl do osobního vlaku a přijel mi říct, jak se má. Dvě a půl hodiny jsme spolu proklábosili, pak musel na stop. Měl svoje zkušenosti, musel chytit dálkaře s mlíkem. Služební vozy by mu nikdy nezastavily, do embéčka by ho vzala jedině tak vdova, která má z tělesné potřeby skoro vidiny… Víte, toho kamaráda byste musel vidět. Jeho obličej se prostě nedá popsat, ale jak promluví, tak holky zpravidla na jeho obličej zapomínají. Pravděpodobněji to však nebude tím, jak promluví, ale…“

„Ano, a právě tento kamarád vás v noci z pátku na sobotu volal,“ vmísil se Kalab.

Vmísil se jednak proto, že spěchal, jednak proto, že se obával zasvěceného exkurzu do řemeslných tajů sexuálního života Jílkova kamaráda.

„Jo, asi se dostal do bytu kočky, která už stačila zapomenout. Po půlnoci už neměli co dělat, povídat si s ní určitě neměl o čem, protože on lovil zásadně v těchhle vrstvách; vyznal se, věděl, že komplikace, to by bylo něco, co by potřeboval ze všeho nejmíň. Tak zavolal kamarádovi,“ rekonstruoval průběh Jílek.

„V kolik hodin vás volal?“

„Ještě jsem si ani nedal papír do stroje. Tak tedy v půl jedné, možná o několik minut později…“

„Byl to dlouhý hovor?“

„To víte, kamarád to nemusel cvakat. Upřímně vás varuju: kdyby náhodou někdo…“

„Dám si pozor,“ ujistil Kalab; byla to zvláštní pocta, když Jílek varoval před vlastními soukmenovci.

V průběhu posledních vět Kalabovi nemohlo uniknout, že Jílek pokukuje po ciferníku Kalabových hodinek, který se odrážel v zrcadle (snad jeho vlastní hodinky neměly podobný osud jako primky Junkova Informátora?). Kalab se zvedl. Cítil, jak se mu dělá dobře. Člověku někdy stačí ke štěstí málo, třeba jen možnost natáhnout skrčené nohy. Jílek už nepokukoval po Kalabových hodinkách, ale po láhvi bikavéru, kterou sotva načali a jeho host přece říkal, že si ji nese domů… Kalab však láhev naprosto přehlédl. Kdyby se dokonale vyznal v Jílkových pohledech, zjistil by, že tentokráte všechno převyšuje vděčnost.

„A ještě něco Mistře, co říkáte té Soluně?“

Jílek, který po celou dobu sledoval jen Kalabův odraz v zrcadle, se najednou otočil celým trupem:

„Soluně? Co je to Soluna?“

Ani o něm se nedalo předpokládat, že by své finanční přebytky ukládal do zlata. Že by skutečně dosud nevěděl, k čemu tam došlo?

„Zlatnická prodejna v ulici Na hrázi,“ napovídal Kalab.

Jílek zneklidněl, spíše to však byl jen neklid literáta.

„Skutečně nic nevím. Co se tam stalo?“

„Někdo vyloupil nedobytnou pokladnu. Pravděpodobně k tomu došlo před vraždou Karla Marčáka. A všechno nasvědčuje, že mezi oběma případy je úzká spojitost.“

„Pane na nebi,“ zaskučel Jílek: „Já už se z toho skutečně pomátnu. Zase se něco semele, a já se o tom dovím poslední! Copak už se z toho stane pravidlo? Správně bych to přece měl vědět ze všech lidí první. Vy a já,“ spíše ze zdvořilosti přiznal určité právo i státnímu orgánu. „Udělali kačenu,“ zasnil se o události, jakou doposavad prožíval jen z cizího vyprávění a ve vlastních představách; alespoň se tedy pochlubil odborným termínem.

„Můžete poslat na výzvědy inspicienta,“ navrhoval Kalab.

„To nejde, to nejde,“ lkal Jílek. „Jednak se člověk nemůže na pokračování zesměšňovat, jednak nestačí brát všechno z druhé ruky… Udělali kačenu, no dobře, ale když mi to někdo jenom řekne… Copak jste nečetl záznam z vyprávění kasaře Vítka? Nikdy se nedostanete pod povrch.“

„Chtěl byste si snad nějakou kačenu taky udělat?“ zeptal se znepokojeně Kalab.

Jílek se zarazil, asi mu dodatečně bliklo, s kým mluví.

„Udělat ne, aspoň ji vidět! Jinak nebudu psát příběhy, ale vždycky jenom vyprávění. Mezi tím je přece rozdíl.“

„Jestli máte skutečně tak velký zájem, zítra vás k té pokladně vezmu,“ slíbil Kalab.

Třeba by to byla částečná splátka dluhu; třeba už by Jílek netrval na těch zážitcích…

Druhého dne si Kalab nechal Jílkovu informaci ověřit. Byla pravdivá: v hradecké meziměstské ústředně existoval záznam o hovoru z Hradce Králové do Klaštic. Volající 50641, volaný 22735 (pro Kalaba známé číslo Miloše Jílka). Hovor podle záznamu započal v 0.38 a trval do 0.53. (Na známost s kamarádem Miloše Jílka ona dáma tedy doopravdy doplácela…)

V devět hodin Kalab Jílkovi zavolal přesně podle slibu a zanedlouho si už pro Mistra zajel. Skvělá etuda Nedočkavosti a Rozechvění. Určitě dnešní noc neprospal.

Kalab s ním chtěl alespoň během cesty společensky konverzovat, ale nebylo to prostě možné. Jílek jenom svíral velký černý sešit, který si připravil pro záznam okamžitých dojmů. Reportážní úvod už v něm určitě měl. Kalab se jenom domýšlel, jak asi je v něm líčen on. Jako Velký Detektiv? Nebo už si vzal Jílek poučení z nabubřelého Marčáka a připadá si jako expert, jehož požádala Bezpečnost o spolupráci?

Předem bylo pravděpodobné, že při pohledu na vypáčenou pokladnu Jílek zajásá, začne hýřit odbornými termíny a črtat do černého sešitu… Místo toho však došlo k nevídanému překvapení. Sotva se Jílek na pokladnu podíval, rozhostilo se mu v obličeji zklamání. Natržené pancíře vypadaly surově, drsně a neurvale. Skutečně z nich nevyzařovalo nic, co by bylo hodno sebemenšího obdivu.

Jílek si neučinil jedinou poznámku. Zase ten věčný svár mezi hodnotou iluze a hodnotou faktu.

Byl rád, když ho Kalab opět naložil a odvezl k budově klaštického divadla. Snad jedině až se mu to rozleží v hlavě…

14

„Nádherná zvěst z terénu,“ přímo hlaholil poručík Junek. „Trochu jsem to zase přiživil z vlastních zdrojů… Tentokráte z trochu lepších,“ dodal, aby se snad vzápětí nestočil hovor na individuum, které prochlastalo hodinky značky Prim.

Kalab si ani nestačil svléknout kabát; kdykoliv ho čekal poručík Junek, nikdy ho ani nenechal svléknout kabát, tím už byl skoro typický. Kalab ho však respektoval.

„Tak se, chlapče, pochlub. Řekněme, že úvod už máš za sebou.“

Junek se zatvářil nevlídně: chtěl svou zprávu jako vždy náležitě vyhrotit; Kalab však měl za sebou zkušenosti s hercem Milošem Jílkem, který se dostal od jednoho nočního telefonického rozhovoru až k sexuálním úspěchům svého kamaráda z Hradce Králové. O opakování nestál.

„Před čtrnácti dny se náš dobrý známý Viktor Zemánek porval s Karlem Marčákem. A pěkně!“

To by tedy nádherná zvěst z terénu byla.

„Jak to víš?“

Junek alespoň tajuplně pokrčil rameny, když mu nebylo umožněno potřebné vyhrocení.

„Stačí ti snad tohle, ne?“

Podal Kalabovi služební záznam hlídkových příslušníků. A pokračoval, zatímco Kalab četl:

„Informátor mi sdělil, že do jejich rvačky zasáhla naše hlídka, tak jsem si nechal vyhledat záznam… To víš, že nikdo z našich kluků si neodpustí všechno patřičně rozmáznout, když už mohl ukázat svoje schopnosti.“

„Dělalo se s tím ještě něco dál?“ zeptal se Kalab.

„Tohle už se bere rozumně,“ vysvětloval Junek. „Nic nezničili, rvali se jen mezi sebou, veřejné pohoršení to taky nijak zvlášť nevzbuzovalo a co si na nich koneckonců vezmeš, jsou to škubani… Prostě to mají u nás jako v kampeličce, až bude trošku větší placení, tak jim to jednoduše připočteme…“

Kalab pochvalně přikyvoval. Jak se však zdálo, nebylo to pro Junka dostatečné. Nakonec to vyjádřil i slovy: „Ničeho sis nevšiml?“

Kalab si přečetl celý text ještě jednou.

„Podívej se, kde ke rvačce došlo!“ napovídal Junek.

„Spojovací ulice,“ přečetl Kalab.

„A kdy?“

„Ve dvacet jedna třicet sedm.“

Teď už bylo Junkovi zřejmé, že svého staršího kolegu vytrvale přeceňoval. Částečně ho to mrzelo, částečně však ho to zbavovalo komplexů méněcennosti a přehnané úcty k vysokoškolskému vzdělání.

„Ano, Zemánek s Marčákem se porvali ve Spojovací ulici. Kousek dál, než byl Marčák zavražděn, až skoro u garáží. Náš hlídkový vůz jel kolem soudu, nějaký chodec je upozornil.“

„Gratuluju,“ řekl upřímně Kalab. „A jak ten hrdinný souboj dopadal?“

„Představ si, že Marčák prokazatelně vítězil. Marčák vítězil nad ranařem Zemánkem!“

V Junkově hlase se skrýval obdiv; sice obdiv člověka z druhé strany barikády, ale obdiv.

Kalab se posadil stále ještě v plášti za svůj psací stůl. Zařazoval si tento poznatek do souvislosti s ostatními: nebyl zanedbatelný, skoro se zdálo, že přišel v pravý čas.

„Dojedeme si pro Zemánka?“ naléhal Junek.

Kalab však stále neodpovídal.

„Bojíš se? A čeho?“

„Stále ještě mi chybí jeden tah střelcem,“ přiznal Kalab. „Nerad bych se unáhloval. Snad nám neuteče.“ Junek zklamaně odcházel. Ještě dřív, než stačil stisknout kliku dveří, Kalab se znova ozval:

„Petře, jak dlouho slouží ten mládenec, co roztrhl od sebe Marčáka se Zemánkem?“

Junek smysl této otázky naprosto nechápal.

„Asi tři roky.“

„A jak dlouho bydlí v Klašticích?“

„Semězdá, že jsem ho tady vídal ještě jako pionýra. Proč?“

„Jenom jsem se potřeboval ujistit, že nejsem sám, kdo nezná v tom vašem městečku jména ulic.“

Junek bouchl dveřmi, až se oddrolilo kousek omítky…

Když je nouze nejvyšší, musí být nablízku boží pomoc, učí jedno pravdivé přísloví. Tentokráte bylo potvrzeno dálnopisnou zprávou z pražské hlavní správy. Výkupně zlata národního podniku Klenoty na Národní třídě byl prodán dámský náramek o váze 83,65 gramů čtrnáctikarátového zlata. Náramek byl poškozen. Jelikož se jednalo o větší výkup, předložil prodávající na zlatníkovu výzvu občanský průkaz. Ten zněl na jméno Anna Fridrichová, stálé bydliště v Klašticích, ulice Bohumila Plevky číslo 19. Podezření pojal vedoucí provozovny až dodatečně, jak už to v takových případech bývá. Klaštice se objevily v jednom z posledních hlášení, které dostal.

Kalab si přepsal do poznámkového bloku nacionále Anny Fridrichové, pro změnu tentokrát očekával příchod Petra Junka on. Musel ho i nějak udobřit.

„Zase Andula,“ prohlásil Junek znechuceně. „Ta si snad nedá pokoj ani v důchodu!“

„Ty ji znáš?“ zeptal se Kalab.

Zeptal se, jenom aby řeč nestála. Překvapený by mohl být, kdyby v klaštickém okrese existoval jediný človíček, o kterém by Petr Junek neměl tušení.

„To éro znají v Klašticích všichni,“ řekl Junek.

Levná vítězství neměl rád.

„Jít s ukradeným zlatým náramkem do výkupny na Národní třídě, k tomu musí být odvaha.“

„Ani ne tak odvaha, jako fakt, že Andula se vyzná. Kamaráde, když půjdeš s ukradenou cestovní vkladní knížkou na hlavní poštu v Praze, ani si tě nevšimnou. Tam je fofr, nikdo pořádně nestačí zablokované účty sledovat. Amatér si myslí, že nejlepší by bylo jít s tou ukradenou vkladní knížkou na poštu v Řetůvce a to je ten hlavní omyl, protože v Řetůvce sedí pupkáč poštmistr, lidi jsou na poli, on nemá co dělat, tatínek byl sedlák, syn má výčitky svědomí, tak se aspoň učí nazpaměť čísla všech zablokovaných účtů, v představách sní o tom, že právě on odhalí pachatele… To by pak už vůbec žádné výčitky svědomí mít nemusel. Největší den jeho života nastane, když ty tam vlezeš…“

„Nepůjdu s ukradenou vkladní knížkou do Řetůvky,“ slíbil Kalab, protože Junek se do své úlohy vžíval určitě víc než Mistr Jílek do role carského oficíra.

„Samozřejmě, že jsem to myslel jen jako příklad, ani nevím, jestli mají v Řetůvce poštu a jestli vůbec nějaká Řetůvka je…“

„Tak jsem to i pochopil.“

Samozřejmě, že Kalabovi byly tyto závislosti už předem jasné, miloval však Junkův způsob výuky.

„Anna Fridrichová má automat nedaleko Soluny. Nevím, jestli patří Jednotě nebo Pramenu nebo Restauracím, všeobecně se tam říká jen U Anduly.“

„Chceš se tam podívat?“

Junek divoce předpažil:

„Ne, Zdeňku, to na mně nechtějí. Tady si prostě nikdo nechce uvědomit, že já se musím projevovat určitým způsobem… Jak vlezu k Andule, začne vykřikovat, že jí tam přestanou chodit kunčofti, to víš, servítek si před pusu nedává. A přísně na ni taky nemůžu, ta by mi to dokázala pěkně zavařit! Nic už bych se nikdy nedověděl.“

„Tak mi aspoň něco o ní řekni.“

„Na svoje roky je dost udržovaná, ještě víc si ale na tom zakládá. Když vypadne z té své kulišárny, není ráda, když jí někdo její zaměstnání připomíná. Nebo když se k ní dokonce hlásí ti, které potřebuje jenom v té kulišárně.“

„Vdaná?“

„Asi pořád ještě jo. Ale manžel před několika lety utekl za nějakou holčičkou, ale ta jak jsem se dověděl, mu dala kopačky. Za moc už jako chlap nestál, navíc už taky nemohl oslňovat tím, co dřív dostával od Anduly. Nedávno se ke mně doneslo, že úplně zpustnul a někde v Praze somruje.“

„Žije tedy sama?“

„Ne, s dcerou. Ale veřejně se se svým potomkem neobjevuje. Ví, že lidi jsou prevíti, hned začnou sčítat. A ona by chtěla, aby jí nehádali víc jak třicet.“

„Peněz má dost?“

„Klidně by si k ní mohl chodit půjčovat předseda Městského národního výboru. Samozřejmě, že to nemá z prodeje okoralých chlebíčků a vlašáku.“

„Poznal jsem malou ukázku. Už se jí dalo něco dokázat?“

„Něco by se jí dokázat dalo, ale nehodilo by to víc jak dva měsíce, možná ještě podmínečně. Škoda pro nás by však byla větší. Jak Andula zanevře, je to počátek konce, jak ji dáme katr, je to úplný konec. Tam je hodně potřebných lidí pohromadě, okamžitě by se rozprchli, svou pracně budovanou síť si můžeš dát klidně k ledu. Takhle se musí kalkulovat, i když v knížkách se o tom nepíše.“

Kalab zavzpomínal, co vlastně v posledních dnech tak pokazil, že od Junka schytává samá ponaučení a rady…

Systematickou prací se podařilo zjistit i původ kasařského nářadí nalezeného v hrobu bývalého klaštického purkmistra J. M. Albrechta. Kromě konkrétního výsledku byla tato akce cenná i jako příklad, že subjektivistické předpoklady nemají být do systematické práce vnášeny: někteří bezpečnostní pracovníci odmítali hloubkovou prověrku na bývalém Marčákově pracovišti Československá automobilová doprava, národní podnik, Klaštice jen proto, že dříve už bylo potvrzeno, že Marčák se s žádným ze spolupracovníků blíže nestýkal.

A právě zde bylo na skládce starého železa nalezeno několik automobilových per, u jednoho z nich pak chyběly tři listy. Laboratorně bylo dokázáno, že jde o shodný materiál. Posléze byla nalezena i potřebná kotoučová fréza; od práce na hasácích a natrhovači ještě nebyla přebrušována.

Že nářadí opatřil přímo Karel Marčák, bylo překvapením. Okolnosti však vyžadovaly, aby toto překvapení nezůstávalo osamoceno.

Překvapením číslo dvě byla skutečnost, kdo se nechal od Marčáka získat: žádný kriminální živel, žádný slaboch se zvýšenou potřebou alkoholu nebo zálibou v kartách, ale funkcionář, automechanik se vzornou pracovní morálkou, otec spořádané rodiny… Prostě měl svou slabou chvilku a podlehl.

Nákresy mu dodal Marčák, ty se bohužel nezachovaly, Marčák je okamžitě po zhotovení požadoval zpět. Automechanikova obrana, že nevěděl, k čemu mají ty podivné předměty sloužit, byla chabá, předem nevěrohodná. Sám se vlastně usvědčil svým dalším doznáním: za provedenou práci měl dostat tři tisíce korun. Českoslovenští řemeslníci patří (pochopitelně, že uvažovány jsou pouze fušky) k nejlépe placeným na celém světě. Tato suma však už přesahovala všechny zavedené černé tarify; muselo tedy jít o něco nekalého.

Peníze ještě nedostal, alespoň to tvrdil. Možná že to byla ona částka nalezená v Marčákově náprsní tašce; s jistotou už se to asi nikdo nikdy nedoví…

A ještě jedno pozoruhodné zjištění došlo ve stejném dnu; také ono se týkalo zajištěného kasařského nářadí: Kousek od klaštického předměstí je stráň zvaná Cibulák. Opuštěné, nehostinné místo. Název dostalo podle dochované ústní legendy po jistém Cibulkovi. Původně prý ten člověk zastával i jisté společenské postavení. Mlčenlivý, se vším svolný pán, nikdo nevěděl, o čem si přemýšlí (jestli vůbec myslí), zničehonic však začal pít, o postavení přišel, protože dávky už přesahovaly množství, jaké je při společenském postavení dovoleno. Z hospod ho vyhazovali, proto chodíval nebohý Cibulka právě sem, koho potkal, tomu blekotal svoje nesmysly, místní lidé se stráni vyhýbali, nezasvěcení prchali jako před bytostí z jiného světa: jeho výkřiky totiž přímo fascinovaly svou debilitou…

Tolik tedy neověřená lidová pověst. Nyní už zbyl z ubohého pomatence jenom popel a toto jméno.

Pod strání Cibulák už se leta povalovalo množství vyřazených, značně prorezivělých ocelových kotlů. Poklidně zarůstaly trávou, stávaly se architektonickou součástí krajiny. Docela dobře by mohly být považovány i za modernistické sochařské objekty.

Důležitější než tyto úvahy však byl nález jakéhosi lidového koumáka (a s největší pravděpodobností současně i vášnivého čtenáře kriminalistických příběhů), který si povšiml, že některé kotle jsou nově poškozeny. Nepřirozeně poškozeny. Svěřil se s tím poznatkem a nyní bylo se šedesátiprocentní jistotou zjištěno, že otvory do plášťů byly zhotoveny právě zabavenými hasáky.

Kdosi si zde tedy udělal své tréninkové pracoviště…

Kruh se začal zužovat. A zvláště v tomto stadiu bylo nutno postupovat s obzvláštní rozvahou, neunáhlit se. Netrhnout splávkem dřív, než háček bude bezpečně v kapří tlamě.

Pět minut před příchodem Anny Fridrichové Kalab uvažoval kromě jiného i o tom, jak asi vypadá dobře udržovaná žena podle kritérií poručíka Petra Junka. Během společné práce ho totiž Junek několikrát překvapil. Jednou upoutala jeho pozornost dáma s chůzí Gustava Frištenského, pro jakou by určitě nebylo zatěžko skočit do jízdní dráhy a zastavit pár splašených koní, podruhé se zase mlsně otáčel za proutkem, který byl dozajista ještě chráněn zákonem… Nic nám totiž neřekne o charakteru, povaze a nesplněných touhách každého muže tolik, jako poznáme-li, co skutečně považuje za pěknou ženskou.

Anna Fridrichová, i když byla zařazena jen do kategorie poměrně dobře udržovaných, napověděla, že Junkovi se jedná s největší pravděpodobností jen o tělo, přesněji specifikováno: o jeho horní část (přičemž účesu si pochopitelně nevšímal). Jeden Kalabův kolega kdysi tvrdil, že od takových ňader musí být zcela zákonitě ploché nohy.

„Říkali mi, abych…“ započala s pohledem strnule upřeným na Kalaba.

Zřejmě očekávala někoho ze známých, nebyla v této budově poprvé. Kalab vstal, obřadně se představil, obřadně podal židli, obřadně nabídl cigaretu a za to všechno se nalokal levné, o to však čpavější kolínské vody Chat Noir.

Zkontroloval občanský průkaz, číslo se shodovalo s číslem v pražském dálnopisu.

„Tušíte, paní Fridrichová, proč s vámi potřebujeme mluvit?“

„Právě že ne… Myslela jsem, že mám jít na dopravní, holka jezdí jako blázen, auťák je na mě – a najednou koukám podle čísla dveří…“

Usmála se tak, že Kalabovým tělem proletěla jako elektrická jiskra obava, aby ho náhodou nezačala svádět.

„Máte pravdu, na dopravce nejste. V minulých dnech jste byla v Praze, nemám pravdu?“

Slabě si odkašlala. Jak informoval poručík Junek, měla toho vždy na svědomí hodně; ze všeho nejdřív si asi potřebovala uvědomit, ze které vrstvy tady začnou ubírat.

„Ale tam jsem se přece ničeho nedopustila,“ řekla s přesvědčivostí, spíše však s prohnaností, jaké by asi každý začátečník uvěřil. „A v podniku vědí, že jsem měla zavřeno, dojednala jsem si to předem.“

„Nevyšetřuju vaše zaměstnanecké problémy. Zajímá mě, co jste prodávala ve výkupně zlata na Národní třídě?“

„Já?“

Její protest byl jen slabý, protestovat však patřilo k dobrému tónu.

„Ano, vy. Nebo jste snad někomu půjčila svůj občanský průkaz?“

Kalab potřeboval předejít úhybu, jakým se projevuje sedm lidí z deseti.

„Ne… ne… To bych ani neudělala…“

„Zlato jste tedy prodávala osobně?“

„Prodala jsem svůj starý náramek. Nebyl mi k ničemu, potřebovala jsem spíš peníze. A všude je samá výzva, aby občané pomáhali národnímu hospodářství…“

„Vaše snaha byla nesporně šlechetná,“ přiznal Kalab. „Říkáte, že to byl váš starý náramek. Jak dlouho jste ho měla?“

„I na to musím odpovídat?“

„Odpovídejte pouze na to, co uznáte za vhodné, nejste podezřelá, je to zatím jen informativní výslech.“

„Já nevím…“

„Nebo jsem se vás snad dotkl? Ukázala jste mi přece svůj občanský průkaz…“

„Nejedná se o věk, ale já fakticky nevím, jak dlouho jsem ho měla. Počkejte…“

„Nepotřebuju to vědět s přesností hodiny,“ pomáhal Kalab. „Klidně mi stačí, když mi to řeknete s přesností na jeden den. Toho snad jste schopna, ne? Tady máte kalendář, bude se vám lehčeji vzpomínat!“

Podívala se na něj zpola nepřátelsky, zpola překvapeně. Kalendář odmítla.

„Na dny? Co tím myslíte? Říkám vám přece, že jsem prodala svůj starý náramek a to vám musí stačit, ne?“

„Bohužel nestačí. A nechcete-li vypovídat informativně, nemusíte. Postarám se o zahájení…“

Toto na ni platilo, nenechala Kalaba ani dopovědět, oč se postará, jejích kšeftíků bylo hodně.

„Co chcete vědět?“

„Kdo vám ten náramek prodal?“

„Nikdo!“

„Nemá cenu kličkovat. Ten náramek pochází z krádeže. Ještě v pátek odpoledne byl v pokladně zlatnické provozovny Soluna. Víte, co by to pro vás obnášelo?“

„Třeba je to jen podoba…“

„Ne, prokazatelně je to ten samý náramek. Jenom ho někdo úmyslně poškodil, aby mohl být prodán jako zlomkové zlato.“

Nervózněla čím dál víc. Navíc se u ní objevovalo něco, co by bylo možno označit jako pocit podvedenosti. „Ten darebák,“ sykla.

„Kdo, prosím?“

Nechytila se.

„Ten darebák,“ opakovala a v náhlém návalu vzteku přestávala vnímat okolí.

„Kde je ostatní zlato?“ útočil Kalab. „Bylo ho požehnaně!“

„Měla jsem jenom náramek.“

„Zase kličkujeme?“

„Měla jsem jenom náramek… Můžete se ho zeptat!“

„Koho?“

„Vikiho Zemánka.“

Rázem se jí ulevilo. Kalab totiž nepokračoval v podezírání, dal najevo celým svým chováním, že tomuto přiznání věří a že je vlastně i očekával.

„Jsem rád, paní Fridrichová, že jsme se dohodli. Kdy vám náramek přinesl?“

Byla skutečně chytrá. Věděla, kam až může se svým zapíráním dospět; navíc nepociťovala sebemenší stavovskou nutnost někoho jiného chránit.

„V sobotu dopoledne. Bylo to v sobotu dopoledne,“ upřesnila, když si podvědomě zrekapitulovala sled posledních dnů. „Říkal, že ho má po babičce.“

„Říkat to mohl. Nebylo vám ale přitom divné, že náramek je čerstvě poškozený?“

„To jsem udělala já,“ přiznala.

Rafinovaně bránila jen svou vlastní kůži. Být tu poručík Junek, hned by věděl, co za to.

„Kolik jste mu zaplatila?“

„Já? Tak pitomá přece nejsem. Vlastně jsem si ani nebyla jista, jestli je to zlato, Zemánek vždycky jen žebral desetikoruny…“

„Kdy měl peníze dostat?“

„Až náramek prodám.“

„Tedy jste mu je už dala?“

„Ještě ne.“

Kalab přešel rovnou ke stolku s psacím strojem.

„Když dovolíte, všechno sepíšeme. Peníze jste ochotna vydat?“

„To se rozumí… Ten darebák…“

Když odcházela, držela kliku tak dlouho, jako by si ji chtěla odnést na památku.

„Skutečně se můžu spolehnout?“ zeptala se po chvilkovém přešlapování.

Kalab porozuměl, oč jí jde.

„V mezích zákona a předpisů,“ odpověděl.

To ji asi příliš neuspokojilo.

„Prej to pro něj babička schovávala, teď mu to dala, dřív než umře, sama cítí, jak se přibližuje Její poslední hodinka… Div mě nerozbrečel,“ vysvětlovala.

Kalab ji doprovodil na chodbu. Bylo mu jasné, že spojenkyni nezískal. Zato kruh se stal ještě sevřenějším. Kalaba napadlo, že poručík Junek bude možná velmi překvapen.

Když Kalab seznámil Petra Junka s výpovědí Anny Fridrichové a vyslechl očekávanou výtku, že to neměl prodat tak lacino, odejel domů. Nyní potřeboval klid, jaký by mu kancelář nemohla poskytnout.

Psal, kreslil grafy, znova pročítal slovo od slova jednotlivé protokoly, jednotlivé výpovědi. Po třech hodinách musel otevřít okno: v garsonce už se nedalo pro samý cigaretový dým ani dýchat. Chvilkami si však pohvizdoval, to bylo dobré znamení.

Hodinu před půlnocí ani si nedokázal vysvětlit, jak to uteklo, vytočil telefonní číslo Petra Junka.

„Potřebuju nutně mluvit s tvou paní.“

„S mou paní?“ divil se rozespalý Junek.

Divil se nejen tomu oslovení, divil se i skutečnosti, co mohou mít ti dva společného.

„Ale ta…“

„Člověče, tak už ji konečně vzbuď!“

V příštích minutách se Kalab stal přímo nedostižným vzorem zdvořilosti a jemného chování. Výsledkem bylo konstatování paní Junkové:

„Samozřejmě, že smí. Smí všude, jen si nepřeju, aby zapomínal, co se sluší a patří. Stěžoval si snad?“

„Spíše naopak.“

„Za deset minut jsem u tebe,“ řekl, když opět dostal k telefonu Petra Junka. „A máš manželku, jakou si ani nezasloužíš, ty podvodníku!“

„Snad ne do Spojovací ulice?“ zeptal se Junek, když směr jízdy vyloučil jiné možnosti.

„Správně, do Spojovací ulice.“

„To jsme nemohli ráno?“

„Bohužel ne.“

Kalab by moc nedal za to, že Junek by byl raději, kdyby mu manželka nedovolila jít ven. Nebo kdyby se mohl vymluvit na to, že mu nedovolila, Kalabovi už se během těch několika dní společné práce leccos vyjasnilo; mnohý mýtus by již mohl zbořit.

Junek poklimbával. Možná, že i tuto jízdu považoval za součást svého snu.

„Co ve Spojovací ulici? Chceš snad něco hledat?“

„Uvidíš. Marčáka a jeho zvyky jsi znal?“

„Doufám.“

Kalab zaparkoval na stejném místě jako v sobotu ráno. Než vystoupili, podal Junkovi útočný nůž.

„Dej si ho do náprsní kapsy saka.“

Junek beze slova poslechl. Ulice byla dokonale pustá, všechno doslova páchlo syrovostí.

„Marčák přichází od Continentalu,“ započal Kalab. „Něco má v hlavě, ale zase ne tolik, jak se zdálo nezasvěceným hostům v Taverně. Nepospíchá, ale zase se neloudá. Proč vchází právě do této ulice, která není zkratkou; která spíše jeho cestu prodlužuje? Vysvětlení už je pro nás jednoznačné: teď už je s někým, kdo může potvrdit jeho alibi. A všechno, co se v průběhu tohoto večera odehrálo, sloužilo k zajištění alibi; nikde totiž není psáno, že vykradení Soluny se podaří stanovit s hodinovou přesností. On je připraven shromažďovat alibi až do pondělního rána.“

„A co vrah?“ nevydržel Junek.

Ospalost z něj opadávala.

„Pravděpodobně už sem přichází s ním, ale to se přesně dozvíme až při výslechu, bude-li ochoten mluvit… Marčák má zapálenou cigaretu. Zapal si cigaretu,“ požádal Junka, aby kopie té osudné cesty byla co nejvěrnější. „Baví se spolu.“

Kalab musel ocenit Junkův herecký talent; i kdyby dal pro tuto rekonstrukci přednost Miloši Jílkovi, nemohlo by to vypadat věrněji. Přesně tak si Kalab Marčákovo chování představoval: Junek jednak změnil chůzi, jednak naprosto suverénně přešel na druhou stranu. Frajer jeho typu přece nenechává nikomu místo po pravici!

Zvolna se nořili do strašidelného zapadáku. Holá žárovka na elektrickém sloupu u popelnic jenom zdůrazňovala ponurost.

„Tady zůstali stát,“ Kalab ukázal rukou tam, kde byl nalezen nedopalek cigarety. „Jejich debata pokračuje, předpokládejme, že v tichém, nevzrušeném tónu. Marčák se nemá proč znepokojovat. Marčák odhodí nedopalek a po chvilce si zapaluje novou cigaretu. Zapalovačem, který byl u něj nalezen.“

Nyní Kalab na chvilku svou reportáž přerušil. Dostal se k místu, které stále ještě bylo logickou trhlinou. Kalab však neměl sklon cokoliv zastírat.

„Zde si ještě nejsem jist, jenom tuším, že Marčák stále ještě měl nůž u sebe. Ten někdo požádá Marčáka o jeho nůž. Ten někdo tedy ví, že Marčák u sebe nůž má a záleží mu na tom, aby ho nadále u sebe neměl. Nebo to má nějaký hlubší smysl. Každopádně je to krajně důležitý moment. Podej mi nůž!“

Poručík Junek instinktivně přendal cigaretu do levé ruky, pravičkou šáhl do náprsní kapsy saka.

„Výborně,“ zajásal Kalab. „Marčák podává komusi svůj nůž, pravděpodobně v těchto místech, cigaretu má v levé ruce. A nedrží ji tak, jako by chtěl v kouření pokračovat, je to držení, jak by se řeklo, přechodné. Až podá nůž, opět si cigaretu přendá do pravé ruky, jak je zvyklý. Jen velmi málo kuřáků bere cigaretu oběma rukama.“

„Jenomže k tomu už se Marčák nedostane,“ doplnil Junek.

„Nedostane,“ potvrdil Kalab. „Ten kdosi ho bodá okamžitě, jak dostane do ruky jeho nůž. Proto měl Marčák zbytky popela v levé dlani. Kdyby držel cigaretu normálním způsobem, popel by opadával na zem. Podej mi nůž.“

Junek vyhověl. Kalab ho vzal do pravé ruky, pak do levé a znázornil bodnutí. Ani vyškolený Junek nestačil zareagovat, tak to bylo v tomto nedostatečném osvětlení překvapivé. Do strany Junek odskočit nedokázal, jenom dozadu. Tam by ho ale musela rána stihnout. Ruce k obraně nepozvedl, přestože při služebních hodinách sebeobrany předcvičoval.

„Máš rozum? Zbláznil ses?“ zanadával.

Octnout se v této uličce s ozbrojeným šílencem, to by taky nebyla záviděníhodná situace… Přepracovaný člověk…

„Ještě okamžik, Petře,“ naléhal Kalab. „Zůstaň na několik vteřin v té poloze těsně před bodnutím.“

Junek však stále ještě postával v opatrném střehu.

„Tak se neboj,“ domlouval Kalab.

„Jedině bez nože,“ stanovoval si podmínku mladší kamarád.

„Tak jo,“ podřídil se Kalab a položil nůž na zem.

„Víš už všechno?“ zeptal se Junek ve voze.

„Vím,“ přisvědčil Kalab.

„Tak povídej.“

„Už musíš vystupovat. Ale možná, že na to do rána přijdeš sám.“

Junek se však k vystupování neměl.

„Jdi,“ pobízel Kalab. „Copak nevíš, že vzájemná důvěra je základem manželského soužití?“

„Ty teoretiku, ty intelektuále,“ vztekal se Junek od domovních dveří. „Však ono na tebe taky dojde.“

15

Ráno Junek do Kalabovy kanceláře přímo vpadl. Určitě strávil zbytek noci ve stavu bdělém a určitě nesnídal.

„Mám pro ně zajet?“

„Pro koho?“

„Pro Zemánka a Cízlera.“

„Jeď. Vlastně jsem tě chtěl o to požádat. Potřebuješ doprovod?“

„Vždycky jsem na ně stačil sám,“ odpověděl poručík Junek s netajenou hrdostí. „Teď budou navíc v práci, mám to lehčí.“

S tím, že by Zemánek a Cízler byli v práci, se sice Junek přepočítal, využívali i tentokráte své pověsti neodolatelných milovníků. Navzdory tomu, že kvůli nové přechodné adrese každého z nich musel rekonstruovat závěr jejich včerejší zábavy (a tedy burcovat další informátory), podařilo se Junkovi tento úkol splnit za necelé tři hodiny.

Přivezl je jako skutečně obávané zločince, snad si malinko léčil i tu pohanu, kterou posledně utržil následkem Kalabovy lidumilnosti: kdo to jakživ viděl, dělat těmhle škubánkům taxikáře, odvážet je služebním vozem zpátky tam, odkud byli přivezeni?

Kalab stál před svou kanceláří. Junek nechal oba předvedené dole, přišel se zeptat na podrobnosti. Chtěl vstoupit dovnitř, Kalab ho však zadržel.

„Počkej, teď tam nechoď,“ požádal Kalab.

Junka tato výzva překvapila.

„Kdo je tam?“

„Uvidíš,“ řekl Kalab od dnešní noci už poněkolikáté.

„Snad ti nedělají kontrolu?“

„Ne.“

„Musels vyklidit kancelář?“

„Taky ne.“

Žádná jiná eventualita Junka nenapadla, protože jak sám říkával – v téhle boudě už se člověk nemůže divit ničemu, nedovedl si však představit nic dalšího, co by vylučovalo Kalabovu přítomnost.

„Co tedy?“

Kalab vycítil, že napínání již bylo dosti.

„Je tam vrah Karla Marčáka. Právě se ke všemu přiznal,“ řekl a ještě pevněji sevřel kliku dveří. „Čekám, až se trochu sebere. Bylo toho skutečně moc…“

„Vrah Karla Marčáka?“ přímo se vyděsil Junek. „Na tohle tedy nemáš právo!“

Odstrčil Kalaba ode dveří, otevřel je a ohromeně zíral na klaštickou Mireille Mathieu – Janu Kováčovou. Seděla s ohnutými zády, a když se otočila, bylo vidět, že po celých tvářích má rozmazané černé líčidlo…

„To nemyslíš vážně…?“ vysoukal ze sebe Junek, když se dostal z prvního šoku.

„Bohužel,“ řekl přesvědčivě Kalab.

„A co Zemánek s Cízlerem?“

„Hned přijdou na řadu. Mají asi na svědomí tu weissovku v Soluně.“

„Ne marčákovci?“

„Ne marčákovci. Ti ji jenom chtěli mít na svědomí.“

Tohle už bylo příliš i pro otrlého Junka. Připadal si jako učedník.

„Hele, nechtěl bys to říct aspoň trochu popořádku, když už sis to upekl beze mne?“

„Bez tebe? Co to mluvíš za nesmysly? Bez tebe bych s tímhle případem nehnul,“ hájil se Kalab. „A řeknu to třeba před okresním náčelníkem!“

Junek se zalekl nejhoršího: Kalab mluvil tak, jako by to myslel smrtelně vážně.

„Nojo, nojo, raději povídej,“ řekl skromný Petříček.

Kalab nechal odvést Janu Kováčovou, připravil dvě kávy a posadil Junka naproti sobě ke stolu:

„Marčák se objevil v Klašticích před šestnácti měsíci. Do Klaštic se dostal právě proto, že se zde uvolnil byt po jeho rodičích, a s Janou Kováčovou se v rekordně krátké době seznámil asi proto, že měl zmíněný byt. Mám za to, že Jana Kováčova byla zpočátku typem dívky s naprosto normálními představami a cíli, spíše všechno u ní bylo důsledkem jejího venkovského původu ještě vyhraněnější. Ke splnění svých tužeb si však vybrala toho nejméně vhodného člověka. Je možné, že Marčák v té době také proti rodinnému hnízdečku nebyl. Vrátil se právě z výkonu trestu, do té doby byl vlastně stále bezprizorný, najednou měl vlastní byt, Jana Kováčové byla navíc kuchařkou… Jenomže záhy se opět dostával do vyjetých kolejí, za tento způsob života se dokonce styděl. A to si Jana Kováčová uvědomovala, současně se i bála zklamání vlastních rodičů. Musela si u nich vybojovat mimo jiné, že mohla s Marčákem bez oddání žít.“

„Kvůli tomu ho ale nemusela vraždit,“ přerušil poručík Junek.

„Nemusela, ale situace se vyvíjela dál. Marčák si dal dohromady partu, moc bych za to ale nedal, že už si ji dával dohromady s jistým dlouhodobým záměrem: skládala se v podstatě, promiň mi ten neslužební výraz, ze samých bulíků. Dva z nich ze sebe sice dělali místní ostré hochy, proti Marčákovi to však byli bulíci. V partě se Marčák dostával do stále vyhrocenějších sporů s Jaroslavem Voděnkou, který byl do té doby nekorunovaným králem trojice. O poměrech nám podává výjimečně dobré svědectví Miloš Jílek. Marčák je skrytý sadista, chce z vlastní kratochvíle postupovat až do Voděnkova ukázkového zničení. Ví, že Voděnka není schopen opravdového činu, oslňoval jenom slovy; jakmile dojde ke skutečné akci, pozná Holický s Fajfrlíkem, s kým měli tu čest. A Voděnka to ví taky, sleduje přípravy skutečně velkého podniku: vyloupení Soluny. Marčák by se stal bohem.“

„Teď ti nerozumím,“ upozornil Junek.

„Plán byl následující: Marčák opatří kasařské nářadí a provede hlavní typování, celkem solidní řemeslník Holický se naučí na kotlích pod Cibulákem pracovat s hasáky, tady bychom se možná trošku víc měli podívat na starého Vítka, do Soluny pak vniknou společně s Fajfrlíkem. Marčáka jsem osobně nepoznal, ale to, že nechal Fajfrlíka a Holického vytvářet mileneckou dvojici, mi ho charakterizuje ze všeho nejpřesněji. Nevidíš v tom jednak nadhled, jednak výsměch té dvojici? Doposavad se o nich jen mluvilo jako o nerozlučných kamarádech, on je přímo zkarikoval na milence… Voděnka byl při všech přípravách důsledně přehlížen, jak jsem říkal, jeho likvidace měla být totální. Voděnka se však přece jen něco dovídá, zoufalství, sám víš, na čem si tihle hošánci v životě zakládají, pohání jeho mozkové závity. Ve Voděnkovi se rodí rafinovaná pomsta, skutečně rafinovaná. Ví, že nářadí bude ukryto v hrobce bývalého klaštického purkmistra J. M. Albrechta, ví, kdy mají Holický a Fajfrlík z Taverny odejít, ví, že mají do Soluny vnikat zepředu, ví, jakým způsobem bude obstaráno alibi tohle taky asi bude vliv starého Vítka, vzpomínáš si snad na jeho líčení? A konečně Voděnka ví, že Marčák má nepřítele ve Viktoru Zemánkovi. O tom, že by si Zemánek a Cízler rádi vydělali, nepochybuje. Proto ve Voděnkovi vznikne rafinovaná kombinace: co když Zemánek s Cízlerem předejdou svou konkurenční dvojici Holický-Fajfrlík? Bylo by to pro ně všestranně výhodné: půjdou si pro nářadí do hrobky, do provozovny Soluna vniknou zadem, vypáčí pokladnu, vyberou zlato a peníze. Nářadí vrátí, aby bylo k dispozici marčákovcům, sami si pak dělají alibi v Jezerské vinárně a v Continentalu. Taková je aspoň moje konstrukce.“

„A kdo podle tebe volal, že se máme jít ke hrobce J. M. Albrechta podívat?“

„S největší pravděpodobností jeden z těch dvou, ale to se snad dozvíme, když už jsme nuceni zapisovat anonymní telefonáty jako na četnické stanici v Počernicích… Bylo to však bezesporu v souladu s Voděnkovým plánem: svalit všechnu vinu na marčákovce. On sám by pochopitelně ze všeho vypadl: nářadí neměl v ruce, oni se mu s ničím nesvěřovali, z Taverny se prokazatelně nevzdálil.“

„Kdo by to do Bimbouše řekl?“ kroutil hlavou Junek.

„Věděl moc dobře, že tím zničí hlavně Marčáka; vždycky říkal, že je to podrazník, že chce Holického s Fajfrlíkem zneužít: nebude těžké dovést je náznakem k tomu, že Marčák už má dávno peníze a zlato u sebe, je dva potřeboval jenom k tomu, aby vlastně na ně mohlo všechno spadnout. Proto je velmi zajímavé svědectví Miloše Jílka: když se Holický s Fajfrlíkem vrátili z neúspěšné výpravy, vyhýbali se usilovně Marčákovi, zato začínali navazovat kontakt právě s Voděnkou.“

„Marčák tedy zemřel, aniž se dověděl, že pokladna už byla vybraná,“ poznamenal Junek.

„Zní to skoro románově, ale asi tomu tak bude. Předpokládám, že podle instrukcí se už nemělo toho večera o výsledku mluvit, všichni museli dělat podnapilé. Pak bylo povinností každého jednotlivce, aby si zajišťoval vlastní alibi. Proto se například rozdělila nerozlučná dvojice Holický-Fajfrlík. Každý si musel vybrat pro cestu domů jiného společníka. Kdyby šli sami dva, nebylo by to alibi. Abych se přiznal, když jsem se dověděl, že byli rozděleni, měl jsem před sebou první skutečnost, která mi nehrála.“

„Ale pořád mluvíš jenom o Soluně…“

„Ta totiž s Marčákovou vraždou úzce souvisí. Rozpory s Janou Kováčovou vrcholily, teď už Marčákovi přímo překážela. Styděl se za ni před partou, uvědomoval si, že s ní se v žádném případě nemůže vrátit do Prahy. Navíc se začala objevovat ona neznámá blondýnka, v jejímž doprovodu přicházel do Soluny. Jana Kováčová zkoušela všechno, jak se mi svěřila: vyhrožování, prosby, sliby. A tušila, že se něco rozhodného chystá. Možná, že zjistíme Voděnkův vliv i zde, choval se skutečně jako Jágo, rafinovaný našeptávač. Oné noci se sešli jen zpola náhodou, Jana Kováčová přiznala, že Marčák padl do její nastražené sítě. Jindy si však zásadně schůzky nedávali, to znamená, že ona musela vědět něco konkrétního, nic jsem se však od ní nedověděl, asi svého zpravodaje kryje.“

„Že by jí řekl přímo o Soluně?“ zapochyboval Junek.

„O Soluně přímo ne. Spíše jenom naznačil, že se toho a toho dne něco přihodí. Náznak je přece mnohem deptavější než věcný fakt… Zašli s Marčákem do Spojovací ulice. Vyprávěla mi o tom podrobně. Tam se ho doprošovala. Chtěla jeho nůž, jak jsem tušil, bylo to spíše symbolické gesto, ženský přístup. Marčák jí nůž dal, současně cynicky oznámil konec a ona v návalu prvního afektu bodla… Z toho, že jí oznámil konec právě teď, bych usuzoval, že byl o úspěšnosti akce přesvědčen. Myslel si, že už je v balíku.“

„Hezky se to poslouchá, jenomže to už je jenom dodatečná dedukce. Jak jsi dospěl právě k Janě Kováčové?“

„Na mém místě by k ní musel dospět každý. Tady se totiž dala přímo ukázkově uplatnit vylučovací metoda podezřelých. Nastal skutečně paradoxní a možná neběžný případ: protože se vražda odehrála v zapadlé noční uličce, kudy se běžně nechodí, protože byl Marčák zavražděn svým vlastním nožem a protože se nebránil, naopak: do posledního okamžiku pokojně vykuřoval, byl každý tím méně podezřelý, čím více Marčáka nenáviděl. Chápeš to? Marčák mohl vejít do Spojovací ulice jen s člověkem, od kterého žádné nebezpečí neočekával, s člověkem, jemuž bez obav vydal svůj nůž. Nemohl tedy vejít ani s Cízlerem, ani se Zemánkem, ani s Holickým, – tím méně pak se svým úhlavním nepřítelem Voděnkou. A víš, co mě v Janě Kováčové utvrdilo? Vlastně ty to nemůžeš vědět, já jsem se ti s tím nepřiznal: když jsem byl u ní v bytě, udělala mi skutečně protekční biftek. Když krájela cibulku, musel jsem obdivovat její hbitou levičku. A Marčáka mohl zavraždit jenom levák, jestli sis toho všiml, potvrdilo se to právě při naší noční rekonstrukci: Marčák byl frajer, když jsi ho ty zastupoval, zcela automaticky jsi přešel na mou pravou stranu. Marčák nedával nikomu čest, ani Janě Kováčové. Stála tedy po jeho levici i u těch popelnic. Pitevní nález uvádí, že osa vražedného předmětu měla sklon směrem k páteři. Mohl ho tedy bodnout jenom levák. A zleva… Když jsem četl protokol poprvé, byl jsem zklamán. Pak jsem poznal, že nám pomohli jako nikdy dřív.“

„Co ale dělal Marčák v Continental?“

„Jedno z tajemství, které si Marčák odnesl s sebou do hrobu. Mám však pravděpodobné vysvětlení: chtěl telefonovat herci Jílkovi, asi s ním chtěl strávit zbytek noci. S Janou Kováčovou se ještě v této chvíli nesešel, jinak by mu k alibi postačovala ona. Jílek však měl dlouhotrvající meziměstský rozhovor.“

„To by souhlasilo,“ přiznal Junek. „Překvapuje mě ale síla té holky. Musela přece Marčáka odtáhnout.“

„Mě nepřekvapovala od okamžiku, kdy mi poprvé stiskla ruku,“ vysvětlil Kalab. „Kamaráde, v kuchyni, to je makačka.“

A oba při tom mysleli na něco úplně jiného, v podstatě však na totéž…

Komplikace nastaly jen s hledáním odcizeného zlata. Ale to když dovolíte, bude zase další příběh.