František Uher

Temná pole

První cesta: Hamburk

1

Oceán se podobal mrtvole s cínovým příbojem vlasů. Těžké, rychle plující mraky mu dodávaly hrozivý vzhled, nízký půlměsíc barvu a osamělá loď na obzoru svými polohovými světly střípek naděje.

Přes okenní mříže jsem pozoroval hladinu, kamenité útesy a část dvora, obehnaného vysokou zdí z hrubě opracovaných kvádrů. Byly to pěkné mříže. Bíle natřené, ozdobně zprohýbané, ale přece jenom mříže.

Z přízemí ke mně doléhal zpěv. Žena, kterou jsem dosud nespatřil, zpívala trochu chraplavým hlasem starou píseň, vyjadřující obdiv k moři, lásku i nenávist, jakou lidé pociťují k tomu, kdo jim dává obživu a na němž jsou absolutně závislí. Ačkoli právě ona byla patrně víc závislá na osobách, které nemají s nekonečnými vodními plochami mnoho společného.

Nápor větru rozvlnil koruny neviditelných stromů.

Zavřel jsem okno, usadil se v proutěném houpacím křesle a pozoroval pokoj, v němž jsem už znal každou maličkost. Šestý týden jsem žil mezi jeho čtyřmi stěnami, šikmým stropem a podlahou, skrytou pod umělou hmotou těžko definovatelné barvy. Za tu dobu jsem pochopil, jak se cítí ryba v síti.

Holé zdi. Prasklé zrcadlo nad umyvadlem připomínalo zjizvenou tvář. Skvrna na stropě vypadala jako stará mapa. Tvrdé lůžko. Ke kulatému dubovému stolu, připevněnému k podlaze, patřila jediná židle. Prázdná skříň. Neměl jsem nic, co bych do ní uložil. Kovový popelník a veliký, hranatý plynový zapalovač. Plochý modrý balíček cigaret značky Gitanes jako pravidelná příloha k snídani. France Soir pro ukrácení dlouhé chvíle. A televize. Chabé, málo objektivní a velice jednostranné spojení se světem.

Šest týdnů jsem neviděl jiného člověka než Gastona, dvoumetrového vazouna s narůžovělou holou lebkou, tváří Vysloužilého boxera, netečnýma očima a úsměvem, který nesliboval nic dobrého. Považoval bych ho za němého, kdybych občas nevyslechl jeho hádku se ženou. Možná to byla jeho žena. Nezeptal jsem se, stejně bych se odpovědi nedočkal. Charakteristické nářečí potvrzovalo předpoklad, že dům leží na bretaňském pobřeží. Zpočátku jsem se pokoušel navázat s Gastonem hovor. Betonová stěna působí družnějším dojmem. Stále chodil ve volném kostkovaném saku. Podpažní pouzdro s pistolí utajit nedokázalo.

Zapnul jsem televizi. Běžely reklamní šoty, vyznačující se střídmým množstvím dobrých nápadů a neuvěřitelným nevkusem. Železnice se vnucovala obehraným a v době mimoúrovňových křižovatek málo přesvědčivým sloganem „Jezděte vlakem, auta a autobusy stojí u závor“.

Vítr přinesl prudký déšť. Daleko nad mořem se zablesklo.

Reklamy vystřídal kriminální seriál o mladém, svérázném komisaři, jemuž učarovala okatá teroristka. Pustila komisaře k vodě, aby nakonec zemřela v jeho náručí. V posledních metrech filmu komisař zavrhl svou policajtskou minulost i budoucnost a vyhledal chatrnou bárku, aby s posádkou naivních idealistů vyrazil na ušlechtilou plavbu s cílem zachránit pro tento svět poslední modré velryby.

Také bych rád nastoupil na nějaké plavidlo a opustil Bretaň. Věděl bych kam. Až příliš dlouho jsem se potloukal světem, abych netoužil po návratu. Chodit známými ulicemi, pozorovat lidi, naslouchat jim. Být doma. Jenomže dveře za mými zády chránily důkladné zámky a okno překrývaly mříže.

Bouře ustoupila stejně rychle, jako přišla.

Do monotónního šumivého převalování mořských vln se zasekl sílící zvuk. Motor automobilu. Nebyl to peugeot, jímž Gaston občas přivážel proviant.

Opatrně jsem přistoupil k oknu. Do dvora vjel světlý mercedes. Vystoupili dva muži a chvatně přešli k vile. Bouchnutí dveří znamenalo jediný zvuk, který do podkroví dolehl.

Zase jsem slyšel jenom oceán.

2

Na vrzajících schodech zazněly těžké kroky. Zastavily se, v zámku zaskřípal klíč a Gastonova holá hlava nahlédla do pokoje. Vždycky přicházel tak opatrně, abych snad nečíhal s nohou od židle.

„Zdravím vás, příteli,“ řekl jsem stejně přívětivě jako po všechna předchozí jitra.

„Pojďte,“ houkl drsně, ale na hranaté tváři se objevily nesmělé stopy lidskosti.

Protáhl jsem se. „Konečně! Už mě trápila dlouhá chvíle. Číst celé dny stejné noviny, to je otrava. Mohl jste si předplatit zábavnější plátek.“

Odhrnul cíp saka a významně poklepal na kožené pouzdro. „Hoďte sebou! Šéf si potrpí na dochvilnost.“ Neznělo to však naléhavě. Gaston byl možná v jádru bodrý člověk a role žalářníka mu neseděla. Proto ji přehrával. Vypadal příliš drsně, než aby takový skutečně byl.

„Šest týdnů si hraju na lva v kleci, a najednou máte spěch.“

„Nevidíte situaci ve správném světle,“ ušklíbl se. Mohutná záda opřel o rám dveří. „Nikdy mě nenapadlo, že králík si může připadat jako lev. Kdybych se vás zbavil, dám na modlení.“

„Nebyl jsem špatný host,“ namítl jsem. „V roli hostitele jste se mohl cítit jako doma.“

„Nebyl jsem špatný hostitel,“ odsekl Gaston. Číhavě mě pozoroval. „Nebo snad máte nějaké stížnosti?“

„Spoustu.“

„Možná tady uvíznete,“ pronesl varovně a nasadil výraz hladového šakala. „A možná…“

Celých šest týdnů jsem zvažoval tu druhou možnost. Děsivou a nevábnou. Stále zůstávala aktuální.

„Zmínil jste se, že šéf má rád dochvilnost,“ připomenul jsem, aniž bych se hnul z křesla. „Třeba s ním vůbec nechci hovořit.“

Přejel si dlaní po obličeji, jako by chtěl zaplašit nepříjemný sen. „Na váš humor bych si asi musel dlouho zvykat, aby mi byl stravitelný.“

Dopřál jsem si ještě pár sekund. Nečekal mě zábavný dýchánek. Potom jsem se loudavě zvedl a prošel těsně kolem něho. Dupal za mnou jako malý slon. V hale mě uchopil za rameno a postrčil do prostorné místnosti. Měla dvě široká okna. Levé hledělo do oprýskané zdi garáže, pravé vedlo k moři. Prostor a zeď. Symbolická okna.

U malého baru stál drobný člověk s chladnou, vychytralou tváří. Dokonale oblečený, sympatický jako náledí a právě tak kluzký a nebezpečný.

„Dobré jitro, pane Kusaku,“ pronesl s jemnou ironií a zastrčil prsty za průramky vesty. Snad se viděl jako malý Napoleon nad šachovnicí lidských osudů. Velikášství je nakažlivější než mor. Také nadělá větší škody.

„Dobré jitro, pane Pétaixi,“ odpověděl jsem. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Velmi dlouho,“ připustil vlídně. Byla to vlídnost, která studila jako rampouch. „Práce a starosti. Jste trochu pobledlý.“

„Nedivte se. Chyběly mi procházky na čerstvém vzduchu.“

S Pétaixovým příchodem ožila řada událostí. Mnohé bych raději považoval za zasuté, bezvýznamné, skončené. Nic než uzavřené kapitoly. Jenomže román zůstal nedokončený. Někde se rozhodlo o jeho pokračování. Jinak by se Pétaix neobjevil.

„V naší práci musíme občas zapomenout na minulost. Škrtnout ji. Nevidět. Vymazat.“ Usekával slova jako zvadlé růže, aniž by tajil, že jejích ostny mají zranit. „Přijel jsem za vámi s nabídkou.“

„Nemám zájem,“ řekl jsem klidně. „Nemůžu vám nic prodat.“

„Myslete věcně! Máme zájem o vaše schopnosti.“ Doprovodil věty přezíravým gestem a udělal několik rychlých krátkých kroků. Snad uvažoval o formulaci dalších vět. „Nemáte před sebou rozcestí. Stojíte na pokraji kráteru, od kterého vede jediná cesta. Uvědomte si, že váš osud určím já.“

Mlčel jsem. Neřekl nic nového. Neživili mě šest týdnů, abych se vrátil do policejního vězení nebo aby mě nechal uletět jako slavíka. Také nebyl takovou osobností, aby mohl rozhodovat podle vlastního uvážení. I on byl figurkou na šachovnici vyšších zájmů.

„Víme o vás všechno,“ pokračoval arogantně. „Víme mnohem víc, než si sám pamatujete.“

Slova. Nic než slova. Stále jsem mlčel.

„Uvažoval jste o spolupráci?“ Tvářil se, jako kdyby nabízel polovinu Rockefellerovy nadace, a přemýšlel o uzavření dohody, ze které by mu něco spadlo do vlastní kapsy.

„Můžu odmítnout?“

„Teoreticky.“ Trochu se předklonil. „Znáte svou cenu. My ji známe také. Schopných lidí není nikdy nadbytek. Vždycky jste pracoval sólově. Potřebujeme člověka vašich kvalit.“

Stále stejná, obehraná deska. Když ptáčka lapají… Až na to, že mě lapat nemuseli. Vězel jsem v kleci.

„Přeceňujete mě,“ řekl jsem.

„Chcete pro nás pracovat?“

„Mám postavit na nohy francouzské hospodářství nebo čerpat vodu z podpalubí potápějící se lodi?“ zeptal jsem se drze, protože nerad dopřávám druhým snadné vítězství.

Nenechal se vyprovokovat. Mírně se usmál a pohlédl na Gastona, který svými širokými zády podpíral stěnu. „Přineste nám kávu. Nemusíte pospíchat.“

Zůstali jsme sami. Dva lidé a nahrávací aparatura, která někde pracovala. Musela. To je pravidlo hry. Zákon. Pétaix nepatřil k pracovníkům, kteří by si zapomněli budovat alibi pro případ neúspěchu.

„Žerty stranou, Kusaku!“

„Na legraci nemám ani pomyšlení.“

„Přijímáte?“

„Záleží na povaze práce,“ uchýlil jsem se k taktice postupného ústupu. „Občas se mě zmocňuje přesvědčení, že nastal vhodný čas k odchodu do ústraní.“

„Na penzi nemáte věk. Také neznám nikoho, kdo by vám dal jediný frank. Ostatně, v naší profesi…“

„V naší profesi nezáleží na věku. Rozhoduje psychické opotřebování.“

„Souhlasím.“ Na okamžik zavřel oči. „Také na mne doléhá nesmírná únava. Stále náročnější úkoly vyčerpávají. Vždycky tu nepříjemnou slabost překonám a snažím se radovat z všedních věcí. Z maličkostí se dovedou radovat jenom blázni a moudří lidé. Člověk může dokázat víc, než kolik musí.“

„Když chce.“

„Velice správná poznámka,“ konstatoval suše. „Čekám vaši odpověď.“

Zahleděl jsem se na oceán, jako bych doufal, že mi poradí. Neporadil. Vždy jsem musel stát na vlastních nohách a poradit si sám.

„Seznámíte mě s podmínkami?“ přistoupil jsem k dalšímu taktickému manévru. Příliš mnoho ochoty mohlo vzbudit podezření.

„Platíme dobře.“ Trpělivě si prohlížel nehty, za jejichž ošetřování musel utrácet hezký peníz. Snad si na to právě vzpomněl.

„Myslel jsem pracovní podmínky,“ upřesnil jsem.

„Potřebujeme najít jednoho nebezpečného muže. Má znamenité krytí a dobře zorganizovaný gang. Mohl byste upoutat jeho pozornost.“

„Sami tu práci nezvládnete?“

Neodpověděl. Zahleděl se přes moji hlavu. Možná pozoroval obraz v těžkém rámu, možná viděl mnohem dál. Na čele mu naskočila kolmá vráska.

„Co s tím mužem, když se mu dostanu na kobylku?“

„To už nebude vaše starost.“ Slova zněla jako rozsudek smrti nad osobou, kterou dovedu katovi ke gilotině.

„Dostanu čas na rozmyšlení?“

„Pět minut,“ odpověděl pevně.

„Beru,“ řekl jsem za minutu. „Lenošení mi nedělá dobře.“

Otevřel černou aktovku, ležící na stolku. Podal mi arch papíru a pero. Pečlivě jsem pročetl text a na vytečkovanou linku připojil podpis. Formulace byla velice jednostranná. Zavázal jsem se ke spolupráci, aniž bych získal konkrétní záruku nebo nějakou výhodu. Snad jenom život. Když všechno dobře dopadne.

Zámek aktovky zacvakl.

Vstoupil Gaston s kávou. Střelil po mně nejistým pohledem a rychle se vytratil.

„Jste spokojený s Gastonovou péčí?“

„Staral se o mne lépe než starý žalářník o Edmonda Dantese.“

„To rád slyším,“ prohlásil Pétaix a nenamáhal se předstírat, že mu na Gastonových způsobech mimořádně záleží. „Určitou dobu se ještě zdržíte. Každá akce potřebuje svůj čas. Na přípravu i na realizaci. Perfektně ovládáte němčinu, francouzštinu a italštinu. Rezervy máte v angličtině a finštině. Mateřský jazyk neuvádím. Nedá se předpokládat, že ho budete potřebovat.“

„Krátce jsem žil v Lisabonu,“ řekl jsem s nepříliš výraznou, přesně odměřenou dávkou sarkasmu. Jestli mě celé roky drželo něco na nohou, byla to víra, že mateřštiny ještě hodně užiju. „Domluvím se tam snadněji než v Helsinkách.“

„Nepojedete do Lisabonu.“ Zase se zahleděl na svoje nehty. „Zatím zůstanete v Gastonově péči. Samozřejmě budete mít větší volnost. Podle určitých signálů se hledaná osoba často zdržuje ve Finsku. Proto se zaměříte na intenzívní studium finštiny a dějin umění. Není pro nás tajemstvím, že tato atraktivní oblast neznamená bílé místo na mapě vašich znalostí.“

„Temná pole?“ Použil jsem označení pro obchod s kradenými uměleckými předměty. Ve většině případů nenávratně mizí v soukromých sbírkách na druhém břehu Atlantiku. Jenom zůstávalo záhadou, jak se k té oblasti dostal Pétaix.

„Správně,“ přikývl. Nalil si na dno šálku trochu kávy a přisunul konvici ke mně. „Nějaké další dotazy?“

„Celá závěj,“ řekl jsem. „Především je tu nezodpovězená otázka, proč jste vybrali právě mě a proč se akcí zabýváte právě vy, pane Pétaixi. Oba máme důvody vyhýbat se vzájemným setkáním.“

Měli jsme je. Soupeřili jsme v souboji o tajná nacistická konta ve švýcarských bankách. Před časem žil se ženou, která pro mne dlouho znamenala vlídné útočiště. Možná s ní žije dosud.

Rázně odsunul šálek. Několik kapek černé tekutiny vyšplíchlo na talířek. Znovu se zahleděl na obraz. Tentokrát musel spatřit strašidlo. Utvrdilo mě to v přesvědčení, že i on je pouze vojákem v neviditelném poli tajné války a ješitnost mu nedovolí přiznat tu strohou skutečnost sportovně. Nebo šlo o příliš nebezpečnou záležitost a pod pyramidou událostí jsme mohli zůstat oba.

„Chladne vám káva,“ pronesl s přemáháním. „Do podrobností vás zasvětí pan Duchamp. Zdrží se tady. Později bude řídit vaši činnost.“

Domluvil, zvedl se, uchopil aktovku jako vzácnou kořist a odešel. Zůstala po něm sotva znatelná vůně kvalitní kolínské vody a pocit marnosti. Jako by už dávno bylo všechno řečeno a lidstvo ztratilo možnost vzájemné komunikace.

3

„Maurice Duchamp,“ představil se a natáhl ke mně ruku. Náhodný divák by musel usoudit, že mu setkání udělalo nesmírnou radost. Složil se do křesla, přehodil nohu přes nohu, vytáhl z kapsy pravou dunhillku, pečlivě ji naplnil modrou amforou a se stejnou pečlivostí dýmku rozdýmal. Jeho oči se podobaly skleněné výplni, která jej zaštiťovala od všedních problémů života. Měl trochu klátivé pohyby a vedle uhlazeného, blazeovaného Pétaixe musel vypadat jako udřený sedlák vedle tanečního mistra.

„Vše krásné umírá s člověkem, ne však umění,“ pronesl ledabyle sytým, melodickým hlasem, jako by náš první kontakt potřeboval nějaké moto. Snad jsem měl věřit, že podobnými hlubokomyslnými úvahami obohacuje lidstvo před každým jídlem.

„Leonardo da Vinci,“ řekl jsem. Nerad vzbuzuji dojem, že stojím na tenkém ledě. Jen průměrní lidé oslňují citáty.

Udiveně našpulil ústa. Kdyby na něho promluvila socha odlitá z bronzu, netvářil by se překvapeněji. Potom se přátelsky zazubil, hned však úsměv potlačil, aby si zachoval převahu.

„Budeme spolupracovat. Abychom si tedy vyjasnili situaci a veškeré aspekty společného díla.“ Mohutně zadýmal. „Je známo, že jste se v třiasedmdesátém roce zdržoval čtyři měsíce ve Finsku. O rok později dokonce půl roku.“

„Souhlasí,“ řekl jsem stroze. Dost řečí nadělal Duchamp.

„Železná nutnost, vědět o lidech všechno,“ pronesl Obchodnický. „Pochopitelně nemůžete vystupovat jako turista nebo dokonce náš agent. Zajistíme vám spolehlivou krycí legendu. Až se podrobně seznámíte se svým posláním, odcestujete do Hamburku. Znáte Hamburk?“

„Jednou jsem se tam krátce zdržel.“

„Kdy?“

„To jistě víte.“

„Ovšem.“

Nevěděl nic. Poznal jsem za posledních patnáct let pomalu celou západní Evropu, kus severní Afriky a část Kanady, do Hamburku mě však žádná cesta nezavedla.

„V kterém hotelu jste bydlel?“ snažil se pohotově vytěžit nový poznatek.

„Ve kterém?“ položil jsem si řečnickou otázku. „Pochopte, uplynula řada roků. Snad bych si vybavil podobu personálu z recepce a možná i zařízení pokoje, ale jméno hotelu…“

„Máte pravdu. V naší práci jsou podrobnosti důležitější. V Hamburku se spojíte s jistým Norbertem Schwarzem. Je podílníkem významné soukromé detektivní agentury s pobočkami v osmi městech. Provoz hamburské centrály řídí osobně. Stanete se jeho pracovníkem. Seznámíte se s lidmi a běžnou praxí agentury. Vytvoříte si vhodnou legendu. Pokud budete potřebovat za pobytu ve Finsku informace, poskytne vám je Schwarz. My zůstaneme stranou. Výsledky ohlásíte do Paříže. Způsob spojení domluvíme později. V minulosti jsme Schwarze několikrát použili k oboustranné spokojenosti. Norberta Schwarze totiž zajímá především zisk. Sledujete mě?“

„Velmi pozorně. Stále mi však uniká podstata.“

„Ve Finsku se zdržuje muž považovaný za inspirátora a patrně i organizátora krádeží uměleckých předmětů. Jeho lidé pracovali už v mnoha zemích. Existují fakta, která dokazují, že v zemi tisíců jezer našel bezpečné útočiště. Bylo by ideální, kdyby se vám podařilo proniknout mezi jeho lidi.“

„Finsko měří tři sta čtyřicet tisíc čtverečních kilometrů,“ vylovil jsem z paměti zeměpisný údaj, aby si uvědomil, že mě neposílá do nějakého ospalého městečka.

„Nevěšte hlavu. Třicet tisíc čtverečních kilometrů tvoří vodní plochy,“ přesvědčil mě, že se dobře připravil. „Neznáme jméno, pod kterým se pohybuje. Pochybuji, že by bez zaváhání přeříkal všechna jména, na která měl vystavené cestovní pasy. Ve skutečnosti se jmenuje Henry Lee Yargarian. Američan. Pochází z Lincolnu. To město leží uprostřed Spojených států. Americe se ovšem vyhýbá jako čert kříži. Studoval botaniku na jedné nevýznamné univerzitě v Kalifornii. Narodil se roku 1920. Za světové války sloužil v námořnictvu. Zúčastnil se bojů na Okinawě. V pětačtyřicátém roce se pohyboval v Japonsku. O něco později měl malér. Obchodoval se vším možným a nejraději s materiálem z vojenských skladů. Uklouzl však na nelegálním exportu uměleckých předmětů. K dopravě přes Pacifik používal vojenských letadel. S hanbou odešel do civilu. Seznámíte se s jeho osobním spisem. Máte nějakou otázku?“

„Temná pole patří do sféry Interpolu.“

„Obchod s kradenými uměleckými předměty ohrožuje kulturní dědictví starého kontinentu. Interpol disponuje zkušenými specialisty a osvědčenými metodami. Hrubou práci v terénu ovšem nevykonává. Výsledky jsou v poslední době katastrofální. Rozvoj terorismu a vynalézavost obchodníků s drogami vyžadují značné soustředění sil. Proto jsme byli požádáni o spolupráci. Na věci má zájem i francouzská vláda. Yargarian vytvořil perfektně pracující organizaci. Sám zůstává v ústraní, ale pohybuje nitkami a shromažďuje zisk. Má dceru Pamelu. Pohledná pětadvacítka. Přes Pamelu se pokusili dostat Yargarianovi na kůži Němci.“

„Uspěli?“

„To bychom tady neseděli,“ pronesl Duchamp přezíravě. Pečlivě vyčistil dýmku a uložil ji do plátěného váčku. „Nedávno zemřeli za podivných okolností dva Yargarianovi spolupracovníci. Až příliš se zajímali o irácko-íránský válečný konflikt.“

„Jak zemřeli?“

„Soukromý letoun se zřítil do moře.“

„Komu patřil?“

„Pilot se jmenoval Monroe. Také válečný veterán. Yargarianův dlouholetý přítel. Letěl s ním Ake-Nils Lulander. Dobrodruh. Poznal vězení tří států, další dva pro něho chystaly cely. V určité době měl blízko k pravicovým extremistům. Jaký byl účel jejich letu, není známo.“

„V té oblasti je v posledních letech větší zájem o jiné zboží, než jakým jsou umělecká díla. Abychom za každou událostí neviděli něco nekalého,“ řekl jsem. „Komplikujete vztahy.“

„To je vaše specialita,“ pokusil se zadřít třísku. Nezabolela. Od něho ne.

„Monroe musel mít na krku šestý křížek,“ upozornil jsem. „Příliš starý na to, aby usedl za knypl.“

„Usedl. Vystupoval jako nezávislý majitel firmy, jejíž kapitál reprezentovalo jedno letadlo a zanedbatelné konto v bance. V padesátých letech létal jako vojenský pilot v Africe. Není vyloučeno, že se právě tam seznámil s Lulanderem.“

„Pro koho létal?“

„Většinou pro silnější stranu, protože slabší protivník má obvykle hluboko do kapsy.“

„Monroe mě zajímá. Rád bych o něm věděl všechno. Také o Lulanderovi,“ řekl jsem, když mi ty dva podnikavce vnucoval. „Jestli tvořili články Yargarianova řetězu, zůstala po nich mezera.“

„Pokusím se,“ slíbil Maurice Duchamp nepříliš nadšeně. Musel chápat, že se sotva spokojím se strohou ústní informací. „Yargarianův řetěz má ještě jednu trhlinu. Ve Finsku odešel asi před rokem do penze Aimo Järvinen. Profesor dějin umění. Kapacita. Existuje podezření, že o Järvinena má zájem finská policie. V Helsinkách žije profesorova dcera Anita. Prodává v nějakém knihkupectví.“

„Proč mi o Järvinenovi vypravujete?“

„Zmizel.“

„Yargarian mohl dostat profesora do ústraní, v němž pro něho poklidně pracuje. Nebo se ho zbavil jako nepohodlného svědka. Sám jste se zmínil o rozlehlosti tamních vodních ploch,“ vyslovil jsem domněnku, která byla stejně pravděpodobná jako tucet jiných.

„To jsou pouze dohady,“ namítl. „Poslyšte, šest týdnů jste se stýkal pouze s Gastonem. Není to zlý chlap, jenom maličko svérázný. Použitelný právě pro tu práci, kterou vykonává. Ve vesnici je útulná hospůdka. Nechcete se přesvědčit o kvalitě vinného sklepa?“

Mohl se o ní přesvědčit sám. Jenomže jsem mu visel na krku. Alkohol odbourává hradby, rozvazuje jazyk. Asi dostal za úkol podrobit mě další zkoušce a zvolil nejméně namáhavou a poměrně příjemnou metodu.

„Rád,“ řekl jsem. „Musím si zvyknout na lidi.“

Nasadil důvěrný tón. „Pétaix nemusí vědět, že jsme si vyhodili z kopýtka. Zastává ortodoxní formy mezilidských vztahů.“

„Nemám co tajit a žalovat nebudu také,“ řekl jsem lhostejně. Nerad se spojuji s čertem proti čertu. „Můžete se spolehnout na Gastona?“

„Gaston půjde s námi.“

„Myslel jsem si to.“

Zasmál se a zahájil přednášku z dějin umění. Pokračoval v ní cestou do vesnice i v hostinci. Mával jmény Cranach, Frans Hals, Bellmer, Giorgio de Chirico. Působil dojmem, že Tintoretto a El Greco patřili k jeho přímým předkům a s Juanem Grisem a Utrillem tvořili veselou partu kamarádů z ulice.

Trpělivě jsem naslouchal, komentoval jeho názory souhlasnými nebo udivenými gesty. Věděl o výtvarném umění hodně, znalostem však chybělo zaujetí a zrnko vlastního názoru. Hovořil a hovořil. Snad mi chtěl vynahradit dlouhé týdny samoty.

Na zpáteční cestě ztratil řeč a neustále uhýbal k moři. Gaston rázoval za námi s rukama za zády. Celý večer do sebe sveřepě lil skleničku za skleničkou, přesto byl jeho krok pevný jako na přehlídce.

„Poslyšte, kamaráde,“ pronesl náhle Maurice Duchamp důvěrně. „Slyšel jsem, že jste šéfa ošklivě doběhl.“

„Myslíte pana Pétaixe?“

„Hovořilo se o kontech ve švýcarských bankách. Musíte mít někde bokem ulitý hezký balík.“

„Ani frank,“ řekl jsem zcela podle pravdy. „Vaši kolegové příliš unáhleně zasáhli. Dostali mě. Ta konta získal někdo jiný.“

To už jsem lhal. S radostí. Byl jsem v cíli o prsa před Pétaixem a kořist putovala do Prahy.

Maurice Duchamp se zatvářil otráveně. Zakopl o kámen a hlasitě zaklel. Navigoval jsem jej do správného kursu a přemýšlel o své situaci. Nějak mi „temná pole“ příliš vnucovali. Mířili na velký, blízký a jasně ozářený terč, o němž mi neřekli ani slovo. Těšilo by mě poznání, kdo za ním stojí. Snažil jsem se dohlédnout za roh, byl však vzdálený, a tak mi nezbývalo než doufat, že se terčem nestanu sám.

4

Měla statné tělo dobře živené sportovkyně a ve tváři něco z unavené něhy Degasových tanečnic. Patřila k ženám, o nichž Marlene Dietrichová prohlásila, že jejích rodný list je pouhá pomluva, kterou mohou kdykoli dementovat svým zjevem. Zdálo se, že dlouhý čas očekává změnu k lepšímu, a přece zůstává všechno při starém. Snad doufala, že bych změnu mohl znamenat já, když mi umožnili volný pohyb. Měl jsem z té možnosti obavy.

„Gaston se vrátí až kvečeru,“ prohlásila s významným pohledem. „Víte, že se mně o vás zdálo?“

„Kdy?“

„Často. Znala jsem vaše kroky a vaše prádlo. Byla jsem zvědavá na vaši podobu.“

„Lituji, že jsem vás zklamal.“

„Tak jsem to nemyslela,“ bránila se rozhodně.

„Dostali jsme se do podobné situace. Jedl jsem vaše jídla a slyšel váš hlas, když jste zpívala nebo se dohadovala s Gastonem. Považoval jsem vás za manželskou dvojici.“

Udělala měkký, typicky ženský posunek. Obsahoval přezírání a do jejího hlasu se dostal záchvěv silně připomínající nenávist. „Prosím vás, Gaston! Jak vás mohlo napadnout něco tak absurdního?“

„Vaše hádky měly důvěrný ráz.“

„Můj manžel zemřel. Nevím kde a neznám ani přesné datum jeho úmrtí. Jednoho dne přivezli úmrtní oznámení a verzi o autonehodě. Rakev jsem uviděla až na hřbitově. Do pohřbu hlídali márnici, ale hrobník je bratranec mého švagra. Podařilo se mu rakev tajně otevřít. Při automobilovém neštěstí rozstříleli manžela na kusy. Pověděl mi to až později, abych neprozradila jeho počínání. Neběžela jsem skočit z útesů. Častěji se tady objevoval kominík než manžel, a když už přijel, druhý den jsme si brnkali na nervy. Potom se objevil pan Pétaix s lákavou nabídkou.“

„Platí dobře?“

„O peníze nouzi nemám,“ připustila. Zadumala se nad jiným problémem. Navyklým pohybem odhodila z čela pramen vlasů a nejistě na mne pohlédla. „Jsou dny, kdy je dům plný lidí. Někteří tady byli delší dobu než vy. A často jsem celé týdny sama. To odejde i Gaston. Mockrát mě napadlo, že v takovém mrtvém období by se před panem Pétaixem někdo spolehlivě ukryl právě tady.“

Mohla to být ryze teoretická úvaha. Mohla to být past, a asi byla. Rozhodně dospěla k pozoruhodné logické úvaze. Pod svícnem bývá tma. Jenomže — jak dlouho? Nehodlal jsem o podobné možnosti vůbec uvažovat.

„Čím se zabýval váš manžel?“

„Vystupoval jako státní zaměstnanec. Náplň jeho práce jsem nikdy nepoznala. Uměl mlčet.“ Snad to byla jediná ctnost, kterou mu přiznávala. Ochotně i nerada.

„Nebojíte se tady sama?“

„Vyrostla jsem v podobném opuštěném domě. Tady na pobřeží jich stávalo hodně. Okolí má špatný zvuk. Na útesech ztroskotávaly rybářské lodě. Několik desítek metrů od pobřeží můžete při klidném moři a dobrém počasí vidět tři vraky. Voda je pomalu zpracovává. Nedáme si skleničku?“

„Vy můžete,“ řekl jsem, protože se mi těch důvěrností zdálo mnoho najednou. „Půjdu se projít.“

„Nebolí vás hlava z té hrozné řeči, kterou si přehráváte na magnetofonu?“

„Někdy bolí,“ přiznal jsem upřímně. Finština je zapeklitá řeč.

Od domu vedla vyježděná prašná cesta. Asi půl kilometru běžela rovnoběžně s pobřežím, potom se stáčela do vnitrozemí. Pláně zbarvila žluť hlodášů. Potkal jsem dva chlapce. Tlačili před sebou dvoukolák naložený chaluhami. Rozmlouvali drsnou, hrčivou keltštinou.

Každá země má vlastní charakter. Vlastní půdorys minulosti, přítomnosti i budoucnosti. Vlastní chorobopis. Zaujat cizí zemí, neznámým prostředím, jazykem, jídly, architekturou i krajinou, nese člověk v sobě stopy domova. Vybavují se zcela neočekávaně. Ta chvíle byla právě taková. Nebe se vlnilo, vysoké, jasné, konejšivě modré, s vlídnou hrou světla a teplým větrem od oceánu. Nebyl už vidět, a přece nepopiratelně promlouval velice blízko. Nebe se vlnilo a mělo podobu oblohy z obrazů Jana Zrzavého.

Kolem malého kaštanového háje jsem došel ke hřbitovu.

Ze zatáčky vyplul modrý datsun. Za volantem seděl Maurice Duchamp. Ústa svírala vyhaslou troubel dýmky. Měl na sobě světlou semišovou bundu a kolem krku pestrý šátek.

„Kam máte namířeno?“

„Mezi lidi.“

„Do hospody,“ pohotově konkretizoval moji odpověď.

„Uhodl jste,“ řekl jsem, třebaže jsem vyšel za jiným cílem. Stále živá byla možnost, že budu muset vzít do zaječích.

„Pozvete mě?“ zeptal se ze slušnosti. Odmítnout jsem nemohl. Dobře to věděl, ale jako slušně vychovaný muž se zeptal. „Nastupte si.“

Zacouval ke stísněnému travnatému parkovišti před hřbitovní branou a obrátil vůz k vesnici. Choulila se v malém údolí kolem gotického kostelíka.

„Odjakživa měli lidé hrůzu z ohně a vody. Oheň mohli uhasit nebo uprchnout. Před velkou vodou není úniku. Proto začali hřbitovy budovat na kopcích,“ meditoval poněkud nejistě.

„Také proto, aby měli nebožtíky na očích.“

„Máte pravdu. Pamatuj — prach jsi a v prach se obrátíš,“ pronesl fatálně.

„Děkuji, nechci,“ řekl jsem.

„Navštívil jste zdejší hřbitov?“ probudila se v něm náhlá ostražitost. „Bretaňské hřbitůvky zaujmou cizince řadou pozoruhodností. Ženy jsou pochovávány pod svými dívčími jmény. Na náhrobcích je pouze doplňuje jméno manžela. Sopaultová tam má pochovaného svého muže.“

„Sopaultová?“ zatvářil jsem se udiveně, protože to jméno mi zatím zůstalo utajeno.

„Vaše vzorná hospodyně.“

„Ach tak,“ řekl jsem. „Zmínila se.“

„Co vám vyprávěla?“

„Nic moc. Že manžel zemřel při autonehodě.“

Okosem na mě pohlédl. „Četl jste nápisy na hrobech?“

„Nebyl jsem tam.“

„Ve zdejším kraji musí žít a umírat spousta čestných lidí. Hrdinové, vzorní manželé, znamenití otcové rodin, významní občané. Mizerové jsou zřejmě nesmrtelní.“

„Už Edgar Lee Masters odhalil velkou pravdu, že nápisy na hrobech neříkají pravdu. Jejich hlavním úkolem je pravdu utajit.“

Hřbitovní diskuse se mu patrně zdála neúnosně dlouhá. Lehkým tónem se zeptal: „Jaké pokroky děláte ve finštině?“

„Mírné,“ přiznal jsem.

„Vezu materiály o Yargarianovi, Monroeovi a Lulanderovi,“ poznamenal, když jsme vjížděli mezi první domky. Na jednom dvorku skládali chlapci z vozíku chaluhy.

Hostinec s nápisem Hotel stál hned za kostelíkem. Duchovno s neřestí měly k sobě vždycky blizoučko. Podle počtu oken v poschodí jsem odhadoval kapacitu podniku. Za předpokladu, že majitel s rodinou obývá jedinou místnost, mohl pronajímat pět pokojů. Čtvercový lokál s nízkým stropem zel prázdnotou. Hostinský se tvářil potěšeně, když jsme vstoupili. Patrně mu samotnému bylo smutno a při první společné návštěvě jsme bohatě zaplatili. Především za Gastona. Rozepnutou zelenou košilí se draly na světlo husté narezlé chlupy, široké červené šle přidržovaly na správných místech plandavé kalhoty. Na oblečení si rozhodně nepotrpěl. Spíš na pohodlí.

„Červené,“ pronesl s jistotou.

„Červené,“ souhlasil jsem.

„Červené,“ zavolal, jako by jeho hlas měl znít přes polovinu Bretaně. Nepohnul se však ani o milimetr.

Usadili jsme se u okna. Za chvíli se přikolébala asi dvacetiletá dívka přebujelých tvarů, hlučná a rázná. Náplň její práce byla rozličná, nepochybně jí však měla nad hlavu. Usmála se a její úsměv se podobal puklině v přehradní hrázi.

Nad první skleničkou jsme mlčeli. Nad druhou se rozproudila nezávazná konverzace. Po třetí skleničce se Maurice Duchamp znovu začal projevovat jako znalec umění. Připravil si přednášku o objevení Breughelova obrazu Říční krajina se vznešenou společností na loďce. Obraz zmizel v šedesátém roce z hannoverské Zemské galerie.

Poslouchal jsem a očekával, kdy vstoupí muž s bledě modrýma očima v bodré, konejšivé tváři. Čtyřikrát jsem se vypravil do hospůdky a vždy se objevil. Tentokrát měl omluvitelné zpoždění. Nemohl předpokládat, že mi větší kus cesty usnadní Duchampovo auto.

„Ještě džbánek?“ projevil hostinský zájem o akumulaci.

„Proč ne,“ řekl jsem s tázavým pohledem. Maurice přikývl.

Tiše se otevřely a zavřely dveře.

Usadil se vedle výčepu. Vlnité vlasy rozdělovala přísná pěšinka. Plátěné sako plandalo kolem hubeného těla. Boule na pravé kapse prozrazovala její obsah.

„Pernod,“ požádal tiše. Snad se domníval, že se tím stává méně nápadný. Žil s vědomím vlastního významu a s pocitem síly, který mu dodávala zbraň, výplatní páska a průkaz vyvolávající v některých kruzích úctu i strach. Nepochybně dělal všechno s přesvědčením, že patří k základům společnosti, která by se při absenci jeho záslužné činnosti neodvratně začala hroutit v základech. Poznal jsem hodně takových mládenců. Časem zatrpknou, až přijdou pravdě na kloub a poznají, že znamenají velké nuly.

„Zbytečné opatření,“ postěžoval jsem si. „Myslím to avízo. Kdykoli se objevím, dostane ten pán chuť na pernod.“

Maurice Duchamp mi věnoval nic neříkající, zasklený pohled. „Sopaultová i Gaston mají jasné instrukce. Musíte je chápat a omluvit. Lennoxe také. Důvěřovat znamená prověřovat. Občas narazíme na chytrouše, který nás chce doběhnout.“

Poslední větu určil na moji adresu. Hodlal jsem podniknout řadu kroků, které by mu výrazně pozvedly hladinu cholesterolu v krvi. Lákal mě i stařičký telefonní přístroj na poličce vedle výčepního pultu, ačkoli jsem věděl, že je pro mne nepoužitelný. Také jsem zatím spojení nepotřeboval.

Cítil jsem v kostech důvěrně známý stín propasti. Jednou bych ho rád setřásl. Čekala mě však cesta do Hamburku a do Skandinávie. Zase jsem nasedl na tobogan. Jenom chyběla jistota, zda zvládnu všechny situace, které mě očekávají.

Měl jsem svoje roky.

5

Těžký krunýř tmy přikryl pobřeží.

Elisa Sopaultová odjela peugeotem do kina na nejnovější Belmondův film. Gaston civěl na televizní přenos ragbyového utkání. Maurice Duchamp se vymluvil na bolení hlavy. Jeho příčina vězela v nadměrné odpolední konzumaci červeného vína. Uklidil se do svého pokoje. Možná jej také unavila kunsthistorická přednáška, kterou ukončil až na zpáteční cestě. Svěřil mi datsun, protože musel vidět nejméně čtyři silnice a těžko by našel odbočku k domu.

Z nevelké tmavohnědé aktovky se dvěma důkladnými zámky jsem vytáhl tři složky. Nejsilnější zdobil nápis Henry Lee Yargarian, provedený pěkným, stínovaným písmem. Zběžně jsem ji prolistoval. Připravili fotokopie svědomitě očíslovaných materiálů. Hodně stran chybělo. Pečlivá ruka překryla tmavými fóliemi jména informátorů, zpracovatele i osob, které doplňovaly čerstvé poznatky.

Pustil jsem se do čtení.

Henry Lee Yargarian.

Šedesát roků. Narozen v Lincolnu, stát Nebraska, USA. Snímek muže s tvrdou tváří, hladce sčesanými tmavými vlasy a šviháckým knírkem.

Záznamy o době studií zaujaly především stručností. Studoval botaniku. Po odchodu z univerzity nastoupil k válečnému námořnictvu. Výcvik prodělal na dvou základnách, jejichž polohu jsem si nedokázal upřesnit. Detailní informace z období služby v námořnictvu včetně zdůvodnění vyznamenání za statečnost na Okinawě. Pobyt v Japonsku zaznamenali s puncem perfektní zpravodajské práce. I první nehodu v roce 1945: zadržen vojenskou policií při řízení vozu v opilosti. Spolujezdec: poručík letectva John Percy Monroe. V lednu 1946 nastoupil Yargarian k intendantní jednotce. V září téhož roku vyšetřován pro přepravu uměleckých předmětů do USA. Druh nebyl upřesněn. Spoluviník: poručík letectva John Percy Monroe. V říjnu vyšetřován pro podezření z prodeje zbraní, šlo o americké samopaly model 3 a větší množství munice. V prosinci propuštěn s hanbou z ozbrojených sil. V dalších letech vystřídal několik zaměstnání v různých městech. Omaha, San Diego, Phoenix, Madison, Savannah, New York. Ve čtyřiapadesátém roce se oženil, do roka se rodinka rozrostla o dceru Pamelu. V šestapadesátém ovdověl. Ke spisu byla přiložena i fotokopie úmrtního oznámení. Příčina smrti: zastřelena neznámými pachateli. Tu větu někdo podtrhl. Po Venezuele navštívil Yargarian Haiti, Uruguay, Honduras. Důvod k pobytu nebyl uveden. Počátkem šedesátých let zamířil na africký kontinent. Kongo, Gabun, Angola. Potom Francie, Belgie, Itálie. Koncem pětasedmdesátého roku zadrželi celníci na palubě rybářské lodi Lofoty sedm pláten starých mistrů odcizených ze soukromé sbírky v Rotterdamu. Kapitán lodi spáchal ve vězení sebevraždu, dříve než byl vyslechnut. Chyběla spojitost s Yargarianem. Musela existovat, jinak by zprávu nezařadili do jeho spisu. V roce 1978 viděn s dcerou Pamelou v Káhiře. O rok později v hotelovém pokoji v Paříži při náhodné šťáře zajistila policie dva hledané obrazy, jejichž autorem byl Miró. Host se do hotelu nevrátil. Personál identifikoval podle předložené fotografie Yargariana. Ten ovšem zmizel, ale o měsíc později se volně pohyboval ve finském přístavním městě Oulu.

Následoval podrobný popis, charakteristika zvyků a zájmů, několik fotografií staršího data a velice nejasná momentka z poslední doby. Klobouk do čela, tmavé brýle, zvednutý límec. Zaujalo mě pozadí. Spoušť cvakla blízko sochy Paavo Nurmiho před Olympijským stadiónem v Helsinkách.

Odložil jsem Yargarianův spis. Něco prozradil. Mnohem raději bych se seznámil s obsahem chybějících stran. Postrádal jsem vysvětlení k cestám do jihoamerických států a do Afriky. Rozhodně nepatřily k pozoruhodným turistickým atrakcím. Staří mistři jej na černý kontinent nepřilákali. Pozornost vzbuzovala poznámka, že Yargarian je výborným střelcem a nikdy nechodí neozbrojený.

John Percy Monroe.

Padesát devět roků. Narozen v Corpus Christi, stát Texas. Všední životopis mládence z amerického jihu. Vyučený automechanik se po vstupu USA do války přihlásil k letectvu. V bojích o Okinawu byl sestřelen. Vyvázl bez zranění. V září 1946 vyšetřován pro pašeráctví. Neprozradil společníky a do měsíce byl repatriován. Několik roků létal jako soukromý pilot naftového magnáta. Propuštěn pro krádež. V roce 1953 zatčen ve Florencii při pokusu o vloupání. V roce 1956 postřelen v Caracasu. Zajímavá shoda. Ve stejné době a v tomtéž městě zahynula Yargarianova manželka. Od roku 1961 létal v Kongu. O rok později vyšetřován ve spojitosti s leteckým neštěstím, při kterém zahynul generální tajemník OSN Dag Hjalmar Hammarskjöld. Potom byla ve spisu mezera. Vakuum až do roku 1969, kdy se objevil v Belgii jako majitel aerotaxi. V posledních letech sledován Interpolem. V roce 1979 pomohl k útěku pachateli vloupání do soukromé galerie v Haagu. Pasažér zmizel v Oulu. Monroeovi nebylo možno dokázat vědomou spoluvinu. V srpnu 1980 na trase Athény—Rhodos došlo během letu k výbuchu. Pasažér Ake-Nils Lulander. Příčina nehody nezjištěna.

Nikdo neměl zájem?

Ake-Nils Lulander.

Narozen 1940 v Motale, Švédsko. Původní povolání: strojník na rybářské lodi. V rychlém sledu vystřídal řadu zaměstnání. Taxíkář, stavební dělník, pojišťovací agent, průvodce v muzeu, noční hlídač, majitel autoopravny, řidič dálkového kamiónu. V roce 1972 hledán pro krádež automobilu. Uprchl ze země. O rok později zatčen a pro nedostatek důkazů propuštěn ve Vídni. Podezřívali ho ze spolupráce se specializovaným gangem lupičů uměleckých předmětů. V dalších letech prošel různými krátkodobými zaměstnáními, která pravděpodobně měla především zastírací charakter. Projezdil celou západní Evropu. V roce 1980 zahynul při letecké katastrofě blízko ostrova Rhodos. Pilot John Percy Monroe. Příčina nehody nezjištěna.

Nikdo neměl zájem.

Zavřel jsem aktovku a přistoupil k oknu. Neviditelný oceán vytvářel temné noci příslušnou zvukovou kulisu.

Do dvora vjel peugeot. Elisa Sopaultová mě zahlédla v okně a zvedla ruku na pozdrav.

„Jaký byl film?“

„Nuda,“ prohlásila otráveně. „Příště si raději vezmu prášek pro spaní.“

Zmizela v domě. Slyšel jsem rozhovor s Gastonem. Frekvence slov se zrychlovala. Ti dva by bez každodenní výměny názorů snad vůbec neusnuli.

Natáhl jsem se na lůžko, složil ruce pod hlavou a uvažoval.

Henry Lee Yargarian.

John Percy Monroe.

Ake-Nils Lulander.

Tři muži. Tři osudy. Tři křivky, které se v mnoha bodech pozoruhodně protínaly. Dva z nich už neprozradí žádné tajemství. Yargarian žije. Mám odhalit místo jeho pobytu. Ostatní není mou starostí, jak pravil Pétaix.

Možná.

Rád bych věděl, proč mi předhodili ty dva nebožtíky. Proč mají na mušce Yargariana. Na koho postavili boudu.

Zaslechl jsem kroky na schodech. Ozvalo se zaklepání a do pokoje nahlédl Maurice Duchamp.

„Trochu jsem si zdřímnul,“ pronesl skoro omluvně a spočinul pohledem na aktovce. „Četl jste?“

„Nečetl. Studoval.“

„A?“

„Máte v archívu myši.“

„Povšiml jsem si,“ připustil bez váhání, ale vysvětlení nepodal. „Na případné dotazy nemohu odpovědět. Nedostal jsem k dispozici jedinou stránku navíc. Zaujalo vás něco?“

„Příliš mnoho beztrestnosti.“

„Ovšem.“ Byl to souhlas vyslovený bez osobního vztahu, skoro smířeně. „Polapit malé rybky, to není problém. Velké ryby vždycky ze sítě vyklouznou.“

„Letiště v Oulu. Někdo musel Monroeovi povolit přistání. Někdo musel vidět a odbavit pasažéra. Někdo musel celou záležitost vyšetřovat.“

„O tom náhodou něco vím. Monroe vysadil pasažéra, natankoval a odstartoval ke zpátečnímu letu. Cestující za sebou smazal stopu v přístavu,“ odpověděl. Takže nějakou tu stránku navíc dostal.

„Chybí pasažérovo jméno.“

„Letěl na falešný pas.“ A po chvíli: „Pátrání vedl Interpol. Tam pracují odborníci a většinou rovní chlapi. Aspoň k určité hranici. Jenomže… penězům neodolají ani žulové charaktery, když plátce dobře odhadne jejich hranici.“

„Abychom nesypali Interpolu na hlavu příliš mnoho popela,“ řekl jsem s netajenými pochybami.

Maurice Duchamp mi věnoval jeden ze svých zasklených pohledů. Jeho oči měly v tom okamžiku chlad a barvu zimního mlhavého dne. „My jsme tehdy ještě Yargariana na programu neměli.“

„Považujete mě za kouzelníka? Jak zachytím jeho stopu ?“

„Ake-Nils Lulander byl dobrodruh par excellence. Tvrdý chleba na moři mu nechutnal. V jeho životopisu jsou hluchá místa. Jistě vám neunikla. Něco si odseděl. Pravděpodobně také sloužil v některé žoldácké armádě. Samozřejmě pod cizím jménem, to je běžná praxe. V posledních letech navštěvoval často Finsko. V Helsinkách žije jistá Eila Taminenová. Pronajímá pokoj. Bydlel u ní Monroe, Lulander dokonce několikrát. Prostřednictvím Schwarzovy agentury jsme jí vpašovali několik skutečných turistů. Nebudete nápadný. Připravíme vám perfektní legendu. Vyplašit Yargariana by znamenalo ostudu. Zavřeli bychom si dveře na dlouhou dobu. Yargarian ztratil v poslední době mnoho kvalitních lidí. Musí doplňovat svoje řady.“

„Pěkná perspektiva,“ posteskl jsem si. „Chlap Yargarianova ražení sotva věří na náhodu. Budu na ráně.“

„Pesimismus není na místě. Ráno se rozlučte s Gastonem. Po snídani se vydáme na cestu. Stejně mám dojem, že vás tady v Bretani pálí dobré bydlo. Vy jste muž činu. Povalování vám nesvědčí.“

„Potřebuji Yargarianovu fotografii. Pokud možno i podobenky dalších dvou pánů.“

„Yargarianovu rozhodně nedostaneme. Rovnala by se odjištěnému granátu.“ Zvedl se a uchopil aktovku. „Jaké zbrani dáváte přednost?“

„Inteligenci,“ řekl jsem a nemyslel jsem to jako slovní hříčku.

„Moudrý vztah k životu. Někdy však…“

„Při volbě střelné zbraně zastávám ortodoxní stanovisko. Dávám přednost lehké pistoli.“

„Ano, ovšem.“ Usmál se, snad nad výsekem z mé minulosti, kterou se nepochybně podrobně zabýval. „Začínám věřit, že rozhodnutí pana Pétaixe nebylo mylné. Budeme dobře Spolupracovat.“

„Dobrou noc,“ řekl jsem místo odpovědi.

6

Nemám důvěru k lidem, kterým je všechno jasné. Jsou málo pravděpodobní. Maurice Duchamp mohl sloužit jako vzorek. Nepříliš originální, ale stejně nebezpečný. Především proto, že i on tvořil jenom jeden nástroj v orchestru. Žádné první housle. Takoví občas zatouží aspoň po kratičkém sólu, jímž by na sebe upoutali pozornost. Z maléru vždycky vybruslí a do hlubiny se potopí druzí.

Elisa Sopaultová se při snídani rozloučila tklivým pohledem. Četl jsem v něm lítost nad promarněnou šancí. Mnoho jich v tom osamělém místě neměla.

Gaston čekal u otevřené brány. Když jsme projížděli kolem, natáhl před sebe pravou ruku a zvedl palec na pozdrav. Nedumal jsem nad tím, komu projev sympatií patřil. Měl plné zuby mě i Maurice Duchampa a vůbec se tím netajil. Asi to bylo pouze laciné gesto.

Rychle jsme se vzdalovali.

Neohlédl jsem se. Nebyl důvod. Kamenný dům se zamřížovaným výhledem na Atlantik mi mnoho dobrého nepřinesl. Nepoznal jsem v něm člověka, na něhož bych vsadil jediný frank.

Když jsme míjeli hřbitovní zeď. Maurice Duchamp přibrzdil, přejel si dlaní po obličeji a zeptal se: „Jak jste to říkal o nápisech na hrobech?“

„Jejich hlavním posláním je utajit pravdu o mrtvých.“

„Aha.“ Udělal kratičké gesto. „Hloupost! Komu záleží na mrtvých?“

Zamrazilo mě. Možná v něm zasutá jiskra lidskosti na okamžik přemohla profesionála, bylo to však velice kratičké jiskření. Především velice málo pravděpodobné.

„V dnešní době se spousta lidí nedočká žádného náhrobku,“ řekl jsem, abych ho potěšil.

„Nestojím o náhrobek,“ vzal moje slova z nesprávného konce.

Za vesnicí odbočil k čerpadlu. Mrňavý chlapík ve žluté kombinéze měl obličej dobrosrdečného bernardýna. Clonil ho štítek čepičky s nápisem Shell. Bavil se s pernodovým Lennoxem.

Sklonil se k okénku. „Kolik?“

„Plnou nádrž,“ požádal Maurice Duchamp.

Lennox se samozřejmě uvelebil na zadním sedadle.

„Krásné počasí,“ prohodil čerpadlář družně, když vracel Duchampovi drobné. „Mrkněte na oblohu. Modrá jako sváteční sukně mé staré.“

Nikdo neodpověděl. Měli jsme svoje starosti a chyběla nám představa o garderobě jeho ženy.

Lennox se tvářil jako úředník vracející se z nevyvedené dovolené, který neví, zda jej nečekají ještě chmurnější dny.

Když jsme přijížděli k Pont Chateau, modř oblohy už zakrývaly těžké mraky. Po několika kilometrech se spustil déšť. Z parkoviště jsme ke vchodu do restaurace přebíhali v prudkém lijáku. Počasí úměrné náladě. Trochu nám ji vylepšilo příjemné prostředí a rychlá, kvalitní obsluha.

Lennox vystřídal Duchampa za volantem. Tichounce si hvízdal stále stejnou melodii.

Pršelo a pršelo.

„Psí čas,“ ozval se Maurice Duchamp, odkašlal si a zase usnul.

Lennox pokrčil rameny a přidal plyn. Vedl vůz s nebezpečnou bravurou řidičů, kterým se dosud vyhýbala vážnější nehoda. Před Nantes nás začali stíhat dva policisté na těžkých motocyklech.

Lennox zastavil.

Jeden z policistů postavil svůj stroj před datsunem, druhý zůstal vzadu. Beze spěchu opustili motocykly a s komisními tvářemi obhlíželi auto. Vzbuzovali zdání, že ten typ vozu vidí prvně v životě.

Lennox šáhl do podpaží. Už jsem se obával, že vytáhne pistoli, v jeho dlani se však objevilo plastikové pouzdro s průkazem. Podal ho policistovi.

Ruka v rukavici uchopila průkaz štítivě, jako kdyby patřil člověku nakaženému nebezpečnou infekcí, a hned zase průkaz Lennoxovi vrátila.

„To mě nezajímá,“ prohlásil policista rezolutně.

„Vaše dobré místo vás zajímá?“ reagoval Lennox dotčeně.

„Tak výnosné zase není,“ konstatoval policista truchlivě.

„Spěcháme,“ naléhal Lennox.

„Všiml jsem si.“

Lennox chtěl nastartovat. Policista však byl pohotovější. Než se milovník pernodu nadál, držel klíčky.

„Koledujete si o malér!“ Lennoxův hlas dostal výhrůžné zabarvení. „Hned mi je vraťte!“

Druhý policista se zatvářil smířlivě. Jeho obličej se podobal mapě třiceti roků služby v policejní uniformě.

„Ukažte mi ten průkaz,“ požádal.

Nedbaje deště, zkoumal Lennoxovo zaklínadlo. Možná naschvál. Potom natáhl ruku ke kolegovi, převzal klíčky a vrátil je Lennoxovi i s průkazem.

„Máme hlášení o odcizeném modrém datsunu,“ vysvětloval pomalu. Ani sekundu jsem nevěřil v jeho pravdomluvnost.

Lennox důstojně přijal ratolest míru. „To vás omlouvá.“ Nastartoval a datsun vyrazil jako závodní kůň.

Maurice Duchamp celou příhodu prospal.

7

Sledoval mě pohledem ještě ve chvíli, kdy jsem procházel bezpečnostní kontrolou. Rozloučili jsme se pokrčením ramen. Beze slov. Všechno důležité i podružné bylo řečeno. O Yargarianovi jsem získal jediný nový poznatek. Z jakési šarvátky v Liberville si odnesl jizvu pod pravou lopatkou. Užitečná informace, kdybych ve Finsku mohl svléknout do poloviny těla každého muže mezi padesáti a sedmdesáti roky. Pokud Yargarian nepřesídlil k Zambezi nebo do australského buše.

Letuška s řemeslným úsměvem v nehybné tváři mě usadila mezi mladého kněze a navoněnou starou dámu, tisknoucí k ploché hrudi vyděšeného černého pudla. Na vyschlých, vrásčitých rukou svítily těžké prsteny. Náhrdelník mohl být z pravých perel.

„Albert Oury,“ představil se kněz. Podal mi voskovou, vlhkou a lepkavou dlaň. „Také cestujete do Hamburku, synu?“

Přisvědčil jsem. Mohl být mým mladším bratrem.

Natáhl se k majitelce pudla, znovu se představil a položil stejnou otázku francouzštinou nepostrádající akcent pařížských předměstí. Přesto se mi zdálo, že francouzštinu jako malé dítě od matky neslýchal. Ve svém postavení by se měl snažit hovořit pečlivěji, potlačovat vše, co prozrazovalo jeho původ. Lidovost mohl předstírat svým ovečkám.

„Zajisté,“ odpověděla dáma distinguovaně a bez rozpaků si otřela dlaň do hedvábného kapesníčku.

Sotva se kola podvozku odlepila od betonu rozjezdové dráhy, Albert Oury zavřel oči. Za minutku tichounce oddychoval. Pobyt v letadle pro něho zřejmě znamenal nutnou pauzu mezi bohulibou činností.

Vytáhl jsem ze síťky před sebou noviny. Vyšly před týdnem. Vrátil jsem je zpátky a pokusil se napodobit kněze. Marně. Příliš mnoho myšlenek se mi honilo hlavou. Příliš mnoho otázek.

Ucítil jsem na lokti lehký dotyk.

„Promiňte, pane.“

„Prosím?“

„Myslíte, že je všechno v pořádku?“ tázala se starostlivě dáma se psem. „Slyšela jsem, že k povinnostem kapitána letadla patří zavítat během letu mezi cestující. V dnešní době nás ohrožuje vláda daněmi a neschopností, teroristé bombami a mládež nedostatkem úcty k tradicím. Chtěla jsem cestovat vlakem, ale musím být večer v Hamburku. Prvně v životě jsem dala přednost letadlu.“

„Kapitán se určitě ukáže,“ ujistil jsem ji. „Dříve nebo později.“

„Děkuji vám,“ pronesla s úsměvem, který nedokázal utajit nedůvěru. „Jste milý člověk. Můžete si pohladit Oskara.“

Využil jsem nabídky, kterou mi nepochybně prokázala čest. Pudl spal stejně spokojeně jako Albert Oury. S tím rozdílem, že nechrápal.

Kapitánův hlas nás přivítal na palubě letadla prostřednictvím palubního rozhlasu. Seznámil nás s letovou výškou, trasou a počasím na cílovém letišti.

Moje sousedka se tvářila spokojeně. Nevydržela však mlčet dlouho.

„Ingrid von Wilhelmová,“ představila se hrdě a kolem malých úst se vytvořily vějířky hustých, ostrých vrásek. „Měl jste pravdu. Znáte Hamburk?“

„Zatím jsem neměl příležitost.“

„Letíte soukromé?“

„Služebně.“

„Čím se zabýváte?“ pokračovala s netajenou, upřímnou zvědavostí.

„Pracuji pro pojišťovnu,“ řekl jsem, neboť nějakou odpověď čekala.

„Hamburk je nejkrásnější město na světě,“ prohlásila se senilní naivitou. „Můžete mi věřit. Viděla jsem Řím, Athény, Neapol, Monako i Rio de Janeiro, ale všechna ta města něco postrádají. Prožila jsem v Hamburku celý život. I válku. To byla strašná doba. Představte si, téměř celý rok jsem musela pracovat v nemocnici!“

Snad věřila, že pracovní povinnost znamenala to nejhorší, co třetí říše přinesla lidstvu.

Albert Oury začal chrápat hlasitěji. Pravidelně a věrohodně.

„Velice nevychovaný pán,“ glosovala Ingrid von Wilhelmová zasmušile. „Jak mohou mít věřící důvěru k církvi?“

Rozhovor přerušil kapitán. Prošel uličkou, prohodil několik slov s letuškou a vrátil se do pilotní kabiny.

Ingrid von Wilhelmová, uklidněná a spokojená, znovu navázala hovor. „Věříte v boha?“

„Ne.“

„Ne?“ otázala se s vytřeštěnýma očima. Pergamenová pokožka na lícních kostech se napjala, ústa se změnila v tenkou čárku. Nikdy bych nevěřil, že do jediné slabiky je možno vložit tolik úžasu a tolik náhlé nenávisti.

„Nikdy mi nepomohl,“ řekl jsem mírně. „Dávám přednost rozumu před slepou vírou.“

Zatvářila se jako mučednice a odvrátila obličej. Vedle vlády, teroristů a nevycválané mládeže na ni dolehla tíha ateismu.

Znovu jsem zavřel oči. Tentokrát se mi podařilo usnout navzdory sílící zvukové kulise z hrdla Alberta Ouryho i letuškám, roznášejícím občerstvení. Jedna z nich mě vzbudila později, když se rozsvítil pokyn k připoutání.

„Spal jste,“ oslovil mě Albert Oury. „Skoro vám závidím. Mně se v letadle nikdy usnout nepodaří.“

Odpovědi jsem se vzdal.

Ingrid von Wilhelmová nám oběma věnovala pohledy plné odsouzení, rázným mávnutím přivolala letušku a požádala o dvojitou whisky.

Svobodné a hanzovní město Hamburk se cudně skrývalo v plášti z mlhy, drobného hustého deště a smogu.

Počkal jsem u dopravního pásu na zavazadlo. Celní i pasová kontrola proběhla hladce. Zamířil jsem ke stanovišti taxíků. Mladý kněz právě jedním odjížděl. Pokynul mi na pozdrav.

„Bar Calypso,“ svěřil jsem řidiči cíl cesty. „Nemusíte spěchat.“

Přikývl a téměř nepozorovaně uvedl vůz do pohybu. Provoz nebyl mimořádně hustý. Občas jsem se nenápadně ohlédl. Nezdálo se, že by mě někdo sledoval.

Déšť ustal, asfalt rychle osychal a mezi mraky se ukázala vlídná tvář slunce.

Bar Calypso ležel v podzemí mohutné obchodní budovy. Zdobilo ji množství reklamních neonů a mosazné tabulky s názvy podniků, které si pronajaly některé kanceláře nebo celá poschodí. Prošel jsem dveřmi s výplní ze zrcadlového skla. Vedle prázdné šatny stál chlap jako hora, upnutý v tmavomodrém obleku. Hluboká vráska na čele připomínala brázdu za odjíždějící lodí.

„Vaše zavazadlo, pane,“ pronesl s líbezností orangutana. Podal mi kovovou známku, kufřík uložil pod pult a zahleděl se do ulice, kypící činorodým ruchem. Přes zrcadlové sklo si mohl pečlivé prohlédnout každého příchozího.

Schody, pokryté kobercem pískové barvy, ústily přímo k barovému pultu. Stěny obložili modřínovým dřevem. Visely na nich mědirytiny s námořnickou tematikou.

Chlapík za barovým pultem měl obličej odlitý z bílé umělé hmoty. Záblesk života prozrazovaly jeho oči, černé a posazené daleko od sebe.

„Tonik,“ požádal jsem.

„S džinem?“

„Bez.“

Překvapeně na mne pohlédl. Postavil na pult sklenku, vhodil do ní stříbrnými kleštičkami dvě kostky ledu a sehnul se pro tonik. Do poslední sekundy jsem postrádal jistotu, zda mě nevezme lahví po hlavě. Abych vylepšil jeho náladu, požádal jsem o cigarety.

„Kterou značku?“

„Atiky,“ řekl jsem. „Podpořím místní výrobce.“

Bílou krabičku se zelenými okraji mi přihrál jako hokejový puk. Na milimetr přesně. Musel prožít hodně večerů u westernových příběhů. Natrhl jsem ochranný obal, vyklepl jednu cigaretu sobě a druhou jemu.

„Nekouřím.“ Mírněji dodal: „Promiňte.“

„V pořádku,“ řekl jsem.

Na sousední stoličky se vyšplhali dva muži v nachlup stejných oblecích a s obličeji obchodníků, z nichž jeden jako druhý prahne napálit kohokoli, jakmile vycítí příležitost a možnost zisku. Hlasitě se bavili o importu banánů. Téměř jsem jim záviděl jejích starosti, na půl ucha poslouchal rozhovor a upíjel tonik.

Barman mě nenápadně, ale pozorně sledoval. Když se banánoví experti vzdálili za dalšími výhodnými podrazy, dodal si odvahy. „Na někoho čekáte?“

„Na přítele.“

Široká ústa se zacukala jako napnutá a uvolněná guma. „Kdybyste trpěl dlouhou chvílí, znám několik sympatických děvčat.“

„Možná později,“ řekl jsem stroze, ale kousek naděje jsem mu odpovědí ponechal. Jistě nedělal dohazovače zdarma.

Nedal se odradit. „Máte v Hamburku známé?“

„Několik.“ Výslech se mi nelíbil, ale byl jsem ochotný se mu podrobit. Samozřejmě do určitých mezí. „Příkladně Ingrid von Wilhelmovou.“

„Tu starou…“ Zarazil se. Jeho oči se změnily ve dva hranolky černého ledu. Opovržení se v nich mísilo se zvědavostí. Nakonec se rozhodl pokračovat ve hře na vyšetřujícího soudce. „Většinu hostů znám jménem. Kdybyste mi svěřil jméno svého přítele.“

„Schwarz.“

Zamyslil se. Nebo zamyšlení jenom předstíral. „Znám tři nebo čtyři muže, kterým napsali to jméno do řidičského průkazu.“

„Ten můj se jmenuje Norbert.“

„Čtvrté patro,“ poznamenal radostně. „Mohu mu zavolat.“

„Nemusíte. Počkám. Jak jste poznal, že jsem cizinec?“

„Dělám svou práci dvacet let,“ prohlásil pyšně.

„Nedávno zatkli dva policisté v Lakehurstu neznámého cizince. Ukázalo se, že jde o Indiána z kmene Siouxů.“

„Lakehurst… Kde to je?“ otázal se s náhlou podezřívavostí. Zřejmě se nechtěl stát terčem mého vtipu.

„V Americe.“

„Copak v Americe,“ pronesl s despektem. „Tam je možné všechno. Byl jste u toho?“

„Četl jsem zprávu v novinách.“

„Noviny lžou.“

„Také myslím…“

„Vy nejste Američan,“ konstatoval pevně. „Na Američana jste příliš skromný a příliš málomluvný. Američané všechno viděli, všechno znají, ke všemu mají kritické připomínky, všechno je u nich doma lepší. Aspoň ti Američané, kteří navštěvují Calypso.“

Na malém pódiu v zadním rohu se objevila statná blondýna v šatech malachitové barvy. V ruce držela červený tulipán, který zasunula do silnostěnné černé vázy, stojící na pianu. Přejela prsty po klávesách, zvedla ruce a nechala je viset ve vzduchu jako padající listy. Všechno trvalo snad minutu. Nevelkému počtu hostů nevěnovala jediný pohled. Opravila postavení tulipánu ve váze, pár sekund ho pozorovala jako spící dítě a konečně začala hrát. Tiše, tichounce. Hrála Liszta. První koncert pro fortepiano. Nepříliš precizně, ale s jakýmsi zadostiučiněním. Zdálo se, že žije ve vlastním, zcela odlidštěném světě.

„Můžete se posadit k některému stolku,“ upozornil mě barman. „Panu Schwarzovi o vás řeknu.“

„Výborně,“ souhlasil jsem s pohledem upřeným na pódium. „Víte, co hraje?“

„Liszta.“ A nelogicky dodal: „Říkají mi Rony.“

Zvolil jsem stůl, od kterého jsem viděl ke schodišti i na pianistku. Lisztovu skladbu uťal pádný úder obou rukou. Vystřídala ji letitá militantní melodie z filmu Most přes řeku Kwai. Hrála znuděně a bez citu. U stropu se rozsvítil reflektor a šikmý paprsek dopadl na ženin obličej. Přehnané nalíčení nasvědčovalo, že má vzbuzovat pozornost, aniž by záleželo na způsobu. Měla mlsné, odpudivě smyslné oči a její pootevřená ústa připomínala nezhojenou ránu, kterou prosakuje nákaza. Svým příchodem vzbudila zájem. V jasném světle ho rychle ztratila. Hosté se začali hlasitě bavit.

Rony rozmlouval s malým, tělnatým mužem ve žlutém saku. Předat mu bledě modrou obálku a ukázal na mne prstem jako učitel na nepozorného žáka.

Žluté sako se odlepilo od pultu a zamířilo k mému stolku.

„Schwarz,“ představil se, jako kdyby pronášel smluvené heslo. Znaveně klesl na protější židli. Jemné vrásky, rozseté po celém obličeji, se podobaly špatně zaceleným jizvičkám. Vlasy měly příliš stejnou barvu, než aby byla přirozená. „Omlouvám se. Zdrželo mě neodkladné jednání. Však víte, v naší profesi se stále něco děje. Jak se bavíte?“

„Nepřiletěl jsem do Hamburku za zábavou.“

„Všechno chce svůj čas,“ namítl spontánně. „Práce i odpočinek, radost i smutek, život i smrt.“

Neodpověděl jsem. Nerad mluvím o smrti. Když přijde, je jí všude plno.

8

Blondýna dohrála, opustila pódium a přiloudala se k nám. Posadila se na krajíček židle a předvedla nepovedený úsměv.

„Přátelé pana Schwarze jsou i mými přáteli. Vítám vás v Calypsu,“ odříkala nacvičeně. Vypadala jako úplatek, který je Schwarz ochoten kdykoli nabídnout. Také zaměstnání, když na ně měla žaludek, nervy a hluboko do kapsy. Vypadala na všechno. Možná jsem jí nezřízeně lichotil.

„Dáme si skleničku?“ zeptala se neadresně.

„Požádej Ronyho,“ pronesl Schwarz chladně. „Na můj účet. A omluv nás, potřebujeme si pohovořit. Později se ještě uvidíme.“

Spokojeně odkráčela k baru.

„Bývala to spolehlivá a přičinlivá informátorka, než se dala na pití. Dokázala z hostů vytáhnout mnohá tajemství. Intimní podrobnosti z manželského života, hříchy minulosti i výši bankovního konta,“ posteskl si Norbert Schwarz. „Pan Duchamp mě povšechně zasvětil do vašeho poslání v Hamburku. O vašem dalším využití nevím nic a také mě nezajímá. Budete se pohybovat v prostorách agentury jako nový pracovník. Nápadný nebudete, občas využíváme zaměstnanců z poboček, kteří nejsou ve městě okoukaní. Všímejte si kolegů, abyste později mohl kdykoli podpořit svou legendu. Nebudete zasahovat do naší činnosti a případné poznatky považujte za přísně důvěrné. Když narazíte na těžkosti, obrátíte se na mne.“

„Udělám to,“ slíbil jsem.

„Zúčastníte se také jedné nebo dvou akcí, aby si vás mládenci omrkli,“ pokračoval Norbert Schwarz a přivolal Ronyho. „Dvě piva. Pijete pivo?“

„Někdy. Rád bych znal charakter připravovaných akcí,“ řekl jsem. Netěšilo mě pomyšlení, že by mě právě Schwarz mohl držet v hrsti.

„Normální práce,“ odpověděl spěšně. Snažil se vypadat svěže a podnikavě. V nestřežených okamžicích už té iluzi sotva věřil sám. „Většinou sledovačky nebo ochranný dohled. V poslední době žádá ochranu stále víc lidí. Mají strach z přepadení a z únosů. Mnoha lidem hlídáme děti.“

„Kde budu bydlet?“

„Disponujeme několika byty v různých čtvrtích. Kolem agentury slídí dotěrní novináři s nadějí, že pochytí senzaci, a konkurence, která se nám snaží vyfouknout zazobaného klienta. Konkurence v naší branži je velká a málo seriózní. Doby spolupráce minuly. Proto se s některými klienty scházíme raději v soukromí.“

„Rozumné řešení,“ řekl jsem uznale.

„Vyznáte se v naší práci?“

„Dělám ji patnáct let. V různých zemích, s rozličnými úkoly a kolísavými výsledky. Obecné principy zůstávají.“

„To je znamenité,“ zajásal. V jeho slovech skřípala falešnost jako písek v zubech. Chopil se půllitru. „Na zdraví a úspěšnou spolupráci.“

„Na zdraví,“ opakoval jsem po něm. Zatím mi sloužilo a věřil jsem, že ještě určitou dobu vydrží.

„Když nebudete nic namítat, odvezu vás do vašeho dočasného domova.“

„Nepotřebuji jako cizinec pracovní povolení?“

„Máte ho.“ Maličko poťouchle připojil: „Dělám svou práci bezmála třicet roků.“

V potemnělém baru se zřejmě sešly samé ostřílené osoby.

Na parkovišti čekala elegantní toyota oříškově hnědé barvy. Pro všechny případy jsem si zapsal do paměti její číslo.

„Kdybych nebyl k zastižení,“ ozval se během cesty, „obraťte se na Ronyho. Pochopitelně výhradně v tísňové situaci.“

„Rony je externista?“

„Calypso patří agentuře,“ odpověděl s nezastřenou hrdostí. „Rony má perfektní sluch, vynikající paměť a dovede odezírat. Přes celý bar.“ Vzápětí necitlivě řadil a přidal plyn. Snad jej zamrzela vlastní sdílnost.

„Zná tedy obsah našeho rozhovoru.“

„Může reprodukovat vaše slova. Já seděl zády k baru. Ve stolech jsou zabudované citlivé mikrofony. Magnetofon uvádí do pohybu Rony. Také si každého nového hosta vyfotografujeme. Drahé, ale prospěšné opatření. Mohu vás seznámit s tvářemi poloviny hamburských policejních úředníků, s několika agenty různých zpravodajských ústředen a s pracovníky všech institucí sídlících v budově. Máme dokonalý přehled o jejích finanční situaci, plánech, záměrech i potížích. Jen tak můžeme poskytovat neocenitelné služby.“

Podal mi bledě modrou obálku. Obsahovala fotografii. Díval jsem se na vlastní obličej a četl v něm náznak napětí, které jsem pociťoval při vstupu do baru. Poradila mi, abych se lépe ovládal. Mezi vlky obstojí jenom vlk.

9

Téměř tři sta metrů vysoká televizní věž se tyčila nad zelení ve středu města jako varovně vztyčený prst a její obraz se odrážel v hladině blízkého jezera.

„Někdy se večer dívám na televizi,“ pronesl Norbert Schwarz. Podobalo se to přiznání k hanebnému poklesku. „Zmocňuje se mě tísnivý pocit, že brzo přijde den, kdy se lidé přestanou milovat i nenávidět. Nezůstane jim žádný volný čas. Všichni budou dřepět před obrazovkami.“

„Vidím i kladnější stránky. Nikdo nebude krást, zabíjet, podvádět. Vy ovšem přijdete o chleba.“

Zasmál se. Jeho smích připomínal skřek poraněného racka. „Kdyby to řekl někdo jiný, budiž. Vás z idealismu podezřívat nemůžu.“

Neřekl jsem nic.

Ovládal svého oříškového krasavce s dokonalostí zkušeného řidiče i s bravurou hazardéra. Projížděli jsme rušnými křižovatkami na doraz měnících se světel. Vtěsnal vůz i tam, kam se zdánlivě nemohla vejít krabička od zápalek. Přezíravě ignoroval pohoršená gesta i vyděšené obličeje řidičů, které svou agresivní jízdou vylekal. Kde mohl, šlápl na plyn. Projeli jsme Radniční náměstí. Před budovou burzy se nedůstojně dohadovala skupina důstojně oblečených pánů, jako by je pro nepřístojné chování vyvedli za dveře.

„Máte zbraň?“

„Nemám. Sotva bych s ní prošel kontrolami na letištích.“

„Nebudete žádnou potřebovat,“ prohlásil Norbert Schwarz. Znělo to víc jako rozkaz než preventivní pohled na mou budoucí činnost.

„Nechovám sympatie ke střelným zbraním.“

„Dáváte přednost noži?“

„Nenosím u sebe ani nůž,“ ujistil jsem ho srdečně. Bavila mě představa, že ve mně vidí profesionálního zabijáka. „Když spatřím krev, jdou na mě mdloby. Proto chodím nerad na barevné filmy. Nemiluji děla, tanky a bomby. Jsem mírumilovný člověk a v podstatě pacifista. Příliš mnoho lidí umírá na rakovinu, infarkty a při dopravních nehodách.“

Křivě se usmál. „Oceňuji váš svérázný smysl pro humor. Za určitých okolností je i vtip dobře použitelnou zbraní. Jenomže jsem se setkal s mnoha vtipálky, kteří opustili toto slzavé údolí s dírou v břichu.“

Také jsem jich pár poznal, ale nechal jsem si svoje chmurné zkušenosti pro sebe. Norbert Schwarz vypadal jako dravec. Nejblíže měl k supům. Ratolest míru považoval za plevel určený k vymýcení.

„Střílet umíte?“

Podivná otázka, když mě ujistil, že nebudu zbraň potřebovat. „Obvykle se chybím přesně do cíle,“ řekl jsem.

„Jak se vám zamlouvá Hamburk?“ otázal se s patriotismem rodáka. Rozhlížel se velice pyšně. Málem prohlásil, že všechno kolem stavěl vlastníma rukama.

„Zatím jsem z města mnoho neviděl. Ostatně, navštívil jsem spoustu měst. Těžko mi některé přiroste k srdci. Většinou se nacházím v časové tísni.“

Vzal to jako samozřejmost. „Kde jste se narodil?“

„Už si nevzpomínám,“ řekl jsem ledabyle.

„Nesvěřujete mi příliš mnoho podrobností?“ zeptal se pichlavě a dupnul na brzdu. Toyota zahnula do postranní ulice. Dvě řady javorů oddělovaly vozovku od širokých chodníků. Výstavné vily s bazény, upravenými trávníky a zelení, vysázenou v pravidelných rozestupech jako na kasárenském dvoře. Chyběla pouze hesla ke zvýšení bojechtivosti.

„Tady bych jednou rád bydlel,“ posteskl si. „Mám naději jako zchromlý povoznický kůň proti plnokrevníkovi.“

„Přičiň se a bude ti přáno,“ uchýlil jsem se k lákavé a na veskrz prolhané frázi. Nejpilnější jsou většinou zneužíváni. Hrabou podnikaví individualisté.

„Co dělám celé dny,“ namítl hněvivě. „Někdy spím jenom čtyři hodiny. Ronymu jste se zmínil o Ingrid von Wilhelmové. Odkud ji znáte?“

„Z letadla.“

„Podnikavá dáma. S narůstajícím počtem roků si vydržuje stále mladší milence.“

„Jsem tedy mimo podezření.“

Vlídná oáza klidu a pohody uprostřed dvoumiliónového velkoměsta zůstala za námi, vjeli jsme do dlouhé ulice, zastavěné k nerozeznání stejnými domy. Před jedním Norbert Schwarz zastavil.

„Budete bydlet v čísle 2222. Dobře se pamatuje.“

Jemně bublající výtah nás vyklopil v šestém poschodí. Bílá chodba s oranžovými obdélníky dveří vedla až k číslu 105. Podal mi klíče.

„Váš přístav. Odemkněte si sám.“

Čtvercová předsíň bez oken. Perfektně vybavený kuchyňský kout. Dva pokoje, zařízené k nerozeznání stejně. Jenom reprodukce nad gauči se lišily. V jednom pokoji trochu skepticky hleděla na svět nahá dívka před pozadím neskutečně krásných zasněžených hor, druhý pokoj zdobilo zátiší s ovocem a dýmkou, tak precizně namalované, že jsem málem ucítil vůni tabáku.

Přistoupil jsem k oknu.

Přes stavebnicové budovy jsem viděl rozlehlý komplex průmyslových objektů. Na širokých skleněných střechách továrních hal jiskřily sluneční paprsky. Trochu stranou se zrcadlila hladina řeky.

„To je Alster?“

„Alster,“ potvrdil Norbert Schwarz a usadil se v křesle, potaženém brčálově zelenou koženkou. „Telefon můžete používat, je však napojený na automatický odposlech. Vám to mohu prozradit. Někdy tady musím na pár dnů schovat člověka, kterého potkaly obtíže. Nejde vždycky o vyrovnané, spolehlivé osoby. V poklidném prostředí se rodí všelijaké nápady. Chladnička je bohatě zásobená, bar také. Uklízečka dochází každé úterý. Ráno. Je spolehlivá, ale raději se jí vyhněte nebo s ní hovořte pouze o počasí. Ženská je ženská. Předpokládám, že vás pan Duchamp finančně zajistil.“

„Solidně,“ řekl jsem. „Nemovitosti kupovat nemohu, ale suchý chleba mě zatím nečeká.“

„Zítra si zavolejte taxi. V devět hodin vás budu očekávat v agentuře. Moje sekretářka slečna Friedová vám předloží k podpisu výplatní pásku za dva měsíce. Tak dlouho jste vedený v seznamu zaměstnanců. Jak vidíte, pařížští přátelé myslí na všechno.“

„Mají znamenité spolupracovníky,“ polichotil jsem mu.

„Správná volba spolupracovníků určuje hranici mezi řemeslem a uměním,“ pronesl teatrálně. „V naší profesi se považuju za umělce,“

„Umělcům projde mnohý skandál.“

„Největším uměním je diskrétnost,“ odrazil narážku. „Uši mají nejen zdi a telefony. Také parky, auta, motorové čluny, zapalovače, televizory a knihy. Málo radostná a tvrdá realita. Soukromí stále ostřeji vytlačuje nutnost znát soukromí spoluobčanů. Mít přehled. Zůstat na úrovni. Neztratit krok se závratným tempem technického rozvoje. Pro soukromé agentury je to drahý špás.“

„Uplyne několik desetiletí a každý bude znát všechno o každém,“ řekl jsem posmutněle, opustil výhled a usadil se proti Schwarzovi. „V Paříži se prodává zajímavá dětská hračka. Umožňuje solidní odposlech všech zvuků přes zeď silnou třicet centimetrů. Řada rodičů protestovala.“

„Aby ne,“ rozhodil rukama. Zapnul si oba knoflíky žlutého saka a setřásl z rukávu smítko, které viděl jenom on. Pletivo vrásek se prohloubilo. Povstal, potřásl mi rukou jako příteli, po němž dlouho tesknil, a zamířil do předsíně.

Z kuchyňského okna jsem jej viděl dole na ulici. Malá žlutá tečka. Toyota se rychle rozjela. Někde na konci ulice musel obrátit, protože za minutku se auto přehnalo opačným směrem.

Zůstal jsem sám v čistém, indiferentním, dokonale pohodlném bytě, připomínajícím hotelové apartmá. Chyběla jenom obsluha. Chladnička skrývala zásoby, které by vydržely týden průměrně početné výpravě do neprobádané pustiny. Pokud na naší planetě zůstalo neprobádané území.

Poznal jsem řadu zemí, desítky měst a stovky lidí. Čím víc jich bylo, tím naléhavěji se hlásila touha vrátit se domů. Žít normálním, spořádaným životem. Vědět, co bude zítra, pozítří, za rok. Nečekat za každým rohem nastavenou nohu, nevidět v každém chodci možného nepřítele, v každé otázce past, v každé větě skrytou výzvu, náznak podezření nebo prozrazení něčeho, co mělo zůstat utajeno. Toulat se krajinou, těšit se z její líbeznosti, pozorovat ptáky, motýly, vodu, zurčící v zadumaném potůčku. Vidět život z jeho laskavější stránky. Mít aspoň malý kousek jistoty.

Později jsem hledal po kapsách cigarety. Bezvýsledně. Zůstaly na stolku v baru. Nemohl jsem se však zbavit dojmu, že jsem si krabičku bral.

V každém pokoji stál miniaturní bar. V jednom jsem našel nenačatý kartón kentek.

Opatrně jsem otevřel kufřík. Stačil jediný pohled a měl jsem jistotu, že hromotluk v barové šatně neváhal a rámcově se seznámil s obsahem. Uměl svou práci, ale detaily postřehnout nemohl. Možná se ani nesnažil. Třeba mu šlo jenom o to, zda jsem nepřinesl plastickou bombu.

Chodil jsem po bytě, kouřil a díval se. Potom přišla myšlenka. Při příchodu Norbert Schwarz v poměrně temné předsíni nerozsvítil. Při odchodu stiskl vypínač. Pohrál jsem si s ním. Kromě běžného technického vybavení obsahoval miniaturní spínač. Patrně uváděl do chodu odposlechové zařízení. Podobných zázraků mohlo být v bytě větší množství. Nevadilo mi to. Nehodlal jsem volat Paříž ani Prahu. Jenom taxi. Ráno, podle Schwarzova pokynu.

Pustil jsem televizi.

V prachu, dusotu koňských kopyt, v kulisách prérie a pro Utah typických osamělých homolovitých skalách honil John Wayne bandu desperátů a statečně zachránil dívku, jakými se americké filmy hemží. Vlasy jako lněný vodopád, pomněnkově oči, parametry královny krásy. Docela jsem se bavil. Stále stejná pohádka. Zápas dobra a zla. Škoda, že jenom na filmovém pásku vždy vítězí dobro.

10

O hladkou desku prostorného psacího stolu se opírala plastiková destička se jménem Annemarie Friedová. Citrónové šaty odpovídaly módní linii. Smolně černé vlasy spadaly na ramena. Dovedla zdůraznit všechno, co jí mládí dosud ponechalo. Přísný pohled šedivých očí nezabránil úvaze, jak velkou vzdálenost od těch sladkých dob urazila.

„Váš pas, prosím.“

Její hlas mě překvapil. Sametový, vlídný, naprosto neosobní. Jako celá kancelář. Jako celá budova. Jako byt v domě s číslem 2222.

Prolistovala můj cestovní doklad, bohatý na razítka, a položila ho na okraj stolu. Otevřela zásuvku a podala mi průkaz, dokazující moji příslušnost k agentuře.

Podepsal jsem výplatní pásku. Na peníze jsem se neptal. Schwarzův zájem o finanční zabezpečení mého pobytu v Hamburku nebyl formální.

„Pan Schwarz vás očekává. Dveře tři sta dvacet.“

Držel v každé ruce sluchátko a střídavě poslouchal a vydával pokyny. Přátelsky na mne zamrkal a jedním sluchátkem namířil na křesílko u konferenčního stolku. Seděl jenom v proužkované košili, žluté sako viselo na okenní klice.

„Blázinec,“ pronesl sklesle, když se rozloučil se sluchátky. „Jakou jste měl noc?“

„Vyspal jsem se do růžova.“

„Závidím vám. Dostal jsem se do postele dvě hodiny po půlnoci.“ Položil hlavu do dlaní a mnul si obličej, jako by chtěl vyžehlit vrásky. „Zatím pro vás nic nemám. Prohlédněte si Hamburk. Centrum, přístav, podzemní dráhu. Vezměte si taxi a jezděte z jednoho konce města na druhý.“

Přikývl jsem.

„Občas se vraťte, abyste omrknul personál.“ Bezmyšlenkovitě cvakal zlatým zapalovačem. Tenký plamen vyskakoval a zhasínal jako poťouchlý džin. Pradávná hra s ohněm. Našel jsem v ní určité podobenství s vlastním životem. „Máte k dispozici sousední místnost. Tři sta jedenáct. Také nezapomeňte na Calypso. Naši lidé tam chodívají za občerstvením. Rony pro vás něco má. Tak vzhůru za prohlídkou našeho krásného města.“

Vyhodil mě s taktem. Vyhazov doprovodil úsměvem, jemuž chyběla srdečnost. Zdálo se mi, že ho něco trápí, a hned jsem ten dojem pustil z hlavy. Měl jsem své starosti.

Obr v šatně mě přejel očima a na pozdrav pozvedl ukazovák ke spánku. Za barovým pultem postával blondýn s pečlivě nakadeřeným účesem. Mroží knír pod ostrým nosem mu dodával usedlého vzhledu. Pohlédl na mne jako na prkno z dávno potopeného korábu, které moře vyvrhlo na břeh.

„Hledám Ronyho,“ řekl jsem.

„Já jsem Rony,“ odpověděl uctivě.

„Potom promiňte.“

„Okamžik,“ požádal ještě uctivěji a zmizel za závěsem. Vrátili se oba. Včerejší Rony se zazubil a podal mi načatou krabičku atik.

„Nechal jste ji na stolku.“

„To nemuselo být,“ řekl jsem a schoval cigarety do kapsy. Vedle fotografie měli i moje otisky prstů. Slovo důvěra dávno vyškrtli ze svých slovníků. Příliš jsem se nedivil. Mnozí z těch hochů asi sotva věřili sobě.

„Dáte si se mnou skleničku?“ vyzval jsem včerejšího Ronyho, protože jeho jmenovec se vzdálil.

„Toniku se vyhýbám. Pálí mě po něm žáha.“

„Netrvám na toniku.“

„Ve službě nikdy nepiju. Do roka bych se stal notorickým alkoholikem.“ Domluvil, zazubil se, udělal čelem vzad a odkráčel. Zřejmě mu nebyla vlastní ani družnost.

Na pódiu se objevila blondýna. Stejné šaty malachitové barvy. Červený tulipán a černá váza. Několik lehkých úderů do kláves. Posunutí vázy. Lisztova melodie.

Odešel jsem na čistý vzduch.

Dbal jsem Schwarzových instrukcí. Podzemní dráha. Na jedné stanici jsem vystoupil, vyšel na ulici, koupil si plán města a noviny, okukoval výkladní skříně a potom zastavil volné taxi.

Upoutal mě nápis Museum für Kunst und Gewerbe. Zalistoval jsem v doprovodném textu plánu. Exponáty z fajánsu, dobový nábytek a šperky mě nelákaly.

„Do přístavu,“ požádal jsem nemluvného řidiče.

„Ke kterému doku?“

„Upozorním vás, až budu chtít vystoupit,“ řekl jsem odměřeně. Věnoval jsem prohlídce přístavu dvě hodiny. V rozlehlém bezcelním území pracovaly desítky jeřábů. Ve svěžím větru se třepotaly vlajky na stožárech lodí, připravených k odplutí. Uviděl jsem i československou vlajku. Dávno jsem se odnaučil sentimentalitě, přesto se někde ve mně rozezněla hřejivá struna.

Chytil jsem autobus, přeplněný přístavními dělníky. Hodinku jsem šlapal pěšky. Košile se mi lepila na záda. V malé hospůdce mi přišel vhod párek a dvě koly. Z pražírny kávy na protější straně ulice se šířil dusivý, ostře palčivý zápach. Ve vysokých vratech se objevila skupinka dělníků. Rychle přešli do pivnice. Žádný si neobjednal kávu. Docela jsem je chápal. Po pěti minutách se na pokyn šedovlasého muže zvedli a poslušně přešli ulici. Vrata se za nimi zavřela jako vstupní brána věznice.

Na konci ulice jsem našel nevelkou prodejnu ojetých automobilů. Taxi právě opouštěli dva mladíci s dychtivými tvářemi. Spěchali za koupí auta.

Vystřídal jsem je a nechal se zavézt k číslu 2222. Za celý den jsem nezjistil, že by mě někdo sledoval. Poskytli mi volnost nebo nasadili obratné stopaře. Obeznalé, vybavené technikou, houževnaté a zkušené.

V předsíni jsem ukázněně stiskl vypínač. Sprcha mě příliš neosvěžila. Utahaný jako bezprizorný pes jsem se natáhl. Napadlo mě, že by se něco mělo začít hýbat. Jenomže se říká, že jenom trpělivost přináší růže. Podivnou asociací se mi vybavil tulipán v ruce klavíristy z baru Calypso. Musel být falešný jako všechny úsměvy, které jsem tam spatřil.

11

Přesnost je vlastností králů, chirurgů a lidí na pomezí zákona. Přesně v devět hodin jsem prošel dveřmi s číslem 311. Vzduch v místnosti byl nedýchatelný. Stiskl jsem tlačítko klimatizátoru, opřel se o úzký kovový parapet a prohlížel místnost. Psací stůl s jedinou zásuvkou. Otáčecí židle s vysokým opěradlem. Dvě laminátová křesílka, určená liliputánům. Karmínový koberec zakrýval celou podlahu. Jasně žluté stěny. Agentura si potrpěla na žlutou barvu. Schwarzovo sako, šaty Annemarie Friedové, zdi toho dutého kvádru o obsahu asi šedesáti krychlových metrů.

Na selektoru zablikalo světlo, ozvalo se intimní pípnutí. Pro případ, že by se někomu klížila víčka únavou.

Stiskl jsem tlačítko.

„Přijďte ke mně,“ pohladil vyhřátý prostor sametový hlas. Na odpověď nepočkal.

Dokouřil jsem a liknavě se loudal chodbou. Z jedné kanceláře vyrazila malá tělnatá dívka. Měla nachlup stejné šaty, jaké zvolila předchozího dne Annemarie Friedová. Sotva se v nich cítila pohodlně, protože si je na bocích zlostně stahovala dolů. Nabídkové katalogy zásilkových obchodních domů, vyvedené v lákavých barvách, často svádějí k nedostatečně sebekritickým objednávkám. Ta dívka nad nimi musela prosedět celé večery.

„Ahoj,“ pozdravila přátelsky.

„Ahoj,“ řekl jsem způsobem dospělého, který odpovídá na pozdrav dítěti ze sousedství, a chtěl jsem jít dál.

Uchopila mě za loket. „My se známe?“

„Třeba najdeme vhodnou příležitost,“ řekl jsem. „Než odjedu s polární výpravou do Antarktidy.“

Zachichotala se a odběhla.

Annemarie Friedová nahradila citrónovou žluť bílou halenkou. Mrkla na drobné hodinky, krátce a významně. „Domnívala jsem se, že jste se zdržoval ve vlastní kanceláři.“

„Správně,“ řekl jsem bez vysvětlení.

„Pan Schwarz od všech zaměstnanců očekává každé ráno písemnou zprávu o činnosti za předchozí den.“ Stočila pohled k oknu. Ze svého místa mohla vidět jenom podmračenou oblohu. „Měla jsem vás včera informovat.“

„Zprávu dostanete během dvaceti minut,“ řekl jsem. „Mám však technický problém.“

„Papír,“ dovtípila se. „Už je na cestě.“

Ležel na stole. Celý stoh. Vedle stolu postávala tělnatá dívka.

„Zásoba na rok,“ řekl jsem užasle. „Tolstému by stačila na Vojnu a mír.“

„Vám by měla stačit, než odjedete za ledními medvědy,“ pronesla trochu drze. „Jmenuji se Helga. Nemám zrovna napilno. Mohli bychom si odbýt seznámení:“

„Dvacet minut klidu na neodkladnou práci, děvenko,“ řekl jsem a přidržel jí dveře.

Stanula na prahu a nasadila zadumaný výraz. Vypadala komicky. Intenzívní namáhání mozkových buněk ji činilo starší a zbavovalo tvář všech stop půvabu. Konečně se obličej rozjasnil poznáním. „Mám to! Včera jsem vás viděla před domem.“

„Čtyři dvojky?“

„Bydlí tam většina zaměstnanců.“ Znělo to jako stížnost. „Někteří tam dokonce pracují.“

Selektor zamrkal a zapípal. Sametový hlas zřejmě usoudil, že nastal čas k zásahu. Poskytl mi další pokyny. „Napište zprávu ve stylu sledovačky. Jméno, věk, popis. Máte fantazii?“

„Fantazie mám na rozdávání,“ řekl jsem. O další sdělení nestála. Přerušila spojení. Měli to dobře vymyšlené. Kdyby se něco semlelo, pracoval jsem jako řadový agent.

„Ta vás bere,“ poznamenala věcně Helga.

„Jak to myslíte?“

„Jak to říkám.“ A zmizela, spokojena malou pomstou.

Vypracoval jsem slohové cvičení. Norbert Schwarz si kryl záda. Takže jeho spolupráce s pařížskými pány nebyla založena na absolutní důvěře. Nebo mu místní orgány šlapaly na paty. Soukromé agentury bývají někdy oficiálním místům nepohodlné.

Annemarie Friedová přijala dva hustě popsané archy s udiveným pohledem a odměřeně poděkovala.

Vydal jsem se za dalšími tajnostmi Hamburku.

Soumrak mě zastihl v blízkosti televizní věže. Rychlovýtahem jsem se dostal do exkluzivního restaurantu ve výšce sto třicet metrů. Po krátké době si přisedl muž s popudlivou tváří.

Povečeřel jsem nepříliš chutně a velice draze. Za hodinu se restaurant otočil kolem osy věže. Město se rozlévalo do šířky i do dálky jako nekonečná záplava pestrých světel. Široká stuha Labe se blyštěla za přístavem, v němž ani večer neustával ruch.

Na okenní tabule náhle dopadly těžké dešťové kapky, klikatý blesk rozťal noc a ozářil město jako rychlá světlice. Černé požární vozy bouře zkrátily obzor. Silné reflektory z přístavu vysílaly do tmy jiskrné depeše, popírající hrozbu, že se svět nezadržitelně řítí do záhuby.

Můj spolustolovník začal rázně přivolávat číšníka. Spořádal už neuvěřitelné množství jídla, a stále neměl dost. Objednal si další menu a znepokojeně sledoval sílící déšť.

„Náladové léto,“ poznamenal spíš pro sebe a kratičce, skoro provokativně na mne pohlédl.

Zatvářil jsem se souhlasně. Považoval to za záminku k navázání rozhovoru.

„Bouřka nás tady uvěznila.“

„Nespěchám,“ řekl jsem.

„Máte pravdu, spěch krátí dech.“ Přejel si hřbetem ruky po mohutné bradě. Snad si kontroloval kvalitu oholení. Potom rázně natáhl ruku přes stůl.

Vzájemně jsme se představili.

„Pracuji v oceli.“ Hrdé prohlášení vzbuzovalo zdání, že bez něho by se těžký průmysl stal nejpodřadnější složkou německé ekonomiky. „V čem pracujete vy?“

Vlasy by mu vstaly hrůzou, kdybych odpověděl pravdivě. Za předpokladu, že si ze mě nehorázně neutahoval. Měl jsem pokušení uchýlit se k upřímnosti, ale ovládl jsem se. Ačkoli, v zemi kvetoucího terorismu už musel přivyknout mnohým drastickým událostem.

„Mým oborem je reklama.“

„Divný džob,“ pronesl s despektem. „Věšíte zákazníkům na nos nesmysly. Kvalitní zboží se chválí samo.“

„Kvalitní zboží ano. Kvalitního zboží je naštěstí v současné době nedostatek. Nás v reklamě živí to ostatní.“

„Vaše upřímnost je sympatická,“ pokýval hruškovitou hlavou a zase si třel bradu. Zamyšleně dodal: „Průmyslník by neměl reklamu podceňovat.“

Přinesli mu pečeného pstruha. Pustil se do něho jako vyhladovělá šelma do kořisti.

„Mohl bych pro vás něco udělat,“ pronesl mezi dvěma sousty. Odložil příbor, vytáhl peněženku. Na měkké kůži zlatavě svítil firemní znak. Skoro jsem se polekal, že mi chce přispět na živobytí, podal mi však navštívenku. „Příležitostně zavolejte.“

„Zavolám,“ slíbil jsem uctivě. „Možná budu schopen pro vás něco udělat.“

Civěl na mne s otevřenými ústy. Tváře mu znachověly. Potom se omluvně usmál. „Vypadám jako náfuka? Omlouvám se. Profese deformuje charaktery. Setkávám se s tolika prosebníky… Dáte si skleničku?“

Souhlasil jsem.

Vypili jsme každý tři koňaky, nezávazně konverzovali a pozorovali mokrou noc.

Neustálý déšť sužoval město ještě tři dny. Hladiny řek výrazně stouply, v některých ulicích se tvořily obrovské kaluže, neboť kanalizace nestačila vodu odvádět. To už jsem se v Hamburku solidně vyznal. Nezaznamenal jsem žádný zájem o moje pohyby. Za ty tři dny jsem upoutal pouze žebráka u vchodu do podzemní dráhy. Nakoupil jsem si nějaké oblečení a pár drobností, zpříjemňujících život, stále jsem si však připadal jako cestující, který žádostivé čeká na tranzitní razítko.

Byly to dlouhé dny. Větrné, chladné a deštivé.

12

Již delší čas jsem pořádně nepečoval o svůj chrup. Krátce po půlnoci mě probudila hlodavá bolest. Spolkl jsem prášek a za svítání druhý, zase s mizivým účinkem.

Vytočil jsem číslo informační služby, sdělil název ulice a požádal o adresu nejbližšího zubního lékaře.

„Zavolám,“ slíbil neosobní ženský hlas. Ospalý, unavený, ale ochotný. Ozvala se za osm minut.

V devět jsem obtěžoval Annemarie Friedovou. Přepojila mě na Schwarze. Neviděl jsem ho dva dny.

„Zuby,“ opakoval. „Zuby jsou prevíti. Kterého lékaře navštívíte?“

„Doktora Wurma.“ Přidal jsem adresu. „Obrátil jsem se na informační službu.“

„Dejte si chrup do pořádku. Brzy se zakousnete do práce.“ A odešel z linky.

Čekárnu jsem našel ve druhém patře staršího domu z bílých cihel, které už časem zešedly. Za skleněnou přepážkou seděla snad čtyřicetiletá žena. Obličej měla skoro stříbrný, jak se toužebně očekávané šikmé sluneční paprsky odrážely od vrstvy mejkapu. V očích vězel trochu udivený, trochu bezútěšný výraz.

Zasvětil jsem ji do svého trápení. Netečně hleděla na svoje ruce s nenalakovanými, krátce ostříhanými nehty. „Už jste pana doktora někdy navštívil?“

„Zdržuji se v Hamburku teprve krátkou dobu.“

„Vaše jméno, prosím.“

Napsala ho šikmým hůlkovým písmem na špinavě hnědou kartu, zvedla růžové sluchátko a za minutu jsem seděl v křesle. Pichlavé světlo mi dráždilo zrak.

„Uděláme roentgenový snímeček,“ rozhodl doktor Wurm úlisně, když prozkoumal moji ústní dutinu. „Račte za mnou.“

Udělal snímeček.

Čekali jsme, než ho laborant s očima angorského králíka přinese. Doktor Wurm mě zatím bavil vysvětlováním příčiny bolesti. Konečně, platil jsem jeho čas. Při odchodu jsem zjistil, že neobyčejně drahý čas.

„Doporučuji radikální řešení,“ pokračoval stejným tónem, když snímek prozkoumal. „Zoubeček musí ven. Léčení by nepřineslo kladný výsledek. Souhlasíte?“

Souhlasil jsem. Na návštěvy jeho ordinace jsem neměl čas ani myšlenky. Píchl mi injekci a zase si krátil dlouhou chvíli povídáním, zatímco jsem pozoroval kovový les, tvořený rameny přístavních jeřábů. Mezi nimi prosvítala kalná hladina řeky jako obtížná nutnost.

Norberta Schwarze jsem potkal u výtahu. Vrásek v jeho obličeji přibylo. „Co dělá váš zub?“

„Už není můj.“

„Můžete na okamžik?“ zeptal se taktně. V kanceláři pokračoval: „Sleduji vaše hlášení. Netušil jsem, že Hamburk má tolik pozoruhodností a romantických zákoutí. Někdy si na ně udělám volnou neděli. Skoro lituji, že u nás nezůstanete delší dobu. Našel bych pro vás uplatnění, přestože nemáte policejní praxi jako většina našich kolegů. Uchýlili se pod střechu agentury, protože tady našli výhodnější platové podmínky a nemají ruce svázané nemožnými předpisy.“

„Proto se dopouštějí chyb,“ řekl jsem se spikleneckým úsměvem. „Snad ne přímo chyb, ale rozhodně chybiček.“

Schwarzův obličej dostal číhavý výraz.

„Na krabičce atik, kterou jste mi obratně vyfoukl, zůstaly stopy po argentorátu. Když už jste potřebovali otisky mých prstů, neměl mi Rony krabičku vracet.“

Napjaté svaly se uvolnily. Čekal něco horšího. „Nejsem kapsář. Cigarety si od vás vypůjčil ten drobeček v šatně.“

„Kapsář?“

„Bývalý. Tu a tam si musí vzpomenout na staré časy. Čistě tréninkově. Co se v mládí naučíš… A že vám Rony krabičku vrátil? Chtěli jsme, aby mezi námi bylo jasno. Setkáváme se s chytráky, kteří na nás chtějí vyzrát. Nic ve zlém, příteli.“

„Zapojování odposlechového zařízení vypínačem v předsíni také nesvědčí o mimořádné nápaditosti,“ podal jsem mu další hořkou kapku.

Pohlédl na mne se zvýšeným zájmem. Patrně mě začal vidět jako bezelstného chlapíka, který se ochotně podílí na kdejaké levotě. Dopřál si cigaretu. Vyfoukl nosem několik kroužků a bedlivě sledoval, jak se rozplývají. „Existují i jiné způsoby zapojování. Odposlech ve vašem bytě jsme už zrušili. Také sledování.“

Údiv jsem předstírat nemusel.

Odpochodoval k trezoru a vrátil se s tenkou složkou, na které stálo moje jméno. Podal mi jeden list. Hlášení obsahovalo podrobný popis odborníka na ocel a téměř doslovný záznam rozhovoru. Stín musel mít znamenitou paměť nebo příslušné vybavení.

„Skutečně šlo o náhodu?“ zeptal se Norbert Schwarz podezřívavě.

Podezíral všechny a všechno. Muselo mu to někdy působit značné potíže. Třeba doma, pokud nějaký domov měl.

„Večeřel jste s jedním z nejbohatších mužů ve městě.“

„Ale,“ řekl jsem. „Vypadal docela normálně. Dával jsem pozor, ale žádného stínu jsem si nepovšiml.“

Potěšeně přivřel oči. „Však jsem říkal, pracuji se zkušenými lidmi. Uvítal bych, kdybyste se v nejbližších dnech zdržoval večer doma. Řekněme… od šesti hodin.“

Byl to rozkaz a Norbert Schwarz ho uměl vyslovit.

13

Čtvrtý večer.

Otráveně jsem listoval novinami. Začátek léta, okurková sezóna. Ani černá kronika nehýřila senzacemi. Podřadný únos dítěte provedený diletantem, jehož policie dopadla během tří hodin. Efektní pokus o sebevraždu, kterým na sebe chtěla upozornit nezaměstnaná herečka. Až docela ve spodním rohu stránky mě zaujala kratičká zprávička. V noci ze soboty na neděli se neznámí pachatelé vloupali do ordinace zubního lékaře Alexandra Wurma. Ve stejnou dobu došlo k vloupání do jeho vily ve Wedelu. Doktor Wurm trávil víkend u přátel na ostrově Föhr. Po návratu sdělil policii, že z ordinace ani z vily nebylo nic odcizeno.

Chudák doktor Wurm.

Vsadil bych další zub, že příčinou příchodu nezvaných hostů byla moje zkažená stolička.

Takže mi Norbert Schwarz stále nevěřil.

Takže se rozehrála hra, jejíž pravidla jsem znal pouze rámcově.

Takže telefon v bytě skutečně již nebyl napojený na odposlech. Pochopili by, že mi Wurmovy adresu poskytla informační služba.

Takže…

Zazvonil telefon.

„Volám z auta.“ Schwarzův hlas zněl rázně, rozhodně. „Za deset minut čekejte před domem. Nejedeme na večírek, oblékněte se do nepohody.“

Konec. Na odpověď nečekal. Annemarie Friedová zřejmě byla učenlivou žákyní.

Chvatně jsem se oblékl. Na chodbě jsem narazil na Helgu. „Kam vyrážíte?“ pronesla zvědavě.

„Do kina.“

„Na co?“

„Na film.“

„Vezmete mě s sebou?“

Znovu jsem ji zklamal. „Až příště, lásko.“

Černý mercedes se zpozdil o třicet sekund. Za volantem seděl neznámý člověk. Vedle něho se rozvaloval blonďatý Rony, jeho jmenovec s Norbertem Schwarzem mi udělali místo na zadním sedadle.

Projeli jsme rušnou třídou Ost-West. Světla výškových budov blikala jako hodně blízké hvězdy.

Norbert Schwarz si povšiml mého pohledu. „Jeden z těch mrakodrapů patří policejní centrále. Po Hamburku koluje anekdota, že to není náhoda. Poldové dobře vidí pokojným občanům do jídelen i do ložnic.“

„Ti zbývající prozřetelně stahují záclony,“ řekl jsem.

Blonďatý Rony se chrčivě zasmál.

„Ronyho vzrušuje každá zmínka o ložnici,“ poznamenal zlomyslně řidič. Nikdo neodpověděl. Jeli jsme mlčky.

Mercedes dodržoval předpisovou rychlost. Rozsáhlá hamburská předměstí se drobila ve tmě. Na dálnici auto nabralo rychlost. V Bad Bramstedtu odbočilo doprava, mimoúrovňovou křižovatkou se dostalo na poklidnou silničku, vroubenou topoly. Projeli jsme Itzehoe. Před rohovou hospodou se tvrdě bila skupina mladíků v džínových uniformách s několika vojáky. O málo později vyrazil z boční ulice vyjící policejní vůz. Levý bok mercedesu minul o vlásek.

Noc byla tmavá. Potkávali jsme málo vozů. Potom se mercedes téměř zastavil a sjel ze silnice na hrbolatou komunikaci, kterou asi nebrala na vědomí žádná automapa.

Na přední sklo dopadlo několik dešťových kapek.

Řidič vedl mercedes řídkým borovým lesíkem a potom holou planinou. Vypnul reflektory. Hlemýždím tempem jsme dojeli k vysoké cihlové zdi s důkladnými vraty, která připomínala hradní bránu. Otevřela se jako mávnutím kouzelného proutku.

Nádvoří vydláždili velkými plochými balvany. Jediná lampa svítila nad vchodem do domu, obrostlého břečťanem. Proti domu se táhla řada zavřených garáží.

Mercedes zastavil vedle skříňového nákladního auta.

V jasném rámu dveří stanul ramenatý muž v klobouku a dlouhém plášti. Rážně došel k vozu.

„Kolik lidí vezete, Schwarzi?“ Mluvil ostrým, vysoko posazeným arogantním hlasem. Do tváře jsem mu neviděl.

„Je nás pět,“ odpověděl Schwarz téměř servilně.

„V pořádku.“ Muž pohlédl na zápěstí. „Čekal jsem vás dříve.“

„Mizerné počasí,“ vymlouval se Schwarz.

„S tím jste měl počítat. Rozhlas vysílá předpověď počasí několikrát denně.“ Smířlivěji dodal: „Můžeme začít.“

Vystoupili jsme.

„Pospěš si, Seppe,“ oslovil Schwarz řidiče, který otevíral zavazadlový prostor. Rozdal kapesní svítilny a automatické pistole.

„Umí s tím zacházet, šéfe?“ ozval se blonďatý Rony. Díval se na mne.

„Moc mluvíš,“ odsekl Norbert Schwarz. „Jděte na svoje místa.“

Odešli.

„Půjdeme také,“ prohlásil a vedl mě přes dvůr k mřížové brance. Ze tmy se hlásilo moře. Převalování vln. Písečné duny s chomáči trávy. Několik temných balvanů ohlazených vodou.

Cestou jsem sledoval tachometr. Ujeli jsme bezmála dvě stě padesát kilometrů. Stál jsem tedy někde na břehu Helgolandského zálivu. Vzpomněl jsem si na Nerudovu baladu, a Schwarz mě vyrušil.

„Zatím jsme se nikdy nesetkali s potížemi.“

Měl jsem dojem, že ujišťuje především sebe. Neklidně přecházel. Písek chrastil poď nohama.

Zaslechli jsme přijíždějící nákladní vůz. Jel bez světel. Potom se ozvaly další zvuky. Šplouchání vody, tiché pokyny, několik lehkých nárazů. Konečně nastartoval motorový člun a tlumený chod motoru unikal na širé moře. Náklaďák odjel. Vrátil se téměř současně s člunem. Uplynulo snad třicet, pětatřicet minut. Na hodinky jsem se dívat nechtěl.

Schwarz se spojil vysílačkou s ostatními. Všude vládl klid.

„Mám rád přesnou a rychlou práci,“ pochvaloval si.

V kostkované čepici se širokým štítkem vypadal ještě menší.

„Děláte ji často?“

„Příležitostně,“ pronesl úsečně. Byla to odpověď a zároveň pokyn, abych si hleděl svého. Jenomže právě to jsem dělal. „Platí nás za dozor, nikoli za zvědavost.“

„Hrozí nebezpečí? Nerad bych spadl do nějaké kaše. Moje práce…“

„Máte zbytečné obavy. Nebezpečí hrozí od konkurence. Proto jsme tady. Obchod není už dávno záležitostí džentlmenů,“ prozradil všeobecně známou skutečnost. Zejména obchod, který se uskutečňuje v noci, na odlehlém místě a pod dohledem ozbrojených mužů.

„A úřady?“

„Jeden policejní člun hlídá loď od moře. Ceny rostou rychleji než mzdy policejních úředníků. Drahé opatření, ale moje bankovní konto nezatěžuje.“

Vzdal jsem se dalších dotazů. Raymond Chandler napsal už před nějakými čtyřiceti roky, že s policejní službou je to jako s politikou. Vyžaduje nejlepší lidi, a není v ní nic, co by nejlepší lidi přitahovalo. Schwarzova agentura zřejmě dbala především na hojné zisky, méně na jejich počestnost. Usoudil jsem, že moje přítomnost je garancí pro případ, že bych v podnikání agentury vyhmátl červivé jádro. Pojistili si moje mlčení, protože bych ohrozil i sebe, kdyby mě napadlo něco prozradit.

Schwarz přešel k blízkému balvanu a pohodlně se usadil. Neodpočíval dlouho, když jsem za jeho zády zahlédl stín. Proti světlejší hladině se mihla ruka s pistolí. Dopadla na Schwarzovu hlavu.

S heknutím a tupým žuchnutím se svalil do písku.

Neznámý mi ukazoval záda.

Odložil jsem zbraň. Když souboj, tak tichý.

Zasáhl jsem přesně ohryzek. Druhou ránu jsem vedl za ucho. Pistole vypadla z bezvládné ruky. Dopadl na obličej. Rychle jsem jej prohledal. V každém podpaží měl pouzdro. Z jednoho jsem vytáhl sestřičku pistole, která se válela v písku. Strčil jsem obě do svých kapes a vypůjčil si Schwarzovu vysílačku.

„Seppe? Rony?“

„Slyším,“ ozval se Sepp okamžitě.

„Máme hosta. Zatím jsem ho uklidnil.“

„Kde je šéf?“

„V bezvědomí.“

„Dávej pozor. Může jich být víc. Střílet pouze v nouzi.“

„Děkuju za poučení.“ Rozhlížel jsem se kolem, abych neskončil jako Schwarz.

Motor člunu naskočil, také nákladní auto se vzdalovalo podle břehu. Zvuk motoru slábl, až zanikl docela. Ozývalo se jenom moře.

Sepp se přiblížil neslyšně jako kočka. Věnoval se nejprve Schwarzovi. Poplácal ho po tvářích, potom mu uštědřil dva důkladné políčky.

Schwarz otevřel oči a bolestně hekal.

Sepp posvítil neznámému do tváře. Neovládl jsem se a tichounce hvízdl. Hned mě to zamrzelo, ale stalo se.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Sepp podezřívavě a namířil mi automatickou pistoli na břicho. Neocitl jsem se v podobném postavení poprvé, ale vždycky se mi pramálo zamlouvalo. Některé zbraně mají náramně jemnou spoušť.

„Znám,“ přiznal jsem stísněně. Na náhody jsem přestal věřit už dávno. „Seděl vedle mne v letadle do Hamburku. Vydával se za kněze.“

„Pěkný kněz,“ sykl Sepp zlostně. „Varoval jsem šéfa, aby tě nebral. Šéfe, jak je vám?“

„Bolí mě hlava a teče mi krev,“ hořekoval Norbert Schwarz a hladil si týl. Pomalu se postavil na nohy. Udělal několik vratkých kroků a klesl na kolena. „Hergot, pomozte mi!“

Podepřel jsem ho. Zastavil se nad ležícím mužem, jemuž Sepp znovu posvítil do tváře. Stále nejevil známky života. Schwarz do ležícího těla vztekle kopl.

Blížilo se několik postav. Muž v klobouku měl drsnou tvář s křivým, deformovaným nosem. „Co tady provádíte, chlapi?“

„Máme návštěvu,“ oznámil Schwarz a držel si hlavu. „Kdo o dnešní akci věděl, Roedlere?“

„Jenom spolehliví lidé. Prohledejte okolí,“ přikázal stroze. „Jestli měl společníky, nesmějí uniknout. Hledejte auto nebo motocykl. Pěšky nepřišel. Co je vám, Schwarzi?“

„Vzal mě po hlavě.“ Natáhl před sebe zkrvavenou dlaň. „To mi zaplatí.“

„Hlavně že vám nemusíme vybírat na věnec,“ odsekl Roedler a vykročil k domu, který se rýsoval ve tmě jako maketa tajemného stavení z nepovedeného hororu.

Dva muži zvedli Alberta Ouryho. Slabě zavzdychal. Potěšilo mě to.

„Škoda že člun už odplul k Montaně. Mohl ho vzít s sebou,“ ozval se někde vpředu Roedler. Schwarzově odpovědi jsem nerozuměl.

Čekal jsem v mercedesu. Sepp odnesl zbraně do domu. Schwarz přišel s obvázanou hlavou.

Mercedes zamířil k Hamburku.

„Proč nemáme zbraně?“ durdil se blonďatý Rony. „Kdyby nás náhodou zastavila silniční hlídka…“

„Právě proto,“ odsekl mrzutě Sepp. „Parta dobrých přátel si vyjela na výlet.“

Nikdo neměl připomínku.

Na dálničním nájezdu u Bad Bramstedtu mi Schwarz poklepal na koleno. „Odrovnal jste ho čistě. Kde jste se to naučil?“

„Ve světě.“

„Ve světě existují i hudební školy,“ neodpustil si blonďatý Rony jedovatou poznámku.

„Hudebním školám jsem se vždycky vyhýbal. Mám špatný sluch.“

„Bojoval jste?“ Sepp se projevil jako zvědavý, a hlavně podezřívavý člověk, přesto jsem v jeho hlase zaslechl náznak uznání.

„Také.“

„Za koho?“

„Za peníze.“

„Z které kapsy se sypaly?“ pokračoval Sepp ve výslechu.

„To mě nezajímalo,“ řekl jsem. Odpověď je uspokojila. Vzali ji jako samozřejmost.

14

Annemarie Friedová zase dala přednost citrónově žlutým šatům. Místo pozdravu mi věnovala dlouhý pohled. Šedivé oči hleděly nějak hřejivěji.

Podal jsem jí hlášení, v němž jsem se nezmínil o cestě k Helgolandské zátoce.

Založila dvouarch, podívala se na oblohu, slibující hezký den, a znovu mi, věnovala pohled. „Očekává vás pan Schwarz.“

Tvářil se mrzutě. Možná prvně poznal chuť vlastní krve. Rány patrně častěji rozdával, než přijímal. Na hlavě mu svítil bělostný obvaz. Křiklavě žluté sako viselo na okenní klice.

„Sedněte si,“ vyzval mě vlídně. „Měl bych vám poděkovat.“

„Za co?“

„Také pravda. Proč máte kabát? Dneska bude hezký den.“

„Mám v něm pistoli toho chlápka.“ Položil jsem ji na stůl.

Udiveně pozvedl obočí a přejel si ukazováčkem po bradě. „Čeká vás několik nepříjemných otázek, příteli. Chci vědět naprosto všechno o mizerovi, který mě praštil.“

Zopakoval jsem podrobněji, co v noci slyšel Sepp.

„Průšvih,“ konstatoval zachmuřeně. Prohlížel si pistoli. „Vybavil se jako na manévry. Co myslíte, šel po vás?“

„Hlídali jste mě. Snad mně stín chodí v patách stále.“

„Nechodí,“ prohlásil přesvědčivě. Uměl to. Přesto jsem mu nevěřil. Po večerní příhodě se na mě určitě někdo přilepil.

„Kdyby Oury sledoval mě, museli by ho vaši lidé odhalit hned první den.“

„Ovšem, ovšem. Vidím ještě jednu možnost. Dal jste mu avízo.“

„Nebuďte směšný,“ nasadil jsem rozzlobený tón. „Nevěděl jsem, kam pojedeme. Také jste mi nedopřál moc času.“

„Jak se dostal na to místo?“

„Zeptejte se.“

„Neodpoví na žádnou otázku. Už nikdy.“

Trochu jsem to čekal. Jenom se mi nezamlouvalo, jak skutečnost stavěl. Vzal jsem Ouryho pořádně, na cestu do věčných lovišť by však potřeboval větší dávku tvrdosti. Abych Schwarzovi udělal radost, zatvářil jsem se lítostivě.

„Nevadí,“ prohlásil rozhodně. „My umíme mlčet. Roedler mlčet musí. Je naštvaný. Bylo to příhodné místo k naloďování. Než najde jiné… Ale to není naše věc. Trápí mě pomyšlení na vaše pařížské nadřízené. Jestli nasadili Ouryho na vás, přijdou s dotazem.“

„To nemůžu potvrdit ani popřít.“

„Musíme mluvit stejně,“ limitoval budoucnost mezi dvě rovnoběžky. Asi litoval, že mě k akci přizval. Zřejmě z vlastní iniciativy.

„Raději bychom měli shodně mlčet,“ řekl jsem.

„Právě,“ zamnul si potěšeně dlaně. „My dva o tom chlapíkovi nic nevíme.“

„Svatá pravda,“ řekl jsem vážně.

Spadl mu kámen ze srdce. Mě se zmocnily obavy o osud Alberta Ouryho. Nebo jak se vlastně jmenoval.

Baculatá Helga vpadla do kanceláře se zvědavým výrazem. Šaty měla pod pažemi propocené. „Jaký byl film?“

„Mizerný.“

„Měl jste mě vzít s sebou.“

Nabídl jsem jí cigaretu. Lačně kouřila. Obešla stůl a přitiskla se bokem k mému rameni.

„Není vám teskno? Pořád sám a sám.“

„Lituju, krásko. Na dnešní večer mám program.“

„Zase jdete do kina?“

„Hamburský starosta mě pozval na recepci.“

„Vy se máte. Jistě bude aperitiv, želví polévka, dobrá bašta a možná i káva.“

„Snad se praští přes kapsu a nabídne také doutník a skleničku koňaku,“ přijal jsem její hru.

„Tak štědrý není.“ Odpoutala se od mého ramene a kolébavým krokem odešla. Zůstal po ní oblak dýmu jako za stařičkou parní lokomotivou, vůně levného parfému a pocit nejasného nebezpečí.

Odpoledne jsem se projel po Labi. Výletní parníček se pohupoval po kalné hladině a kapitán musel napomínat rozdováděné děti. Rodiče se věnovali zásobám lodního baru.

Pozdě večer zazněl zvonek. Krátce a diskrétně.

Po špičkách jsem se přiblížil do předsíně, přitiskl se ke zdi vedle dveří a pustil na podlahu botu. Opatrnost je opatrnost. Moc lidí zemřelo za vlastními dveřmi. Po událostech předchozí noci jsem se mohl stát nepohodlným svědkem, obětí msty nebo nastrčenou figurkou. Norbert Schwarz prokazoval pánům Pétaixova ražení dobré a jistě bohatě odměňované služby, ale činnost podobná noční akci nepochybné zvyšovala hladinu jeho bankovního konta mnohem výrazněji.

Nic se nestalo.

Otevřel jsem. Na chodbě stála Annemarie Friedová.

„Překvapený?“ pronesla ještě sametověji než obvykle. Černé vlasy si v týle stáhla stuhou. Měla na sobě lehké plátěné šaty barevně shodné s jejíma očima, v nichž doutnalo světélko tajené něhy.

„Trochu,“ připustil jsem. „Něco se stalo?“

„Nic se nestalo.“ Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně. Chyběl milimetr, aby mi nepomačkala košili na prsou. Pomalu zvedla ruce a složila je kolem mého krku. „Co vaše fantazie?“

„Vzala si náhradní volno,“ řekl jsem a políbil ji na rty. O košili jsem se přestal starat.

„Nepozveš mě dál?“ Zeptala se a šla. Shodila z lůžka noviny a zhasla.

Noc v Hamburku však nikdy není docela temná.

Neustále ji zjasňuje mihotavá záře nespočetných světel. Silné reflektory ozařují přístavní překladiště. Reklamní světla blikají, lákají, nabízejí, slibují, nebo prostě jenom důstojně svítí. I na větší vzdálenost vytvářejí chvějivou záři podobnou narůžovělé mlze. Měsíc visel vysoko nad městem, opuštěná a zapomenutá mince, která už ztratila jakoukoli hodnotu.

Mnohem později se Annemarie zvedla a přešla ke stolku s televizorem. Usmívala se poněkud zjihle. Neměla na sobě nic než odraz měsíčního svitu a stuhu ve vlasech. Na tu jsme nějak pozapomněli.

Prostor zaplnila ryčná hudba. Kulatolebí tatíci v krátkých kožených kalhotách uváděli do transu stejně kulatolebé otylé tatíky a neméně statné, kypré, krojované ženušky. Noční show, utužující sousedské vztahy v činžovních domech.

„Peklo,“ povzdechla Annemarie a vklouzla pod přikrývku. Pootevřenými ústy mě zalechtala na uchu. „Zítra v deset na mostě do botanické zahrady.“

Něha se vytratila. Zůstala strohá, suchá, chladná praktičnost.

„Víš, kde to je?“

Přisvědčil jsem.

„Někdo z Paříže. Schwarz nic neví.“

„Nedává mě sledovat?“

„Dohled zrušil. Ačkoli, po včerejšku…“

„Co se mu stalo?“

„Nepodává mi hlášení. Doufala jsem, že se to dovím od tebe,“ odpověděla zamyšleně. „Zvonila jsem už včera večer.“

Snad zvonila. Snad ne. Kdo vlastně mohl komu věřit, když každý před ostatními něco tajil?

„Byl jsem v kině.“

„S Helgou?“

„Helga není můj typ.“

„Je mladá.“

„A hloupá. Mám rád zralé ženy s šedivýma očima a štíhlýma nohama.“

Zvedla se a vypnula televizi. „Takový rámus přece nebudeme poslouchat. Znám způsob, jak prožít čas příjemněji.“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Souhlasím se vším.“

15

Odešla před svítáním. Po sedmé hodině mě probudil těžký vůz, hřmotící v ulici. Otevřel jsem okno. Do pokoje vnikl teplý vzduch. Vítr vanul od přístavu a přinášel nepříliš výrazný pach nafty.

Chvíli jsem šel pěšky, potom mě zlákalo taxi. Za volantem seděl muž s dlouhým plnovousem. V Hermannově ulici jsme uvízli. Kordon náležitě vybavených policistů s přilbami a ochrannými štíty, obušky, slzným plynem a napjatými, skoro zavilými tvářemi se připravoval rozehnat blížící se demonstranty. Podle hesel nad jejich hlavami jsem nedokázal pochopit, za co nebo proti čemu, za koho nebo proti komu riskují zdravou kůži. Policistům patrně vsugerovali, že demonstrace je namířena proti jednomu každému z nich, jinak by sotva mohli svou nepříliš humánní práci vykonávat. V boční ulici stála jako železná rezerva dvě vodní děla.

„Hajzlové,“ zabručel řidič do vousů. Neptal jsem se, koho myslí. Zařadil zpátečku, ale za námi už stála řada vozů. Jeden z policistů pochopil, že jeho posláním není jenom mlátit lidi po hlavě, a pokusil se řídit provoz.

Vousáč otočil do protisměru a řekl svůj názor přednímu sklu. Ani tentokrát se nevyjádřil zcela spisovně, ale bylo zřejmé, že mu státní moc příliš k srdci nepřirostla.

Při vystupování mi vypadly z kapsy tmavé brýle. Roztříštily se na drobné střepinky.

„Střepy přinášejí štěstí,“ komentoval řidič, jako kdyby mluvil o posledních věcech člověka.

„Budu ho potřebovat,“ řekl jsem a podal mu bankovku. „Zbytek si nechte.“

Nepoděkoval, rozsvítil blinkr a zařadil se do proudu vozidel. V ulici, sevřené vysokými domy, vládlo parno. Nad asfaltem se chvěl horký vzduch. Sluneční paprsky poskakovaly po kapotách a okenních sklech automobilů a bodaly do očí. Ostré, neodbytné jehličky.

Našel jsem malý obchod se vším možným. Nejblíže měl k lepší prodejně partiového zboží. Za výlohou nabízel bohatý sortiment tmavých brýlí.

Prodavačka se opírala o pult a sledovala ruch na ulici. Mladá a pěkná. Hezká postava, odpovídající míry, nezávazný úsměv.

Vyzkoušel jsem snad desatery brýle. Žádné se mi nezdály.

„Podívám se do skladu,“ nabídla trpělivě. „Zůstalo tam nějaké zboží z loňského roku.“

„Nebude vás to obtěžovat?“

Odpověděla úsměvem. Opravdu moc milá mladá žena. A především o mně nic nevěděla. Neznala lidi kolem Schwarze. Netrápil ji osud Alberta Ouryho.

Vedle dveří visel telefonní přístroj. Požádal jsem, zda si mohu zavolat.

„Jistě, pane.“ Maličko pyšně dodala: „Můžete volat třeba do Ameriky.“

Tak daleko jsem volat nepotřeboval. Stačilo mi přímé spojení s Paříží. Vytočil jsem číslo. Pár sekund napětí a uslyšel jsem Alexe. Hlas majitele antikvariátu na nábřeží Seiny zněl naprosto jasně. Měl jsem pocit, že drží sluchátko na protější straně ulice. Pronesl smluvené heslo na důkaz, že je čistý vzduch. Rychle jsem odříkal několik jmen, s nimiž jsem se seznámil před odletem do Hamburku. Věděl jsem, že je Alex předá na správné místo.

Zavěsil jsem ve chvíli, kdy se prodavačka vracela s velkou krabicí. Bylo mi mnohem, mnohem volněji. Ověřil jsem si spojení. V dohledné době jsem ho mohl potřebovat.

Zvolil jsem první brýle, které mi podala.

„Dovolal jste se?“ pronesla nevtíravě.

„Ano, děkuji.“

„To jsem ráda.“

Přívětivost za přívětivost. „Váš obchod je nesmírně sympatický,“ řekl jsem.

„Zdědila jsem ho po strýcovi.“

„Přeji vám úspěch v podnikání.“

Stále se tvářila mile, ale ve sklopených očích jsem četl myšlenku, že mi jako náhodnému zákazníkovi její obchodní bilance může být putna.

„Až zase rozbiju brýle, stavím se.“

V obchodě se jistě setkávala s různými lidmi. Mne definitivně zařadila do kategorie milých bláznů, kteří nevědí co s časem. Doprovodila mě ke dveřím a poskytla tak možnost přesvědčit se o jejích fyziognomických kvalitách. Můj první odhad jí křivdil.

Na chodníku jsem zvedl pohled nad výlohu. Otto Schumacher se určitě nejmenovala. Zapsal jsem si do paměti, že zavírá v devatenáct hodin.

Na mostě, který spojoval okolí televizní věže s botanickou zahradou, se o zábradlí opírali nehybní milenci jako zapomenuté sousoší, dokazující světu existenci dob, kdy mezi lidmi nevládly jenom chamtivost, nenávist a peníze.

Pohlédl jsem na hodinky. Do deváté chyběly dvě minuty.

Za mostem jsem našel prázdnou lavičku. Usadil jsem se uprostřed, abych odradil případné zájemce, vytáhl noviny a předstíral intenzívní čtení. Burzovní zprávy mě nezajímaly. Vzpomínky Uwe Seelera na fotbalovou kariéru mi byly lhostejné. Stoicky jsem pročítal zprávu za zprávou a pozoroval okolí. Nejzajímavější novinka přišla ze zoologické zahrady Hagenbeck. Narodila se opička.

V jedenáct hodin jsem znovu přešel most. Milenci už museli mít bolavá ústa.

Trápila mě žízeň.

Pochodoval jsem sem a tam, aniž bych spustil most z očí. V poledne jsem znovu zamířil k botanické zahradě. V jednu hodinu jsem se svěřil rychlovýtahu a poobědval v restauraci s kouzelnou vyhlídkou. Opět nepříliš chutně a mimořádně draze. Výhled však byl k nezaplacení. Viděl jsem daleko do Šlesvicka-Holštýnska.

Podle základního pravidla konspirace jsem měl zmizet na druhý konec města čtvrt hodiny po stanovené době. Neudělal jsem to, nezdálo se, že by hrozilo akutní nebezpečí.

Zamířil jsem ke stanovišti taxíků. Někdo mi položil ruku na loket.

„Polekala jsem tě?“ tázala se Annemarie Friedová a její obličej měl mnoho společného se zamrzlou jezerní hladinou. „Projdeme se?“

„Zbožňuji procházky po rozpálených ulicích.“

Automaticky jsme nasměrovali chůzi k botanické zahradě. Kdyby mě někdo sledoval, mohl si myslet, že jsem čekal na Annemarii. Milenci most opustili, nahradil je houf exoticky vyhlížejících turistů. Než přešli kolem, zmocnil se mě fatální pocit jazykového babylónu. Subtilní průvodkyně s vysoko vyčesanými bronzovými vlasy a odznakem turistické kanceláře na ploché hrudi drmolila typickým hamburským dialektem a sotva mohla najít porozumění. Turisté neposlouchali nebo uctivě přikyvovali. Slušnost je krásná vlastnost.

„Pan Duchamp přiletí zítra. Letadlo se krátce po startu muselo vrátit do Orly. Nějaký šprýmař se dal slyšet, že do zavazadlového prostoru umístil bombu.“

„Slasti cestování,“ řekl jsem. „V dobách dostavníků číhali v hlubokých lesích lapkové, kterým šlo víc o obživu než o krveprolévání.“

„Říká ti něco jméno Albert Oury?“ nedbala mého komentáře, stále chladná jako nebožtík vytažený od ledu.

Nasadil jsem masku přemýšlejícího. „Ne, to jméno mi nic neříká. Moment!“

„Tedy znáš?“ vyhrkla téměř dychtivě.

„Albert Oury…“ Dál jsem předstíral, že nutím mozkové závity k intenzívní činnosti.

„Máš dobrou paměť,“ prohlásila pichlavě. „Mluvili jsme o něm před devíti roky.“

„Před devíti roky tě čekala maturita.“

„Před devíti roky jsem se podruhé rozváděla.“ Neutajila záchvěv trpkosti. „Nemluvili jsme náhodou o muži jménem Albert Oury?“

„Známý?“ zeptal jsem se.

Vyměnili jsme si role a to ji popudilo. „Můj ne. Oury leží v žaludku panu Duchampovi. Shodou okolností jsem dnes ráno rozesílala dotaz do všech poboček.“

„V letadle jsem seděl vedle kněze, který se představil stejným jménem. Absolutně protivný chlap. Vtíravý. A chrápal. Ingrid von Wilhelmová jej označila za velice nevychovaného.“

„Od které doby udržuješ styky s aristokracií?“ otázala se živěji. Zvítězila v ní žena. „Je hezká?“

„Jako větrná noc v poušti.“

„Zajímá mě.“

„Dáma se psem. Jmenuje se Oskar. Ten pes. Pravděpodobně čistokrevný pudl, ale rodokmen jsem neviděl.“

„Albert Oury tě podezřele nezajímá,“ řekla Annemarie. Náladová jako dubnové počasí. Oboustranně nabroušená břitva není ostřejší než ta věta.

„Poslyš, lásko,“ řekl jsem provokativně pomalu a položil ruku kolem jejího pasu. Šikovně se osvobodila, ale hněvivý výraz mizel. „Ouryho jsem naposled zahlédl v taxíku před letištní budovou. Zmiňoval se, že letí do Hamburku, ale stejně dobře mohl dalším letadlem odletět na Nový Zéland.“

„Neodletěl na Nový Zéland,“ prohlásila rozhodně.

Mlčel jsem. Rozehrála partii, která se mi nezamlouvala. Antagonismus vězel v tom, že jsme oba hráli černými a předstírali zaujetí pro bílou barvu. Byla však na tahu.

„Oury přiletěl do Hamburku se speciálním úkolem.“

Tušil jsem jeho náplň. Přesto jsem dal najevo mírnou zvědavost.

„Měl tě držet pod lupou.“

„Dělal to?“

„Ne.“

„Jeho chyba. Seznámil by se s Hamburkem.“

„Každý den posílal hlášení o tvých pohybech. Adresát známý a neznámý. To právě dělá vrásky Schwarzovi.“

„Cucal si hlášení z malíčku?“

„Chodili za tebou lidé, které najal. Když zjistili, že máš něco společného se Schwarzem, dali mu vědět.“

„Nějak se mi to přestává líbit,“ řekl jsem. „O milém Albertovi nic nevím. Připouštím, že mě to mrzí. Také se domýšlím, že není knězem.“

„Důvtip některých mužů mě udivuje,“ sekla drápkem. Dovedla se změnit ve vřelou a něžnou bytost, v podstatě však měl diamant pouze nepatrně větší stupeň tvrdosti.

„Duchamp se o Ouryho zajímá?“

„Nesmírně.“

„Mám se s ním spojit?“

„Máš se mu vyhnout,“ zhrozila se opačné možnosti. „Živému i mrtvému. Jenom by se mělo vědět, kde se zdržuje.“

„Kolik mi Duchamp na tu prácičku dává? Týden? Měsíc? Neměl bych zvednout kotvu a vyhledat útulnější přístav?“

Rychle přeladila. „Chceš se mě zbavit?“

„Nebyla řeč o tobě, nýbrž o Albertovi.“

„Stejnou otázku polož zítra panu Duchampovi,“ dala mi radu.

„Schwarzovi krasavci také píší denní hlášení?“

„Přeceňuješ je. U některých mě udivuje, že se při výplatě nepodepisují třemi křížky.“ Věnovala pohled hodinkám. „Musím se vrátit.“

Otočila se jako na povel, zamířila přes ulici k minivozu petrolejové barvy, jehož značku jsem na tu vzdálenost nedokázal přesně identifikovat, a odjela.

Kolemjdoucí stařenka se usmála bezzubými ústy. „Však ona se slečinka zase usmíří,“ pokusila se mě potěšit.

„Toho se právě bojím,“ řekl jsem nespravedlivě příkře. A protože zdvořilost je silná zbraň, dodal jsem mírněji: „Každý mrak se přežene. Jenomže někteří se už slunce nedočkají.“

Kdyby jela kolem sanitka, zamávala by a nechala mě odvézt. Nejela, proto raději pokračovala v chůzi. Ještě po chvíli se pohoršeně ohlédla.

Soudržnost lidská dávno nepatřila mezi hodnoty, k nimž bych hleděl s paušálními nadějemi. Převážně jsem se pohyboval mezi lidmi, jejichž myšlení i emoce deformovala profese. Individualismus, kariérismus, ješitnost, bezbřehá touha po majetku a nedostatek charakteru. Nebo mnohé tyto vlastnosti, jež se nechovají ve všeobecné vážnosti. Nebo všechny dohromady. Proto jsem často nedokázal najít k náhodným známým i neznámým obyčejnou lidskou družnost. Je velmi nesnadné nebýt zmijí ve zmijím klubku.

Před devatenáctou hodinou jsem se blížil k obchodu, který Otto Schumacher odkázal své pohledné neteři. U chodníku parkovalo policejní auto. Špatné znamení. Zadumal jsem se nad zbožím v nejbližší výkladní skříni. Pánské i dámské kožichy za zlevněnou posezónní cenu. Nic pro mne. Kolem proudilo hodně chodců. Nehrozilo nebezpečí, že mě zahlédne. Vyšla v doprovodu mladičkého policisty. Pomohl jí zamknout. Kratičce se o něčem dohadovali. Podle gestikulace jsem usoudil, že policista dává mladé ženě k dispozici služební vůz. Policejní ředitel by zavýskal blahem.

Otočil jsem se k té dojemné scénce zády. Kde se objevila policejní uniforma, nezbylo místo pro moje záměry.

Podzemní dráha vstřebávala a vyvrhovala desítky, stovky a tisíce chodců. Upracovaní lidé chvátali k rodinným krbům. Odpočinutí mířili za nočním zaměstnáním nebo za pochybnými radovánkami.

Náhle stála vedle mne. Živoucí důkaz; že náhoda je slepá. Slepější než spravedlnost. Ale rozhodně vlídnější. Někdy. Když se nejedná o spolucestujícího v letadle, který mě má na mušce.

„Domů?“ zeptala se.

„Ještě dlouho ne.“ Dělalo mi dobře, že jsem občas mohl někomu odpovědět pravdivě.

„Pracujete v noci?“

„Někdy.“

Mlčela, dívala se do tmavého jícnu tunelu a zase mi ukázala oči. Modré studánky s laskavým dnem. Nemohl jsem zmizet. Ani se mi nechtělo.

„Spěcháte?“

„Ano.“ Neznělo to však jednoznačně.

„Škoda.“ Stále jsem mluvil upřímně. „Rád bych vás pozval na skleničku.“

„Nepiju,“ odpověděla a šibalsky zamrkala. „Dostalo se mi přísné výchovy.“

„Snad aspoň večeříte.“

„Denně. Zvyk z dětství.“

„Mohli bychom povečeřet společně,“ kul jsem žhavé železo.

Váhavě přešlápla z nohy na nohu. „Ráda,“ pronesla potom tichounce. Podala mi drobnou, pevnou ruku. „Říkají mi Liz.“

Našli jsme útulnou hospůdku, která teprve čekala příliv hostů. Poseděli jsme dvě hodiny. Ukázalo se, že s přísnou výchovou to nebylo nejvážnější. Žila s matkou. Bratr pracoval u policie. Když se s jeho povoláním svěřovala, netvářila se právě horoucně. O sobě jsem mnoho nemluvil. Opatrný dotaz jsem odbyl legendou o reklamním agentovi.

V půl desáté se zvedla. „Maminka mě čeká. Měla by starost. Sháněla by bratra. Žije s přesvědčením, že Erik má během služby spoustu volného času a může hlídat sestru, ohroženou neurvalou společností všeobecně a agresivními muži konkrétně.“

„Uvidíme se zítra, Liz?“

„Zítra nemohu. Slíbila jsem bratrovi, že mu večer pohlídám malého. Chce vzít manželku na závody.“

„Pozítří?“ naléhal jsem.

„To by šlo.“

„V sedm?“

„V sedm,“ souhlasila bez váhání.

16

Annemarie převzala hlášení za poslední dva dny. S pravdou se shodovala pouze rámcově. Vynechal jsem i Liz. Nezasloužila si pozornost Schwarzových zvědavých hochů. Nevinně na ni doplatil můj zubař.

V deset hodin jsem prošel stínem televizní věže. Maurice Duchamp přešlapoval na mostě. Vypadal jako nefalšovaný turista, který nespěchá a těší se z nádherného počasí a neznámých končin. Na hlavě měl světlý plátěný klobouk, na prsou fotoaparát a v očích podivnou úzkost. Připomínal truchlícího pozůstalého, který se těší na dědictví a v němž hlodají obavy, že najde determinující závěť sepsanou ve prospěch úplně cizí bytosti.

Sehráli jsme etudu náhodného setkání. Hrstka chodců nás nebrala na vědomí.

„Znáte Alberta Ouryho?“ vyhrkl nedočkavě.

„Letěl se mnou do Hamburku,“ řekl jsem. „Vydával se za kněze.“

„Ztratil se.“

„Slyšel jsem.“ Když mlčel, převzal jsem iniciativu. „Co hledal v Hamburku?“

„Vás.“

„Kdo mu vyplácí mzdu?“

„To by nás také zajímalo. Co se s ním stalo?“

„Nevím. Někde se stala chybička, když se mi dostal za záda.“

Rozpačitě rozhodil rukama. „Jak vycházíte se Schwarzem?“

„Solidně.“

„Nedejte se zatáhnout do jeho pokoutního podnikání. V minulosti pro nás udělal kus práce. Poslední dobou máme dojem, že dává přednost hře na vlastním písečku.“

Věděl jsem, kde ho tlačí bota. Za zmizevšího Ouryho nastoupí jistě náhradník. Neznámý. Tím mnohem nebezpečnější.

„Schwarz se mohl vyplašit a zbavit vás stínu. Jeho lidé jsou celí žhaví někoho sejmout. Jako kdyby za to brali zvláštní prémie.“

„Možná berou.“

„Poznal jste je?“

„Poznal jsem Schwarze a dva barmany. Oba si dávají říkat Rony. Klavíristku z baru Calypso, která s nezadržitelnou vytrvalostí natahuje ruku po klice psychiatrické léčebny. A Seppa. Příjmení mi nikdo nepověděl. V agentuře se pohybuje dalších pět mužů a dvě ženy.“

„Spolehlivá je Friedová. Helgu strká Schwarz do postele stárnoucím ženatým pánům, které potřebuje držet na uzdě. Friedovou zase máme v hrsti my. Musí z ní zobat. Kdyby se začala cukat, přitlačte ji jménem Hugo. Byl to Schwarzův nevlastní bratr. Žila s ním a dělávala mu zeď. Když se nad Hugem začala stahovat mračna, dala hlášku policii. Hugovi přišili dvě vraždy.“

„Spáchal je?“

„Dostal dvacet let.“ Také odpověď. Až na to, že nic neobjasňovala. Sundal si klobouk, otřel čelo, zase si klobouk nasadil a stáhl do1 čela jako americký gangster z předválečných let, kdy zločin byl zločinem a postrádal legitimnost. „Hugo spáchal ve vězení sebevraždu. Schwarz by se rád dopídil pravdy.“

Ještě něco řekl, ale kolem rachotil popelářský vůz a slova mi unikla. Měl jsem dojem, že mluvil o falešném knězi. Udivovalo mě, jak podezřele rychle vyprchal jeho zájem o umění.

„Dostáváte od Schwarze hodně úkolů?“

„Flákám se po Hamburku.“

„V pořádku,“ pronesl potěšeně. „Brzy pojedete na sever. S podrobnostmi vás seznámí náš člověk. Vyhledá vás, nebo dostanete pokyn přes Friedovou. Pohledná osůbka, co říkáte?“

„Poznal jsem žhavější ještěrky,“ odpověděl jsem lhostejně. „Hraje si na kostku ledu z chladničky.“

„Rychle taje,“ prohlásil zkušeně. Patrně jej rozlítostnila zasutá vzpomínka. „Za hodinu mi startuje letadlo.“

Pozvedl klobouk na pozdrav a zamával na blízko parkující taxi. Možná čekalo na něho.

Měl jsem náměty k úvahám. Připadal jsem si jako bloudící cestovatel, jemuž v horské soutěsce hrozí sesuv kamenů z obou stran. Nebylo to optimistické pomyšlení.

17

Vysoká prosluněná modř se začala z oblohy rychle vytrácet. Citelně se ochladilo. Vítr přihnal od moře olověně šedivou vrstvu nízkých mraků. Poseděl jsem ve známém hostinci. Zápach z pražírny kávy byl vlezlejší než obvykle.

V prodejně ojetých automobilů jsem za pakatel koupil zachovale vyhlížející volkswagen. Patrně přivykli různým zákazníkům, protože nežádali žádné doklady. Vysázel jsem peníze na stůl a auto bylo moje. Město jsem opouštěl v hustém lijáku. Bad Bramstedt již tonul v šeru. Déšť polevil, od moře se posunovaly nad pevninu husté cáry mlhy. Viditelnost se zhoršovala každým kilometrem. Musel jsem minout správnou odbočku, neboť jsem dojel do městečka s ohyzdnou krabicí továrničky. Nevysoký hranatý komín vypouštěl hustý sloup dýmu. Do vozu vnikl těžký, nasládlý pach. Na liduprázdném náměstí jsem otočil. Svítilo jen několik oken hospody, z nichž vycházel křik, smích a kvílení harmoniky.

Po deseti minutách jsem našel správnou odbočku. Nahoře zase někdo vypouštěl jedno jezero za druhým. Stěrače sotva stačily odstraňovat vodu. V borovém lesíku jsem zaparkoval na prostorné lesní cestě. Natáhl jsem si plášť, pevně přitáhl kapuci a opustil útulné prostředí vozu. Došel jsem na okraj lesa. Planina se ztrácela ve tmě. Neviditelné moře hučelo jako obrovská elektrárna. Zamířil jsem ke břehu. Trávy ubývalo, mokrý písek se lepil na boty.

Dům za vysokou zdí vyhlížel opuštěně. Nikde žádné světlo. Branku zajišťoval visací zámek na silném řetězu. Postupoval jsem podle zdi. Na jednom místě se zdála být nižší. Na druhý pokus se mi podařilo vyšplhat nahoru. Neviděl jsem žádné ozářené okno, ale odněkud dopadal do dvora šikmý pruh světla.

Spustil jsem se dolů. Minutku jsem čekal bez pohybu. Potom jsem si natáhl na obličej jednu z páru dámských punčoch, které jsem odpoledne koupil. Pro všechny případy. Mohl jsem narazit na známého člověka.

Opatrně jsem vykročil. Pruh světla zakrývala nízká kůlna. Vyhlédl jsem za roh.

Tři kroky přede mnou stál muž. Podobal se Golemovi. Vysoká, mohutná, trochu předkloněná postava. Podle klobouku a dlouhého pláště jsem usoudil, že je to Roedler. Byl ke mně otočený zády a močil.

Těžko se mi mohla naskytnout lepší příležitost. Za okamžik ležel na zemi. Klobouk odletěl stranou. Po obličeji stékal déšť. Spěšně jsem mu prohledal kapsy. Našel jsem svazek klíčů. V podpaží měl pouzdro s těžkou pistolí. Vypůjčil jsem si ji, protože v nejbližší době nemohl žádnou zbraň potřebovat. Převrátil jsem nehybné tělo z boku na bok, abych vytáhl z poutek kalhot řemen. Byla to dřina. Svázal jsem mu ruce za zády. Šňůra od kapuce posloužila ke spoutání nohou. Do úst jsem mu nacpal kapesník. V dešti a na chladném vzduchu mohl přijít rychle k vědomí. Neměl jsem času na rozdávání, mohl se někdo objevit. Zatím všude leželo ticho. Relativní ticho. Bubnoval déšť a blízko se vzdouvalo moře. Do dvora doléhal mlaskavý zvuk vln, které se tříštily o duny.

Dům měl vzadu pootevřené dveře, jimiž vycházelo světlo. Chodba čpěla vlhkem a plísní. Uslyšel jsem unylý, monotónní hlas. Četl předpověď počasí na příští týden. Ulehčeně jsem vydechl. Starodávná kuchyň děsila neuvěřitelným množstvím špinavého nádobí. I nejnepořádnější hospodyňka by zalomila rukama. Další místnost postrádala nábytek. Okna zakrývaly těžké houně. V pokoji s důkladným dubovým nábytkem, který pamatoval německé císařství, vrhala dlouhé stíny stojací lampa s červeným sametovým stínidlem. Na poličce nad pohovkou stál telefon. Vytrhl jsem šňůru. Prostřednictvím tranzistorového rádia jsem získal zprávu o nepokojích v Belfastu.

Do poschodí vedly točité schody. Malá místnost sloužila jako ložnice. Zválené lůžko, pootevřená skříň, noční stolek s puklou mramorovou deskou. Několik opotřebovaných sešitů comics dávalo tušit duševní obzory obyvatele. Přeplněný popelník. Pivní láhve, srovnané pod oknem, se podobaly řadě vysloužilých vojáků.

Opustil jsem dům.

Roedler se podobal kusu dřeva.

Zamířil jsem ke garážím. U třech vrat jsem klíče nepotřeboval. Garáže byly prázdné a uklizené. Teprve u posledních vrat jsem si musel vypomoci jedním ze svazku Roedlerových klíčů.

Otřískaná dodávka měla lepší roky dávno za sebou. Tabulka s číslem chyběla. O zeď se opíral silný motocykl. Vypadal nově. Trochu jsem si pohrál s motorem, aby se stroj stal nepojízdným. Kužel světla mi ukázal prázdnou kabinu. Potrhaným potahem sedadla se drala na svět vycpávka.

Posvítil jsem na ložnou plochu.

Albert Oury ležel na zádech, ruce podle těla, na hlavě špinavý obvaz. Vyhaslé oči mířily kolmo vzhůru. Na prsou zaschla velká tmavá skvrna. Několik otvorů v tkanině košile prozrazovalo, na jakou nemoc zemřel. Spáleniny na rukou naznačovaly, že neměl jednoduchou smrt. Prostomyslně dobrotivý výraz obličeje, jak jsem ho měl v paměti, nahradila ztuhlá bolestná grimasa.

Rád bych věděl, zda z něho něco dostali. Nebylo nikoho, kdo by mi to tajemství svěřil. Snad Roedler, ale toho jsem se ptát nemohl. Znal mě.

Vypustil jsem všechny pneumatiky, vrátil se na dvůr a ventilky odhodil do tmy.

Roedler přicházel k vědomí. Slabě naříkal. Přetáhl jsem mu přes obličej kabát. Pro jistotu, kdyby přišel k sobě a otevřel oči. Nepříliš šetrně jsem ho dotáhl do nejbližší garáže. Osvobodil jsem jeho končetiny a zanechal jej samotě a pozdějším trudným myšlenkám. Předpokládal jsem, že se s nečekaným dobrodružstvím chlubit nebude.

Když jsem přelézal vrata, zaslechl jsem od moře trojité táhlé houkání. Možná signál, po němž měl Albert Oury nastoupit poslední cestu. Moc se mi to nelíbilo. Roedler mohl brzy dostat posilu. K lesíku jsem doběhl po silničce. Odhodil jsem punčochu i Roedlerovu pistoli. S ulehčením jsem se usadil ve volkswagenu. Rozsvítil jsem reflektory. Dlouhé stíny borovic vytvářely apokalyptický obraz krajiny příštích století. Kola prokazovala v rozměklém povrchu lesní cesty.

Stále a stále padaly proudy vody. Zpáteční cesta se zdála nekonečná. Některé hamburské ulice se změnily v obrovské kaluže. Na mostě přes temný kanál jsem přibrzdil, otevřel pravé okénko a vyhodil pistoli, kterou jsem si ponechal z arzenálu nebohého Alberta. Přelétla těsně nad zábradlím.

Vůz jsem odstavil na prostorném hotelovém parkovišti, kde mohl dlouho unikat pozornosti. Do bytu jsem došel unavený a promočený na kůži. V botách čvachtala voda. Také mě bolela ruka, jak jsem uzemnil Roedlera, a oči pálily ze soustředěného civění na blyštivý mokrý asfalt. V předsíni jsem nerozsvítil a spěchal přímo do koupelny. Horká sprcha mi pomohla. Bosý a pouze v pyžamových kalhotách jsem vstoupil do pokoje.

„Zanedbáváš mě, miláčku,“ promluvila tma ústy Annemarie Friedové.

18

„Jsi rád, že mě vidíš?“

„Velice.“ Upřímně řečeno, neviděl jsem nic. Jenom slyšel. Milosrdná tma kryla i moji tvář. Nikdy se nelže tak snadno a přesvědčivě jako ve tmě.

„Lháři,“ pronesla mazlivě. „Nabídneš mi skleničku?“

Potřeboval jsem slzu alkoholu také. Nalil jsem oběma.

„Nehodlám tě zasypat otázkami,“ prohlásila a okrajem sklenky zvonila o zuby. „Stal se z tebe noční pták.“

„Nemám co skrývat.“

„Nepochybně.“ Natáhla ruku a rozsvítila světlo nad lůžkem. Šedivé oči mě pozorovaly jako tvora z jiné planety. „Teď vážné. Máš zprávy o tom chlapíkovi, který dělá starost Schwarzovi i našemu společnému příteli z metropole nad Seinou?“

„Lituji.“ Natáhl jsem se vedle Annemarie. Sklonila ke mně obličej. Rozpuštěné vlasy mě šimraly na krku. „Oury. Co o něm víš?“

„Nic,“ řekl jsem. „Nejsme neopatrní?“

„O odposlech jsem se postarala,“ ujistila mě rozhodně. „Povídej!“

„Nebudu utírat mléko, které Duchamp rozlil. Oury se na mě přilepil jeho vinou, nebo zásluhou jiného důležitého pána. Ať hledají díru ve vlastním plotě. Mezi námi, Albert Oury mě vůbec nezajímá. Vypadal na pěkného troubu! Převléknout se za kněze!“

„Ale pan Duchamp žádal…“

Mohl jsem Annemarii umlčet zmínkou o Hugovi. Neudělal jsem to. Nelibuji si v ranách pod pás. „Nebudu šťourat do vyhaslého ohně. Mohl bych se popálit. Dobré dřevo doutná pod popelem dlouho.“

„Podceňuješ nebezpečí, které nemůžeš správně odhadnout,“ prohlásila a posadila se. Měla na sobě jenom můj kabátek od pyžama.

Ulicí se přehnalo auto, zvuk zanikl, zůstala pouze vytrvalá palba dešťových kapek.

„Noc, do které by nevyhnal psa ani největší necita. Nepovídej, že jsi studoval noční život na Reeperbahnu.“ Mluvila naléhavě. Něco jí dělalo starost. Já jsem to nebyl. Potěšující poznání.

„Na pozdní noční chvíli příliš mluvíš,“ řekl jsem a stiskl vypínač. Seděla nehybně. Rukama objala kolena, našpulila rty. Pozoroval jsem v šeru její profil. Náhle byl tvrdý a ostřejší než břitva.

„Schwarze by tvoje toulky zajímaly,“ pronesla studeně.

Nedalo se nic dělat. Musel jsem vyrukovat s pádným argumentem. „Mnohem víc ho zajímá Hugův osud. Potřebuji svůj kabátek.“ Seděla jako socha. Obdivuhodně rychle však přeladila vlnu. Vyzývavě pravila: „Vezmi si ho.“

Poslechl jsem.

19

Ráno se Hamburk choulil v husté, syrové a nažloutlé mlze. Srážela do ulic rybí pach a smog. Na Labi táhle houkaly lodě, slepí ptáci na nezřetelné navigaci. Auta se posouvala krokem. Rozsvícené reflektory se podobaly poztráceným žlutým tečkám. Lidé měli nevrlé obličeje.

Kolem projelo několik policejních vozů se zapnutými majáky a houkajícími sirénami. Jeden narazil bokem do nejmodernějšího modelu značky Saab, nezastavil však a dál se prodíral ulicí.

„Přepadli banku,“ zaslechl jsem zasvěcený hlas z davu na chodníku.

„Kterou?“

Odpověď jsem neslyšel. Také mě nezajímala. V žádné hamburské bance jsem neměl ani marku.

Do agentury jsem došel ve čtvrt na deset. Schwarz se přihnal před desátou. Slyšel jsem jeho rychlé, krátké krůčky, odmykání dveří, rázný hlas, určený někomu na druhém konci linky. O pár minut později vstoupila bez zaklepání Annemarie. Opřela se zády o dveře. Hleděli jsme na sebe přes diametrální odlišnost svých životopisů, spojeni uzoučkou a nepevnou lávkou dočasného spojenectví. Záblesk něhy pominul jako krátká letní bouře. Zůstala prchavá, rychle vysychající vzpomínka. Neměla daleko k zániku, pokud vzpomínky zanikají.

„Čeká tě,“ oznámila hlasem zaměstnankyně krematoria, zvoucí pozůstalé k obřadu. Zauvažoval jsem, zda truchlí nad sebou, či nad něčím mimo okruh mých zájmů a vědomostí.

Norbert Schwarz mlčky ukázal na křeslo. Usadil jsem se.

„Hromská práce,“ zaláteřil a udeřil pěstí do stolu. „Ten chlap umřel.“

„Který?“ zeptal jsem se prostomyslně.

„Vzal jste ho pořádně.“

„Ten?“ Předstíral jsem údiv. „Zmiňoval jste se, že není přístupný rozhovoru. Myslel jsem, že to měl za sebou hned. Připouštím, že mě to trochu zarazilo. Vždyť jsem ho jenom pohladil.“

„Pěkně prosím,“ ušklíbl se bolestně. „Nikdy mě nehlaďte. No nic, stalo se. Roedler tělo uklidil. Moře mlčí.“

„Písemné poděkování Roedlerovi posílat nebudu.“

„Ani ho nečeká. Má jiné trápení. Co jste dělal včera večer? Ještě jsem nedostal hlášení.“

„Právě na něm pracuju.“

Pozoroval mě zkoumavým pohledem trhovce, který zvažuje možnost koupě. „Někdo vyřadil z provozu odposlech.“

„V domě?“

„Ve vašem bytě.“

„Nemám ani ponětí o jeho systému.“

„Moc by mě mrzelo pomyšlení, že jsem hřál na prsou hada,“ prohlásil zadumaně a zavesloval jiným směrem. „Vyznáte se už ve městě?“

„Obstojně.“

„Mám pro vás práci.“

„Výborně. Začínal jsem se obávat, že si mě pěstujete pro okrasu.“

„Bude to normální sledovačka. Prachatá panička podezřívá manžela z nevěry. Nikoli neprávem. Pár dnů už držíme mužíčka na mušce. Chybějí mi lidé, proto odpoledne vystřídáte Seppa. Brnkne vám, kam se máte dostavit.“

„Koho budu sledovat?“

„Jmenuje se Richter. Joachim Richter. Sepp vám ho ukáže. V pět končí v kanceláři. Jezdí v lahvově zeleném volvu. Měl by jet do St. Pauli. V Johannesově ulici stojí starší dvouposchoďový barák. Schovali ho pod zelenou plechovou střechu. V suterénu je bar Laura, v ostatních podlažích penzión stejného jména.

Hodinový hotel. Richter navštěvuje jednu polopannu. Kolem sedmé odjíždí domů. Vlastní vilku ve Wedelu, kde se rodinka zdržuje v letních měsících. Patří k ní tlustá manželka, hloupá služebná a vetchá doga. Neobtěžují se stahováním rolet, takže se stanete svědkem normální rodinné idylky. Po krátké intenzívní hádce zasednou k večeři a k televizoru. V jedenáct odpochodují do ložnice v podkroví. Jakmile zhasnou, můžete jet domů. Služebná odchází v půl deváté. Vůz necháte na ulici, Sepp má rezervní klíčky. Ráno se na Richtera zase nalepí.“

„Co mám podniknout, kdyby mi zmizel?“

„Pojedete k baru Laura.“

„Když tam volvo neuvidím?“

„Mrknete se do Wedelu.“

„A když nebude doma?“

Otázky šly Schwarzovi na nervy. Netrpělivě poposedl. „Napíšete hlášení podle scénáře, se kterým jsem vás seznámil. Najal nás advokát, shánějící paničce důkazy pro výnosný rozvod. Musíme mu je dodat, aby našich služeb používal i v budoucnu.“

Zvedl jsem se. „Mám čekat doma?“

„V Calypsu. Předají vám vzkaz. Mimochodem, ve voze je vysílačka. Můžete se spojit s Calypsem, kdybyste se dostal do úzkých. Jinak vysílačku nepoužívejte. Na stejné frekvenci pracuje víc stanic. Někdy naslouchá i policie. Rádi šťourají do záležitostí, které by jim měly být lhostejné jako lov sardinek. Dneska mají práce nad hlavu. Teroristé přepadli banku a vzali s sebou dvě úřednice jako rukojmí.“

„Právě proto můžou poslouchat cvrkot.“

Věnoval mi uznalý pohled, pohladil si poraněné místo na hlavě a ukázal na dveře.

Odešel jsem.

Sledovačka se mi moc nezamlouvala. Rozhodně jsem ji však přijal raději než dohled při naloďování pochybného nákladu. Schwarz asi usoudil, že mi poskytoval příliš mnoho volného a těžko kontrolovatelného času.

V Calypsu sedělo jenom několik lidí. Všichni se tvářili nesmírně zaměstnaně. Asi proto, že jim za čekání platili. Slíbil jsem si, že během odpoledne zavolám Liz Schumacherové. Zasloužila si omluvu.

Klavíristka skončila jedno ze svých stereotypních vystoupení. Připlula a znaveně klesla na židli, jako by prostála osm hodin v továrně u běžícího pásu. Ve vyčerpané tváři se zrcadlil výraz naprosté beznaděje.

„Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděl jsem. „Jak se daří?“

„Čím dál stejně. Horší to být nemůže.“

„I může,“ řekl jsem povzbudivě.

„Zase jeden chytrouš,“ pronesla otráveně. „S vámi asi dneska zábava nebude.“

„Se mnou není nikdy valná zábava,“ ujistil jsem ji. Těšil by mě pohled na zadní díl jejích malachitově zelených šatů.

„Dáme si skleničku?“

„Požádejte o jednu na můj účet.“

„Lezete mi krkem. Všichni. Máte strach si loknout, když před sebou máte nějakou fízlárnu. Kašlu na vás.“ Odkráčela k baru vratce, ale se snahou o důstojnost.

Přiběhl blonďatý Rony. „Máte telefon.“

Čekal jsem Seppův hlas. Ozvala se Annemarie. „Volal Sepp. Něco se vrbí. Ve dvanáct třicet stůjte před kadeřnictvím na rohu Jägerovy ulice. Najdete to?“

„Vezmu si taxi.“

„To bude nejlepší. Sbohem,“ uzavřela kratičký rozhovor překvapivě měkce. Obvykle končila rázně, jako když někdo přestřihne drát.

Mlha se trochu protrhala, znovu se však dalo do deště. Chodců ubylo, ale stále se tvářili popuzeně. Mezi auty se pohybovalo hodně policejních vozů. Způsob, jak dokazovat veřejnosti intenzívní pátrání po bankovních lupičích.

20

Přesně ve dvanáct třicet jsem stál na stanoveném místě. Seppa jsem nikde neviděl.

Z nablýskaného korábu silnic značky Chrysler vyhlédl bodrý, konejšivý obličej s bledě modrýma očima. Tvářil se o stupeň důležitěji než při předchozích střetnutích v Bretani.

„Nastupte si.“

„Vítám vás v Hamburku, Lennoxi,“ řekl jsem, když uvedl vůz do pohybu.

Společenská konverzace nepatřila k jeho silným stránkám. Viděl v sobě muže činu a v souladu se svou utkvělou představou také jednal.

„Duchampa pověřili jinou prací. Převzal jsem vaše řízení. Zachytil jste reálnou stopu?“

„Myslíte Ouryho?“

„Dostal jste snad příkaz hledat arcibiskupa?“

„Nevzpomínám si.“

„Vidíte.“ Evidentně musel vynaložit hodně úsilí, aby se ovládl.

„Oury není.“

„Chyba.“

„Ne moje. Nedělám zázraky.“

„Stalo se,“ pronesl Lennox smířlivě. „V Hamburku jste skončil. Kolem Schwarze se vaří něco nekalého. Jedeme na letiště. Odlétáte do Helsinek pod svým jménem. Samozřejmě jako Schwarzův agent. Údajně máte pátrat po Heinrichu Königovi. Včera odcestoval do Finska se skupinou turistů. Manželka zůstala v Hannoveru. To je vaše krytí. Bude dobré, když s ním nebudete muset vyrukovat.“

S naučenou přesností sypal z rukávu další instrukce. Spojení s Paříží. Spojení v Helsinkách. Drobnosti o Yargarianovi, jejichž použitelnost byla prakticky nulová. Ukázal na aktovku, ležící na zadním sedadle. „Uvnitř najdete letenku, peníze, lístek z úschovny helsinského hlavního nádraží a nějaké doklady.“

„Proč tak najednou?“

„Něco vás k Hamburku poutá?“ otázal se podezřívavě.

„Mě ne. Letadlo možná pozdrží mlha.“

„Letiště hlásí dobrou viditelnost.“

Měl pravdu. Už v okrajových čtvrtích se ukazovalo slunce. Lennox zajel na parkoviště a podal mi stvrzenku.

„Potvrďte příjem peněz.“

„Kdy je uvidím?“

„Část najdete v aktovce, zbytek v Helsinkách.“ Pečlivě stvrzenku uschoval. Uchopil mě za loket. „Buďte opatrný. Rád bych se s vámi příležitostně setkal. Proti Yargarianovi rozhodně nezasahujte. Omezte se na ohlášení místa pobytu.“

„Chci se ve zdraví dočkat Nového roku,“ řekl jsem.

„Nemáte dalekosáhlé plány.“

„Velké cíle znamenají velká zklamání.“

„Tak běžte. Letadlo startuje za čtyřicet minut,“ ukončil zastřeným hlasem a podal mi ruku. Trochu mě to překvapilo.

„Na shledanou. Lennoxi,“ řekl jsem a nasměroval svoje kroky k letištní budově. Nevěděl jsem, zda si mám Lennoxovo chování vykládat jako náhlý projev sympatie, nebo jemné varování. Snad považoval za náležité projevit v nové funkci kousek humanismu.

Poloprázdné letadlo odstartovalo na minutu přesně. Hamburk se skrýval v šedavém oparu.

Druhá cesta: Helsinky

1

Daleko na západě tonulo v moři slunce. Přesný, ohnivě rudý kruh rozléval barvu po hladině. Mohutný Donnel Douglas letecké společnosti Finnair ještě dýchal výrobní halou. Za okénky po pravé straně už klíčilo šero.

Během letu jsem prostudoval turistický prospekt s nápisem Helsinky — dcera severu. Jako všechny podobné publikace vytvářel iluzi barevného, spořádaného a šťastného ráje, v němž není bolesti a smutku.

Přišel pokyn k připoutání. Pečlivá letuška zkontrolovala poslušnost svěřených oveček a spokojeně se usadila na služebním sedadle.

Město, založené v šestnáctém století švédským králem Gustavem Vásou, se podobalo své vlastní plastické mapě, se kterou si pohrál šikovný kutil a vyzdobil ji nesčetnými světly, jasnějšími, blyštivými plochami mořských zátok, ostrůvků i zřetelně vytyčeným jezerem Töölölahti uprostřed města. Potom se objevila pestrá skvrna zábavního parku Linnanmäki. Zanedlouho jsem ucítil dvojí drncnutí a letadlo rolovalo k letištní budově. Od startu z kodaňského letiště Kastrup uplynulo devadesát minut.

Autobus letecké společnosti vyklopil všechny cestující před odbavovací kanceláří. Jeden ze spolucestujících mířil do ulice Liisankatu. Připojil jsem se k němu. Byl to nemluvný Švéd a neustále sledoval hodinové ručičky. Taxi jsme zaplatili půl na půl. Na další pouť jsem se vydal pěšky. Empírové budovy kolem Náměstí senátu působily poklidným dojmem. Kámen, žula a mramor.

Mohutný tón tyčil svoje bílé zdi nad širokým schodištěm, zabírajícím téměř celou stranu náměstí. Schodiště se hemžilo lidmi. Velké plakáty na rozestavěných poutačích lákaly na varhanní koncert Bruce Bentsona, Madison, stát Wisconsin. Ukazovaly i tvář umělce, aby posluchači věděli, do koho investují. Připomenulo mi to Yargarianův spis.

Car Alexandr II. se tvářil zamyšleně a odhodlaně, jako se tváří všichni velikáni vytesaní do kamene pomníku.

Loudal jsem se ulicemi, zastavoval se u výkladních skříní, upravených s nezvyklým vkusem, okukoval plakáty. Na Kaisaniemenkatu se právě zbavovalo pasažéra další taxi.

„Väaterleden,“ určil jsem cíl.

Projeli jsme městem od východu k západu a přejeli kus moře po dlouhém mostě. Na jeho konci řidič přibrzdil.

„Kde chcete vystoupit?“

„Na Isokaari.“

Zamyšleně na mne pohlédl. Asi jsem popletl pád.

Finština jich má patnáct.

„Cizinec?“ zeptal se. Bystře dodal: „Město znáte dobře.“

„Dlouho jsem tady nebyl,“ řekl jsem na vysvětlenou a uvědomil si, že v těch letech se město příliš nezměnilo.

Další taxi mě dovezlo k prezidentskému paláci blízko Upsevské katedrály. Vystoupil jsem s dobrým pocitem, že jsem čistý. V minimálním provozu mi případný pronásledovatel nemohl uniknout. Ovšem — mnozí věděli, kde budu bydlet. To mě trochu tížilo. Došel jsem k jižnímu přístavu a ulicí plnou zeleně jsem se dostal ke Švédskému divadlu. Nejdelší městská třída Mannerheimintie mě zavedla k dalšímu pomníku, věnovanému regentu Carlu Gustavu Emilu Mannerheimovi. Také se tvářil zamyšleně a odhodlaně.

Sám jsem si připadal jako trosečník, který přistál u zalidněného břehu, a přece nemůže s nikým navázat kontakt, protože je všem absolutně lhostejný. Nepociťoval jsem vůbec žádné odhodlání ani valnou chuť do práce. Napadlo mě, že bych měl všechno hodit za hlavu a pokusit se o návrat domů. Několik minut jsem o tom uvažoval. Nechtělo se mi riskovat krk pro cizí zájmy, k odhalení zlodějů uměleckých předmětů mě nepotřebovali. Zajímalo mě, v čem je zakopaný pes. To rozhodlo.

Na hlavním nádraží jsem se pro jistotu zahleděl do jízdních řádů jako pasažér, hledající nejvýhodnější spojení. U stánku jsem vypil kolu a koupil balíček oranžových formek. Postál jsem u stařičké lokomotivy v zaskleném přístřešku, na které strojvedoucí přivezl v sedmnáctém roce do Finska Lenina.

Nikde nikdo.

Zamířil jsem k úschovně zavazadel.

S obsahem kufru ze světlé vepřovice jsem se seznámil už v Paříži. Mnohé věci jsem během svého nepříliš legálního pobytu ve Finsku mohl potřebovat. Včetně pistole se speciálním tlumičem. Výbavu tvořily i předměty, k jejichž použití bych se odhodlal v krajní nouzi, a některé jsem nezamýšlel použít vůbec. Všechno má svoje hranice. Útok i sebeobrana.

Další taxi. „Hotel Dipoli,“ požádal jsem.

Nikdo za námi nejel.

Od hotelu mě dovezl na Helsinginkatu agresivně žlutý autobus státní společnosti. Město vypadalo poklidně a spokojeně, jako by mu nečinilo žádné potíže utajit rozpory a problémy. Na ulicích se pohybovalo málo lidí.

Ulice Alppikatu se prudce svažovala k hlavní třídě. Jednu stranu tvořily několikaposchoďové obytné domy, druhou vilky, ukryté v zeleni. Našel jsem číslo 48. Na poštovní schránce stálo jméno Juhan Taminen.

Bzučák odpověděl na zazvonění téměř okamžitě.

Prošel jsem tmavou zahrádkou. Ve dveřích jsem spatřil obrys ženské postavy.

„Jdete pozdě,“ oslovila mě německy.

„Věnoval jsem trochu času prohlídce města,“ řekl jsem její mateřštinou. „Umím trochu finsky. Rád bych se procvičil, kdyby vám to nevadilo.“

„Naopak.“ Představila se, podala mi ruku. Stiskla jako muž. Prostornou halou jsme prošli do pokoje, obloženého světlým dřevem. Působil velice vlídným dojmem. Domáckým.

„Večeřel jste?“

„V letadle.“

„Tím jste sotva ošidil žaludek. Něco vám připravím. Zatím se můžete umýt. Váš pokoj je v podkroví.“ Mluvila pomalu, abych rozuměl.

Podkrovní místnost se podobala pokoji v přízemí, jenom byla o něco menší. Měla vlastní koupelnu a balkón, z něhož jsem viděl na jezero, halu Finlandii a štíhlou věž Olympijského stadiónu. Oáza klidu. Oáza ticha. Jak dlouho…

Eila Taminenová se ukázala jako výborná kuchařka. Měla jemnou, poněkud melancholickou tvář. Drobná ramena a skoro chlapeckou hruď ukrývaly bílé šaty, stažené v pase červeným páskem z umělé hmoty. Nápadně malá chodidla vězela v kožených sandálech.

„Budu potřebovat auto. Znáte nějakou spolehlivou půjčovnu?“

„Můžete používat můj volkswagen. Není nejnovější, ale v dobrém stavu.“

„Na delší cestu bych přivítal silnější vozidlo.“

„Chcete hodně cestovat?“ Uhladila si krátce zastřižené světlé vlasy a rozpačitě zamrkala. „Promiňte, nechtěla jsem být zvědavá.“

Omluvně se usmála. Hleděla na mne, trochu nerozhodná a zakřiknutá ve světě kosmických letů a fantastických podvodů. Snad věřila v něco, co jí vnutili nebo čím ji infikovali a co ji mohlo ze slepé koleje přivést jedině do bezvýchodné pasti. I když jsem nemohl vyloučit, že skutečně neví nic o lidech, kteří čas od času zavítají pod její střechu.

„Telefon najdete v hale.“

„Všiml jsem si.“

A ticho. Náhle jsme si neměli co říci. Seděla v křesle, ruce složené na klíně. Zdálo se, že sbírá odvahu k otázce, nebo otázky čeká, ochotná podat příslušné informace.

„Žijete sama?“

„Už dlouho,“ odpověděla zmateně. Tu otázku nepředpokládala. Vypadala rozpačitě a vzbuzovala rozpaky.

„Jak dlouho?“ zeptal jsem se, neboť o těch, s nimiž se stýkám, chci vědět co nejvíc. Pokud možno všechno. Všechno podstatné. Mohu se tak vyhnout mnohým překvapením.

„Deset roků. Manžel zahynul na moři. Pracoval na vrtné plošině blízko norského pobřeží. Došlo k havárii a…“

„Promiňte.“

„Zvykla jsem si.“ Sepjala ruce a upřeně si prohlížela nehty. Rázně se zvedla a zamířila ke dveřím. Na prahu se zastavila. „Přeji vám hezký pobyt.“

Vzpomněl jsem si na Lennoxe. Také se choval, jako kdybych měl projít žhavým jícnem sopky.

2

Snídani už měla připravenou. V bílé halence a modrých kalhotách vypadala ještě drobnější, ještě zranitelnější, ještě křehčí. Hádal jsem jí čtyřicet roků, ale mohl jsem se pořádně mýlit.

„Obstarám si nějaké nákupy.“ Řekla to jako otázku. „Potřebujete něco zařídit?“

Potřeboval jsem vyřídit spoustu záležitostí, nemohl jsem je však nikomu svěřit. „Odpoledne bych si půjčil vaše auto.“

„Samozřejmě. Můžu jít?“

Uctivé otázky mě trochu dráždily. „Myslete si, že tady nejsem.“

Prvně se usmála. Slabě a ostýchavě. Napadlo mě, že má možná strach. Rád bych věděl proč. A z koho. Alppikatu byla tichá ulice. Ruch z hlavní třídy doléhal jako přes zvukový filtr. Usadil jsem se na balkóně. Slunce se odráželo od jezerní hladiny, po které hrdě pluly labutě. Velcí rackové kreslili ve vzduchu ostré křivky. Uprostřed jezera tryskala vysoká fontána. V parku trénovala skupina běžců.

Vrátil jsem se do pokoje a věnoval pozornost kufru ze světlé vepřovice. Hlavní zájem poutaly dva pasy s mými fotografiemi. Mechově zelený, vystavený v Brémách, mohl být pravý. O italském pasu jsem to s jistotou tvrdit nemohl. K oběma patřily řidičské průkazy.

Technické vybavení náleželo ve svém oboru ke špičkovým výrobkům. Miniaturní odposlouchávací zařízení, chemikálie, jejíchž použití hraničilo se zákonem, mikroaparát, zhotovující perfektní snímky i při minimální světlosti. Příslušenství pistole v měkkém koženém pouzdru tvořilo pět krabiček nábojů a tlumiče pro jeden výstřel. Při jejích použití se podobá hlasitějšímu tlesknutí. Že by předpokládali moji účast na letních manévrech finské armády? Přepočítal jsem peníze. Do mého vybavení investovali nemalé prostředky.

Všechny předměty jsem pečlivě otřel a uložil zpátky do kufru. Sáček s drogami skončil na toaletě. Kdyby se zavazadlo dostalo do nepovolaných rukou, mohli by mi přišít pašování drog.

Pustil jsem se do prohlídky pokoje. Nikde stopy po odposlouchávacím zařízení. Prošel jsem celou vilku. Čistota, útulnost, účelnost. Eila Taminenová patřila k pořádkumilovným hospodyňkám. Úzkostlivý pořádek vládl i v garáži.

Vrátila se před jedenáctou.

Výrobce nastříkal volkswagen nenápadnou barvou myšího kožíšku. Vůz měl dobrou akceleraci a spolehlivé brzdy. Pro městský provoz šikovný dopravní prostředek. Křižoval jsem městem, volil různé objížďky, vracel se do původního směru. Vyjel jsem i za město. Stranou dvouproudové dálnice se v lese ukrývaly stříbřité krychle továrních objektů firmy Xermes. Vrátil jsem se do města a prohlédl si Tapiolu, zrealizovanou architektonickou představu budoucích měst. Zaparkoval jsem na břehu zátoky se spoustou kotvících člunů, abych osvěžil plíce čistým vzduchem.

Postál jsem u Sibeliova pomníku. Zpodobnění varhan a okřídlená hlava skladatelova svědčily o velice nekonvenčním přístupu autorky.

Skupina amerických turistů, ověšená kamerami a fotoaparáty, rozpoutala vášnivou diskusi. Mluvili vzrušeně a hlasitě. Zdálo se však, že pouze někteří vědí, o čem hovoří.

Na velkých plochých balvanech, roztroušených v parku, polehávali lidé. Několik mládenců naslouchalo v podivuhodném zaujetí dívce s neuspořádanými slámovými vlasy, které jí spadaly až k pasu. Hrála na kytaru a hrála dobře. Slabým, zastřeným, ale velice tklivým hlasem zpívala starou neapolskou píseň o sole mio.

Melodie mě vzrušila i popudila. Vyvolala vzpomínky. Dobré, horší i zlé. Tvořily výsledek rozporuplného vztahu k mé minulosti. Vždycky se všechno vyvinulo jinak, než jsem předpokládal. Dopouštěl jsem se i chyb. Jiné skutky mi připsali na tričko jako chyby, ačkoli šlo pouze o zásadový postoj k událostem a odpor k lidem křivějším než malajský kris.

Odešel jsem.

Šedivý volkswagen čekal mezi elegantnějšími i letitějšími vozy. Projel jsem městem a uklidil vůz do garáže s pocitem, že si mě celé odpoledne nikdo nevšímal. Nemohl jsem ovšem vyloučit, že pod dozorem je moje dočasné bydliště.

Eila Taminenová připravila pstruhy. Velké a znamenité. Na stole stálo i pivo. Malé láhve s vinětou Lapin Kulta. Večeři uzavřela káva a borůvkový koláč.

„Jste báječná kuchařka,“ ocenil jsem dovednost i snahu.

Potěšeně se usmála. Zase jen krátce, kratičce.

Trochu v rozpacích jsem nakousl ekonomický krajíc.

„Finanční záležitosti nejsou vaší starostí,“ vysvětlila téměř překvapeně, jako by se neslušelo mluvit o penězích. „Dostávám pravidelně šek.“

Takže musela tušit, že nejsem obyčejný turista.

Hovořili jsme o počasí, rostoucích cenách a filmech.

Hovor však vázl. Bedlivě jsme se vyhýbali soukromí. Když se dva lidé chtějí vyhnout tomu námětu, brzy si nemají co říci.

Na poličce stálo několik knih.

„Mohu si vypůjčit něco na čtení?“ požádal jsem.

„Jenom nevím, zda si vyberete podle svého vkusu,“ odpověděla nejistě.

Zvolil jsem Linnankoskiho Píseň o červeném květu. Jako student jsem ten příběh četl. V češtině. Obsah se dávno vytratil z paměti, zůstal pouze zastřený dojem z maličko sentimentálního děje.

Obtížně jsem se prokousával finským textem. Umínil jsem si, že se poptám po finsko-českém nebo finsko-francouzském slovníku.

Někde v městě odbíjely hodiny jedenáct.

Dlouho jsem nemohl usnout. Jednu chvíli se mi zdálo, že slyším z přízemí hlasy, ale pomyslel jsem si něco o otupujícím vlivu televize na samostatnost myšlení.

Táhle zahoukala lokomotiva. Zvuk se nesl přes jezerní hladinu jako lákavé pozvání na cestu.

3

Probudil jsem se časně ráno. Do páté hodiny chybělo několik minut. Vyšel jsem na balkón. Opatrně, abych nevzbudil hostitelku. V zahradě dováděli ptáci. Poletovali, poskakovali po trávníku, štěbetali, překřikovali se. Nad jezerem se chvěl jemný opar. Z rušnějších ulic občas dolehlo rachocení tramvaje. Po cestě kolem jezera pomalu projížděl úklidový vůz. Na tu vzdálenost se podobal dětské hračce posunované neviditelnou rukou. Na Olympijském stadiónu se večer konalo nebo se na ten den připravovalo nějaké sportovní klání, protože na věži vlála vlajka.

V hale se rozezněl telefon. Zvonil dlouho. Volající se musel obrnit úctyhodnou trpělivostí.

Nemohl jsem vyloučit, že volá mě, proto jsem seběhl do přízemí. Dvoudílné zasunovací dveře do pokoje zůstaly od večera dokořán.

„Paní Taminenová,“ zavolal jsem. Zbytečně. Neozvala se.

Telefon vyzváněl.

Udělal jsem dva tři kroky a stanul na prahu. Eila Taminenová nemohla jít k telefonu. Ležela na zádech mezi stolem a pootevřeným oknem. Ruce i nohy rozhozené, jako by dopadla z veliké výšky. Vytřeštěné oči. Otevřená ústa připomínala masku z divadelního programu. Strangulační rýha kolem štíhlého hrdla napovídala hodně o způsobu smrti. Smyčka scházela. Na levé noze zůstal kožený sandál. Pravá noha byla bosá, sandál se povaloval stranou. Dotkl jsem se pevně zaťaté pěsti. Byla studená. Zkusil jsem pohnout prsty. Posmrtné ztuhnutí již výrazně působilo.

Další mrtvý člověk na mé klikaté cestě.

Telefon stále naléhal.

Vrátil jsem se do haly a zvedl sluchátko.

Mlčel jsem.

„Haló, kdo je tam?“

Stále jsem mlčel.

„Haló, haló…“ Netrpělivý prst ťukal do mluvítka. „Slyšíte mě?“

Eila Taminenová měla nárok na soukromí. Na známé, přátele, milence. Ranní doba i shoda okolností však vzbuzovaly podezření. Také se mi zdálo, že ten hlas znám.

Konečně zavěsil.

Neuplynulo pět minut a nasedal jsem do volkswagenu. Pár drobností po mně ve vilce zůstalo. Rozhodně otisky prstů. Nemohl jsem se zdržovat.

Vedl jsem vůz do kopce. Blízko Městského divadla jsem vjel na širokou okružní třídu. Potkal jsem dva policejní saaby. S celou parádou se hnaly prostředkem vozovky. Tušil jsem jejích cíl.

Objel jsem celou čtvrť a na Mäkelänkatu zaparkoval pod stromy s předpokladem, že policii vnuknu domněnku o směru útěku. Pátrání na letišti mohlo znamenat zdržení. Pro mne náskok. Ztráta volkswagenu nemohla policistům uniknout. Vyhlášení pátrání bylo otázkou několika minut.

Nastoupil jsem do první tramvaje, která se objevila. Než zahnula za roh, zastavil u volkswagenu policejní saab.

Po několika zastávkách jsem opustil tramvaj a vyhledal telefonní automat. Nemohl jsem se dlouho potloukat po ulicích s nápadným kufrem. Mohl si ho všimnout některý ze sousedů, když jsem večer přicházel.

V hotelu Merkur měli obsazeno.

Hotel Satakuntatalo. Obsazeno.

Hotel Kustaa Vaasa. Obsazeno. „Zeptejte se odpoledne.“ Mateřský hlas chtěl potěšit aspoň nadějí. Uctivě jsem poděkoval.

Hotel Academica. Obsazeno.

Hotel Dipoli. Mužský hlas mě rázně odbyl.

Usoudil jsem, že si ušetřím další peníze. Vyhledal jsem v seznamu směrové číslo Rovaniemi. Hotel Domus Arctica. Měli volný pokoj. Zajistil jsem ho na vymyšlené jméno. Policisté mají někdy dobré nápady, a když chytí stopu, jdou po ní jako lovečtí psi. Leckterá jiná možnost potom dočasně unikne.

Moc by mě zajímalo, od koho dostala policie hlášku. Patrně od vraha. Nemohl jsem vyloučit, že není ve spojení s těmi, kteří mě do Helsinek vyslali.

Čekal jsem na devátou hodinu. Hamburk, linka Schwarzovy agentury. Ozvala se Helga.

„Pan Schwarz ještě nepřišel,“ odpověděla upjatě.

„Slečna Friedová je přítomná?“

„Nedělejte si ze mne dobrý den.“

„Jsem vážný jako smrt.“ Hned jsem si uvědomil, že příměr není na místě. Helga však nevěděla nic o mém helsinském trápení.

„Nedrží vás za ručičku?“ zeptala se útočně.

„Nedrží,“ řekl jsem. „Moc mi to schází.“

„Neviděla jsem ji od předvčerejška.“ Slova doprovodil škodolibý smích. Ty dvě hrdličky si rozhodně nepadly do noty.

Tramvaj mě dovezla do blízkosti hranaté bílé budovy, na jejíž střeše se rozvážně otáčel emblém firmy Mercedes. K hotelu Academica jsem došel pěšky. Nad nízkým vchodem se třepotalo ve svěžím vánku několik vlaječek. Za recepčním pultem stála dívka se silnými brýlemi. Měla na sobě huňatý pruhovaný svetr se štítkem, upřesňujícím její poslání. Kolem nevýrazných rtů lpěl trpký rys nesnášenlivosti. Patrně patřila k ženám, pro které Pearl Harbor, Titanic a zkáza Pompejí znamenají nicotné patálie ve srovnání s těžkostmi, jež je každodenně potkávají. Bolestínské oči mě pozorovaly jako postupujícího nepřítele. Zbavovaly ji možného pochopení a nepravděpodobné se zdály i trampoty, s nimiž se skutečně musela potýkat.

„Mám u vás zamluvený pokoj,“ řekl jsem s vlezlou neomaleností mnohých německých turistů. Mechově zelený pas jsem položil k její ruce. Dva prsteny vypadaly jako zlaté. Byly však příliš masívní a vzbuzovaly pochybnosti o kvalitě.

„V hotelu Academica?“ otázala se udiveně.

Místo odpovědi jsem významně poklepal na dřevo pultu.

Hledala záznam a nesnášenlivý výraz postupně nahrazovala zarputilost. „Nic,“ prohlásila rozhodně.

„Museli jste dostat telegram z Malmö.“

Historicky podložená averze ji přiměla k poťouchlosti. „To víte. Švédové! Na ty není spolehnutí.“

„Stačí mi jedno lůžko.“

„Věřím.“ Našpulila ústa. „Musíte si najít nocleh v jiném hotelu.“

Míru její úplatnosti jsem stanovil na padesát marek. Přitlačila si špičkou malíčku brýle, obrátila se zády, z desky sňala klíč, položila ho na pult a sebrala bankovku. Všechno bleskurychle. Potom mi podala přihlašovací lístky. Pustil jsem se do vyplňování. Pečlivě jsem maloval jedno hůlkové písmeno vedle druhého. Pas ji nezajímal.

„Zdržíte se dlouho?“ Přejela očima přihlašovací lístek.

„Dva dny. Možná tři.“

„Snad to půjde,“ pronesla, jako by si zamlouvala další padesátku.

U chodníku přistal elegantní výletní autobus. Vypustil hejno pasažérů. Řidič otevřel zavazadlový prostor a rovnal na chodník zavazadla. Turisté se hrnuli dovnitř jako velká voda.

„V suterénu najdete restauraci Gaudeamus. Sníst a vypít můžete, co hrdlo ráčí, odnášet se nesmí nic,“ poskytla mi dosti upjaté poslední informaci. Zřejmě znala mentalitu hostů.

Pokoj ležel ve druhém patře. Předsíňka s umyvadlem. Jednoduchý nábytek v bílé a jasně červené barvě. Rohové okno hledělo na nevelkou křižovatku. Dva stolky, dvě lůžka. Asi mě čekal spolubydlící. Nadšen jsem tím nebyl. Natáhl jsem se na lůžko a rekonstruoval události minulého večera, noci i rána. Jejich průběh a smysl. Rád bych věděl, zda hlas v telefonu skutečně patřil Lennoxovi. Za jistotu bych zaplatil hodně.

4

Lidé si často kladli, kladou a budou klást otázku: Co je štěstí? Na jeho nepřízeň svádějí mnohý neúspěch. Nebo s nádechem závisti ří Ten měl štěstí!

Toho dně jsem štěstí měl. Podařilo se mi včas vybruslit z náramně choulostivé situace. Aspoň prozatím, Uspěl jsem také ve druhém knihkupectví, jehož číslo jsem vytočil.

„Anita Järvinenová u nás již nepracuje. Také používá jiné jméno. Vdala se.“

„Jak se nyní jmenuje?“ zeptal jsem se a v duchu nadával Duchampovi. Tu informaci mít mohl.

„Okamžik počkejte, snad to bude vědět manželka.“ Mužský hlas nepostrádal profesionální uctivost, ale zněl maličko netrpělivě. Pochopitelně. Nebyl jsem zákazník, čekal jsem a bezděčně pozoroval ulici.

„Snad Metsovaarová,“ uslyšel jsem po chvíli. „Hlavu na to nevsadím. Odešla v osmasedmdesátém roce. Někdy v listopadu.“

„Znáte její adresu?“

„Mám v obchodě zákazníky.“

„Velmi na tom záleží,“ naléhal jsem.

„Tak moment.“ Uplynula další minuta. „Bydlela někde na Museokatu.“

„Kde nyní pracuje?“

„Nevím. Nevíme.“ S definitivní platností.

V telefonním seznamu stálo jméno Aimo Järvinen třikrát. Jeden bydlel na Museokatu. Vytočil jsem číslo.

„Kuusinen,“ představil se rázný, mladě znějící hlas.

Poptal jsem se po Järvinenovi.

Pauza. „Odstěhoval se,“ přišla konečně odpověď.

„Kam?“

„Nemám tušení. Nikdy jsem pana Järvinena neviděl. Byt jsem odkoupil od jeho dcery. Draho,“ postěžoval si.

„V seznamu je uvedeno Järvinenovo jméno.“

„Máte starý seznam.“

Nedbal jsem odseknutí. „Potřebuji novou adresu Anity Järvinenové. Neobtěžuji vás z rozmaru. Vyřizuji pozůstalostní řízení. Může pro ni znamenat nemalý příjem.“ Vyslovil jsem první lež, která mi přišla na jazyk.

„Snad najdu kupní smlouvu,“ pronesl ochotněji.

Hledal ji dlouho. Dvakrát jsem musel posílit přístroj mincí, abych neztratil spojení.

„Našel jsem ji,“ ohlásil konečně skoro hrdě. „Temppelikatu sedm sedm. Je to někde u skalního kostela. Teď si vzpomínám, zmiňovala se o svatbě. Používá asi jiného jména.“

„Nevadí,“ řekl jsem. Poděkovat jsem nemohl, zavěsil dříve.

Telefonní seznam nepomohl. Žádný Metsovaara ani Järvinen na Temppelikatu neutrácel peníze za pravidelné telefonní poplatky.

Majitel garáží pečlivě a dlouho zkoumal mechově zelený pas. Německy hovořil srozumitelně a s odporem, musel však jako každý řádný občan platit daně. Souhlasil, že mi půjčí saab z té výrobní řady, kterou používala policie. Měl i stejnou barvu. Karosérie naznačovala, že má hodně blízko k železnému šrotu.

„Rád bych viděl váš řidičský průkaz,“ požádal. Zachovalost toho dokladu vzbudila podezření. „Jezdíte krátce.“

„Pětadvacet roků. Nedávno mi někdo odcizil starý průkaz i s vozem.“

„Snad ne tady v Helsinkách?“

„V Brémách,“ řekl jsem bez mrknutí. Jak snadno se lže, když nehrozí kontrola. Zaplatil jsem na dva týdny dopředu, což vyžehlilo majitelovu tvář do skoupého úsměvu. Srdečný vztah k penězům přehlušil averzi ke státní příslušnosti jejich dárce.

„Plnou nádrž,“ požádal jsem.

„Seděl jste už za volantem saabu?“

Zasvěcoval mě do zvláštností vozu. Mluvil se zaujetím, které svědčilo v jeho prospěch. Začínal jsem věřit, že motorické vlastnosti vozu jsou lepší než jeho vzhled.

Zaparkoval jsem u Vysoké školy obchodní. Dlouhá ulice Temppelikatu stoupala a klesala v půlkruhu kolem skalnatého vršku. Architektonicky směle uvažující mozky dostaly nápad vybudovat v jeho středu kostel nezvyklého charakteru. Nechaly vyhloubit jámu, obložit ji kamennými kvádry, přikrýt prosklenou kopulí a obehnat zdí připomínající hradby. Vnitřek působil dojmem kruhového koncertního sálu. Vzhledem ke skutečnosti, že finští věřící vydržují církve z vlastních kapes, střídalo se v kostele církví několik. U vchodu visel program, v němž akce duchovního rázu často nahrazovala vystoupení menších hudebních těles i sólistů. Skálu s hradbami vroubil uzoučký pás zeleně, asfaltová vozovka a starší šestiposchoďové domy. V bílé budově s půlkruhovými zasklenými balkóny jsem mezi dopisními schránkami našel jednu se jménem Anity Järvinenové. Trochu mě to překvapilo. Ne příliš. Lidé se vdávají a rozvádějí. Bydlela ve třetím patře. Marně jsem tiskl tlačítko. V bytě cinkala lahodná zvonkohra, ale otevřít nešel nikdo.

Houževnaté vyzvánění vyhnalo na chodbu sousedku. Odhodila hladké vlasy v barvě zlátnoucího obilí a zářivě se usmála, takže jsem měl dojem, že se rozsvítila neviditelná křemíková lampa. Měla na’ sobě světle modré propínací šaty s hlubokým výstřihem a byla bosá. Perleťově nalakované nehty na nohou se třpytily jako velké kapky rosy.

„Hledáte Anitu?“ otázala se zbytečně, protože u jejích dveří bez jmenovky jsem nestál.

Řekl jsem „ano“.

„Vrací se až k večeru.“ Další zářivý úsměv. Odhalil zuby i s dásněmi. Chrup měla zdravý a vzácně bílý. Oběma rukama si prohrábla vlasy. Kočičí pohyb, vláčný a vypočítaný na efekt. Dal vyniknout urostlé postavě.

„V kolik?“

„Mezi šestou a sedmou.“

„Kde pracuje?“

„Prodává suvenýry na ostrově Sveaborg.“

„Vy jste Švédka?“

Uznale přivřela oči. „Chytrý. Jak jste poznal, že nejsem domorodka? Známí označují moji finštinu za znamenitou.“

„Použila jste švédského názvu ostrova.“

„Tak dobře,“ pronesla odměřeně. „Prodává na Suomenlině. Spokojený?“

„Můžete hovořit třeba turecky,“ řekl jsem. „Hlavně že se domluvíme.“

„Proč ne?“ Na rtech přistál další úsměv jako zatoulaný motýl. Naklonila se ke mně s důvěrným mrknutím, které ani o milimetr nepřesahovalo přípustnou mez, tajilo však náznak svůdných možností. Šaty netajily vůbec nic, protože tvořily jediné oblečení, které na sobě měla. Jak se přiblížila, pochopil jsem podstatu její veselosti. Vězela v alkoholu. Pověst o finské abstinenci utrpěla trhlinu. Ačkoli, byla Švédka.

„Kerstin,“ podala mi měkkou, teplou dlaň. „Budeme stát na chodbě dlouho? Studí mě chodidla.“

„Nerad chodím na návštěvu s prázdnýma rukama.“

Mlsně našpulila ústa, hřbetem ruky si přejela po tváři a ještě jednou předvedla zdravé zuby. „Kdy přijdeš? Bude nám senzačně.“

„Večer,“ řekl jsem.

„Přines také něco k jídlu,“ projevila sklon k praktickému myšlení.

„Přinesu,“ slíbil jsem. Odmítnutí mohlo způsobit komplikace. „Anita žije sama?“

„Občas,“ odpověděla jedovatě. „Proč mluvíš o Anitě, když jsme se domluvili spolu? Nabízela jsem té huse kamarádství. Odmítla.“

Nechal jsem si pro sebe názor, že odmítnutí slouží Anitě Järvinenové ke cti. „Znáš jejího manžela?“

Vytřeštila oči. „Ona je vdaná?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Rozhodně vdaná byla.“

„Možné je všechno,“ připustila lhostejně. Stačila mi ještě připomenout, abych přinesl něco k jídlu, přešlápla z nohy ha nohu, pokynula na pozdrav a zavřela za sebou dveře. Patrně si spěchala loknout z načaté láhve.

Vrátil jsem se k vozu, zamířil k hlavní třídě a do jižního přístavu. Provoz se náhle zastavil. V protisměru se důstojně, pohyboval překrásný žlutý vauxhall. s červenými koženými sedadly, nablýskaný jako na přehlídku veteránů. Rok výroby jsem odhadoval na počátek dvacátých let. Řidič měl na hlavě stylovou koženou kuklu, brýle a kolem krku pestrou šálu. Všichni mu dávali přednost. Tramvaje, autobusy, nejnovější typy všech značek. Policista na okraji chodníku by řízněji nepozdravil ani ministra vnitra.

Na tržišti u přístavu kvetlo podnikání. Stánky s květinami: Paleta barev, o jaké se jenom zdálo nejslavnějším malířům. Stánky s ovocem a zeleninou. Jahody. Borůvky. Maliny. Jablka. Banány. Pomeranče. Melouny. Stánky s rybami nabízely duhově namodralé štiky, okouny, sledě, tresky, úhoře, lososy, sardinky. A kraby. Černé i hnědé kraby. Stánky s kožešinami a proutěným zbožím. Hodně kupujících a mnohem: víc pohlížejících. Zmatení, jazyků. Finky s nákupními košíky. Znudění Francouzi. Suší, přezíraví Angličané. Unavení švédští studenti. Statné Holanďanky v krojích dopravil zájezdový autokar až na molo. Hluční turisté v tyroláckých kloboučcích. Dva znamenají halas. Tři srocený dav.

Tržiště a přístav. Pastva pro oči. U mola kotvil modrobílý policejní člun. Dva mladí strážci pořádku stáli s rukama za zády a pobaveně sledovali cvrkot’.

„Zajímavé,“ poznamenal jeden z nich.

„Hm,“ udělal druhý. Dal si na čas, než položil otázku: „Co je zajímavé?“

„Ti Němci.“

„Hm.“ Zase pauza, „A proč?“

„Jakmile se sejdou aspoň dva, jeden z nich začne vystupovat jako velitel.“

„Hm.“ A po dlouhé době: „Proč?“

Vzdálil jsem se. Jen s námahou jsem potlačil smích. Nechtěl jsem vzbudit jejích zájem. Zvědavý cizinec by mohl podnítit služební horlivost.

K přístavišti se blížila poschoďová loď Alexandria, pendlující mezi přístavem a ostrovem Suomenlina. Vmísil jsem se do zástupu cizinců.

Moře bylo modré, klidné a čisté. Za patnáct minut Alexandria přistála u jednoho z pěti skalnatých ostrůvků, propojených mosty. Suomenlina nabízela návštěvníkům Ehrensvardovo vojenské historické muzeum nebo Muzeum kulturních dějin Finska. Trochu nelogické spojení. Netoužil jsem však po střetnutí s dávnou minulostí. Zajímaly mě stánky se suvenýry. Jeden stál blízko kotviště. Hezká dívka s hrdým držením hlavy a černými vlasy, rozdělenými pěšinkou uprostřed čela, uměla nabízet. Posadil jsem se na lavičku vedle sochy, trpící akutním nedostatkem srozumitelnosti. Ačkoli, viděl jsem už hroznější monstra. S potěšením jsem sledoval dívku ve stánku. Vždycky je příjemné pozorovat někoho, kdo dělá svou práci dobře a s radostí.

Alexandria nalodila zájemce, kteří Suomenlinu absolvovali a spěchali za dalšími památkami města. Černovláska si mohla oddechnout.

„Hledám Anitu Järvinenovou,“ oslovil jsem ji.

„Prodává u mostu Varsilähti,“ odpověděla pomalu. Hleděla na mne, jako bych měl ve vlasech ptačí hnízdo.

„Jste poklad,“ řekl jsem místo poděkování.

„Dneska ji tam nenajdete.“ Věnovala mi nezávazný úsměv. „Znáte Anitu dobře?“

„Neznám ji vůbec,“ přiznal jsem. Vypadala bystře a inteligentně. Nezdálo se, že spolkne každou hozenou udičku.

„Hned jsem si to myslela. Prošla kolem vás na loď.“ Dlouhé, zaručeně pravé řasy zaclonily šibalské oči.

Alexandria se zatím změnila v bílý bod na modré hladině. Tesklivě jsem ji pronásledoval pohledem.

„Loď jezdí každou hodinu,“ těšila mě. „Zatím si můžete vybrat něco na památku nebo navštívit Walhallu. V té restauraci se dobře jí.“

„Navštěvujete Walhallu pravidelně?“

„Na to nemám příjem. Pracuje tam můj snoubenec.“

Vybral jsem si pohlednici, když už se mnou ztrácela čas.

„Známku také?“

„Jistě,“ řekl jsem samozřejmě, aby se obchod hýbal. Jeden můj známý kdysi razil heslo Od malých obchodů k velkým podvodům. Zbohatl, zkrachoval, odseděl si několik měsíců, znovu zbohatl, znovu zkrachoval a zmizel do neznáma. Svět je veliký.

„Pošlete lístek do zahraničí?“

Přisvědčil jsem. Nebylo mi jasné, komu bych měl pohlednici poslat. Tedy, několik adres jsem v hlavě nosil, jenomže na žádné by můj pozdrav nevzbudil nadšení. Na jiné bych nerad upozornil.

Zatímco jsem pozoroval moře, oddělující ostrov od pevniny, nakupili se u stánku další zákazníci. Nízko nad hladinou přeletělo jasně zelené sportovní letadlo jako upomínka na nesplacený dluh.

5

Večerník Ilta-Sanomat nepřinesl o Eile Taminenové jediný řádek. Málo potěšující poznání. Vyšetřovací orgány se zřejmě cítily na koni, když dokázaly zprávu utajit. Nebo zaspali novináři. Také možnost, i když velmi nepravděpodobná.

Ze skalního kostela zněla hudba. Divoká, hlasitá, nemelodická. Dunění bucharu, třeskot nárazníků a vřeštění poděšených paviánů za doprovodu bataliónu kytaristů.

Zazvonil jsem u dveří Anity Järvinenové.

Otevřela mi dívka se smolně černými vlasy. Tentokrát mě neposílala do Walhally. Pozvala mě dovnitř. „Právě jsme o vás mluvily. Anita je doma.“

Seděla v rohu gauče, nohy pod sebou. Líně se zvedla. Měla na sobě úzké přiléhavé kalhoty a halenku bez rukávů v barvě vycházejícího slunce. Mohla měřit sto padesát centimetrů. Krátké tmavohnědé vlasy si česala stejně jako mnoho současných děvčat a mladých žen. To znamená nijak. Její obličej mi připadal až neskutečně krásný. Krásný, pravidelný, prázdný jako tvář reklamní panny za výlohou. Chyběla sebemenší stopa citu.

Představil jsem se.

„Hledal jste mě na ostrově.“ Mdlý, nevýrazný hlas. Tvářila se, jako by ani nepatřil k ní, jako by doléhal odněkud z vesmíru a stále nemohla uvěřit v jeho životnost. Musela ho však používat dobrých třicet roků.

„Půjdu,“ ozvala se za mými zády černovláska. „Uvidíme se zítra.“

„Jistě,“ odpověděla Anita Järvinenová pasivně. Schoulila se znovu na gauči. „Posaďte se. Vy nejste Fin.“

„Ne.“

„Odkud?“

„Mým domovem je právě ten hotel, ve kterém mám zajištěný pokoj.“

„To zní zajímavě.“

„Málo pohodlný životní styl,“ řekl jsem.

Pohnula netrpělivě rukou. „Máte cigarety?“

Podal jsem jí krabičku a přidržel oheň. „Hledal jsem vás na staré adrese.“

„Kdo vám ji dal?“ Stále bez viditelnějšího zájmu.

„Známý.“

„Můj?“ otázala se znepokojeně.

Vysvětlil jsem způsob, jakým jsem získal novou adresu. O staré jsem pomlčel.

„Poslyšte, jsem obyčejná ženská. Unavená a otrávená. Na luštění hádanek nemám čas ani náladu. Nehrajte si na tajemného muže.“

„Nějakou dobu jste používala jméno Metsovaarová.“

„Rozvedla jsem se. Důvody vás nemusí zajímat. Prostě jedno nevydařené manželství.“

„To mě mrzí.“

„Mě ne,“ prohlásila tvrdě. „Proč jste přišel?“

„Rád bych poznal vašeho otce.“

Nevraživě stáhla rty a zdusila cigaretu. Pohlédla někam za mne. „Sbohem.“

Nereagoval jsem.

„Jste hluchý?“ pronesla hrubě.

„Někdy nedoslýchám. Když nechci slyšet.“

„Ať je po vašem. O otci nevím. Teprve po jeho odchodu jsem si uvědomila, že jsem o něm věděla málo i dříve.“ Podobalo se to nechtěnému přiznání. „Nejste první, kdo se o otce zajímá.“

„Pozoruhodné,“ řekl jsem.

„Hlavně k zlosti.“

„Rozumím,“ řekl jsem skoro soustrastně.

„Nerozumíte ničemu.“ Zvedla se, přešla k oknu v zajetí vlastních myšlenek, chvilku pozorovala ulici, a když se obrátila, její obličej byl už zase prázdný jako nákres nově objevené pevniny. Z protějšího křesla zvedla pár kousků spodního prádla, odhodila je na gauč, usadila se, kolena stiskla k sobě a objala je rukama. „Odjel bez rozloučení. Také nevím, zda opustil svoje… známé.“

Ta možnost mě napadla už dříve, „čím se zabýval? Myslím mimo legální zaměstnání.“

„Točili se kolem něho divní lidé. Převážně cizinci.“ Zarazila se. V mozku se zrodila nejasná asociace. „Jako vy.“

„Byt cizincem není zločin. Kam jezdíte na dovolenou?“

„Teď už nikam.“ Gesto, kterým odpověď doprovodila, bývá stejné u lidí všech národností. Internacionální posuněk vyjadřující nedostatek peněz. „Jezdili jsme často do Švédska a do Dánska, S otcem jsem navštívila Leningrad, Španělsko a Holandsko. Na svatební cestě jsem poznala Londýn.“

„Tam všude jste byla cizinkou.“

Nepochopila, nebo ji vzpomínky příliš roztesknily. „Šla jedna řeč, že se otec zapletl do nějakých podvodů. Nevěřím tomu. Také mu nic nedokázali. Do penze odešel trochu kvapně. Během týdne vyřídil spoustu záležitostí a odjel. Osobně se domnívám, že toužil po samotě již delší dobu. Jednou za čas dostávám pohlednici se zprávou, že je zdráv.“

„Odkud?“

„Pohlednice jsou bez razítka. Vyřizuje korespondenci prostřednictvím svého advokáta. Ten přijímá moje dopisy. Také předává otci penzi.“

„Máte nějaké příbuzné?“

„Měla jsem strýce. Žil u jezera Sajmaa. Blízko Imatry. Minulý rok zemřel.“

„Snažila jste se místo otcova pobytu vypátrat?“

„Proč bych to dělala?“

Uvěřil jsem. Její lhostejnost byla otřesná, ale věrohodná.

„Znáte lidi, s nimiž se stýkal? Myslím ty cizince.“

„Scházel se s nimi ve městě.“

„Proč jste změnila bydliště?“

„O tom nechci mluvit,“ pronesla rozhodně.

„Třeba vám pomůžu.“

Zpozorněla. „K penězům?“

„Snad i k penězům.“

„Prosím, jak myslíte. Táta nám nechal dost. Henrik, můj manžel, se projevil jako neschopný darebák. Investoval peníze do pochybného podnikání. Během šesti měsíců jsme prakticky zůstali bez marky. Abychom uhradili dluhy, musela jsem prodat obrazy, sbírku známek, cennější kusy nábytku. Zůstal nám prázdný byt a auto. Henrik s ním odjel do Turku.“

„Sám?“

„Sám.“

„Za jinou ženou?“

„Za jejími penězi.“ Znělo to dutě a shovívavě. Snad se pokoušela mně i sobě dokázat, že Metsovaarovo jednání chápe. Ani stopa nenávisti. Mluvila o něm jako o mrtvém, dávno zapomenutém člověku, na němž jí nikdy příliš nezáleželo. „Banální příběh. Musela jsem prodat byt, najít si práci, spokojit se s tímto mini bytečkem. Ještě jsem si nezvykla.“

„Pracovala jste v knihkupectví. Proč jste odešla?“

„Majitelka se domnívala, že jí svádím manžela.“

„Křivdila vám?“ zeptal jsem se neomaleně. Nějak jsem ji musel nadzvednout, abych nemarnil čas prázdným tlacháním.

„Toho nemusí žádná žena svádět.“ Zase ten odstup. Vlastní život patrně posuzovala jako přečtený scénář filmu, který se nepovedl a nikoho nezajímá. Možná potřebovala správného přítele, který by ji probudil z bolestínského snu.

„Váš otec tají místo pobytu. Proč?“

„Nechce se vídat s dřívějšími přáteli.“

„Nebo nepřáteli,“ poukázal jsem na druhý konec lana.

Upřela na mne oči, jako by viděla skalní stěnu, kterou nedokáže zdolat a která je příliš rozložitá, než aby sebrala odvahu k obejití. „Koho by se bál?“

A bylo to venku. „Označila jste je jako cizince. Někdo musel profesorovi s těmi lidmi umožnit styk.“

„Asi čtete příliš mnoho dobrodružných příběhů,“ prohlásila fatálně.

Nějaké jsem přečetl. Mnohem víc jsem jich prožil a můj vztah k vlastní minulosti byl mnohem rozporuplnější než její. Rád bych se jí zbavil. Snad se mi to někdy povede. Aspoň částečně.

„Nebyla jste to náhodou vy?“ zaútočil jsem.

S odpovědí nepospíchala. „Asi Henrik,“ připustila váhavě.

„Dopoledne jsem poznal vaši sousedku,“ zamířil jsem do mlčících vod. „Je to družná žena.“

„Štětka.“ Bez odsouzení. Pouhé konstatování, snad s trochou závisti. Na krásném obličeji ulpěl myslitelský výraz. Důkaz, jak často zdání klame. Pohlédla na hodinky. „Musíte vypadnout. Mám lístek do kina.“

Zvedl jsem se.

„Mluvil jste o penězích,“ ozvala se s jiskřičkou naděje, v niž sama příliš nevěřila.

„Málo nabízíte.“

„Víc nemám.“

Podal jsem jí stomarkovou bankovku. Decentně ji uchopila špičkami prstů a zasunula za výstřih. Neobtěžovala se doprovodit mě ke dveřím.

Ze sousedního bytu zněly zvuky, kazící dobré jméno hudby. Objektivně vzato, středověcí muzikanti by pravděpodobně označili za Výplody chorých mozků hudbu Wagnerovu nebo Bachovu.

Seděl jsem ve voze deset minut.

Skutečně spěchala do kina. Před vchodem se připojila k vyšvihnutému chlapíkovi s knírkem. Vypadal jako profesionální podvodník.

Tím mi poskytla devadesát minut času.

6

Byt Anity Järvinenové tvořila miniaturní předsíň, zanedbatelná kuchyňka a pokoj, ve kterém jsme konverzovali. Hodinová prohlídka mě přesvědčila, že majitelka bytu chová k pořádku velice benevolentní vztah. Nebo k pořádku nebyla nikdy vedena a domácí práce jí působí fyzické i duševní utrpení. Nenašel jsem nic, co by zpochybnilo její pravdomluvnost. Na několik velkých krabic s fotografiemi bych potřeboval příliš mnoho minut. Zběžně jsem je prohrábl a ponechal si jednu, na které podstatně mladší Anita seděla vedle prošedivělého muže. Podle popisu, jak jsem ho nosil v hlavě, byl tím mužem profesor Järvinen. Také jsem našel smuteční oznámení, sdělující úmrtí Oivy Järvinena. Dokazovalo, že profesorův bratr skutečně nežije. Ušetřilo mi cestu k jezeru Saimaa.

Přešel jsem do kuchyně. Na podlaze pod oknem se válely noviny a ženské časopisy. Me Naiset, Jaana, Apu. Poslední titul vzbudil můj bezděčný úsměv. V českém překladu — Pomoc. Něco jako výkřik osudu. Schválnost. Malá zlomyslnost života. Anita pomoc potřebovala. Nebyl jsem ten pravý a pochyboval jsem, že najde hazardéra, který by se toho obtížného úkolu ujal.

Mezi časopisy jsem objevil několik nezaplacených účtů, přibližně stejný počet upomínek a tři pohlednice z různých koutů země, s rozdílnými daty odeslání a odlišnými rukopisy, a jednu, která mě zaujala.

Text měl telegrafický ráz: Jsem zdráv. Letošní jaro se vydařilo. Hodně rybařím. Napiš, jak žiješ. Táta.

Barevná pohlednice znázorňovala typickou finskou krajinu. Spoušť fotoaparátu cvakla v nadhledu. Modrá voda s oky zelených ostrůvků. V popředí skalnatý výběžek s borovicemi, dvě červené chaty s bílými střechami, u každé člun. V pravém dolním rohu se mezi vrcholky stromů rýsovala další střecha a stožár s vlajkou. Náramně indiferentní krajina. Na zadní straně, samozřejmě kromě sdělení psaného rukou, šikmým, vypsaným rukopisem, zůstalo čisté místo pro adresu. Podle dělící čáry stálo drobnými literami: Foto-studio R. Söller. Pohlednice asi prošla rukama Järvinenova advokáta. Schoval jsem ji do kapsy.

Venku se již šeřilo.

Stál jsem sotva metr ode dveří, když se na chodbě ozval šramot. Neznámá ruka zasunovala do zámku klíč.

Odsunul jsem se do kuchyně. Na poličce stálo zrcátko. Postavil jsem ho na stůl v takovém úhlu, abych viděl příchozího. Vešel vysoký muž ve světlé košili. V ruce držel zmuchlanou bundu. Udělal krok směrem ke kuchyni, zastavil se, provedl rázné čelem vzad a vstoupil do pokoje. Dveře za sebou zavřel. Mezi prahem a dveřmi se rozlil jasný pruh.

Vyzul jsem boty a jako myška se plížil předsíní. Kdyby to šlo, přestal bych dýchat. Nespouštěl jsem oči ze dveří do pokoje. Podařilo se mi neslyšně stisknout kliku. Ostatní bylo dílem okamžiku. Chvatně jsem se obul. Ve stejné chvíli zazněly na schodišti kroky. A hlasy. Ženské. Jeden patřil Anitě. Druhý, vysoko posazený a afektovaný, se dožadoval zaplacení nájemného.

Vyběhl jsem o poschodí výš.

Anita Järvinenová uzavřela debatu slibem, že ráno zaplatí. Sotva stanula před svým bytem, uslyšel jsem rázné otevření a důrazný mužský hlas.

„Kde se zase touláš?“

„Byla jsem v kině.“

„Prozradíš mi s kým?“

„Nemůžu jít do kina?“

Další rozhovor se odbýval za zavřenými dveřmi. Slova zněla tlumeně, jejích frekvence však byla obdivuhodná. Smysl mnohých mi unikal. I finština má zřejmě řadu výrazů obecně označovaných za nespisovné.

Snažil jsem se pohybovat tiše, rámus v sousedním bytě však přiměl Kerstin k vyhlédnutí do chodby. Stále na sobě měla světle modré propínací šaty s hlubokým výstřihem. Vypadaly pomačkaně.

„Jdeš brzo,“ hlesla otráveně. Výrazněji než dopoledne voněla alkoholem. Blyštěl se i v jejím nekonkrétním pohledu a rozplizlém úsměvu. „Zase se hádají.“

„Kdo?“ tvářil jsem se udiveně.

„Anita a ten její hrubián. Vrazí jí pár facek, pomilují se a ráno vypukne další revoluce.“ Přejela mě očima. „Moc toho neneseš.“

„Vidíš! Nechal jsem zásoby v autě. Hned je přinesu.“

„Tak jo,“ pronesla smířlivě. „Hoď sebou. Mám žízeň jako velbloud.“

Poslechl jsem a hodil sebou. Za čtvrt hodiny jsem vstupoval do vestibulu hotelu Academica. Za pultem seděla dívka se silnými skly v brýlích.

„Máte v pokoji jednoho pána,“ oznámila s netajenou zlomyslností. „Jiné volné lůžko nebylo k dispozici.“

„Nevadí,“ vzal jsem jí vítr z plachet.

„Je to černoch.“ Hleděla vyzývavě. „Pro nás je host jako host.“

„Správně,“ řekl jsem.

„Je to hodně černý černoch. Z Nigérie.“

„Nigerijští černoši patří mezi sympatické lidi.“ Důraz jsem položil na poslední slovo.

„Výtah nejezdí,“ přišla s malichernou pomstou.

„Rád chodím po schodech. Zejména v noci. Prospívá to celkové tělesné kondici.“

Vztekle vyskočila a zmizela v kanceláři za recepcí. U psacího stroje seděl mladík v tílku a mlátil do klávesnice, jako by za jednotlivými písmeny viděl samé soky v lásce.

Černoch byl student z Prahy. Vypravil se za bratrem, studujícím v Helsinkách, jenomže bratr odjel s přáteli na venkov. Dověděl jsem se spoustu novinek z vlasti. Nenápadně jsem se vyptával a poslouchal. Trochu trpce chutnalo pomyšlení, že si asi nějaký čas budu připadat jako cizinec i doma. Mnohá známá místa nenajdu.

Usnul jsem za svítání, vstával před polednem. Druhé lůžko už bylo prázdné.

„Odjíždíte?“ zajímala se brýlatá dívka s neskrývaným potěšením, když zahlédla kufr.

„Umíte hádat.“

„Vyspal jste se dobře?“

„Málo. Dlouho jsme povídali.“

„S tím… no, s tím černochem?“ Údiv nemohl být větší, kdybych tvrdil, že jsem si roztomile pobesedoval s kobrou.

„Příjemný pán. Mohu vám položit otázku?“

Udělala gesto, které mohlo znamenat souhlas i odpor. Mohlo znamenat cokoli.

„Upoutala mě vaše neobvyklá přívětivost,“ řekl jsem.

„Nemám ráda Němce,“ pronesla zavile.

„A černochy.“

„A černochy,“ přisvědčila.

„A židy.“

„Ovšem. Nemám ráda ani židy.“

„Co typografové? Nebo kadeřnice? Ti vám nevadí?“

Odfrkla jako podrážděná kobylka. Ukázal jsem jí záda. Ve dveřích jsem se ohlédl. V jejím pohledu bobtnala semínka slepé nenávisti.

7

Letadlo překoná vzdálenost mezi Helsinkami a Turku za dvacet minut. Po smrti Eily Taminenové jsem raději zvolil méně nápadnou přepravu, protože jsem nemohl vyloučit kontroly na vnitrostátních linkách. Letiště patří mezi nejbedlivěji střežená místa, vybavená schopnými lidmi a znamenitou technikou.

U stánku jsem utratil hrst drobných za noviny. Deník Helsingin Sanomat přinesl nepříliš rozsáhlou zprávu a doprovodil ji mizernou a hodně letitou fotografií Eily Taminenové před úhledným venkovským stavením. Několik událostí ze života mělo palčivou příchuť pikantnosti. List Aamulehti vzbuzoval zdání zasvěceností. Reportér zřejmě pohovořil se sousedy a vyjádřil nepříjemnou domněnku, že pachatel pravděpodobně pochází z okruhu zahraničních turistů, kteří ve vilce nacházeli útulek. Další noviny přinesly snímek volkswagenu, zaparkovaného pod stromy na Mäkelänkatu a poznámku, že pátrání směřuje na sever do Rovaniemi. Za pozornost stálo sdělení, že podle vyjádření mluvčího policejního ředitelství nelze vyloučit, že pachatel používá převážně levou ruku. Opatrná formulace. Zpráva možná unikla nějakým vedlejším kanálem.

Skupina asfaltérů dávala nový povrch části vozovky. V tom horkém dni to nebyla snadná práce. Přesto jsem jim trochu záviděl. Jistě měli svoje starosti, ale dělali poctivou práci, věděli, kam večer půjdou, kde složí hlavu.

Auto za autem opouštělo město, jako by někde před nimi kráčel krysař a hrál svou lákavou melodii. Melodii klidu a pohody. Melodii s vůní přírody, prostorných čistých jezer a chat, postavených v přísně střízlivých liniích. Melodii víkendu, neboť byla sobota. Město zůstalo za mými zády. Zeleň lesů se střídala s modří vodních ploch. Kolem neoplocených stavení se pásl hovězí dobytek a volní, neuvázaní koně.

Do Turku jsem dorazil pozdě odpoledne. Město vypadalo klidně a opuštěně. Na Aurakatu mě hlad donutil vstoupit do restaurace. Číšník hovořil špatnou finštinou a podle vzhledu jsem usoudil, že jeho domov leží na východ od Středozemního moře. Požádal jsem o telefonní seznam. Zatvářil se pochybovačně a odešel. Měl jsem dojem, že mému přání nerozuměl, ale za chvíli seznam přinesl. Zapsal jsem si adresu Henrika Metsovaary s nadějí, že jde o Anitina bývalého manžela.

Zajímavě řešený dům v nevelké, pečlivě upravené zahradě ležel na břehu řeky Aury. U můstku kotvila malá plachetnice.

Zazvonil jsem.

Po cestičce, vysypané téměř bílým pískem, se přiblížila statná žena v nesmírně pestrém oblečení. Oči skrývala za zrcadlovými tmavými brýlemi. Postavila se metr od branky a znepokojený výraz masitého obličeje s převislými lícemi nahradil otázku.

Řekl jsem, že přicházím za Henrikem Metsovaarou.

„Není doma,“ vyštěkla, jako kdyby jí to jméno působilo krutou bolest.

„Kde pana Metsovaaru najdu?“

Měla na jazyku nelichotivou odpověď, ovládla se však, otevřela branku a nežensky silnou rukou mi pokynula, abych vstoupil. Při své robustnosti a kolébavé chůzi se podobala postřelené kachně. Zavedla mě do prostorného pokoje se širokými posuvnými dveřmi, jimiž se vycházelo přímo na trávník. Zařízení bylo nákladné. V rozmístění všech předmětů vládla přísná symetrie. Několik obrazů v temných barvách nepochybně tvořilo galerii slavných předků. Visely ve stejných rámech, ve stejné výšce a v pravidelných rozestupech jako opuštěné strážní budky. Vysoký červený koberec s cákanci žluté a černé barvy vyhlížel zánovně. Těžký, masívní nábytek. Všechno dohromady vonělo penězi a nevkusem. Nebo zapáchalo. Jak komu.

Ukázala na křeslo, pokryté huňatou kožešinou. Sama usedla na židli s vysokým opěradlem, dlaně položila na kolena jako dva cizí předměty a zahleděla se do zahrady.

„Kolik?“ zeptala se věcně.

„Prosím?“

„Kolik vám Henrik dluží?“

„Ani marku.“

Obrátila hlavu a pomalým pohybem sňala brýle. Měla bledé, téměř bezbarvé oči. „Nebuďte bláhový! Jsem zvyklá likvidovat manželovy dluhy. Když jde o finance, musíte pustit kamarádství k vodě.“

„Nikdy jsem vašeho manžela neviděl.“

„Proč tedy…“ Vztyčila se a její tvář náhle dostala bojovný výraz. Chtěla vzdorovat neznámému nebezpečí, třebaže si uvědomovala, že příčina není hodna námahy. „Jste od policie?“

„S policií nemám nic společného.“ Snažil jsem se o stejný tón, jakého použila na začátku rozhovoru. „Rád bych panu Metsovaarovi položil několik otázek.“

„Uvádíte mě do rozpaků,“ pronesla nejistě. Vyčerpaně klesla na židli. Bojovnost vyprchala. „Manžel nedisponuje vlastními prostředky, ale nikdy ho neomezuji. Pokud se dostane do finanční tísně, hradím všechny jeho výdaje.“

„To vás šlechtí,“ řekl jsem uznale.

Hřbetem ruky setřela neviditelnou slzu. Snad už dávno všechny vyplakala nebo v sobě měla příliš mnoho tvrdosti, než aby ji něco přimělo k pláči. Možná jsem šel na věc z nesprávného konce.

„Naše manželství rychle zplanělo. Henrik se změnil. Oba jsme se změnili. Byl jemný, citlivý, laskavý, chápavý. Dovedl proměnit všední den ve svátek…“ Mluvila, mluvila. Monotónní tok vět připomínal nudný román, který nakonec stejně zůstane nedočtený. Náhle uťala větu uprostřed slova. „Proč vám to vykládám!“

„Nezáleží mi na vašem manželském soužití. Nemám zájem o vaše peníze a nejste mi nic dlužni. Vy ani váš manžel. Ale musím s ním hovořit. Ví něco, co by mi mohlo být k užitku.“

„Mezi námi,“ napřímila se a zase ukázněně složila ruce na kolena, „Henrik neví vůbec nic. Odhalila jsem tu pravdu pozdě, mluvím však s plnou odpovědností.“

„Mluví z vás především hořkost,“ řekl jsem, protože se mně ta zbytečná zpověď začínala zajídat. Poznal jsem různé životní příběhy, končící mnohdy tragicky. Jedno ztroskotané manželství, uzavřené na finanční bázi, z Metsovaarovy strany rozhodně, nedokázalo probudit můj soucit.

Konečně poskytla užitečnou informaci. „Odjel s přáteli na moře.“

„Kdy se vrátí?“

„Zítra večer, jestli vydrží počasí. Doufám.“ Měl jsem pocit, že v ní zaplála naděje, že se nevrátí vůbec nikdy. Snad tajně doufala v divokou bouři, která pošle ke dnu všechna plavidla široko daleko.

„Mohu se znovu objevit?“

„Mne obtěžovat nebudete.“

„Dneska jsem obtěžoval.“

Neřekla nic, jen si mě prohlížela jako nový exponát ve sbírce pozoruhodností.

„Nechcete ještě zůstat?“ Otázka se podobala prosbě. Možná to prosba byla. Osamělost je zlá. Mohl bych na to téma napsat disertační práci. Jenomže jsem se necítil jako samaritán.

„Bydlíte v Turku?“

„Přijel jsem z Helsinek.“

„Můžete na manžela počkat tady.“

„Přijdu zítra,“ řekl jsem rozhodně. „Když dovolíte. Mimochodem, zahlédl jsem u můstku pěknou plachetnici.“

„To je moje loď.“

„Váš manžel vlastní jinou?“

„Henrik nevlastní nic.“ Unaveně dodala: „Myslím, že jsem vám to už říkala.“

„Promiňte,“ omluvil jsem se.

„Není co.“ Podala mi chladnou dlaň. S lehce uzardělým obličejem pronesla: „Na shledanou zítra.“

Hrdost jí nedovolila zeptat se, jaké otázky chci Henrikovi položit, a byla příliš ženou, aby dokázala potlačit zvědavost. Proto mi nabídla pohostinství. Celkem jsem ji chápal.

Odjel jsem do kempu, který lákal turisty nedaleko města. Získal jsem místo na parkování a malou chatku.

Kemp ležel na břehu elipsovitého jezera. Vyhlíželo jako malá, odloučená část oblohy. Až k hladině sahalo prostranství zaplněné stany. Chatky stály trochu stranou, rozhozené v lesíku. Lesu se už příliš nepodobal. Mezi stromy mohl bez obtíží obrátit autojeřáb.

O sousední chatku se opíral statný mládenec v námořnické uniformě. Objímal malou, útlou dívku. Na dřevěné stěně musely zůstat stopy jejich vzájemné náklonnosti.

Ve vodě šplouchala vzdálená vesla. Odněkud zněla populární národní píseň Niklová marka ve svérázné úpravě pro rozladěnou kytaru a hlasy bez talentu. Staří manželé s turistickými holemi prošli kolem, zabráni do intenzivního a nepochybné letitého sporu.

Noc nás obklopila jako spojence čekající odtroubení bitvy, aby si mohli mezi sebou vyřídit účty.

8

Pod modrým nebem letělo početné hejno bílých ptáků.

Muž v duhovém tričku věnoval péči květinovým záhonům. Uviděl mě u branky. Nechal práce a otráveně se přiloudal k plotu. Jeho hranatá tvář vyjadřovala znepokojení.

„Pan Metsovaara se dosud nevrátil. Paní je zaneprázdněná.“ Zřejmě dostal přesné instrukce.

Nezeptal jsem se, čím je majitelka domu zaneprázdněná. Asi lítostí nad sebou samou, nebo se trochu styděla za předchozí sdílnost.

„Kdy se vrátí?“ Prohlížel jsem si dům. V jednom okně se pohnula záclona.

„Vyjel si na moře.“

Nenápadně jsem mu podal bankovku; Stručně a jasně vysvětlil, kde Henrika Metsovaaru zastihnu, když budu mít trochu trpělivosti. Potom se zahleděl za vzdalujícím se hejnem.

„Letos přijde podzim brzo.“

„Myslíte?“

„Však vidíte,“ pohlédl ještě jednou za ptáky, kteří se změnili v sotva viditelné bílé tečky. Starostlivě dodal: „Neměl jsem vám říci ani slovo.“

„Však jste mi také nic neřekl,“ pokusil jsem se vrátit mu klid.

Poradil však dobře. Nečekal jsem dlouho, když do kotviště vklouzla plachetnice se zlatými písmeny YRJÖ na přídi. Palubu opustili tři muži a hezká žena. Dělala všechno pro to, aby ženskost popřela. Mluvila hrubě a hodně nahlas. Pánská košile a široké plandavé kalhoty rozhodně nezářily čistotou.

„Pan Metsovaara?“ řekl jsem někam mezi ně.

Pohledný chlapík s tváří poznamenanou hlubokými vráskami, dozadu sčesanými vlasy a hněvivýma očima se zastavil, omluvně pokývl svým společníkům a úkosem na mne pohlédl.

„My jsme se už někdy setkali?“

„Zatím jste neměl to potěšení,“ řekl jsem. „Nedaleko stojí můj vůz. Odvezu vás domů.“

„Něco se stalo?“ vyhrkl a do jeho zraku se vloudilo jasnější, nadějné světlo.

„Všechno je v pořádku,“ zklamal jsem ho. „Potřebuju nějaké informace.“

„Nejsem informační kancelář.“

„Přesto mi odpovíte,“ řekl jsem rozhodně. „Hledám profesora Järvinena.“

Údiv zbavil jeho obličej falešné důstojnosti. „Tady? S profesorem nemám nic společného.“

„Oženil jste se s jeho dcerou.“

„Někdy v minulém století,“ pronesl s žalostně nepovedenou snahou o příkrý tón. „Poslala vás Anita?“

„Ne.“

„Ale znáte ji.“

„Mluvili jsme spolu.“

„Järvinenovi mě nezajímají. Nic nás nespojuje.“

„Něco přece. Minulost. Rozházel jste Anitin majetek a utekl k ženě, která vás drží na uzdě, platí za vás i dluhy a statečně předstírá, že jí to nečiní žádné obtíže.“

„Viděl jste ji?“

„Včera.“

„Čemu se tedy divíte?“

„Vaší ženě. Devětadevadesát žen ze sta by vás bez váhání vykoplo.“

Pokusil se mě zasáhnout pěstí, byl to však jenom maskovací manévr, aby zachoval zdání.

„Nehrajte si na blbečka, Henriku,“ řekl jsem ostře. „Vaše žena …“ „… je stará, nemocná a má spoustu peněz,“ doplnil mě. „Proč by měly přijít do cizích rukou? Stačí?“

„Kde žije profesor Järvinen?“ vrátil jsem se ke svému problému. Jeho soukromí mě zajímalo mnohem méně než táhnoucí ptáci. Nemám rád zimu. Její brzký příchod mohl způsobit komplikace. Doufal jsem, že tak dlouho se ve Finsku nezdržím.

„Nevím,“ odsekl vzpurně. „I kdybych to věděl…“

„Pátral jste po místě jeho pobytu?“

„Zbytečně.“ Otrle dodal: „Potopil se jako koráb s pokladem. Vykašlal se na nás.“

„Má nějaký poklad?“

„Tady,“ zaťukal si na čelo. „Mohl by vytřískat spoustu peněz, kdyby chtěl.“

„Kdyby chtěl. Máte aspoň představu, kde se může zdržovat?“

„Nejasnou. Nevidím důvod roztrubovat svoje znalosti dotěrným chlapům.“

„Zkuste to,“ vybídl jsem jej smířlivě. „Možná za vás uhradím pár dluhů.“

„Vlezte mi na záda,“ pronesl vztekle. A šel. Po deseti krocích se zastavil. „Proč vás profesor zajímá?“

„Musím ho najít. Je to moje práce,“ blufoval jsem. „Spolupráci dovedu ocenit.“

Poťouchlost zkřivila mužné rysy jeho obličeje. „Prozradím vám místo profesorova pobytu, ale něco za něco.“

„Kolik?“

Intonace otázky vyšla. Musel v ní slyšet svou ženu. Zlostně přivřel oči. „Tisíc marek.“

„Moc drahé.“

Nervózně zamnul ruce. „Pět set.“

„Nemám zájem.“

„Tři sta,“ licitoval už téměř zoufale. Moc toho nevěděl, když šel s cenou tak rychle dolů.

„Beru,“ řekl jsem.

„Chci vidět peníze.“

Ukázal jsem mu tři stomarkové bankovky a vrátil je do vlastní kapsy.

„Znáte jezero Saimaa?“ Snažil se vzbudit zdání zasvěcenosti, vypadal však jako ztělesněné popření vlastních slov.

„Tam není.“

„Jak to víte?“

„Moje věc.“

„Blízko Imatry žije profesorův bratr. Introvert. Vyhýbá se lidem.“

„Nevyhýbá se už nikomu,“ řekl jsem. „Zemřel.“

„Jinde profesor být nemůže,“ pronesl žalostně. Vidina zisku se rozplývala.

„Achillovou patou mnoha lidí je skutečnost, že vydávají přání za realitu.“

„Vypadám na člověka schopného špatnosti?“ Jako většina lidí nepevné povahy se začal ohánět ctí.

„Váš charakter je mnohem horší.“

„Co o mně víte?“ zeptal se slabošsky. Snad stále věřil v nečekaný příjem. „Nic jsem vám neudělal.“

Na nábřeží zaslavil bílý ford. Řidič dlouze zahoukal.

Pohnul se. „Přátelé mě čekají.“

„Vaši přátelé mi mohou být ukradení. Ještě jsme nedomluvili. Za svoje peníze musím dostat pravdivé a užitečné zprávy.“ Rozhlédl jsem se. Nikde nikdo. Pouze bílý ford.

„Jak mě chcete donutit?“ naježil se. „A potom, ještě jsem nedostal ani marku.“

„Pokusil jste se mě doběhnout,“ řekl jsem výhrůžně.

„Jděte se…“

Nedomluvil. Udeřil jsem ho slabě, ránu však nečekal a vyděšeně si zakryl obličej rukama. Uchopil jsem jej za loket jako trucující dítě a odvedl k svému vozu.

Bílý ford se rozjel a zmizel za chátrající dřevěnou ohradou. Přátelství za všechny drobné. Neměli zájem zachraňovat Metsovaaru z louže. Mohli by se umazat. Asi mě považovali za věřitele, vymáhajícího svoje peníze.

Uvedl jsem motor do chodu, ujel několik kilometrů a zaparkoval v opuštěné ulici mezi nedělně poklidnými dílnami. Můj nedobrovolný společník se zatím trochu vzchopil.

„Proč jste profesora hledal?“ zeptal jsem se ostře.

„Slíbili mi… Ne, ne, ne… Kdybyste nabízel milión, nedostanete ze mě ani slovíčko.“

„Dobrá,“ řekl jsem klidně. „Pojedeme na kriminálku.“

Zaječel, jako bych mu ukázal trojrozměrný obraz pekla. Nedovedl jsem posoudit, zda má tak slabé nervy, nebo je takový zbabělec.

„Moje žena se bojí skandálu. Vyžene mě jako prašivého psa.“

„Proč jste hledal profesora?“ opakoval jsem otázku.

„Donutili mě.“ Sklopil oči. Na podlaze vozu musel vidět něco náramně zajímavého. „Řekli mi. Poručili. Vyhrožovali.“

„Kdo?“

„Jeden darebák.“

„Jméno,“ naléhal jsem.

„Nemůžu. Zabil by mě.“ A za okamžik: „Vy je neznáte. Ve hře jsou ohromné peníze.“

Nastartoval jsem.

„Vypněte motor,“ požádal. „Všechno vám řeknu. Seznámil jsem se s jedním… jmenuje se Monroe. Američan. Požádal mě, abych profesorovi předložil k posouzení obraz. Potom už jenom vydíral. Ten obraz byl kradený.“

„Zadarmo jste to neudělal.“

„Nebyl ze štědrého kraje.“

„Chtěl potvrzení o pravosti obrazu?“

„Naopak. Profesor měl napsat vyjádření, že jde o nepříliš kvalitní kopii.“

„Udělal to?“

„Prvně ano. Později tvrdil, že ten první obraz skutečně neměl žádnou hodnotu. Monroe byl opačného názoru.“

„Kde jste se scházeli?“

„Na parkovišti jednoho motorestu blízko silnice mezi Helsinkami a Turku.“

„Jak se to místo jmenuje?“

„Nevzpomínám si. Součástí motorestu je malá sklářská dílna.“ Chvěl se strachem. Minulost mu hrozila jako namířená hlaveň pušky.

Mohl jsem mu povědět, že Monroe je po smrti. Neudělal jsem to. Seděl mlčky. Snad bilancoval svůj život. Patrně dospěl k málo radostným závěrům, protože nasadil ustaraný výraz.

„Znal Monroe Anitu?“

„Jednou seděli u bazénu před hotelem Ikituuri s chlapem, kterého Anita znala ze Španělska.“

„Požádal jste Anitu o vysvětlení?“

„Vysmála se mi. Později tvrdila, že je to známý jejího bratra,“ odpověděl sklíčeně.

„Anita má bratra?“

„Pracuje u Organizace spojených národů. Nikdy jsme se nesetkali. S jeho posláním dělal profesor tajnosti. Možná o něm sám věděl málo.“

To povídání se mi nezamlouvalo. Vězelo v něm nejedno čertovo kopýtko, hlavně mu však scházela pravděpodobnost.

„Proč Monroe hledal profesora?“

„To raději nechtějte vědět. Profesor podal oznámení policii.“

Usoudil jsem, že profesor Järvinen měl náramný důvod opustit Helsinky. Pečlivě za sebou zametl stopy. I před Anitou. Hnal jej strach? Nebo špatně svědomí? Samozřejmě za předpokladu, že Metsovaarovi nepověsili na nos vymyšlenou legendu. Nedivil bych se. Jeho spolehlivost byla mizivá.

„Jděte,“ řekl jsem. „O našem rozhovoru se nikomu nezmiňujte. Ani vlastní ženě. Kdybyste dostal nápad, že od Anity získáte za falešné informace peníze, zavrhněte ho. Žije poměrně chudě a její přítel často chodí těsně podle zdí.“

Tázavě na mne pohlédl.

„Je to drsný chlapík.“

Pohladil si bradu. „Drsnější než vy?“

„Mnohem.“

Vystoupil a upaloval jako zajíc. Ani si nevzpomněl na peníze. Byl rád, že vyvázl se zdravou kůží.

Zahleděl jsem se na moře, probleskující na konci ulice. Svou rozlehlostí trochu děsilo. Připomínalo můj úkol, který jsem stále znal jenom v hrubých konturách.

9

Měsíc blikal mezi mraky. Maják, rozsvícený pro bloudící lodě. Dřevěná terasa stála nad vodou. Náhodná vlna občas měkce pleskla o dřevo silných podpěrných kůlů. Při předcházejících návštěvách Finska jsem tam často chodil s ženou, která měla mnohé přednosti a jeden zápor. Z mého hlediska. Toužila po muži, jehož by měla jenom pro sebe a natrvalo. Pod nánosem neortodoxních názorů tajila hrůzu z opuštěnosti. Vyrůstala u cizích lidí a hledala životní jistotu. Nakonec se jí to povedlo. Provdala se do Pori a poslední dopis jsem dostal, když porodila syna. Přál jsem jí to. Možná s trochou závisti.

Našel jsem volný stolek pro dva, ale dlouho jsem se ze samoty netěšil. Proti mně se usadil člověk s bledou, asketickou vizáží. Působil dojmem, že právě zvítězil sám nad sebou v důležité soudní při. Na čele mu stály perličky potu jako nevítaní hosté, ačkoli se s večerem dostavilo ochlazení.

Jídelní lístek inzeroval ve finštině, švédštině, němčině a angličtině. Názvy některých jídel nechal podnikavý majitel barevně ilustrovat. Pod nízkým prkenným stropem blikaly slaboučké žárovky. Víc světla dopadalo z ulice. Číšníkův unavený obličej se podobal vlastní posmrtné masce. Objednal jsem si kalifornský řízek s pomeranči a sklenici mléka, abych vypadal jako nefalšovaný Fin.

Než jsem se dočkal, prolistoval jsem večerník. Eile Taminenové v něm nevěnovali jediný řádek. Podezřelý klid.

Upocený chlapík mě mlčky sledoval. Když jsem dojedl, nenápadně přistrčil svazek fotografií.

„Nejsem na obrázky,“ řekl jsem odmítavě.

„Ty krasavice jsou k dispozici,“ vyvedl mě z omylu. „Máte zájem?“

Mohl jsem přivolat číšníka a nechat dotěru vyhodit. Žádný rozruch jsem si však nemohl dovolit.

Vyložil si moje váhání nesprávně. „Život nám nedává mnoho šancí. Na zadních stranách jsou telefonní čísla,“ pronesl s úsměvem, pomíjivým jako kratičký záblesk meteoru v noční krajině.

Zmínkou o telefonu mě inspiroval. Probral jsem fotografie a zvolil blondýnu s obličejem, který byl tak prázdný, že vypadal duchaplně. Tělo mělo na všech místech bohaté tvary a otázkou zůstávalo, jak je na tom s inteligencí. Ta patrně na proporce těla doplatila, protože jinak by si našla přitažlivější způsob obživy.

„Dvacet marek,“ upozornil mě. „S Kaijou se vyrovnáte sám.“

Za svoje peníze jsem dostal fotografii a uctivé poděkování. Vzdaloval se chůzi slepce, znajícího určitý okruh prostoru a trnoucího, že bude vyvržen do neznámého prostředí. Na chodníku se k němu připojila šedovlasá žena. Nasedli do renaultu ze série, jež prožívala největší slávu koncem šedesátých let.

Odešel jsem k telefonu. Číšník mě sledoval nenápadně, ale pozorně. Měl jistě s hosty svoje zkušenosti a mnohé nesvědčily o valné kvalitě mravů lidského plemene.

Nevolal jsem kypré plavovlásce. Vytočil jsem 990422, mezinárodní číslo spojující přímo Helsinky a Prahu, potom soukromou stanici, jejíž majitel by v té době mohl být doma. Byl to jeho nápad, abych odešel do ciziny.

Ozval se rázný hlas. Neslyšel jsem ho téměř patnáct roků, a přece jsem okamžitě získal jistotu.

Vyslovil jsem smluvené heslo a napočítal do dvanácti, než se hlas ozval znovu. Odpověděl tak, jak odpovědět měl. Nemohl jsem vyloučit, zda na lince nepracuje odposlech. Dokonce to bylo pravděpodobné. Pronesl jsem několik formálních vět, jakými se po telefonu častují lidé, kteří se dlouho neviděli. Mohl z nich vyrozumět všechno, co doma měli vědět. Povzbudil jsem přístroj další mincí.

„Minulý měsíc jsem odešel do důchodu,“ uslyšel jsem. „Nějaký týden mě trápili v nemocnici. Rád tě slyším. Nedávno přišel pozdrav od Alexe. Udělal nám radost.“

To sdělení mě nesmírně potěšilo. „Jaké je v Praze počasí?“ zeptal jsem se.

„Rozmarné.“

„Tady v Helsinkách je pěkně. Nejvíc obdivuji zdejší skanzen. Líbil by se ti.“ Několik dalších vět obsahovalo dvě čísla. Datum a hodinu setkání.

Rozloučili jsme se.

Uvědomil jsem si, že mnohé ze svých dřívějších známých nenajdu. Změnili práci, bydliště, způsob života. A někteří odešli do ztracena. Patnáct roků je dlouhá doba.

Vrátil jsem se na svoje místo a pozoroval moře. Pohyblivá světla lodí bludičkovité blikala a za nimi kotvila méně jasná, pevná světla na ostrůvcích. Jímala mě závrať z plynoucího času. Neuvědomoval jsem si, že lidé stárnou, odcházejí na zasloužený odpočinek a předávají štafetu mladším generacím.

„Doběhl vás,“ promluvil vedle mne číšník. „Že vás doběhl? Nemá spojení na žádné slečny. Takové obrázky dostanete v každém druhém stánku.“

„Cena za hloupost,“ řekl jsem benevolentně.

Tajuplně se usmál. Důkaz, že hloupost je nakažlivá. „Mám šikovnou, náramně přítulnou známou.“

„Také mám jednu známou,“ řekl jsem s přesně odměřenou dávkou odmítnutí. Na programu večera byla Anita Järvinenová. Možná jí v té chvíli zaznělo v uchu.

Odjel jsem ke skalnímu kostelu. Zaparkoval jsem doleji v ulici, aby vůz nebyl příliš na očích. Dům zůstal otevřený. Kerstin měla návštěvu. Kromě bezohledně řinčící hudby pronikaly na chodbu rozjařené hlasy.

Ve dveřích stanul muž, jehož slovník se rozcházel se zásadami slušného vyjadřování. V oranžové košili se zeleným vyšíváním vyhlížel jako zaměstnanec cirkusu druhé kategorie.

„Nic nekupujeme,“ zavrčel.

„Nic neprodávám,“ řekl jsem vlídně. „Přicházím za paní Järvinenovou.“

„Není doma.“ Pokusil se přirazit dveře, ale měl jsem za prahem nohu.

„Přesvědčím se.“

„Musel byste přibrat třicet kilogramů, vyrůst o dvacet centimetrů, omládnout o deset roků a dlouhou dobu pilně trénovat,“ pronesl jízlivě. Drobná rvačka mu asi přišla vhod v každou denní i noční dobu.

„Trénuju od dětství,“ řekl jsem do úzké štěrbiny.

Poradil mi, kam si mám nohu strčit. Nedbal jsem.

Pustil dveře a pokusil se mě odstrčit. Což neměl dělat. Vrazil jsem do dveří. Hranou ho vzaly do nosu. Zlostně zaklel. Vedle něho stanula Anita. Přes její rty přejel škodolibý úsměšek. Mně nepatřil.

„Zase vy?“ pravila téměř přívětivě, jako by ji extempore na prahu pobavilo. Snad už nějaký čásek toužila, aby chlapíka v oranžové košili někdo skřípl.

„Čekala jste agenta filmové společnosti?“

Otočila se a ťapkala do pokoje, v černých kalhotách a tílku se znakem sportovního klubu. Nechala na mně, zda si vybojuji právo vstupu.

Muž se uchýlil do koupelny. Něco si říkal. Jeho slova rozhodně nezněla mírumilovně, ale na příměří přistoupil.

Bez vyzvání jsem se usadil. „Mám dotaz…“

„Také mám dotaz. Proč mně nedopřejete klid?“

„Mluvil jsem s Henrikem Metsovaarou.“

„Henrik pro mne znamená méně než mrtvola, vyplavená mořem.“ Mluvila hodně hlasitě, aby odpověď dolehla do koupelny. Dával jsem pozor na dveře, kdyby se chystal vstoupit s břitvou v dlani. Nerad se rvu. Zejména v cizích bytech to považuji za nepřístojné chování.

„Mrtvý není,“ řekl jsem. „Přesněji, nebyl mrtvý, když mě opouštěl. Rozhodně je to zbabělec.“

„Kdyby jenom zbabělec,“ povzdychla. Po chvíli se tichounce zeptala: „Viděl jste také tu ženskou?“

„Kachna. Bohatá, hloupá, panovačná a nešťastná.“

Neměl jsem jistotu, zda ji uvedená charakteristika uspokojila. Pohodila hlavou. „Chtěl jste se na něco zeptat.“

„Kdy jste byla ve Španělsku?“

Dopřála si několik sekund. „Před šesti roky. S otcem.“

„Kde jste se zdržovali?“

„Týden v Madridu. Týden v Barceloně. Mezitím jsme cestovali křížem krážem. Je to důležité?“

„Ještě nevím,“ řekl jsem upřímně. „Jeli jste sami, nebo s turistickou kanceláří?“

„Platí bod dvě. Ve Španělsku jsme se ovšem pohybovali volně. Otec tam nebyl poprvé, měl tam hodně přátel.“

„Vzpomínáte si na účastníky zájezdu?“

„Ne.“ Skousla spodní ret a sklopila oči. „S nikým jsme se důvěrněji nestýkali.“

„Máte fotografie z té cesty?“

„Někde budou. Nechce se mi prohrabávat celý byt,“ odpověděla líně. Ta nedobrá vlastnost z ní vyzařovala jako světlo z lampy.

Uprostřed nízkého stolku stály dvě sklenky. Na jejich dně zůstalo několik červených kapek. Odpočítal jsem sto marek a položil je mezi skleničky jako příslib další láhve.

„Uvědomujete si, kolik je hodin? Ráno musím do práce.“

Zvýšil jsem taxu o sto procent.

Oranžová košile zaplnila obdélníkový prostor, určený pro dveře. Zamířil pohled na bankovky. Rázem vypadal velice ochotně.

„Omlouvám se. Jsem trochu pod párou. Kdybych tušil, že nám nesete pozdrav od pana prezidenta, přijal bych vás s otevřenou náručí.“ Z příborníku přinesl třetí skleničku a láhev s vinětou Veuve Cliquot. To francouzské víno zaujalo už Puškina. Zmiňoval se o něm v Evženu Oněginovi. Buď dávali dobrému pití přednost před vším ostatním, nebo si nežili špatně. „Napijete se s námi?“

„Omluvte mě. Nepiju.“

Ze sousedního bytu doléhala hudba, tlumené hlasy, smích.

„Máte hlučnou sousedku.“

„Nám to nevadí,“ prohlásil shovívavě.

Anita položila na stolek dvě krabice a pustila se do hledání. Její přítel mě zatím bavil bezduchým žvaněním. Pochopil jsem, že pracuje v zoologické zahradě na ostrově Korkesaari. Neptal jsem se, v jakém postavení, ačkoli hovořil se suverenitou majitele. V hierarchii hodnot a funkcí jej rozhodně drželi blízko dna.

„To je asi všechno,“ podala mi Anita hromádku fotografií. Snímky architektonických památek. Anita s otcem před vchodem do kostela San Marcos v Madridu. Kamenný činžovní blok Casa Milá v Barceloně se zprohýbanými průčelními zdmi. Poměrně zdařilé snímky vzácných obrazů. Dominovali Velázquez a Goya. Momentky z pláže. Skupinová fotografie u autokaru. Pohledy na dominanty měst i svérázný, uboze vyhlížející venkov. Na další skupinové fotografii jsem studoval obličeje. Žádný mi nebyl povědomý. Až mezi posledními jsem našel momentku, která vzbudila moji pozornost. Vedle profesora stál mladý muž v bílém obleku. Fyziognomie měla mnohé společné znaky.

„Kdo je to?“

„Nějaký náhodný známý. K výpravě nepatřil,“ odpověděla chvatně. Usoudil jsem, že váhá mezi vlídnou vzpomínkou a penězi. Zvítězil cit. Připsal jsem jí to k dobru, dal bych však přednost opaku. Proto jsem oželel dalších padesát marek.

„To je strop,“ řekl jsem.

„Křivdíte mi,“ ujišťovala neobyčejně živě. „Opravdu si nevzpomínám. Seznámili jsme se v jedné madridské galerii. Otec navazoval s lidmi kontakt velmi rychle. Ten pán znal historii mnoha obrazů. Jeho oblíbeným malířem byl El Greco.“

„Jistě se představil.“

„Za šest let jsem vytrousila z paměti důležitější věci.“

„Namáhejte paměť. Když si vzpomínáte na jeho oblíbeného malíře… Pomůžete mně, sobě, možná i otci.“

„K penězům?“ otázala se bez skrupulí. Obličej dostal dychtivý výraz. Zřejmě na tom nebyli nejlépe. Lákavá láhev mohla obsahovat cokoli.

Nechtěl jsem malovat budoucnost v růžových barvách. „Nevylučuji, že otce znovu uvidíte v Helsinkách.“

„Nevrátí se,“ odpověděla rozhodně, jako by o to ani nestála. „Poznal půl světa, ale v jádru zůstal venkovanem. Stále si sliboval, že se vrátí k přírodě. Jeho bratr byl také takový. Nedokázali jsme ho přimět k návštěvě Helsinek.“

Chlapík v oranžové košili ji dychtivě pozoroval, neodvážil se však zasáhnout do rozhovoru. Tušil další peníze, nebo si Anita získala jeho respekt. Rád bych věděl čím.

„Setkala jste se s tímto pánem někdy později?“ ukázal jsem na milovníka El Greka.

„Ne.“ Prohlížela si záclonu.

„Vzpomínejte! Třeba v divadle. V tramvaji…“

„Divadlo mě nudí. Dávám přednost filmům.“

„Na ulici,“ pokračoval jsem ve výčtu možností.

„Ne, ne.“ Vůbec jí nevadil předpoklad, že se mohli setkat přímo v Helsinkách. Bránila svou tvrz. Nepříliš obratně, ale o to úporněji.

„Na pláži.“

Udělala záporné gesto.

„U bazénu hotelu Ikituuri.“

„Máte pravdu,“ vrátila se jí paměť. Nemohla vědět, že jsem střílel naslepo. „Docela mi to uniklo. Zval mě na výlet. Odmítla jsem, otec by měl námitky. Vy se znáte?“

„Letěli jsme spolu z Paříže do Hamburku.“

Napjatě mě sledovala. Její obličej zrůžověl, připravený lapat všechna moje slova jako zpeněžitelné papoušky. „Kde se nyní zdržuje?“

„Myslím, že někde na moři. Za tuto fotografii dostanete padesát marek,“ řekl jsem a zasunul kořist do kapsy.

Oranžová košile se pohnula. „Sto.“

„Sto,“ souhlasil jsem.

Hleděli za mnou se starostlivými pohledy. Anitin přítel si zadumaně mnul nos. Patrně jej ještě trochu bolel. Z jeho výrazu se mě zmocnil neklid. Netajil černé myšlenky.

„Co dělá váš bratr?“ zeptal jsem se na prahu, jako bych si právě vzpomněl na jeho existenci.

Rozpačitý výraz v její tváři přerostl v nenávist. Měl jsem náhle dojem, že jsem jí něčím nesmírně ublížil.

„Zmizte,“ pronesla kysele.

Šel jsem. Kerstin právě vyprovázela hosty. Připojil jsem se k halasné skupince. I ti nejstřízlivější museli vidět každý schod dvakrát. Povšimla si mě až u domovních dveří.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Ahoj, miláčku,“ pronesla mazlivě. Kupodivu vypadala střízlivěji než při našich předchozích setkáních. Lehce mi přejela dlaní po tváři jako příteli, jehož by už viděla raději na druhém konci světa. „Až jindy. Souhlasíš?“

Souhlasil jsem.

Vousatý muž v semišovém saku se zlatými knoflíky, zdobenými kotvami, se na ulici začal svěřovat s trampotami, které mu přináší pěstování kaktusů. Přihrál jsem jej vyzáblé brunetě na jehlových podpatcích.

Pustili se ulicí dolů. Před vchodem do skalního kostela parkovalo policejní auto. Sotva vůz zahlédli, změnili se v nejpokojnější občany hlavního města.

Když jsem odmykal saab, uslyšel jsem za sebou lehoučký zvuk. Varovný. Hrozivý. Reagoval jsem spíš podvědomě. Oranžová košile. Napřažená ruka svírala krátkou kovovou trubku. Dokázal jsem mu, že i ve svém věku, při své výšce, váze a nevalné trénovanosti mám dobrý reflex a solidní ránu. Zase to odnesl jeho nos. Pojistil jsem se dalším úderem vedeným na žaludek. Složil se jako zavírací nůž. Odtáhl jsem ho přes chodník a položil mu hlavu na kámen. Vypadal velmi opuštěně. Nevadilo mi to. Ani zapomenutý hrob není tak opuštěný jako člověk, který myslí pouze na vlastní prospěch. Později mě napadlo, že mohl mít i jiný důvod než moji peněženku. Nevěděli, kdo jsem a pro koho pracuji. Chtěli krýt profesora? Nebo Alberta Ouryho? Řekl jsem si, že tvoří dvojici mladých, chamtivých lumpů a zbytečně přikládám jejích jednání šlechetnost. Na tu jednali příliš pohotově. Toho večera jsem potkal mnoho mizerů. S nevalným úspěchem jsem přesvědčoval skeptika v sobě, že v zástupu se občas najdou i dobří lidé.

10

FOTO-STUDIO R. SÖLLER. Výrazná reklama se roztahovala přes celé průčelí domu. Vchod tísnily dva potravinářské obchody.

Ateliér ležel v prvním poschodí. Prostornou vstupní místnost se dvěma vysokými okny, vedoucími na pláž Hietaranta a dál na ostrůvek Taivalluoto, zaplňoval světlý nábytek, kombinovaný s černými koženými potahy. Tapety na stěnách zakrývalo množství fotografií rozmanitého formátu a velice pestré námětové skály. Přírodní snímky. Akty. Abstraktní fotografie, probouzející imaginaci i vzbuzující melancholické pocity naprosté odtrženosti od života. Jak která. Jak pro koho.

Za krátkým pultíkem mezi okny stála žena v pestře květovaných šatech. Neměla daleko do padesátky a věřil bych prohlášení, že posledních třicet roků prožila s permanentním pocitem křivdy. Kostnatá tvář naznačovala, že si každou půlhodinku z těch tří desetiletí dopřála lžičku octa. Ocelově šedé oči hleděly nepřívětivě a vyčkávavě. Na krku měla těžký řetěz. Podobná závaží dávají v některých městech starostům ke všem starostem. Široká rudá ústa připomínala vyhaslou kovářskou výheň.

Zapisovala něco do silné knihy. Pero držela levou rukou. Psala velmi rychle.

„Mohu vidět pana Söllera?“ řekl jsem, když hodnou chvíli neprojevovala zájem, proč jsem přišel.

„Ne,“ odpověděla stroze. Odložila pero a prohlédla si mě od hlavy ke špičkám bot. Ukazováčkem si přejela po tenké černé lince nahrazující obočí. Udělala grimasu, která se kdysi dávno mohla podobat nepovedenému zdvořilému úsměvu. „Pana Söllera vidět nemůžete. Zemřel ve dvaasedmdesátém roce.“

„Upřímnou soustrast,“ řekl jsem.

„Tu adresujte ateliéru,“ pronesla s hořkostí, jejíž podstata mně zatím unikala.

„Kdo tady šéfuje?“

„Söllerova vnučka. Jmenuje se Mononenová.“

„Výborně. Kde ji najdu?“

„Je zaneprázdněná.“

„Čím?“

„Momentálně prací,“ odpověděla jedovatě. V nastalé pauze jsem měl pochopit, že většinu dnů tráví Mononenová činností, která ateliéru přináší pramalý užitek. Söllerovo období pro ni zřejmě znamenalo staré zlaté časy.

„Počkám,“ řekl jsem a usadil se na měkké lavici. Prohlížel jsem si vystavené fotografie. Nejvíc mě zaujala podobizna starého dřevorubce. Odpočíval na poraženém kmeni, ruce na klíně, nepohodou zvrásněné tváře, jasné, hluboké světlo v pohledu moudrých očí. Ze snímku vyzařovala vyrovnanost, rozvaha, spokojenost. Spokojenost člověka, konajícího dobrou a užitečnou práci.

„Slečna Mononenová dnes asi nebude mít volno,“ ozvala se upjatě. „Ohlášený samozřejmě nejste?“

„Zásadně neohlašuji příchod předem.“

„Děláte chybu.“ Ironický tón ovládala dokonaleji než obličej, sršící zlobou. Malá, hnědá, tváře divé pod plachetkou osoba. Hlas vichřice podoba. Jako bych někdy v minulosti ublížil některému členu její rodiny.

„Lidé se schovávají, když dám avízo.“

„Nedivím se.“ A po chvíli: „Daně?“

„Daně bych zrušil.“

„Slečna Mononenová nemá žádný důvod, pro který by se měla schovávat. Někdy to však dělá,“ postěžovala si.

„Ohlásíte mě?“

„Musíte čekat.“

„Dlouho?“

„Nevím, jak dlouho. Rozhodně trpělivě. Nebo to vzdejte.“

„Co kdybych byl zákazník?“

„Nejste zákazník,“ odsekla s nezvratným přesvědčením.

Povstal jsem a zamířil ke dveřím, nad nimiž svítilo červené světlo. Pokusila se mi zastoupit cestu, byl jsem však rychlejší.

Mladá žena u stativu vypadala nesmírně křehce. Tvář porcelánové panenky vroubily rovné kaštanové vlasy. V pracovních kalhotách a světlé halence bez rukávů působila pružně a pevně.

Před napnutou plachtou s kosodélníky kontrastních barev stály v nepřirozených, křečovitých postojích dvě téměř nahé dívky. Na hlavách měly podivné fialové turbany. Obličeje zakrývaly ploché masky bez očních otvorů. Vymazané tváře.

„Co sem, sakra, lezete?“ Prvotní iluze se rozplynula jako jemný dým, odvátý náhlým poryvem větru. Založila ruce v bok a opakovala: „Co sem, sakra, lezete?“

Až příliš pozérství. Chtěla vypadat jako rázná osobnost s přímočarým myšlením, postaveným na uměleckých základech.

Hrubý pytel žádá hrubou záplatu. „Ta kráska, kterou si držíte jako strážkyni svatyně, mě nechtěla ohlásit.“

„Za to ji platím,“ odpověděla mírněji.

„Klidně pokračujte v práci. Někde se postavím a počkám.“

„Vypadněte,“ vykřikla vztekle. „Blombergová!“

Vstoupila téměř okamžitě. Uhladila si šaty na silných bocích a opřela se o zeď.

„Vyhoďte toho dotěrného člověka!“

„Myslíte, že to svedu?“ Lícní svaly se napnuly. Pevně stiskla rty. Nedokázala utajit radost, že může Mononenovou naštvat. Snad ji ani utajit nechtěla.

„Vy ne,“ povzdychla žena u stativu. „Na to jste příliš pohodlná. Zmizte! Oba!“

Poslechla pouze Blombergová. Prásknutí dveří bylo její odpovědí.

„Přestávka, děvčata,“ pronesla otráveně. „Tvůrčí atmosféra je v pekle. Za pět minut pokračujeme.“

Sňaly masky se zjevným ulehčením, neboť v ateliéru bylo dusno.

„Ahoj, miláčku,“ usmála se zářivě Kerstin. Alkohol jsem tentokrát necítil. „Máme na sebe štěstí. Stále čekám, kdy se konečně zastavíš.“

„Vy se znáte?“ zpozorněla Mononenová.

„Ani ne,“ odpověděla Kerstin ledabyle a za oba. Přátelsky mi pokynula a zmizela za těžkým sametovým závěsem. Druhá dívka mě pozorovala jako předpotopního ještěra, náhle se vynořivšího z mořských hlubin. Odešla za Kerstin.

Mononenová vytáhla zelenou krabičku mentolových formek, zasunula cigaretu mezi rty a otráveně usedla na okraj stupínku před plátnem.

„Rázní muži mi imponují. Drzost a vtíravost jsou ovšem hnusné vlastnosti.“

„Nemám rád nedobytné pevnosti,“ řekl jsem.

„Nejsem pevnost. Už dávno ne,“ odpověděla náhle docela tiše. Lehce se zachvěla. Snad mluvila ke stínu, o němž věděla pouze ona. Aspoň to tak vyhlíželo. „Jsem Kaarina. Co potřebuješ?“

„Kolik máš zaměstnanců?“ přistoupil jsem na tykání.

„Jsi fotograf?“

„Mizerný. Ale neboj se, nehledám zaměstnání.“

„Živím dva dědky, kteří už ztratili šanci sehnat jinou práci. A Blombergovou. Je to čarodějnice. Patří jí byt ve druhém poschodí.“

„Všechno má svoje hranice. Určitě ti odradí spoustu zákazníků.“

„Skutečnost je mnohem horší. Ona mi zákazníky shání. Držím si ji jako ochranný štít. Obvykle dokáže otravné lidi zahnat na ústup,“ sekla mě drápkem. „Příčí se mi fotografovat svátečně oblečené rodinky a novorozeňata na houni.“

„Děláš pohlednice?“

„To byl dědův džob. Pustila jsem ho k vodě.“

„Mám jednu barevnou. Moc se mi zamlouvá.“

Pohlédla na mne jako na podivína, který neví, co s časem, a holduje malicherným koníčkům. „Co se ti zamlouvá na pitomé pohlednici?“

„Podívej se.“

Obrátila ji a přečetla si text. „Schází adresa.“

„Adresa mě nezajímá.“

„Stejnou pohlednici dostaneš v celé zemi od Helsinek na jihu k Utsjoki na severu. Stále je tisknou.“

„Znáš to místo?“

„Takových jsou ve Finsku stovky. Voda, lesy, skály, sem tam pohozená chata. Hezké, ale fádní.“

Pro mne to fádní krajina nebyla, nechal jsem si však tu myšlenku pro sebe. „Nečekal jsem přesný topografický údaj. Chci znát jméno autora.“

„Možná ji dělal sám děda. Hodně se toulal. Pohlednice byly jeho chleba. Obrovský úspěch slavil seriálem pohlednic se stavbami Alvara Aalta. Letěl dokonce do Ameriky, aby v New Havenu vyfotografoval hokejový stadión Yaleské univerzity, který Aalto projektoval.“

„Drahý špás,“ řekl jsem. Zase jsme se dostali do oblasti, která mě nezajímala.

„Zaměřila jsem se na uměleckou fotografii. Země je krásná, ale už zvěčněná. Detailně i komplexně. Družice a kosmické lodi odvádějí dokonalou práci. A lidé? Nuda. Upocení, unavení, usmolení, nadutí, zlí, stupidní, ohavně důstojní, oficiální, falešní. Nebo všední.“

„Dávám lidem přednost. Představují život. A krajině, protože pro lidi znamená domov.“

„Kecy.“ Opsala cigaretou kruh. Kouř visel v zatuchlém vzduchu. „Nemám žádný domov. Jenom ateliér, laboratoř a byt ve třetím poschodí. Moderní fotografie inklinuje k abstrakci.“

„Fotografování je tvoje profese, Kaarino,“ přerušil jsem přednášku. „Není to oblast, v níž s tebou dokážu držet krok.“

„Jaká je tvoje profese?“

„Zvědavost.“

„Originální. Vynáší to?“

„Často spoustu nepříjemností,“ přiznal jsem. „Musím zjistit, kdo dělal tu pohlednici.“

Vrátila mi ji s pokrčením ramen.

„Zeptám se Blombergové.“

„Nic ti nepoví,“ pronesla s jistotou. „Ta bába je uzlíček jedu a schválností. Hodně ti na tom kousku krajiny záleží?“

„Hledám člověka, který pohlednici odeslal. Neznám místo jeho pobytu.“

„Proč po něm pátráš?“

„Něco mi dluží.“

„Hodně?“

„Relativně.“

„Kolik?“ Už jsem otvíral ústa, abych pronesl úměrnou lež, když mě rázně zarazila. „Tvoje věc. Znám styl dědových zaměstnanců i jeho externích spolupracovníků. Někdy dal vydělat i schopným amatérům. Autorství může patřit Juhovi Runebergovi nebo Harri Ahovi. Ti měli cit pro velkorysost. Vyznávali volný prostor.“

„Kde je najdu?“

„Runeberg zemřel. Byl starší než děda. Aho bydlí u dcery v Tapiok, ale v létě ho doma nezastihneš. Má chatu na ostrůvku blízko Mustasaari.“

„Hodná,“ řekl jsem. „Pojedu na výlet.“

„Sám to nenajdeš.“ Svižně vyskočila a zavolala: „Kerstin !“

Přišla druhá dívka. „Kerstin se obléká.“

„Pro dnešek jsme skončily. Budeme pokračovat ve čtvrtek.“ A hodně nahlas: „Blombergová!“

Dopřála si celou minutu. Vešla ztělesněná důstojnost. Ty dvě měly vedle sebe veselý život.

„Odcházím. Zítra tady nebudu.“

„Ráno přijde pan Rintalainen,“ namítla Blombergová významně.

„Řekněte mu… Něco mu řekněte. Třeba, že nemám zájem. Keramiku značky Arabia už fotografoval kdekdo. Kašlu na jeho reklamní oddělení.“

„Utíkají vám peníze,“ pronesla Blombergová s odporem. „Postupně ztratíte všechny stálé zákazníky. Zachovávají nám náklonnost stejně už jenom z úcty k památce pana Söllera.“

„Děláte si zbytečné starosti. Starejte se o svou práci.“

Přerušil jsem jejích spor. „Paní Blombergová, podívejte se laskavě na tuto pohlednici.“

„Jste blázen,“ pravila, vrátila mi pohlednici a odešla. Dveře zavřela velice jemně, snad s obavou, aby přílišný rámus nezhoršil můj psychický stav.

„Máš auto?“ zeptala se Kaarina.

„Stojí před domem.“

„Pojedeme tvým autem a mým člunem,“ rozhodla způsobem, který nebylo možno vetovat.

11

Nazelenalá voda byla průhledná až na kamenité dno. Společnými silami jsme stáhli plachtu z motorového člunu. Na bocích měl nějaký ten šrám, ale stále to ještě bylo pěkné plavidlo. Kaarina mě poučila o jeho manévrovacích schopnostech a maximální rychlosti. Mne víc zajímala jeho cena, ale nezeptal jsem se. Zdroje svých příjmů by těžko prozradila.

Možná uhodla moje myšlenky. „Také dědictví. Budeš řídit?“

„Nemůžu hazardovat s tvým člunem a naším zdravím,“ řekl jsem. „S vesly bych pomohl. Motorový člun jsem zatím neřídil.“

Spustila motor. Propluli jsme blízko veslařského stadiónu. Několik posádek si zocelovalo svaly i vůli pod dozorem trenéra, který na svoje oběti hulákal stařičkým megafonem.

Kaarina vedla člun zkušeně. Město se rozrůstalo do šířky a zdálo se plošší. Panoramatický záběr, z něhož se postupně vytrácely detaily. Moře bylo třpytivé a téměř nehybné.

„Jaká je Kerstin?“ zeptala se náhle a krátce na mne pohlédla.

„Vídáš ji častěji.“

„Myslím v posteli.“

„Tak daleko jsme se nedostali.“

„To vypravuj někomu jinému. Svede každého chlapa, kterému přijde do cesty. Jenom vrozená pohodlnost jí zabraňuje stát se nymfomankou.“

„Zvonil jsem u sousedních dveří,“ řekl jsem.

„Jak dlouho ti Kerstin vysvětlovala, že zvoníš marně?“

„Dva dny,“ odpověděl jsem popuzeně. Napadlo mě, že jsem se za Hard Ahem měl vypravit sám. Však bych jeho ostrůvek nějak našel.

„Mohu se tě zeptat na něco osobního?“ pokračovala Kaarina ve výslechu.

Přisvědčil jsem. „Ty nejsi Fin.“

„Nejsem. Mám běženecký pas.“

„Kde jsi doma?“

„Běženec není doma nikde.“

Uraženě se odvrátila a veškerou pozornost věnovala moři. Dlouho mlčet nevydržela. „Z čeho žiješ?“

„Z platu.“

„Kdo tě zaměstnává?“

„Soukromá detektivní agentura v Hamburku. Chceš vidět průkaz?“

„Není třeba. Čím se zabýváš? Rozvody?“

„Především hledáním ztracených osob.“

„Divná práce,“ pronesla zamyšleně. „Nebo o ní mám nesprávné představy.“

Její představy mohly být docela reálné. Nepokoušel jsem se na nich něco změnit. Pravda by je nepochybně posunula k horšímu.

Projeli jsme kolem ostrova Porsas. Blízko břehu plula velká plachetnice.

„Pan ministr se vytratil z úřadu,“ poznamenala Kaarina zasvěceně. Pozorovala loď s obdivem a mírnou závistí, jako by ji mrzelo, že na ni majitel zapomněl s pozvánkou. „Studovala jsem s ministrovou dcerou.“

„Také se věnuje fotografování?“

„Rodině. Vdala se za diplomata a momentálně žijí v Oslo.“ Ukázala před sebe. „To zelené je Mustasaari. Aho má chatu na ostrůvku v severní zátoce. Dědovi patřil sousední ostrov.“

„Také dědictví?“

„V jižním Finsku už nenajdeš ostrov na prodej. Snad ještě na severu. S jezery je to stejné.“

„Nehodlám kupovat ostrov ani jezera.“

„Dostala jsem několik výhodných nabídek. Asi ostrov prodám. Sama se tam bojím,“ přiznala bez rozpaků. „S každou ženskou si hned vjedu do vlasů a muži nejsou spolehliví. Mají spoustu práce a závazků v nejméně vhodnou dobu.“

Komentář jsem si odpustil. Nezdálo se, že nějaký čeká.

Z vody vyčnívaly ploché balvany i větší skaliska, tvořící miniaturní ostrůvky. Jen ojediněle se na nich uchytila pokřivená borovice nebo nizoučká břízka. Některé měly uprostřed kloboučky svěží vegetace.

Přistáli jsme u skalnatého ostrova. Břeh tvořily ohlazené kusy skandinávské žuly, přes které vedl k volné hladině jednoduchý můstek z omšelých prken.

„Za hodinu pro tebe přijedu,“ oznámila. Rozsudek, proti němuž není odvolání.

Člun se vzdaloval. Zanechával za sebou pěnivou brázdu vln a vodní tříště.

Za rozpukanou skálou se skrývala malá chata. Z dřevěných stěn se odlupovaly šupinky bílé barvy. Také rámy oken volaly po štětci. Skládací lehátko posloužilo k odpočinku muži v záplatovaných plátěných kalhotách. Byl bez košile, bez obuvi, bez vlasů.

Pohlédl na mne trochu udiveně. Prošedivělý knírek pod masitým nosem a jasný pohled mu dodávaly zdání moudré prozíravosti.

„Slyšel jsem člun.“ Pomalu se zvedl. „Jedete za mnou?“

„Jste pan Aho?“

„Říkají mi tak.“

„Přivezla mě Kaarina Mononenová.“

Znovu jsem zaznamenal kratičké překvapení.

„Ještě nezkrachovala?“ Otázku doprovodilo shovívavé pousmání.

„Nemám přehled o její finanční situaci.“

„Ta je den ze dne horší. Nedávno jsem potkal Blombergovou. Kaarina patlá umělecké fotografie,“ prohlásil s despektem a složil se do lehátka. Věřil v ustálené hodnoty, které ho živily celá desetiletí. „Znáte Kaarinu dlouho?“

„Ani ne,“ řekl jsem s pohledem na hodinky. „Sotva tři hodiny. Prokázala mi laskavost, když mě sem dovezla.“

Rukou, porostlou jemnými černými chloupky, ukázal na trávník. Udělal jsem si pohodlí. Břeh se mírně svažoval k hladině. Vanul svěží a vlahý větřík. Daleko na moři se ztrácela ministrova plachetnice.

„Krásný den,“ prohlásil spokojeně. „Letos máme vlídné počasí. Nemůžu vám nic nabídnout. Piju pouze mléko. Pitná voda na ostrově není.“

Podal jsem mu pohlednici. „Je to vaše práce?“

„Samozřejmě.“ Obličej omládl. Promnul si oči, jako by chtěl lépe vidět. „Romantický kout. Söller tehdy najal na několik dnů vrtulník. Pilot byl machr. Udělali jsme hodně nádherných záběrů. Některé koupily časopisy a dva našly uplatnění v knize o Laponsku.“

„Tohle místo mě zajímá.“

„Proto jste za mnou přijel?“

„Kaarina považuje pohlednici za váš snímek. Pomůžete mi?“

„Je to východní pobřeží Oulujärvi. Bydleli jsme v Kontiomäki. Söller tam měl kamaráda. Znal v tom kraji každý kámen, každou zátoku, snad i všechny obyvatele. Když to nikomu neprozradíte, vyráběl báječný jahodový likér. Celý život jsem byl abstinent, ale tomu člověku nešlo odříci. Odstěhoval se k synovi do Švédska.“

„Znáte jeho adresu?“

„Byl to Söllerův přítel,“ odpověděl s povzdechem, jako by litoval, že už nikdy neochutná Aarneho lahodný nápoj.

„Velice jste mi pomohl,“ řekl jsem. „Rád bych se vám odměnil.“

„Potěšil jste mě svým příchodem. Samota mi nevadí, ale kus řeči udělá člověku dobře. Kaarina pro vás zase přijede?“

„Zmínila se, že má někde blízko ostrov.“

„Söller si na něm náramně zakládal. Kaarina navštěvuje ostrov málo. Bojí se. Nedivím se, s jejími zkušenostmi.“ Kratičce na mne pohlédl. Snad se polekal, že prozradil něco nevhodného. Začal vyprávět o své dřívější práci a jako většina starých lidí se dostal ke vzpomínkám na mládí. Prošel řadou zaměstnání, než se uchytil u Söllera. Se zvláštním zaujetím a skoro s úctou hovořil o moři a rybách. Věděl o nich spoustu zajímavostí a jeho rybářské zážitky byly skutečně nevšední, stejně jako zkušenosti s lidmi, které vykrystalizovaly v pozoruhodné úvahy.

Každá generace si vytváří vlastní představy, o životě. Je to pochopitelné a zákonité. Napadlo mě, že by neměly být přehlíženy zkušenosti předchozích generací. Obsahují mnohá zrnka moudrosti, těžce získávaná a ryzí, pročištěná sítem času.

Harri Aho byl moudrý muž. Vůbec se nezeptal, proč mě ta pohlednice zajímá.

Odmlčel se uprostřed věty. Vítr přinesl zvuk lodního motoru. „To je Kaarinin člun. Čekám dneska dceru. Vozí mi mléko, vodu, chleba, noviny. Dceřin motor je lépe seřízený. Hraju si s ním každý týden.“

Nemýlil se. Za chvíli jsme zaslechli Kaarinino volání.

„Nepůjdete se na Kaarinu podívat?“

„Raději ne. My dva… Pes a kočka. Rozumíte? Starý pes a mladé kotě, pyšné na ostré drápky. Můžete ji pozdravovat.“

Slíbil jsem, že pozdrav vyřídím.

„Pomohl ti?“ uvítala mě otázkou. V očích měla napjaté, neklidné světlo. „Poznal tu krajinu?“

Přisvědčil jsem.

„Je to Oulujarvi?“

„Ty jsi věděla?“

„Neměla jsem jistotu.“ Zahleděla se do vody. „Pojedeme na můj ostrov. Trochu jsem chatu uklidila.“

Ostrov se podobal království Harri Aha. Byl trochu prostornější, chata větší a u můstku se rozpadal přístřešek pro člun.

„Půjdeme do vody?“ lákala mě.

„Na koupání je příliš chladno,“ vymluvil jsem se.

„Jsem zvyklá.“ Odběhla do chaty. Vrátila se v bikinách, které dávaly vyniknout pružné postavě. Ve vodě byla jako doma.

Kolem deváté se začalo šeřit. Moře se krátilo a za čtvrt hodiny připomínalo jeho blízkost pouze šplouchání vlnek. Vítr pohupoval větvemi ošlehaných borovic a na dně oblohy blikaly hvězdy. Zapomenuté perly, po nichž lidstvo teprve nesměle natahuje ruce.

Kaarina připravila večeři z konzerv. Postačila by trojnásobnému množství strávníků. Bavili jsme se o fotografování a zase o fotografování, takže jsem většinou jenom naslouchal. Doprovázela slova stále výraznějšími, nervózními gesty. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že pozvání lituje a raději by se viděla ve městě.

„Kde chceš spát?“ zeptala se náhle trochu stísněně. Chata měla dvě místnosti. V každé připravila jedno lůžko. Hned mě zbavila povinnosti odpovědět. „Lehnu si vzadu.“

„Dobře,“ řekl jsem.

Otevřeným oknem vnikal chladný vzduch. Čekal jsem, zda přijde. Nepřišla. Moc mě to nepřekvapilo. Snažila se vystupovat se Samozřejmou rozhodností, byla to však jen tenounká skořápka, nepříliš úspěšně utajující zranitelnost a dávnou bolest.

Ležel jsem na úzkém, tvrdém a nerovném lůžku, hleděl do dřevěného stropu a přemýšlel. Za dlouhé roky pobytu v cizině jsem poznal spoustu lidí. Několik roků mě vedla na výplatní listině italská agentura Alfa, která byla všechno jiné než seriózní soukromá detektivní kancelář. Sám jsem byl všechno jiné než poctivý a oddaný zaměstnanec. Snad jenom píli jsem si upřít nemohl. Nakonec jsem přispěl k zániku agentury, ale dostal jsem se z bláta do louže. Cestu k tajnému nacistickému kontu jsem vyfoukl agentuře i francouzské tajné službě. Neměl jsem jistotu, zda se dokument dostal do správných rukou. Dal mi ji telefonát s Prahou.

Zvažoval jsem své postavení. Ze všech možností se jevila jako nejpravděpodobnější ta, že ze mne udělali obětního beránka. Nastavený terč. To pomyšlení plašilo spánek. Stále častěji jsem pociťoval únavu. Žil jsem na špičce jehly. Na pokraji kráteru, který mohl kdykoli začít chrlit lávu.

Někde blízko zakřičel pták. Bylo to táhlé, nemelodická, tesklivé volání.

12

Na město padal drobný déšť. Kolem deváté ustal, mezi mraky probleskla modrá obloha, o málo později zasvítilo slunce.

Dovezl jsem Kaarinu před dům.

„Uvidíme se?“ Nebyl jsem přesvědčený, zda o další setkání opravdu stojím, cítil jsem se však jako dlužník. Pomohla mi. Jak hodně, to se teprve mělo ukázat.

„Příležitostně se zastav,“ odpověděla lhostejně. „Nebo zavolej.“

„Raději zavolám,“ řekl jsem. „Netoužím po dalším střetnutí s Blombergovou.“

Vydal jsem se za svými záležitostmi. V knihkupectví na Aleksanterinkatu jsem koupil čerstvé vydání stařičkého románu Zane Graye Lovec divokých včel, jehož měli bohatou zásobu. Snad to způsobila vzpomínka na klukovskou četbu, ovlivněnou touhou po dobrodružství. Už dávno vyprchala a pravidelnost poklidných zaměstnání získala na lákavosti.

V půjčovně jsem prodloužil nájemní smlouvu na saab. Projel jsem Mannerheimintie a kolem zimního stadiónu Jäähali až k výstavišti. Pomalu jsem se vracel do vnitřního města, kličkoval, sledoval vozidla za sebou. Krátce před jedenáctou jsem zaparkoval mezi dvěma zájezdovými autobusy na malém parkovišti, určeném motorizovaným návštěvníkům skanzenu na ostrově Seurasaari. U kiosku jsem z papírového kelímku vypil kávu, chladnou a mizernou. Nikde nikdo, jenom nemluvný, otrávený prodavač.

Dlouhý dřevěný most spojoval pevninu s ostrovem. Dva polonazí vousatí mládenci natírali bílou barvou zábradlí a komentovali klády a zápory několika dívek, které vystavovaly slunci svá těla na kamenitém břehu zátoky.

V mělké vodě se vyhřívala nehybná těla ryb.

Vyměnil jsem dvě marky za špinavě zelenou vstupenku s obrázkem staré selské usedlosti. U stánku se suvenýry jsem utratil další peníz za prospekt skanzenu. Patrioticky označoval ostrov Seurasaari za jedinečný lidový park a nejrozsáhlejší muzeum v přírodě.

V šerém kupeckém krámku s malými okénky vystavovali hospodářské nářadí a rybářské náčiní. Původní účel některých předmětů mi zůstával utajený. Prodávali pouze pohlednice, které působily stejně staře jako celá místnost s nizoučkým stropem. Nechybělo mnoho, a dotýkal jsem se ho hlavou.

Copatá dívka se dohadovala o ceně pohlednic s nenápadnou ženou ve středních letech. Ochotně jsem převzal roli tlumočníka. Prodavačka mě sledovala se zřejmou nevolí. Vrátila drobné a sáhla po učebnici angličtiny, která ležela rozevřená na pultě.

Připojil jsem se k zákaznici. Pečlivě označené pěšinky mezi jednotlivými objekty byly téměř liduprázdné. Dvě staré ženy kráčely pomalu, s častými zastávkami a vyměňovaly si trpké zkušenosti se snachami. Na jedné lavičce přebalovala mladá maminka vřískající dítě.

Mlčky jsme ji minuli.

Poznali jsme se před časem v Alexově pařížském antikvariátě. Znamenala pro mne spojení s domovem.

„Měla jste dobrou cestu?“

„Jen náhodou jsem přiletěla už dneska. Někdo na poslední chvíli vrátil letenku.“ Lehký vítr jí cuchal nepoddajné světlé vlasy. „Prahu těší, že jste se ozval. Mám vyřídit poděkování za akci v Bretani. Měli obavy, dlouho jste o sobě nedal vědět.“

„Drželi mě pár dnů ve vězení a potom v osamělém domě na pobřeží.“

Upřela na mne tmavomodré oči, které prozrazovaly únavu. „Přijal jste nabídku ke spolupráci?“

„Položili mi nůž na krk. Neměl jsem na vybranou. Ve Finsku mám pátrat po zlodějích a překupnících kradených obrazů. Podle oficiální verze putují do Ameriky. Nějakou dobu jsem se zdržoval v Hamburku jako zaměstnanec detektivní agentury. Vede ji Norbert Schwarz. Náplň činnosti je velice svérázná a různorodá.“

„Norbert Schwarz.“ Zasvěceně přikývla. „Agentura slouží jako krytí. Platí ji francouzská tajná služba a Spolková republika také nepřijde zkrátka. Schwarz je samozřejmě hodně malý šéf.“

„To jsem pochopil. Mám dojem, že sedí na několika židlích a přihřívá si také vlastní polívčičku.“

„Se Schwarzovými lidmi jsme měli co dělat. Hledají slabé články mezi zaměstnanci československých lodí, které připlouvají do Hamburku. Obvykle volí primitivní metody. Šustí penězi a neštítí se ani vydírání. Zatím příliš neuspěli. Odkud jste volal Alexovi?“

„V malém obchodě se mi podařilo vystrnadit prodavačku do skladu,“ řekl jsem. „Potřebuji informace o Henry Lee Yargarianovi.“

„Máte Yargariana najít?“

„Ano.“ Hned jsem se opravil. „Pravděpodobně. Yargariana mi předhodili. Možná mám vytvořit mléčnou clonu větší rybě.“

Zastavila se. Na cestičce před námi se bavil s veverkami muž s dobromyslným výrazem. Zdálo se, že mluví k okolním stromům. Zrzavá veverka mu skočila na rameno, z nastavené dlaně vybrala oříšek, vrátila se na strom a hbitě vyšplhala do koruny.

„Yargarian je dynamitová nálož, pod kterou hoří velký oheň,“ pokračovala zamyšleně. „Žádný soukromník, jak vám ho asi vylíčili.“

„Vaše slova mě skoro těší,“ řekl jsem s úlevou, protože zlá pravda je lepší než nejistota.

„Možná kupuje kradené obrazy. Má k tomu prostředky. V Kalifornii vlastní blízko Santa Terezy celé údolí, zapsané na jméno jeho dcery. Praha se obává, že vás nasadili jako volavku. Přes vás se chtějí dostat Yargarianovi na kobylku. Odcizené umělecké předměty slouží jako záminka. Yargarian se zabývá prodejem zbraní ve velkém.“

„Ale!“

„Polekal jste se?“ zasmála se kratičce.

„Zamrazilo mě v týle,“ řekl jsem upřímně. „Že by Yargarian představoval nekalou konkurenci?“

„Vstupujete na scénu tam, kde politické důvody vylučují oficiální obchodní styky. Navštěvuje země, v nichž jsou ohroženy obchodní zájmy velkých koncernů. Podporoval Trujilla na Haiti, udržuje těsná spojení v Izraeli, vydělal na puči v Chile. Vyzná se v Kongu. V archívu našli zajímavý novinový snímek. Yargarian je na něm ve společnosti Tschombeho. V poslední době obnovuje v některých afrických státech kontakty s různými separatistickými skupinami.“

„Zasahuje do sféry francouzských zájmů?“

„Uhodl jste,“ přisvědčila. „Tím pochopitelně kříží plány zainteresovaných kruhů ve Francii.“

Pověděl jsem jí o Eile Taminenové a nebohém Albertovi.

„Ta jména mi nic neříkají. Ovšem, dostala jsem pouze požadované informace.“

„Mám jeho fotografii. Je na ní také profesor Järvinen.“

„Dostanu kopii?“

„Připravil jsem mikrofilm. Poskytli mi dokonalé vybavení.“

„K profesoru Järvinenovi nemá Praha žádné poznatky. V odborných kruzích je známý jako znalec starých holandských mistrů a malířů německé školy.“

„Järvinen je pouhý pěšák. Použitý nebo zneužitý. Uchýlil se do ústraní. Nepochybně za přispění místních úřadů. Před těmi se trvale skrývat nemůže.“

„Mohli profesora odstranit.“

„Mám pohlednici, kterou psal před šesti týdny.“ Vzpomínka na Alberta Ouryho mě přiměla k žádosti. „Rád bych získal informace o lodi Montana.“

„Co je to za loď?“

„Nikdy jsem ji neviděl. V Helgolandské zátoce tajně naloďovala náklad. Nevím, zda jde o osobní, nebo nákladní loď. Pokusím se zjistit místo Järvinenova pobytu. Od něho může vést stopa k Yargarianovi.“

„Pokud nejsou spolčeni,“ usoudila logicky. „To nemůžete vyloučit.“

„Existuje jiné nebezpečí. Odhalením Yargariana mohu profesora vystavit akutnímu nebezpečí,“ vyslovil jsem obavy, které mě sužovaly od návštěvy Anity Järvinenové.

„Přeceňujete svoje síly a možnosti,“ prohlásila nečekaně rázně. „Yargarian je pro svoje ochránce náramně cennou akvizicí. Nenechají ho padnout pro pár obrazů, ukradených na starém kontinentě. Vroubky z dřívějška mu dávno prominuli. Také v Paříži neplatí snílky. Nedali vám na cestu ani procento naděje, že Yargariana dokážete neutralizovat. Snad máte vzbudit pozornost. Praha vám doporučuje okamžitý návrat. Nechte Pétaixe a Yargariana, ať si vyřizují účty bez vás. Jsou i jiné způsoby, jak jim naplnit kalich hořkosti.“

„Je to příkaz?“

V ženině tváři se usadil lehký stín. „Doporučení,“ pronesla neutrálně.

„Mám dluh,“ řekl jsem. „Eilu Taminenovou. Ještě nevím, komu ho splatím, ale rád bych znal vraha.“

„Zachytil jste stopu?“

„Velice iluzorní a málo pravděpodobnou,“ připustil jsem. „Zatím zůstanu. Kdyby hrozilo nebezpečí, pokusím se o návrat.“

Přebírala si moje slova. Hleděli jsme na moře, které získávalo temnější barvu. Od západu se přibližovaly černé hradby kupovitých mraků. Špičkou boty hloubila jamku do písku.

„Jestli jsou v epicentru zájmu zloději uměleckých předmětů, a tomu Praha moc nevěří, má celá akce jen okrajový význam. Kdybyste měl přispět k rojení obchodníků se zbraněmi, nemáte šanci. Nebo pouze minimální. Riziko není úměrné očekávaným výsledkům. Konečné účty se budou vyřizovat jinde a bez vás. Nesmíte propást správnou chvíli k návratu. V nouzi se obraťte na telefonní číslo čtyři čtyři šest čtyři sedm osm. Volejte třikrát po sobě s desetiminutovými pauzami. Při třetím zavolání si domluvíte schůzku.“

„Čtyři čtyři šest čtyři sedm osm,“ opakoval jsem. „Rád bych věděl, do jaké kaše mě navezli. Pokud se skutečně jedná o konkurenční boj, při troše štěstí bych mohl zkřížit plány oběma stranám. Aspoň na ně upozornit. Veřejné mínění má určitý význam. Většina vlád je nemůže trvale přehlížet.“

Došli jsme k mostu. Mládenci pracovali mlčky a s velkým zanícením. Děvčata zmizela, patrně vyplašena blížící se bouří.

„V Paříži jsme si před časem něco slíbili,“ poznamenala a lehce se do mne zavěsila. „Vzpomínáte si?“

„Setkání v Národním divadle,“ řekl jsem. „Mám ještě čas, než budovu uvedou do provozu.“

„Dejte pozor, i břehy střízlivosti bývají kluzké…“

Přisvědčil jsem. Bylo mi nějak volněji. Většinou jsem byl odkázán sám na sebe. Podal jsem jí knihu, kterou jsem nesl s sebou. „Kód sestavím obvyklým způsobem podle stránky sto. Události posledních týdnů defilují v mých myšlenkách jako němý film. Hledám nedostatky v režii. Zatím marně. Možná proto, že neznám podstatnou část scénáře.“

„Nebo se události vymkly z jeho rámce,“ pronesla varovně. „Vyhněte se zbytečnému riziku. I úspěch může někdy znamenat prohru. Morální, nebo definitivní. Mrtví ztrácejí svoje předchozí hodnoty.“

„Mikrofilm jsem zasunul do hřbetu knihy.“ Zastavili jsme se blízko parkoviště. „Můžu vás někam odvézt?“

„Pojedu autobusem.“ Opatrnost dostala přednost před pohodlím. Podala mi ruku. „Goethe napsal, že žádný člověk nemůže pozorovat západ slunce déle než čtvrt hodiny.“

„Budu si to pamatovat.“ Pokusil jsem se potlačit úsměv. Pronesli jsme příliš mnoho patetických slov.

13

Vedle saabu parkoval postarší model stejné značky se stockholmským domovským právem. Sešli se dva švédští bratranci nepříliš rozdílného věku.

Muž v olivově zelené sportovní košili s velkými kapsami se s láskyplnou pečlivostí hrabal v motoru. Měl asi blízko k mořským dálavám, protože jeho svalnaté paže kvetly tetováním. Samé vybrané mariňácké motivy. Kotvy, lodě, mořská panna, vousatý Neptun s trojzubcem.

Okolo auta přecházela nazlobená žena. Svalovala na manžela vinu za nepojízdnost vozu a za vše nemilé, co je potkalo během společně prožitých roků.

Pozvedl hlavu a glosoval ženiny připomínky velice stroze a poměrně hrubě. Úvodní oslovení „drahoušku“ snad mělo dokázat, že svou životní družku miluje stejně jako auto. Jenom úctu měl patrně větší ke stroji.

Přejel jsem meilahdenský most a zaparkoval blízko nevelké restaurace, zatímco se nad městem hnala olověná mračna. Nepřívětivá servírka s širokými rameny a mohutným poprsím přinesla bez ptaní stew, národní jídlo z brambor, zeleniny a dušeného hovězího masa. Zřejmě jsem nezvolil dobrý podnik, nebo tam chodilo málo dobrých hostů. S jídlem přinesla účtenku.

Usoudil jsem, že nastala vhodná chvíle ozvat se Paříži. Lennoxe sehnali během dvou minut.

„Co vyvádíte?“ spustil ostře.

„Obchody se zatím nevedou. Nastaly vážné komplikace.“

„Vaše bytná pro nás měla nesmírnou cenu,“ pokračoval rozčileně. Konspirace mu zřejmě starosti nedělala. „Představovala jediný styčný bod, na který jsme vás mohli nasadit.“

„Stejný názor zastávali její příbuzní. Proto jsem se musel kvapně stěhovat. To ráno jste volal vy?“

„Proč jste nevzal telefon okamžitě?“ Byla to otázka, odpověď, trochu i přiznání.

„Předpokládal jsem, že telefon vezme…“

„To jste ještě nevěděl…“ pokračovali jsme v náznacích.

„Kdybych věděl, neslyšel bych zvonění. Nacházel bych se co nejdál od toho místa. Nehraje náš hamburský přítel dvojí hru?“

„Odjakživa,“ odpověděl Lennox benevolentně. Hlas ztratil břitkost.

„Chystám se na výlet. Rýsuje se reálná možnost úspěšného kontaktu. Zavolám, až budu mít příznivější zprávu,“ slíbil jsem. „Trochu jsme vás přikryli, ale buďte opatrný, ať neskončíte jako… však víte.“ A zavěsil.

Velice milý pán, ten Lennox. Varoval mě? Vyhrožoval?

Na chodníku netrpělivě přecházel mládenec s kyticí překrásných růží. Držel je skoro rozpačitě. Měl na sobě černý kožený oblek a vysoké boty s mnoha přezkami. Každou musel zapínat nejméně pět minut. Ze sousedního domu vyběhla dívka s nevýrazným, ale nesmírně šťastným obličejem. Usadili se na těžkém motocyklu, nasadili brýle a bílé přilby se znakem, který se podobal čínskému draku.

Inspirovali mě k dalšímu telefonickému rozhovoru. Sluchátko dlouho nikdo nezvedal. Konečně jsem se dočkal.

„Blombergová.“ Pronesla svoje jméno jako netajenou hrozbu, jejíž váha neměla nikomu uniknout.

„Volám Kaarinu.“

„Pracuje.“

„To ji šlechtí. Přesto ji vyrušte,“ řekl jsem příkře. „Na moji odpovědnost. Když ji neuslyším do třiceti sekund, přijedu a podpálím dům.“

„Vy jste ten chlap s pohlednicí,“ dovtípila se.

„Skláním se před vaší inteligencí,“ řekl jsem. „Zbývá ještě dvacet sekund.“

Praštila sluchátkem, zaslechl jsem však další slova, určená Kaarině. „Volá ten drzý člověk, kvůli kterému jste ztratila Arabii.“

Napadlo mě, kdo vlastně ve foto-studiu R. Söller šéfuje, neměl jsem však čas zvážit tu myšlenku ze všech možných úhlů.

„Mononenová.“ Cihla drhla o cihlu.

„Máš hodně práce?“

„Normálně. Zase tě trápí nějaká pohlednice?“ Cihly se trochu ohladily.

„Zvu tě na výlet.“

Mezi cihly se dostal hedvábný papír. „Domnívala jsem se, že nezavoláš. Asi jsem hanebně zklamala. Mrzí mě to. Kam bychom jeli?“

„Zatím do Turku. Potom se chci podívat k Oulujarvi.“

„Hezký kraj.“

„Myslel jsem, že tě krajina nezajímá.“

Bez odpovědi. „Odkud voláš?“

„Parkuji blízko meilahdenského mostu.“

„Dostanu se k tobě asi za hodinu. Budeš čekat?“

„Rád.“

„Čekej,“ pronesla měkce.

Přecházel jsem po nábřeží. V zálivu dováděli dva kluci na malé plachetnici. Vyznali se. U moře se narodili, u moře Vyrostli, s mořem srostli a moře jim možná bylo souzeno jako životní úděl.

Na parkoviště vklouzl nenápadný renault. Řidič nevystoupil, zapálil si doutník a věnoval se novinám. Byl to horlivý čtenář. Nespustil ze stránek oči.

Malé zpoždění jsem Kaarině odpustil. Znepokojoval mě však chlapík v renaultu. Byla by to pozoruhodná shoda okolností, kdyby na stejném parkovišti očekával jinou ženu.

Jeli jsme v závěsu za stříbrným mrazírenským kamiónem s velkým ledním medvědem, namalovaným na zadních dveřích. Osobní vozy nás předjížděly jeden za druhým jako podrážděné vosy. Renault udržoval uctivý odstup. Daleko za městem, na rovném, mírně stoupajícím úseku, sevřeném vysokým lesem, jsem sešlápl plynový pedál a saab vyrazil jako splašený kůň. Kamión zůstal za námi, renault se propadl za terénní vlnu a již se neukázal. Hlídal jsem vozidla jedoucí za námi. Žádné se nás nedrželo delší dobu. Trochu mě to uklidnilo.

„Jedeme k požáru?“ ozvala se Kaarina mrzutě. „Nemám ráda rychlou jízdu. V sedmnácti jsem přežila ošklivou havárii. Jediná ze tří. Dva měsíce mě dávali dohromady.“

Zvolnil jsem.

„Neměla Blombergová námitky, že zase odjíždíš?“

„Naopak. Dokonce se vyptávala, kam jedeme,“ udivila mě Kaarina odpovědí. Pustila rádio. Vysílali vlastně již klasické melodie Beatles.

Kaarina začala vyprávět o autonehodě. Hovořila příliš rychle, takže mi mnohé uniklo.

14

Jak ubíhal kilometr za kilometrem, ztrácela náladu. Choulila se na sedadle jako vyplašené dítě. Nehybně sledovala přímku vozovky. Náhle se zeptala: „Kolik je ti roků?“

„Čtyřicet.“

„Jsem o deset let mladší.“

„Vypadáš na dvacet,“ řekl jsem galantně.

Další desítku kilometrů jsme ujeli bez jediného slova. Jako partnerka na dlouhou cestu nebyla příliš společenská. Snad s ní jely neveselé myšlenky. Ostatně, také jsem nebyl nejzábavnější společník. Renault mi nasadil brouka do hlavy. Viděl jsem tři možnosti. První — zachytili se ve skanzenu. To by mě náramně mrzelo. Druhá — hlídali Kaarinu. Třetí — poskytovali Kaarině ochranu. Otázkou zůstávalo, kdo.

„Mluvíš francouzsky?“ přerušila ticho.

„Obstojně.“

„Dáme si hodinu francouzské konverzace. Potřebuji se procvičit. V říjnu pojedu do Paříže. Přijali jeden můj snímek na mezinárodní výstavu abstraktní fotografie. Včera jsem dostala dopis.“

„Gratuluji,“ přešel jsem k francouzštině.

„Musím tam jet,“ pronesla naléhavě, jako by přesvědčovala především sebe, nebo hovořila s někým, kdo měl v úmyslu zbraňovat jí v cestě. „Setkám se s mnoha zajímavými lidmi, kteří ve světové fotografii něco znamenají. Finsko bude zastoupeno ještě Tapio Larnim. Bude tam Howard Kanowitz, Yehuda Ben-Yehuda, Mel Rámos, Robert Graham, Allan Jones, fantastický Richard Estes. Také Kanaďan Alex Colville. Proslavil se snímkem Pacifik. Úžasná věc, kterou otiskly snad všechny význačnější světové revue. Colville perfektně ovládá prostor. U abstraktní fotografie rozhoduje především kompozice prostoru a rozvržení barev. Vždycky se snažím…“

Povídala a povídala. Její francouzština měla rezervy, při oboustranné snaze jsme však komunikovat dokázali.

„Kdo se má v manželství lépe?“ změnila nečekaně námět. V té jediné otázce přešla z lehkého konverzačního tónu do polohy, v níž se chvěla téměř tragická struna.

Neodpověděl jsem.

„Žena? Nebo muž?“

„Oba jsou na tom dobře, nebo oba špatně,“ řekl jsem.

Snad uvažovala, protože zase dlouho mlčela. Potom začala vyprávět nevýznamnou událost z dětství, a aniž došla k pointě, s dychtivou naléhavostí položila další otázku: „Byl jsi ženatý?“

„Ano.“

„Kolikrát?“

„Pouze jednou,“ řekl jsem skromně. Mnohým ta zkušenost vystačila pro celý život.

„Kdy to bylo?“

„Dávno.“

„Žili jste spolu dlouho?“

„Jsi malá zvědavá opice,“ řekl jsem se smíchem, v němž nebylo mnoho upřímnosti. Jitřila ránu, která přebolela.

„Jsem malá, moc zvědavá opice. Odpovíš mi?“

„Vydrželo nám to tři měsíce.“

„Objevil se někdo třetí?“

„Ano,“ řekl jsem s nechutí. „Náhoda.“

„Nerad o tom mluvíš.“ Konečně pochopila. „Nebudu se už vyptávat.“

„Zahynula při leteckém neštěstí,“ řekl jsem, abychom tu kapitolu měli jednou provždy za sebou.

Silnice se prosmekla lesním koridorem, obzor nastavil novou tvář. Vpravo se zaleskla rozsáhlá jezerní hladina, na druhé straně jsem na mírném návrší zahlédl typickou stavbu s nápisem BAARI. Od ostatních se odlišovala širokým hranatým komínem, z něhož stoupal našedlý dým. Mohl to být podnik, o kterém se zmínil Henrik Metsovaara.

Odbočil jsem na úzkou, mírně stoupající silničku. „Navrhuji malé občerstvení.“

„Souhlasím,“ odpověděla Kaarina. „Káva mi udělá dobře.“

V rozlehlé restaurační místnosti sedělo málo hostů. Prosklená stěna umožňovala sledovat práci několika sklářů. Tavili surovinu v malých pecích a lisovali z ní medově hnědé popelníky, vázičky, figurky zvířat, ptáků a ryb.

Zaplatil jsem dvě kávy. Krabice s mlékem a smetanou byly hostům k dispozici zdarma. Kaarina té pro cizince nezvyklé štědrosti bohatě využila.

Na parkoviště zajel pískově žlutý fiat se dvěma pasažéry. Jeden vystoupil a s pozoruhodným zájmem si prohlédl vystavené sklo, než se s lahví ovocné šťávy usadil u rohového stolu. Svět pro něho přestal existovat. Zajímal se pouze o svou cigaretu. Jeho společník zůstal za volantem. Měl silný zátylek a velkou kulatou hlavu. Položil si na volant noviny. Musel už znát nazpaměť každý řádek. Náramně se podobal řidiči renaultu, který nás sledoval od meilahdenského mostu.

Kaarina projevila zájem o další kávu.

„Přinesu ji,“ nabídl jsem se ochotně. Už chvíli jsem uvažoval, jak se dostat do řeči s někým z personálu. Žena za pultem dostala otázku. „Pracujete tady dlouho?“

„Pět roků,“ odpověděla trochu překvapeně.

„Hledám jednoho známého.“

„Měla bych ho znát?“

Podal jsem jí fotografii. Profesor Järvinen, Albert Oury a Anita.

Šedé oči zkameněly, jako kdyby půl života čekaly, kdy se někdo zeptá na někoho z těch tří, a když dotaz přišel, nevěděly si s ním rady. Ochota vyprchala jako éter z otevřené lahvičky.

„Ty lidi neznám,“ pravila rozhodně. Odpověď podobná výzvě k souboji. Vsadil bych pytel peněz, že lže. Určitě bych neprohrál. Naléhat jsem však nemohl. Věděl jsem svoje a zapálil doutnák. Těšil jsem se, že plamínek dorazí k soudku se střelným prachem. Potěšilo by mě vědomí, že jsem nasypal trochu drti mezi ozubená kola Yargarianovy organizace. Někoho z těch tří znala. Anitu jsem vynechal. To znamenalo, že Henrik Metsovaara mluvil pravdu.

„Nevadí,“ řekl jsem lhostejně. „Asi jsem se zmýlil.“

„Tady projde lidí,“ pohodila hlavou. „Nemůžu si všechny pamatovat. Mám spoustu práce.“

„Pochopitelně,“ řekl jsem.

Usmála se, šedým očím se vrátila laskavost, ale zůstal v nich střípek podezřívavosti.

Kaarina stála zády ke mně a prohlížela si vystavené sklo. Pasažér z fiata věnoval pozornost další cigaretě, jeho společník novinám. Poklidná chvilka. Skoro sváděla k domněnce, že se začíná naplňovat Noeho příkaz. Milujte se a množte se.

Když jsem se vracel k našemu stolku, oslovil mě mužík v plátěné čepici, kterou snad nesundával ani v posteli. Tak přesně mu seděla. Drobná očka se téměř ztrácela pod huňatým obočím.

„S Annou nic není, kamaráde,“ pravil vtíravě. „Za tou jezdil jiný sekáč. Říkají mi Juha, kamaráde.“

„Máte dlouhou chvíli?“

„Proč myslíš?“

„Sedíte u prázdného stolu.“

„Nemám na útratu. Hledám přítelíčku,“ zubil se mazaně. „Od rána, a každý den nanovo.“

Pochopil jsem. Dostal deset marek a fotografii.

Zakryl špinavým prstem obličej Alberta Ouryho. „Toho pána jsem tady viděl.“

„Kdy?“

„Od té doby napršelo hodně vody.“

„Juho, zase obtěžujete hosty,“ ozvala se Anna. Neznělo to zle. Jenom maličko napjatě. Nevěděl jsem, zda něco z našeho rozhovoru zaslechla. Povedená dvojice. Chudák Noe. Mluvil do prázdna. Lidstvo stále sveřepěji odmítá naslouchat dobrým radám.

„V pořádku,“ řekl jsem. Chyběla jistota, zda se mi Juha nechtěl svérázně odměnit. „Ochotně zaplatím skleničku milému člověku.“

„Alkohol neprodáváme,“ namítla s vyčkávavým výrazem. Snad se obávala dalších otázek.

Muž v rohu ničil třetí cigaretu. Kaarina pobaveně sledovala výstup se starcem. Před ní ležel balíček v hnědém papíru.

Juha se zašklebil a kulhal ke dveřím s mlsným výrazem. Jistě věděl, kam se za skleničkou vypravit.

„Počkáš ve voze?“ požádal jsem Kaarinu. Když odešla, vybral jsem z vystaveného zboží figurku soba. Ve voze jsem jí balíček podal. „Něco jsem ti koupil.“

„Také jsem ti něco koupila.“

Vyměnili jsme si balíčky. Odjížděli s námi dva sklenění sobi.

Před vjezdem na hlavní silnici jsme předjeli Juhu. Zasalutoval mi jako generálovi, který prchá z bojiště. Trochu ostýchavě, trochu potměšile. Napadlo mě, zda jsem se nestal obětí jeho osobitého smyslu pro humor.

„Hezká ženská, ta prodavačka,“ prohodila Kaarina pichlavě a úkosem mě pozorovala.

„Seznámil jsem se s člověkem, kterému drží palce.“

„Kde?“

„V letadle.“

V jejím obličeji se nehnul ani sval. „Rozdáváš peníze každému pobudovi, který ti přijde do cesty?“

„Každému ne. Tohle byl sympatický pobuda.“

„Jsi neobyčejně sdílný člověk. Vím o tobě úplně všechno. Jenom neznám číslo tvých bot.“ Vytáhla z kabelky cigarety. „Mám ti také zapálit?“

„Později.“

„Takže jsme se na kávu nezastavili náhodou,“ pronesla zachmuřeně.

„Jet s krásnou ženou je příjemné. Když je navíc chytrá…“

Zarazila mě. „Skoro mě mrzí, že jsem tvoje pozvání přijala. Chytrá žena může být nebezpečná.“

Vzdal jsem se odpovědi. Pravdu jsem povědět nemohl, další polopravdy by situaci jenom zhoršily.

Nejel za námi žádný vůz. Mrkl jsem k motorestu. Od širokých okenních skel se odrážely sluneční paprsky a vlajky na stožárech mávaly na rozloučenou. Na tu dálku jsem nerozeznal, zda pod nimi dosud stojí pískově žlutý fiat.

15

V Turku jsme našli volné místo blízko hlavního náměstí, na kterém se konal trh. Kolem stánků se kupili zákazníci, takticky vyčkávající na snížení cen. Dlažbu zaplnily zmuchlané papíry, prázdné bedýnky, zbytky ovoce a zeleniny.

Kaarina projevila přání navštívit obchodní dům. „Přece jenom jsem se vydala na cestu trochu zbrkle. Musím si obstarat pár maličkostí.“

Prodavačky postávaly mezi svěřenými regály a nevtíravě sledovaly nepočetné návštěvníky. U regálu s kreslenými seriály stál střapatý klučina a hltal stránku za stránkou. Svět se mu zúžil do pestrých obrázků.

„Mám hlad,“ oznámila Kaarina, když jsme vyšli do ulice, zalité sluncem.

„Blízko je příjemná restaurace,“ řekl jsem.

Číšník s olivovou pletí a domovským právem na východ od Středozemního moře ocenil pozorným pohledem Kaarininy půvaby a kratičkým pohledem spočinul na mé tváři. Obával jsem se, aby nepřinesl telefonní seznam, ale přispěchal s jídelním lístkem. Podstatně čileji, než když jsem seděl u stolu sám.

Za půl hodiny jsme vyšli na náměstí. Překvapeně jsem hleděl na rozlehlou plochu. Stánky i nákladní auta zmizely, dlažba byla mokrá, ale čistá, úklidový vůz odjížděl a na protější straně končila záslužnou práci cisterna.

Vydali jsme se na další cestu. Jak jsme se vzdalovali od moře do vnitrozemí, silnice stoupala. Mezi lesnatými vyvýšeninami zářila oka jezer, zasazená v nedotčené přírodě. Louky dozrávaly a ztrácely svěžest.

Většinou jsme jeli mlčky. Na moje postřehy reagovala převážně pouhým pokrčením ramen. Jenom ojediněle jsem se dočkal lakonické odpovědi. Zase si přebírala nějaký ten vlastní hrášek. Nakonec usnula.

V recepci tamperského hotelu se činila nehezká dívka. Zpěvavou italštinou, doprovázenou temperamentními gesty. Ubytovala mladičký manželský pár, plynnou portugalštinou odbavila vysokého muže v tmavém obleku. Černý klobouk se širokou střechou clonil tvář s ostrým nosem a pečlivě zastřiženou bradkou. Tělnatá matróna, ověšená klenoty, hlasitě zdůrazňovala, že přicestovala od Missouri. Chovala se jako kolonizátorka přinášející primitivním domorodcům peníze, poznání a bolest. Recepční odpovídala velice stroze a viditelně si myslela svoje. Se dvěma šikmookými chlapíky v naprosto stejných oblecích hovořila jazykem, který jsem považoval za japonštinu, stejně dobře však mohli mluvit tamilštinou nebo kterýmkoli z polynéských nářečí. Chlapíci na ni udiveně zírali.

Konečně se dostalo na mne. Promluvil jsem finsky. Rezolutně mávla rukou s krátkými, silnými prsty a vyzvala mě, abych použil mateřštiny. Kaarina seděla v lenošce blízko schodiště a znuděně listovala v pestrobarevném časopisu. Na doslech nikdo nestál, zkusil jsem tedy češtinu.

Rázně mě přerušila. Shodli jsme se na němčině.

Trochu pozvedla obočí, když jsem požádal o dva jednolůžkové pokoje, a pohledem spočinula na Kaarině. Podala mi přihlašovací lístky způsobem, jenž by nejednoho hosta urazil. Kaarinin jsem vyplnil převážně smyšlenými údaji, dostal dva klíče a svazek reklamních prospektů místních obchodů a pamětihodností.

„Přeji vám příjemný pobyt v hotelu Domus,“ neodpustila si poznámku. Někde hluboko pod nánosem profesionální uctivosti vibrovala jemná strunka ironie. Ostrá hrana pod hladkým povrchem. Možná šlo o soukromou odvetu za odhalení nedostatku v jejích jazykových znalostech.

K recepčnímu pultu toporně kráčel šedovlasý manekýn. „Slečno Valkkiová, vaše chování k hostům…“

Víc jsem neslyšel.

„Jak jsi vyplnil můj přihlašovací lístek?“ zajímala se Kaarina. „Neznáš moje osobní data.“

„Něco jsem si vymyslel,“ řekl jsem.

Večer byl vlahý a jasný. Vypravili jsme se na procházku městem. Ulice se s přibývající tmou vylidnily. Kdo nezvolil televizi, odpočíval v rozlehlých parcích. Obrovské plakáty lákaly chodce na džezový festival v Pori.

Na zábradlí mostu Hämeensilta seděl mladík v nepříliš čistých světlých kalhotách a v hnědém tričku. Límec nahrazovaly jantarové korále. Ruce měl opřené o kolena, snad proto, aby vynikly mohutné pletence svalů. Polohlasně recitoval chaotické, nemelodické verše. Chvílemi se odmlčel, jako kdyby očekával potlesk neexistujícího publika. Hleděl před sebe, ale nevzal na vědomí ani policejní auto, které přistálo u chodníku s tichounce předoucím motorem. Posádka patrně neměla valné pochopení pro poezii, uznala však, že není porušován žádný zákon, a pokračovala v cestě. Mladík si odplivl přesně na místo, kde stálo auto, zachrchlal a znovu začal recitovat. Jeho hlas za námi slábl jako důkaz neutuchajícího života, hledajícího cestu v houštinách civilizace. Měl jsem pochybnosti, zda zvolil ten nejsprávnější směr.

Blízko hotelu jsme se nechali zlákat jasně zeleným neónem. Strmé dřevěné schody vrzaly pod každým krokem. Rozsáhlou podzemní místnost vybavili jako obrovskou lodní kajutu. Zaplňovala ji hřmotná hudba, deroucí se z hudební skříně, vyladěné na maximum. Až později jsem rozeznal melodii. Starý dobrý Gershwin by se chytal za vlasy.

Našli jsme dvě volná místa.

Plavovlásky, brunety, rusovlásky i černovlásky od patnácti do šedesáti. Zarostlí mladíci, kteří si kníry a bradkami kompenzovali komplexy, jejich otcové i dědové. Voněl tabák, čpěl pot. Dusnou atmosféru dotvářela červená světla, zavěšená pod letitými trámy. Věčně loviště lásky všech kategorií. Studijní pracoviště pro sociologa. Rébus pro kriminalisty. Zlatý důl pro majitele.

Na parketu před hudební skříní se tísnil malý dav. Nikdo netančil s nikým, spíš všichni se všemi a každý sám pro sebe. Pohybovali se jako vyděděnci, ze světa střízlivého rozumu, na který se v krátké době zaměří kamery, a proto se snažili zachovávat zdání důstojnosti. Bezvýsledně. Atavismus čišel z každého pohybu a z celého prostředí. Veliké prázdno bilo na poplach, jenomže nebylo nikoho, kdo by projevil ochotu uvažovat o zahájení záchranných prací.

„Básník z mostu vypadal lidštěji,“ poznamenala Kaarina stísněně. „Raději bych se vrátila do hotelu.“

Nehezká recepční nás přežehlila zpytavým pohledem.

Výtah vyšuměl do správného patra. Podal jsem Kaarině klíč od pokoje. Přijala ho naprosto samozřejmě.

„Zamykáš se?“ položila mi otázku a její dlaň spočinula v kratičkém doteku na mém lokti. Slova i gesto postrádaly sebemenší stopu vyzývavosti. Ve ztuhlé, napjaté tváři se zračila špatně tajená obava.

„V hotelu vždycky.“

„To je dobře.“ Téměř neslyšně dodala: „Já se zamykám i doma. Když se vrátím později, dívám se pod postel a do skříní.“

Vzal jsem to jako žert a popřál dobré noci.

Ráno nás pozdravila vysoká jasná obloha.

Při snídani se Kaarina náhle zvedla od stolu. „Musím zavolat Blombergové.“

Vrátila se za deset minut a zlostně vyjela na mladičkou servírku, která odběhla se slzami v očích.

„Potěšila tě Blombergová příjemnými zprávami?“

„Jako pozůstalá hrobníka,“ odpověděla zachmuřeně. „Je zvědavější než daňový revizor. Chce, abych se vrátila.“

Hleděl jsem na ni mlčky, tázavě, s myšlenkou, že to není tak docela marný nápad. Věřil jsem, že mi její přítomnost pomůže. Stále víc jsem o tom pochyboval.

„Zůstanu,“ pronesla, jako by možnost návratu definitivně neškrtla, jako by stále zůstávala aktuální.

Město jsme opouštěli v lehkém dešti. Nad papírnami visela téměř nehybná vrstva kouře. Celulózové výpary vnikly až do vozu.

Silnice opustila drolící se předměstí, kličkovala mezi většími i docela malými jezery, spojovaly ji mosty a můstky. Ubývalo stop lidské přítomnosti, přibývalo lesů. Jenom po asfaltu se stále řítila auta, autobusy, těžké kamióny s vleky a návěsy, zatíženými oloupanou kulatinou, stejným i opačným směrem, vpřed, co nejrychleji, neboť vzdálenost cílů a rovná přímka vozovky nutily řidiče držet plynové pedály u podlahy. Hrozivá předzvěst technické apokalypsy.

Mraky se přehnaly, znovu se objevilo slunce. Cestou, vedoucí rovnoběžně se silnicí, kodrcal povoz, tažený koněm, který již musel projet hodně cest. Vozka klímal a kůň pomalu a znaveně kráčel známou trasou. Jeden z kontrastů světa. Dostavilo se omšelé pomyšlení, zda pokrok vždycky přináší lidem dobro. Nedokázal jsem najít jednoznačnou odpověď. Také na ní příliš nezáleželo a nebylo nikoho, kdo ji očekával.

„Když jsem byla malá holka, vodila mě babička do zoologické zahrady, abych poznala živé lvy, tygry a zebry. Naše vnoučata budou obdivovat koně,“ posteskla si Kaarina a zcela bez přechodu se rozhovořila o funkčnosti a poslání abstraktní fotografie. Snad pro ni znamenala únik od reality i ve vlastním životě. Věděla, o čem mluví, což je poměrně vzácné v době, kdy často nasloucháme prázdným hlavám, papouškujícím cizí názory a totálně známé skutečnosti, bez schopnosti vymyslet cokoli nového.

Poslouchal jsem, souhlasil i nesouhlasil, a většinou jenom mlčel. Člověk může mít pravdu stejně dobře, jako se může mýlit. Vždy je však třeba zaujmout vlastní stanovisko.

Asfaltový proud se zakousl do táhlého úbočí. Kolem prchal les. Stromy, stromy, stromy. Ztepilé jedle, rozsochaté borovice, štíhlé břízy. Splývaly v jedinou, sytě zelenou vlnu, vroubenou modří oblohy. Prostorným průsekem zasvítilo jezero. Malá bílá chata. Metalizovaný ford. Nedaleko břehu člun s nehybnou postavou rybáře. Idylický obrázek. Hezčí strana mince.

Kaarina si sklonila opěradlo, zaklonila hlavu a promluvila nezvykle tlumeným, rozbolestněným hlasem. „Setkáváme se s dobrými i špatnými lidmi, ale žádný se nevyrovná obyčejnému stromu.“

Znělo to jako ozvěna citátu, rezonující mezi betonovými bloky panelových domů. Převládal falešný tón. Vrátila mě do světa drsné reality.

„Co říkáš?“ pronesla náhle, jako by se myšlenkami zatoulala někam daleko a vyrušil ji podnět, který mně unikl.

„Nic,“ řekl jsem.

„Neustále přibývá lidí, kteří mi mohou vlézt na záda,“ odsekla vyprahlé a zavřela oči.

Dlouhou dobu jsem slyšel pouze motor auta.

Třetí cesta: Jezero Inari

1

Mnozí lidé mluví, aby nemuseli přemýšlet. Stávají se z nich pojišťovací agenti, podvodníci, obtížní žvanilové. Muž, který se nám při náhodné zastávce skoro vnutil do vozu, patřil ke třetí skupině. Vystoupil u osamělého obchůdku na rozcestí blízko Jyväskylä. Na nedalekém jezírku plavaly divoké kachny. Břeh zdobila dřevěná socha rybáře.

„Máte dost zákazníků?“ zeptal jsem se, ačkoli mě prosperita jeho obchodu v podstatě vůbec nezajímala.

„Docházejí ze širokého okolí. V létě pěšky, na kolech, v autech, nebo ve člunech. V zimě používají lyží a motorových saní,“ vysvětloval ochotně a neodbytně nás zval na návštěvu. Vymluvil jsem se na přátele, kteří nás čekají v Kontiomäki.

Kaarina byla stále mlčenlivější. Obchodníkovi odpovídala během cesty způsobem, jakým jednala s Blombergovou, a tíhu rozhovoru jsem musel nést sám. Něco ji trápilo. Možná samota, protože jsem měl stále výraznější dojem, že se i v hlučícím zástupu pohybuje jako trosečník. Pozorovala rovinu kolem silnice, jako by v ní hledala inspiraci.

„Co vlastně děláš?“ Zvyk nečekaně měnit námět hovoru mě trochu vydráždil. Často mířila do choulostivých oblastí. Tato otázka však jednou přijít musela. Pohádkou o hamburské agentuře jsem ji dlouho šálit nemohl.

„Řídím vůz značky Saab, rok výroby…“

„To vím,“ odsekla ostře. „Sedím vedle tebe, mlčíme jako dvě skály, tlučeme se po silnicích, hrajeme si na taxíkáře, a nic o tobě nevím. Jenom to, že někoho hledáš. Nevím koho a nevím proč. Proto se ptám, co děláš.“

„Nic. Všechno kupuju hotové.“ Byla to nejapná odpověď, ale lepší než pravda. Začal jsem litovat, že ve voze nesedím sám. Dvojice s přiměřeným věkovým rozdílem budí menší pozornost než osamělý muž. Zejména cizinec. Jenomže Kaarina pozornost poutala. Nejen vzhledem. Především rychle se měnícími náladami a nepříliš taktním jednáním s lidmi.

Tvář porcelánové panenky zalila červeň. Chytila mě za paži. Poprvé se mě pořádně dotkla. Okamžitě ruku stáhla, jako kdyby se spálila o žhavé železo. Mezi stisknutými rty sykla: „Zastav!“

Svět jí musel připadat temnější než přeexponovaný snímek.

Poslechl jsem.

Vystoupila, praštila dvířky a obrátila se zády k vozu.

Pomalu jsem zařadil rychlost. Viděl jsem ji ve zpětném zrcátku. Stála jako ta dřevěná socha na břehu jezera. Symbol opuštěnosti.

Znovu jsem zastavil, zařadil zpátečku a vrátil se. Mohl jsem si to dovolit, silnici jsme měli pro sebe.

„Promiň,“ řekl jsem.

Pohodila hlavou, nastoupila dozadu s tváří staženou zlostí. Trvalo dlouho, než zahnala chmury. „Proč si lidé jdou tak brzo na nervy?“

„Nejdeš mi na nervy,“ odpověděl jsem, ale nebyla to tak docela pravda.

„Už tě někdo dokázal naštvat?“

„Ano.“

„Kdo?“

„Nepamatuju si všechna jména.“

„Řekni aspoň jedno, abych ti mohla věřit,“ naléhala umíněně.

Využil jsem příležitosti. Stále jsem neměl jistotu, zda netvoří jeden článek řetězu, jímž jsem obklopen od okamžiku, kdy jsem opustil letadlo a stanul na finské půdě. „Albert Oury.“

„Čím tě rozzlobil?“

„Velice nevhod umřel.“

„Může tě překvapit něco méně drastického?“

„Duchovní Wright kdysi prohlásil, že létat mohou jenom andělé, a každý, kdo si myslí něco jiného, je rouhač. O třicet let později se jeho synům zdařil první let letadlem, těžším vzduchu.“

„Také odpověď,“ pronesla skoro měkce. Další náhlý zlom.

Konverzace s Kaarinou stála hodně sil, když jsem musel zvažovat každé slovo, abych neřekl něco nepředloženého.

Krajina běžela proti silnici. Němý barevný film. Temná zeleň lesů, svěžejší odstín lučin, slámová barva nevelkých polí, modravá oka vodních ploch. Vysoká, jasná obloha. Den jako vymalovaný.

„Mlč,“ vyhrkla náhle popuzeně.

„Vždyť mlčím.“

„Ale chtěl jsi něco říci.“ A po chvíli: „Co jsi chtěl říci?“

„Nevím. Už jsem to zapomněl.“

„Hraješ si na tajemného.“

„Nerad si na něco hraju.“

„Všichni si na něco hrají. Všichni předstírají. Všichni lžou. Stydí se za upřímnost. Na co myslíš?“

„Na tebe.“

„Co si o mně myslíš?“ Odvrátila hlavu, jako by se chtěla ukrýt před kritickou odpovědí. „Vím, že jsem nesnesitelně protivná.“

„Beru lidi, jací jsou.“

Minuta ticha, a další otázka. „Co je to kotace?“

„Burzovní termín. Úřední záznam kursů.“

„Víš to naprosto určitě?“

„Jistě.“

„Pojedeme ještě dlouho?“

„Do Kontiomäki nám zbývá dvacet kilometrů,“ řekl jsem. „Před chvilkou jsme minuli ukazatel.“

„Nevšimla jsem si.“ Studovala oblohu, která ztrácela jas. Daleko před námi se začínaly kupit tmavé mraky. „Předpověď počasí vypadá příznivě, ale bude asi pršet. Ráda se procházím v dešti. Nepřipadám ti jako psychopatka?“

Na přední sklo dopadly první kapky. Zbavily mě povinnosti odpovědět. „Přece jenom bude pršet. V jaké spojitosti tě napadlo slovo kotace?“

„Někde jsem ho slyšela,“ odpověděla rozmrzele. „Nebo jsem o kotaci četla v novinách. Novináři často používají cizích slov, aby vypadali chytře a zasvěceně.“

„Dobrý novinář musí být chytrý a zasvěcený.“

„Novináři jsou protivní,“ trvala na svém jako malé, umíněné dítě. „Jsou drzí, neodbytní a neseriózní. Většinou píší, co se od nich žádá. Mám s nimi trpké zkušenosti, když… když jsme měli tu havárii.“

Zdálo se mi, že chtěla ukončit větu jinak. Hbitě přelezla na přední sedadlo, zapálila si cigaretu a vzbuzovala zdání, že ji nic jiného nezajímá.

Kontiomäki nás uvítalo prudkým deštěm. Blízko letiště jsem zahlédl rozsvícenou reklamu. Baari. Zase jedna restaurace, zase pokoj na jednu noc. Kolik jsem jich už poznal! A kolik jich ještě poznám?

Na parkovišti stálo pouze několik osobních vozů, mikrobus, který patřil televizní společnosti, a řada těžkých, černě natřených motocyklů se širokými řídítky.

Dům byl nízký, z bílých cihel a skla, s prostornou verandou. Půdorys tvořil velké písmeno L. Hala měla dřevěný strop. Jediná žárovka ji udržovala v šeru.

Mladík v kostkované košili s vyhrnutými rukávy listoval v časopisu pro pány. Rychle ho schoval pod noviny. S plachým úsměvem se zeptal na moje přání.

„Dva pokoje,“ požádal jsem.

„Máme pouze dvoulůžkové,“ prohlásil se snahou vyhnout se pohledu na Kaarinu. Byl to velmi plachý mladík. Patřil k těm, kteří v noci snívají o krásných ženách a ve dne stydlivě klopí zrak i v automatu, kde si denně kupují kávu.

„Řekl jsem dva pokoje. Počet lůžek nerozhoduje,“ prohlásil jsem pevně. Na shovívavou diskusi mi chyběla nálada. Zmohla mě dlouhá cesta i Kaarininy rozmary.

„Ano, pane,“ přisvědčil uctivě. „Musíte ovšem zaplatit všechna lůžka.“

„Umíte vyjmenovat deset ran egyptských?“

„Ne, pane,“ odpověděl skoro zvědavě.

„Krev, žáby, štěnice, mouchy, mor, vředy, krupobití, kobylky, trny a pobití novorozenců jsou maličkosti proti jedenácté ráně.“

„Ano?“ A potom: „Co je tou jedenáctou ránou?“

„Peníze.“

„Ach tak, ovšem. Peníze. Jak pro koho, pane.“

Podal mi přihlašovací lístky. Po osobních dokladech se neptal, aby hosté mohli vyplnit smyšlená jména. Vlk se nažral a koza zůstala celá. Zisk je zisk.

„Budete u nás spokojeni,“ prohlásil nepříliš přesvědčivě. Sotva mohl někdo předpokládat, že vlastnímu tvrzení skutečně věří.

V jídelně kypěl život. Špatné počasí zahnalo pod střechu turisty i domorodce. Podle oblečení tvořili většinu hostů zaměstnanci letiště. U výdejního pultu stála fronta. Mládenci v černých kožených oblecích a vysokých botách se hlasitě bavili. Na stolcích se povalovaly pestře pomalované přilby.

„Něco přinesu,“ projevila Kaarina aktivitu. „Máš nějaké speciální přání?“

„Mám hlad,“ řekl jsem. „Pokud bude výběr, nenos stew. V zelenině jsem zatím nenašel zalíbení.“

Vyhledal jsem volný stůl. Napolovic sklopené okno skýtalo panoramatický obraz jezera. Sílící šero mělo barvu modravého hedvábí a pryskyřičnou vůni borovic. Přestalo pršet stejně náhle, jako začalo.

Než se Kaarina vrátila, přisedl si chlapík s mohutným hrudníkem a širokými rameny. Ochablé lícní svaly mu dodávaly syslí vzhled. Zarudlé, ztvrdlé ruce naznačovaly, že se zabývají manuální prací.

Kaarina pohlédla na muže s překvapením a netajenou nelibostí. Krátce, indiferentně pozdravila.

U sousedního stolu se veselila parta motocyklistů, jimž život dosud nevzal zdravý optimismus a smysl pro humor. Dělali si legraci jeden z druhého i z ostatních hostů.

„Strašné,“ komentoval jejích počínání náš nepříliš sympatický společník. „Potom mějte děti! Mnohem milejší jsou zvířata. Dovedou zachovávat věrnost. Mlčí v každé situaci. Dokáží zůstat absolutně věrná a spolehlivá.“

Až příliš se to podobalo připravenému projevu, v němž je zašifrovaný hlubší význam.

„Už Sokrates se pohoršoval nad skutečností, že současná mladá generace odmlouvá rodičům, hltavě jí a trápí své učitele,“ řekl jsem, abych ho odradil od dalších úvah. Měl jsem pro ten den jalových řečí až nad hlavu.

„Vidíte,“ povzdechl trpce. „A vláda s tím stále nic nedělá.“

Kaarina se hlasitě rozesmála. Chlapík se zatvářil hodně kysele, rychle dojedl a se strohým pozdravem nás opustil. Zahlédl jsem ho na parkovišti. Nasedl do vetché cortiny, jejíž motor potřeboval zručného automechanika, a bez světel zamířil k silnici. Teprve tam rozsvítil reflektory. Měl jsem dojem, že ve voze nesedí sám.

„Ty ho znáš?“ zeptal jsem se přímo.

„Nikdy jsem toho šaška neviděla,“ prohlásila Kaarina se sklopenou hlavou a chvatně se zvedla. „Padá na mě únava. Půjdu si lehnout.“

Nad šálkem kávy jsem uvažoval o programu příštího dne. Jídelna se rychle vyprázdnila, motocyklisté dělali několik minut pekelný rámus, než opustili parkoviště. Personál začal uklízet stoly a pokládal na ně židle. Každodenní rituál, vyhánějící neodbytné hosty.

„Mám dotaz,“ oslovil jsem mladíka v hale. „Vyznáte se trochu v okolí?“

„Vůbec ne. Pocházím z Tornia a studuji na technice v Espoo. Tady jsem vzal práci na prázdniny, abych si vydělal nějaké peníze. Snad by vám pomohl pan Hakanen.“

„Kdo je to?“ Raději jsem se zeptal, aby mě neposlal za velitelem místní policie.

„Majitel.“

„Promluvím s ním. Jak se jmenujete?“

„Väinö Koski.“ Polekal se. „Chcete si stěžovat, pane? Dost mi na tomhle místě záleží.“

„Chci vám poděkovat, Väinö.“ Podal jsem mu bankovku.

Odmítl slušně, ale rozhodně. Netroufal jsem si vnucovat mu peníze znovu. Snad měl charakter, snad strach ze zaměstnavatele. Usoudil jsem, že to nebude mít v budoucnu lehké. Stane se poctivým dříčem a spousta šikulů ho doběhne a předběhne.

„Když dovolíte, zavolám pana Hakanena,“ projevil ochotu. Vlídné slovo je mocné. Dříve platilo, že otvírá i železné brány. Dnes už jde o hodně archaické přísloví, ale občas člověk narazí na jedince, jimž jsou svaté hodnoty uznávané předchozími generacemi. I mezi mladými. Lidstvo ještě neztratilo poslední naději.

Hakanen se podobal ohlazenému kusu kamene. Hranatý obličej, hranatý trup, přímý, zkoumavý pohled. Dlaň drsná jako borová kůra. Měl na sobě nažehlené černé kalhoty, sněhobílou košili a jasně červeného motýlka.

Nasadil jsem rozpačitý úsměv. „Rád bych navštívil profesora Järvinena. Slyšel jsem, že se delší dobu zdržuje v okolí Kontiomäki.“

Zamyšleně si mnul bradu. „Jednoho Järvinena znám. Pracuje na pile.“

„Kolik má roků?“

„Kolem třiceti. Ten váš to asi nebude.“

„Profesorovi se blíží sedmý křížek.“

„Mám práce nad hlavu,“ posteskl si Hakanen. „Málo se dostanu mezi lidi. Snad by vám poradil Eino Räsänen. Rozváží poštu a zná všechny starousedlíky i jejích hosty, když se zdrží delší dobu. Musíte si přivstat. Odchází z domova kolem páté hodiny.“

Pečlivě mi vysvětlil, kde najdu Räsänenův dům.

Z Kaarinina pokoje jsem slyšel lehké kroky. Napadlo mě, že bych mohl zaklepat, a když nic jiného, popřát dobré noci. Hned jsem ten nápad pustil z hlavy. Už proto, abych ráno mohl odejít bez vysvětlování.

Přihnal se další liják. Těžké kapky bušily do okna i na plechovou střechu. Uléhal jsem s nepříjemným tušením, že mě čekají komplikace. Kdybych mohl předvídat jejích rozsah, obrátil bych se ke Kontiomaki zády.

2

Probudilo mě ticho. Dešťové mraky se přehnaly, noc se vytratila. Od jezera se valila mlha, hustá a neprůhledná jako režné plátno. Oblékl jsem se a zamířil ke dveřím. Na podlaze ležel reklamní leták místního obchodního domu. Na okraji stála zpráva, napsaná telegrafickým stylem: Vracím se domů letadlem. Kaarina.

Víc nic. Ostré, nalevo klopené písmo.

Trochu mě to překvapilo. Ne příliš. Moje společnost začala Kaarinu dráždit. To jsem si uvědomoval. Nebyl jsem zrovna zábavný společník. Nebo od cesty očekávala víc, nedokázala však překonat hradbu v sobě. Také jsem si vzpomněl na dvojsmyslná slova chlapíka, který s námi večeřel.

Väinö Koski si udělal pohodlí v koženém křesle, dlouhé nohy natažené před sebou. Sandály ležely na podlaze. Z jedné ponožky jukal palec. Vypadalo to, že je ve službě čtyřiadvacet hodin. Kaarinin odjezd mě zbavil povinnosti nechat v recepci vzkaz, proto jsem prošel tiše, tichounce. U vchodu visely jízdní a letové řády. Ranní spoj do Helsinek startoval ve čtyři hodiny deset minut.

Mrknul jsem na desku s klíči. Kaarinin chyběl.

Mlha tvořila kompaktní stěnu. Bylo vidět sotva na několik kroků. Po chvíli bloudění na parkovišti jsem našel správný vůz. Mlhovky příliš nepomáhaly. Jel jsem krokem. Jak se silnice vzdalovala od jezera, viditelnost se lepšila.

Hakanen popsal listonošův domek velice precizně. Zastavil jsem a čekal. Cigareta měla nahořklou chuť. Domlouval jsem si, že bych neměl kouřit na lačný žaludek, když se objevil štíhlý člověk v pošťácké uniformě. Šel trochu předkloněný a dělal kratičké, chvatné kroky, takže se zdálo, že znaveně utíká za neznámým, prchavým cílem.

„Pan Räsänen?“ oslovil jsem jej, když míjel saab.

Neřekl ano, neřekl ne. Jenom se maličko rozkročil, jako kdyby očekával útok. Mohlo mu být šedesát roků. V kulatém obličeji bez výraznějších rysů svítily veselé oči. Nedovedla je zastřít ani náhlá ostražitost.

„Posílá mě pan Hakanen,“ řekl jsem na vysvětlenou.

„Spěchám,“ pronesl břitce. Majitel motelu pro něho zřejmě neznamenal žádnou autoritu.

„Svezu vás.“

Okamžik se rozmýšlel, potom pokrčil rameny a nasedl.

„Veďte mě,“ požádal jsem a představil se jako pracovník Suomen Filmi Oy. „Hledám vhodné exteriéry pro natáčení filmu. Vy prý znáte výborně okolí.“

„Chodím s poštou pětačtyřicet roků,“ odpověděl nezávazně, ale záblesk pýchy potlačit nedokázal. V patnácti jej jako listonoše nepřijali, odhadl jsem tedy jeho věk nepřesně.

„Obdivuhodná věrnost profesi,“ řekl jsem uznale.

„Kromě dvou let ve válce.“

„Kde jste bojoval?“

„Nebojoval. Nyní doleva,“ naznačil rukou směr. „Zavřeli mě, protože jsem odmítl bojovat.“

„Běžná praxe. Na mapě najdete stále méně států, které projevují v otázce vojenské služby shovívavost.“

„Kamarádi mi pomohli uprchnout. Skrýval jsem se u známých. Jeďte pomaleji, musíte odbočit.“

„To bychom se k poště rychleji dostali pěšky.“

„Mlha je mlha,“ prohlásil stoicky. „Dneska dlouho nevydrží. Co vlastně potřebujete?“

„Vezměte mě s sebou.“

Udělal rozhodné, zamítavé gesto. „Nesmím.“

„Kdo může dát svolení?“

„Možná poštmistr. Nebo já,“ dodal mazaně.

Zastavil jsem a podal mu stovku. „Stačí?“

Mnul bankovku mezi prsty, jako by zkoumal její pravost. Jistě se vyznal, za pětačtyřicet roků mu prošlo rukama hodně peněz. Spokojeně zastrčil stovku do náprsní kapsy.

Hlemýždím tempem jsme pokračovali’ v cestě.

„Stop! Jsme na místě,“ pronesl rázně.

„Můžu si z pošty zatelefonovat? Potřebuju se spojit s letištěm.“

Zavedl mě ke stařičkému přístroji, vytočil číslo a podal mi sluchátko.

Přihlásil se ženský hlas. Zněl mladě a svěže.

„Letadlo do Helsinek odstartovalo podle letového řádu?“

„Start byl pro mlhu odložen na neurčito.“

„Můžete mi povědět, zda je mezi cestujícími Kaarina Mononenová.“

„Takové informace nesmím podávat.“ Velice oficiální tón.

Räsänen mě pobaveně sledoval.

Zkusil jsem to jinak. „Zavolejte k telefonu slečnu Mononenovou.“

Rozmýšlela se. Měl jsem tak formulovat už první otázku.

Starý listonoš natáhl ruku a jemně mi vzal sluchátko z dlaně. „Maarto, to jsem já. Táta.“

„Ty toho pána znáš?“ slyšel jsem.

„Je od filmu,“ pronesl významně. Lesk stříbrného plátna přidal i jemu na důležitosti. Lidé se rádi přihřívají u velkých světel.

„Podívám se,“ slíbila trochu nejistě. Odříci si nedovolila, rodičovská autorita měla svou váhu.

Eino Räsänen mi vrátil sluchátko s významným úsměvem.

„V seznamu cestujících není uvedena žádná Mononenová,“ uslyšel jsem. „V seznamu není vůbec žádná žena. Pouze pět mužů. Mlha pasažéry odradila. Stejně nevím, kdy se zvedne. Meteorologové slibují, že brzo.“

Věčná tichá válka mezi meteorology a ostatním letištním personálem, vlekoucí se od prvních dnů spolupráce.

„Váš otec zastává stejné stanovisko,“ řekl jsem a poděkoval dceři i Räsänenovi. „Kdy vyrazíme?“

„V sedm. Čekat nemůžu.“

„Budu přesný,“ slíbil jsem.

Mléčně bílá, lepkavá mlha padala k zemi. Někde nad pevninou sílil jas. V půl sedmé začala prosvítat modrá obloha. Zaslechl jsem neviditelné letadlo. Meteorologové zase vyhráli jednu bitvu. Válku nevyhrají nikdy.

Eino Räsänen byl dochvilný. Nasedl jsem k němu do malého poštovního vozu.

„Svezeme se jenom pár kilometrů,“ upozornil. „Kus cesty půjdeme pěšky, potom pojedeme motorovým člunem. Poznáte nejhezčí oblast v okolí města.“

„Máte pestrou trasu.“

„V zimních měsících jezdím na lyžích.“ Rozhovořil se. Svůj kraj měl v malíčku. Znal obyvatele, rodinné problémy, sousedské rozpory, spletité příbuzenské vztahy i majetkovou situaci. „Vozím lidem poštu, noviny, léky, sem tam obstarám drobný nákup. To patří k nepsaným povinnostem. Ten film bude finský? Mluvíte jako cizinec.“

„Koprodukční. Námět finský, herci finští a francouzští, kapitál převážně francouzský,“ pustil jsem uzdu fantazii a vyjmenoval několik finských herců a hereček, jejichž jména jsem znal z tisku a plakátů. „Do tohoto kraje odešel na penzi profesor Järvinen.“

„Profesor? To se asi mýlíte.“

„Jeho dcera mi říkala, že bydlí u…“ Zatvářil jsem se znechuceně. „Ta moje paměť!“

„U Hannese Vasaly?“ snažil se mi pomoci. „Nosím mu hodně novin a časopisů. Mohlo mě napadnout, že je nekupuje pro sebe. Dříve se zajímal výhradně o hospodářství.“

Poštovní vůz jsme nechali u malé usedlosti a vykročili po svých. Procházka měla něco do sebe. Räsänen však kráčel hodně rychle, takže jsem se přírodními krásami mnoho nepotěšil. Oddechl jsem si až u obchodu na rozcestí, který se náramně podobal tomu, u něhož minulé ráno vystoupil neodbytný stopař. Dům stál dvacet metrů od břehu jezera, zasazený v zeleni krátce přistřiženého trávníku. Všude plno květin. Na záhonech, za okny, podle asfaltové cesty od silnice.

U bílého můstku pohupovaly zbloudilé vlny dvěma čluny.

Hladina byla průzračná, dno kamenité a naprosto čisté. Těla ryb se podobala malým, dávno potopeným ponorkám.

Räsänen nastartoval člun, na jehož přídi se třepetala vlaječka se symbolem pošty. Zastavovali jsme u obydlených ostrůvků, projížděli romantickými, zadumanými zátokami. Na některých místech stály kůly se schránkami usedlíků ze vzdálenějších hospodářství.

Vyjádřil jsem obdiv nad kouzlem Räsänenova království. Chvála jej potěšila, jako kdyby se podílel na formování krajiny.

„V knihách se píše, že nejhezčí částí země je okolí Savonlinny. Možná je to pravda, nikdy jsem tam nebyl, ale podle mého je Oulujärvi krásnější.“

„Proto mě poslali právě sem,“ snažil jsem se posílit vymyšlenou legendu. „Mám štěstí. Den se dneska vydařil. Letošní léto…“

Nenechal mě domluvit. „Pamatuji teplejší,“ poznamenal způsobem pamětníků. Všichni zažili vlídnější léta a krutější zimy. Zejména v dětství.

„Teď pojedeme k Vasalovi,“ upozornil. „Nechcete se na svého známého podívat? Stavil bych se pro vás na zpáteční cestě.“

Byla to lákavá nabídka. Sám bych se na Vasalův ostrov těžko dostával. „Kdy pojedete zpátky?“

„Asi za tři hodiny.“

„Znáte profesora?“

„Jednou jsem ho zahlédl, když jsem musel na druhou stranu ostrova. Chytal ryby.“

„Profesor Järvinen je trochu samotář,“ řekl jsem. „Náramně moudrý člověk. Poznal kus světa a umí si vážit domova. Všude má spoustu přátel. Jistě mu chodí hodně pošty.“

„Já mu žádnou nevozím,“ odsekl Eino Räsänen skoro dotčeně. „Jenom ty noviny a časopisy. Platí je Vasala.“

Obepluli jsme kamenitý ostroh a příď člunu se stočila do nitra hluboké zátoky. Na jejím konci kotvil prostorný motorový člun, zakrytý vybledlou plachtou, a dvě pramice. Na dohled nebylo žádné stavení.

Räsänen zachytil můj zkoumavý pohled. „Vasalovo hospodářství stojí uprostřed ostrova. Pět minut chůze. Jděte po pěšině, spolehlivě vás povede. Čekejte kolem jedné hodiny. Nebo zítra ve stejnou dobu, kdybyste se zdržel. Lidé z ostrovů jsou pohostinní, málokdy mají příležitost pohovořit si s cizími lidmi.“

Vyskočil jsem na můstek.

Räsänen zařadil zpětný chod, vycouval ze zátoky, obrátil člun a rychle se vzdaloval.

Z rákosí vyletěla čejka, zakroužila těsně nad hladinou, pronikavě zakřičela a vrátila se na hnízdo. V čistém vzduchu zátoky, vyhřáté sluncem, zněl její hlas jako varování.

3

Pěšinu lemovaly mechem porostlé balvany a jalovcové keře. Mezi nimi rostla medvědice a získávala již výrazně červenou barvu. Z pahorku se otevřel překrásný výhled. Räsänen mě skutečně vyložil na ostrově. Zeleň pevniny obklopovala voda, posetá dalšími a dalšími ostrůvky. Plochá krajina se podobala zemi očekávající příchod člověka. Nikde zjevná stopa lidské přítomnosti.

Upoutal mě pohyb ve vysoké trávě. Velký tetřev zamával křídly, pleskavým letem se vznesl a zmizel mezi stromy.

Prošel jsem borovým lesíkem. V mělkém údolíčku ležela selská usedlost. Vynořila se tak náhlé, že připomínala fatu morganu. Dřevěné stavení, studna, chlév, stodola, dva bělouši. Za stavením se prostíralo několik nevelkých polí. Brambory, oves.

Na dvůr vyšel statný muž v pestré košili. Klobouk, stažený do čela, zakrýval tvář. Kolébavým krokem kráčel ke stodole, otevřel dokořán vrata a ostře zahvízdal. Koně se dali do mírného klusu.

Trochu stranou prosvítala mezi drsnými kmeny borovic modř vody a střecha, porostlá mechem. Z kamenného komína kolmo stoupal sotva znatelný pruh dýmu. Dostal přednost.

Srub vybudovali z nahrubo opracovaných kmenů. Ležel ve stínu lípy, která musela vzdorovat náporům severského podnebí několik století. Na travnatém břehu odpočívala dnem vzhůru otlučená pramice.

Snad v kilometrové vzdálenosti ležel nejbližší ostrůvek, na němž se bělaly zdi nízkého domu.

Jediné okno srubu hledělo na jezero. Ke dveřím ze zašlých, sukovitých prken vedly dva schody.

Zaklepal jsem.

Nic se neozvalo.

Dveře postrádaly zámek, měly jenom petlici. Visela volně. Zaklepal jsem znovu a lehce zatlačil.

„Je tu někdo?“ Namáhal jsem se zbytečně. Odpověď nepřišla. Překročil jsem práh. Malé okno propouštělo málo světla. Uprostřed srubu stál těžký stůl s jedinou židlí, za ním krb a lůžko, pokryté kožešinou. Nad lůžkem police s knihami, poď oknem široká lavice. Na hřebících, zatlučených do trámů, viselo několik kusů oblečení.

Zaujal mě lehký zvuk. Pohyb za mými zády. Otočil jsem se.

Na fotografii vypadal mladší a statnější. Měl na sobě huňatý šedý svetr a odřené manšestrové kalhoty hnědé barvy. Ze snědé tváře vystupoval ostrý nos a dvojice jasně modrých, pozorných očí. Ruce skrýval za zády.

Pozdravil jsem a řekl svoje jméno, bylo mi však jasné, že jsem se stejným výsledkem mohl přeříkat mohamedánskou modlitbu. Ostražitě mě pozoroval.

„Hledám vás, pane profesore,“ řekl jsem.

„My se známe?“ zeptal se pevným, zvučným hlasem.

Připustil jsem opak. Připustil bych cokoli, protože jeho pravice svírala mohutný kolt. Smith and Wesson v pravém a nefalšovaném vydání. Nad tou zbraní by zajásali i pracovníci Muzea Divokého západu. Mně však do smíchu nebylo. Staré zbraně mají často překvapivě jemné spouště. Kdyby kolt spustil, udělal by do mého těla díru jen o málo menší, než je vstupní otvor silničního tunelu pod Mont Blankem.

„Kdy jste z toho kanónu posledně střílel?“ pronesl jsem statečně, ale hlasivky prozradily vnitřní neklid. Doufal jsem, že jenom mně.

„Dneska si možná vystřelím. Když nebudete poslušný. Posaďte se ke stolu a ruce natáhněte před sebe.“

„Přicházím jako přítel.“

„Přesto poslechněte. Přátele si vybírám sám. Ostatně, nemám jich mnoho,“ dodal s jemnou, ale slyšitelnou hořkostí.

„Máte. Třeba o nich ani nevíte. V Helsinkách žije vaše dcera.“

Do nehybné tváře se vloudil náznak zájmu. Hned se však vytratil. Podezřívavě mě pozoroval. S koltem v ruce si možná připadal nesvůj.

„Mluvil jsem s ní,“ snažil jsem se prolomit hráz nedůvěry. Vypadalo to, že je důkladně stavěná.

„Jak se jmenuje?“ začal s prověrkou.

„Anita.“

Kolt mi stále mířil na prsa. „Proč jste přijel na ostrov?“

„Tyto zbraně někdy spustí samy od sebe,“ upozornil jsem. Jestli žil na ostrově dlouho, mohl mít pořádně pocuchané nervy. S tím, co jeho odchodu z Helsinek předcházelo. Je to falešná iluze, že venkov uklidňuje a osvěžuje. Člověk zvyklý na rušný život ve městě brzy pociťuje tíseň, nudu, prázdnotu, neklid.

„Bojíte se?“

„Na světě je hezky.“

„Právě proto na vás mířím.“ Ze svého hlediska měl pravdu. Oba jsme měli pravdu. Jenomže kolt ovládal on, a tak momentálně vítězila jeho pravda. Jestli se skrýval před Yargarianem, měl jsem naději. Pokud byli jedna ruka, vyloučit jsem to nemohl, moje šance inklinovaly k nule.

„Přišel jsem neozbrojený.“

„Tvrdíte vy.“ Zase měl ze svého hlediska pravdu.

„Můžete se přesvědčit.“

„Jsem starý muž. Snadno byste mě přemohl, když revolver odložím.“ Přesto sklonil hlaveň. „Jak jste se dostal na ostrov?“

„Přivezl mě Eino Räsänen.“

„Co jste mu namluvil?“

„Že se známe. Také dostal stovku.“

„Moc si mě neceníte.“ Přes rty přejelo něco jako úsměv. Kratičký, prchavý záchvěv. „Nevadí. Proč jste za mnou přijel?“

„Dovolte mi otázku, pane profesore.“

„Poslouchám.“

„Skrýváte se na ostrově. Celý život jste prožil v Helsinkách, poznal jste řadu zemí. Při vašem povolání a zájmu o umění je náhlá ilegalita těžko pochopitelná.“

„Odešel jsem do penze. Jste reportér?“

„Ne.“

„Historik umění?“

„Vystudoval jsem příbuzný obor. To jsem byl o dvacet roků mladší a jenom příležitostně mi moje profese byla k užitku.“

Mlčky mě pozoroval. Snad opouštěl civilizaci s vědomím její neschopnosti zdárně vyřešit navršené problémy, nebo ztratil přesvědčení, že se může podílet na jejím utváření. Také se mohl vzdát pocitu odpovědnosti či odejít s pocitem viny. Ačkoli, Anitě jsem věřil dvě slova z deseti, Metsovaarovi sotva jedno, a ještě pouze částečně. Jak jsem profesora pozoroval, nevypadal na slabocha. Napadlo mě, že vyčkává příznivější konstelace událostí a sbírá síly k novému vzepětí.

„Co o mně víte?“ zeptal se zamyšleně.

„To nemohu shrnout do jedné věty.“

„Mám spoustu času. Dny. Týdny. Měsíce.“

„Můj čas je podstatně omezenější. Čím se na ostrově zabýváte?“

„Rybolovem a vzpomínkami.“

„Málo vzrušující.“

„Jsem starý a pohodlný. Možná pro lidstvo vymyslím něco potřebného. Nůž, zápalky, perpetuum mobile. Většina velkých objevů vznikla z lenosti.“

„Za tři hodiny… Pardon,“ mrknul jsem na hodinky, „za dvě a čtvrt hodiny mě pan Räsänen vezme na palubu poštovního člunu.“

„Nevezme,“ prohlásil rozhodně. „S tou nadějí se rozlučte.“

Před srubem zaduněly kroky. Vstoupil muž, kterého jsem zahlédl před stavením. Zblízka se zdál být ještě mohutnější. Ruce držel podle těla. Dlaně se silnými prsty se chystaly něco uchopit. Nepotěšila mě představa, že by objaly můj krk.

„Kdo je to?“ otázal se nevraživě. Pohostinnost mu byla cizí stejně jako profesorovi. Starý listonoš se zmýlil. Ti lidé vůbec nestáli o neznámé návštěvníky.

Profesor pokrčil rameny.

„Vyskoč,“ houkl Hannes Vasala. S nevalnou zručností mě prohledal. Potom mi sevřel ramena. Měl jsem dojem, že se jich zmocnily obrovské kleště. Nešetrně mě usadil na židli a zůstal stát za mými zády.

„Nemohli bychom si rozumně pohovořit?“

„Mám mu zavřít ústa?“ otázal se Hannes Vasala. Skoro se zdálo, že by mu svolení udělalo velké potěšení. „Zahlédla ho Lena. Jak se dostal na ostrov?“

„Člunem,“ řekl jsem, aby si uvědomil, že drží živého tvora.

„Tebe se neptám,“ dloubl mě do zad. Nechybělo mnoho a vyrazil mi dech. Situace se začala podobat scénce ze špatné komedie. Mohla se změnit v tragédii. Ta perspektiva mě lekala.

„Přijel s listonošem,“ konstatoval profesor a odložil kolt na lůžko. Ve Vasalově přítomnosti se cítil bezpečný. Přitáhl si ke stolu lavici a usedl proti mně. „Máte nějaké doklady?“

Podal jsem mu celou peněženku.

Věnoval pozornost především mému běženeckému pasu. „Podezřelé množství razítek. Je pravý?“

„Jako já.“

„O tom právě nemám jistotu,“ pronesl zasmušile. „Máte u sebe hodně peněz.“

„Potřebuji je,“ řekl jsem s rozhodnutím přejít k ofenzívě. Mohla znamenat první krok k záhubě, ale něco jsem zkusit musel. „Rád bych vám ukázal fotografii, kterou pan Vasala nenašel.“

„Můžete,“ svolil profesor. Opatrně vzal fotografii do ruky, potom dlouze pohlédl na muže za mými zády a zkoumavě na mne. „Inspektor Topelius z Oulu je o vaší cestě na ostrov informován?“

Otázka mě zaskočila. „Nejel jsem přes Oulu. Nocoval jsem v Kontiomäki. Pan Hakanen mě odkázal na Räsänena.“

„Hakanen,“ ozval se Vasala podrážděně. „Přivandrovalec. Investuje peníze do všeho, co slibuje zisk. Lidé ho nemají rádi. Hodně jsem o něm slyšel, a nebylo to nic dobrého.“

Profesor si pozorně prohlížel fotografii. „Porušil jste dohodu. Inspektor Topelius mě ujistil, že i pracovníci Interpolu se na mne budou obracet výhradně jeho prostřednictvím.“

„Musím vás zklamat. Nepatřím k Interpolu.“ Za jiných okolností bych se nabídnuté verze ochotně chopil. U Järvinena jsem však mohl uspět jedině upřímností. Moc věděl. „Mám úkol. Zatím ponecháme stranou, kdo mě úkolem pověřil. Mám odhalit organizaci, která se zabývá krádežemi uměleckých předmětů a jejích přepravou za oceán.“

„Možná mluvíte pravdu,“ připustil profesor. Ostře dodal: „Nebo jste podvodník. Druhá možnost je pravděpodobnější. Proč jste mě hledal právě v okolí Kontiomäki?“

„Mám u sebe jednu pohlednici.“ Podal jsem mu pohlednici získanou v Anitině bytě. „Povalovala se mezi starými časopisy. Přes autora snímku jsem se dostal k Oulujärvi. Náhodou jsem začal s pátráním v Kontiomäki. Zbytek už víte. Dostal jste se do spojení s členy organizace. Domnívám se, že bych od vás mohl získat informace, které mi usnadní pátrání. Kdybych uspěl a ti lidé byli usvědčení, pomohlo by to i vám.“

Dopřál si kratičkou pauzu. „Upozornil jsem policii.“

„To jsem nevěděl.“

„Nyní to víte.“

„Také vás policie mohla nastrčit. To by vysvětlovalo, proč se skrýváte.“

„Moje věc,“ vyhnul se přímé odpovědi.

„Rád bych znal podrobnosti,“ trval jsem na svém. Když jsem se dopracoval k úpatí, musel jsem se pokusit o zdolání srázu, ačkoli vypadal nebezpečně kluzce.

„Dříve se u vysokých domů budovala požární schodiště. V mém životě se požárním schodištěm stal tento ostrov. V Helsinkách jsem si v poslední době připadal jako voják v první linii.“

„Hrozilo vám nebezpečí?“

„Dvakrát jsem unikl o vlas,“ připustil klidně. „Proto jsem uposlechl vybídnutí, abych odešel do ústraní.“

„Vaše dcera mi nic takového neříkala.“

„Anita není do záležitosti zasvěcená,“ odpověděl. Znělo to smutně. „Vždycky se starala především o sebe. A o peníze. Nebožka žena ji vychovala do společnosti, nikoli pro společnost. Anitini známí mi nepřirostli k srdci.“

S chováním a přítelem jeho dcery jsem měl svoje zkušenosti. Nechal jsem si je pro sebe. „Myslíte Henrika Metsovaaru?“

„I jeho.“

„S Metsovaarou jsem mluvil. Je to zbabělec, pokrytec a prospěchář. Člověk s výraznou absencí charakteru.“

„Dobrý postřeh,“ pronesl profesor uznale, jako by zkoušel posluchače, který ho překvapil nepředpokládanými znalostmi. „Byl to špatný student a stal se z něho špatný člověk. Nebudete věřit, ale tohle spojení je vzácné. Jen malý počet vynikajících studentů si v životě dokáže zachovat rovnou páteř. Předpokládám, že znáte Metsovaarův podíl na mých nepříjemnostech.“

„Částečně,“ řekl jsem. „Jednal jste pouze s Metsovaarou?“

Chvíli se rozmýšlel, než odpověděl. „Říká vám něco jméno Lulander?“

„Ake-Nils Lulander,“ doplnil jsem.

„Na to jméno měl pas. Buď Metsovaarovi nevěřili, nebo ho použili jenom pro první kontaktování. Splnil svůj úkol mouřenína a vypadl ze hry. První obraz, který mi jeho prostřednictvím předložili, představoval diletantskou kopii. Později tvrdili opak. Domnívali se, že mě zaženou do kouta. Kvůli Anitě jsem s Metsovaarou nevyrazil dveře. Měl jsem to udělat. Lulander vytušil, že něco není v pořádku. Obrazy, které mi doručil, zmizely z mé pracovny, když jsem jel na policii. Asi mě sledovali. Během měsíce jsem dvakrát utekl hrobníkovi z lopaty.“

„Pro koho Lulander pracoval?“

„Vydával obrazy za vlastní majetek,“ odpověděl profesor způsobem, který naznačoval, že tomu tvrzení nikdy nevěřil.

„Policie Lulandera nezadržela?“

„Včas opustil Finsko.“

„Soukromým letadlem?“

Rozsah mých znalostí jej viditelně znepokojil. „Lulander zemřel. Také jistý Monroe. Netušil jsem, že ti dva jsou spojenci.“

„Proč se tedy dál skrýváte?“

„Policie soudí, že znám člověka, který pohybuje nitkami.“

„A znáte ho?“

„Neznám. Tedy… nemohu vyloučit, že jsme se někdy setkali. Ten záhadný neznámý to musí vědět lépe.“

Snad mluvil pravdu. Možná se mě pokoušel svést na nesprávnou cestu. Konečně, neměl důvod k přílišné důvěřivosti. Na Yargariana jsem se zeptat nemohl. Prozradil bych příliš mnoho.

„Kdy jste se setkal s Anitou?“

„Minulý týden.“

„Jak žije?“

„Prodává suvenýry.“

„Vím,“ odsekl nahněvaně. Nebylo jasné, na koho se zlobí. „Žije sama?“

„Člověk je družný tvor.“

„Kdo je to?“ naléhal.

„Darebák.“

„Jako obvykle,“ povzdychl tesklivě. „Anita má nepochopitelný talent vyhmátnout deklasované živly. Jeden čas žila s jakýmsi kazatelem. Potom přišel Metsovaara. Co vám provedl její poslední přítel?“

„Zaplatil jsem Anitě za tuto fotografii. Bohatě. Ten chlapík považoval odměnu za nedostatečnou a přepadl mě na ulici.“

„Uspěl?“

„Přežil to.“ Uchýlil jsem se k tvrzení, o jehož pravdivosti jsem nebyl docela přesvědčen. „Anita by uvítala váš návrat.“

„Myslíte?“ pronesl pochybovačně. „Tak mě napadá, vážený příteli, že vás stejně dobře mohli poslat, abyste mě zlikvidoval jako nepohodlného svědka.“

„Nemám v úmyslu zabíjet vás ani jiné lidi,“ řekl jsem pevně. „Přijel bych bez Räsänenova přispění, za tmy a nenápadně. Rozhodně bych nepřišel s holýma rukama. Ve vašem vyprávění vidím mezery, pane profesore. Pro organizátora krádeží neznamenáte nebezpečí, když nevíte, o koho se jedná. Proto soudím, že jste mi nepověděl všechno.“

„Přílišná důvěřivost se nevyplácí. A potom, váš názor se rozchází s míněním inspektora Topeliuse.“ Znovu šáhl po fotografii a prstem zakryl obličej Alberta Ouryho. „Setkal jste se s tímto mužem?“

„Třikrát,“ řekl jsem.

„Kde a kdy?“ Otázka zněla velice naléhavě. Důvod profesorova vzrušení mi unikal.

„V letadle z Paříže do Hamburku se vydával za kněze. Podruhé jsme se sešli na břehu Helgolandské zátoky. Měl smůlu a padl do rukou bandě pašeráků. Nevím, co pašovali. Chtěl jsem mu pomoci, ale přišel jsem pozdě. Byl mrtvý. To bylo naše třetí a poslední setkání.“

Profesor si nechal moje slova projít hlavou, pomalu se zvedl, přistoupil k oknu a zahleděl se na jezero. Po chvíli se obrátil a začal přecházet podle volné stěny. Pohyboval se jako člověk, který se náhle dostal na pokraj fyzických i psychických sil a postrádá jistotu, že si bude moci odpočinout. Zastavil se u lůžka a zvedl kolt. Děsivé ústí mi hledělo do obličeje.

4

Nedokázal jsem odhadnout, jaké myšlenky se honí za profesorovým vysokým čelem, musely však být hodně chmurné. Pobledl a ruka svírající zbraň se chvěla. Mně se svíral žaludek při pomyšlení, že by kolt spustil.

Hannes Vasala se za mými zády zneklidněně pohnul.

„Kdo vám svěřil tolik peněz?“ otázal se profesor.

„Můj klient.“ Promluvil jsem jako Perry Mason. Jenomže profesor asi mnoho Gardnerových románů nečetl a Hannes Vasala ještě méně. Znovu mi položil ruce na ramena.

„Musíte odpověď upřesnit.“ Slehnutí bičem. Křísnutí křemenem o křemen.

„Nemůžu a nechci. Nejsem Henrik Metsovaara.“

To byl pro Järvinena pádný argument. „Nejedná se o mou hlavu?“

„Ceníte ji příliš nízko.“

„Financuje vás soukromník, nebo organizace?“

„Organizace je přesnější označení,“ řekl jsem.

„Některá vláda?“

„Z peněz, které by mnohem účelněji posloužily na lidumilnější účely,“ připustil jsem. „Měli bychom spolupracovat. Netušil jsem, že vás tady ukrývá policie. Máte být něco jako korunní svědek?“

Neodpověděl, což znamenalo, že tu možnost nepopřel. „Proč bych měl spolupracovat právě s vámi?“

„Máme stejný cíl.“

„Nevím, jaký cíl sledujete. Mně také záleží na prostředcích, jimiž má být cíle dosaženo.“

„Mám odhalit člověka, který bandu zlodějů financuje. Podle některých informací se často zdržuje ve Finsku.“

„Vaše informace je spolehlivá?“ zeptal se starostlivě, ale měl jsem dojem, že myslí na něco jiného. Jako kdyby jeho zájem opadával a soustřeďoval se na vážnější, odtažitý problém.

„Na padesát procent,“ řekl jsem.

„Cena kradených obrazů je pro obyčejného smrtelníka fantastické. Tolik prostředků může vynaložit pouze mnohonásobný milionář, který si zároveň platí náležitou ochranu. Obvykle ji také poskytuje svým dodavatelům. Jak se mu chcete dostat na kobylku?“

„Zabývá se i jinou nekalou činností.“

„To víte, nebo hádáte?“

„Zase půl na půl.“

„Zavolám inspektora Topeliuse,“ zasáhl nečekaně Hannes Vasala. Z profesorova koltu se pravděpodobně zmocňovaly obavy i jeho. „Ať si přijede pro kořist.“

„Souhlasím,“ řekl jsem pevně. Nic jiného mi nezbývalo. Ti dva nevypadali na lidi, kteří by se dali umluvit.

Vasala se zastavil u dveří. „Zvládneš ho, Aimo?“

„Spolehni se,“ odvětil profesor a zamával koltem, jako kdyby držel plnicí pero. Ruka se mu už tolik nechvěla. „Abyste rozuměl, v každé usedlosti mají vysílačku pro případ nouze. Zejména v zimním období se uplatní.“

„Moudré opatření,“ uznal jsem bez valného nadšení. Očekávaly mě trudné hodiny. Nepochyboval jsem, že policie najde spojnici se smrtí Eily Taminenové. Když budu mít hodně štěstí, posadí mě do prvního letadla.

Tvář Alberta Ouryho přitahovala profesorův pohled jako silný magnet pár hřebíčků. „Povězte mi ještě něco o jeho osudu,“ požádal přiškrceným hlasem.

„Trochu mě mátl.“ Uvědomil jsem si, že to dosud platí.

„Jak zemřel?“

„Na vlastní neopatrnost.“

Odpověď profesora popudila. Volnou rukou udeřil do stolu. „Nechoďte kolem horké kaše.“

„Zemřel na střelnou zbraň. Neměl jsem čas ani chuť zkoumat podrobnosti. Musel jsem se rychle vytratit, abych neskončil stejně.“

Něco si přebíral. Kolem úst naskočily dvě ostré kolmé vrásky. Ruka s koltem klesla. Bez větších obtíží jsem se mohl koltu zmocnit. Nechtěl jsem. Profesor vypadal nesmírně nešťastně. Také by to nemělo smysl. I kdybych se dostal z ostrova, daleko bych nedojel.

Seděli jsme mlčky. Profesor stále upíral pohled na fotografii. Zmocňoval se mě nepříjemný pocit, že jsem svým příchodem otevřel zacelenou ránu.

Slunce se posunulo k západu. Štěrbinami mezi trámy pronikaly šikmé paprsky, v nichž se chvěl jemný prach.

Hannes Vasala zadupal na schodech. Neunikla mu profesorova sklíčenost. „Topelius odletěl na Kontiomäki. Vyšetřuje nějakou vraždu.“

Profesor zvedl hlavu, jako by jej Vasalův příchod vyrušil ze spánku. „Vraždu? V Kontiomäki? Konečně, proč ne. Lidé se stále silněji podobají dravcům. Hannesi, zavezeš našeho hosta k autobusové zastávce.“

„Mohu jet s panem Räsänenem,“ řekl jsem. „Ještě to stihnu.“

„Řekl jsem k autobusové zastávce.“ V profesorově hlasu zazněl rozhodný tón. Jednal se záměrem, který jsem nemohl ani tušit.

Hannes Vasala z profesorova rozhodnutí radost neměl, ale trochu se mu ulevilo. Asi jej trápilo pomyšlení, jak mě uhlídá, když inspektor Topelius není k dosažení.

Uvažoval jsem, zda bych neměl Kontiomäki opustit. Pokud možno nenápadně. Kde dojde k vraždě, tam se rojí policisté. Rozhazují sítě. Často naslepo a nejednou polapí tučnější kořist, než po jaké sahali. I to je součástí systematické policejní práce. Jenomže mi chyběla jistota, zda Kaarina nezměnila rozhodnutí a nezůstala v motelu.

Vyšli jsme před chatu.

Profesor Järvinen se zastavil, založil ruce za záda a zahleděl se na klidnou jezerní hladinu. Připadal mi jako ztracený, opuštěný chodec na nekonečné pláni, zahalené věčnou tmou. Bez obzoru, bez světla, bez cest, bez zvuku. Ubíral se daleko do minulosti. Z nehybného obličeje tryskalo utrpení, kterému jsem nerozuměl.

Konečně mě zase vzal na vědomí. „Každá mladá generace chce vzít svět do vlastních rukou. Nedbá rad, nedbá varování. Téměř vždycky si popálí ruce.“

Mlčel jsem, neboť slova patřila něčemu z jeho života.

„Nejopatrnější jsou ryby, které už pocítily háček,“ pokračoval.

Stále jsem nenacházel vhodnou odpověď.

„Najděte ty lidi. Vyhledejte inspektora Topeliuse. Obraťte se na něho mým jménem. Poskytne vám pomoc. Telefonní číslo najdete v seznamu.“

„Udělám to,“ slíbil jsem.

Pohlédl na mne zkoumavým, hodnotícím pohledem, otočil se a s rukama za zády se vzdaloval podle břehu.

Vasalův motorový člun vydával dutý, nepravidelný zvuk. Během jízdy nepromluvil. Vysadil mě u polorozpadlé prkenné boudy a Vysvětlil cestu k zastávce.

„Kdy autobus pojede?“

„Stihnete ho. A profesora vynechte. Nikomu neprozraďte, kde žije. Zejména nyní. Potkala ho velká bolest. Na ostrov už nejezděte. Nikdy.“ Nedíval se na mě. Pozoroval hladinu. V dálce se objevil malý pohyblivý bod. Možná to byl Räsänenův poštovní člun.

„Když jsem profesora našel já,“ řekl jsem, „mohou jej objevit i druzí.“

„Neobjeví,“ namítl rozhodně.

Samozřejmě. Kdybych se na ostrov vrátil večer, našel bych pouze prázdný srub. V okolí leželo příliš mnoho ostrůvků, na kterých žijí mlčenliví obyvatelé. Jenom jsem měl obavu, zda profesor ještě bude ochoten hrát si na nezvěstného. Řekl jsem to Vasalovi.

Dlouze na mne pohlédl, potřásl hlavou a ukázal mi záda. Člun se rychle vzdaloval. Čekal jsem, zda se otočí. Pochopitelně to neudělal.

Odcházel jsem s pocitem zklamání. Profesor Järvinen mi jistě neřekl všechno, a co mi řekl, nemusela být stoprocentní pravda. Sliboval jsem si od rozhovoru větší užitek. Něco napověděl, ale byl to nejasný signál lodní sirény utopené v mlze. Náznak. Přiznání možnosti, že existuje cesta. Bez udání směru. Žádný výrazný krok vpřed.

5

Silnice kličkovala mezi lesy a poli, tiskla se k mlčenlivým zátokám. Autobus byl téměř prázdný. Mladý řidič s narezlými kučerami si tiše, melodicky hvízdal. Konečně se zaleskly střechy Kontiomäki. Zapadající slunce je polilo purpurovou barvou. Vystoupil jsem na okraji městečka. V malé, špatně větrané jídelně jsem zahnal hlad.

Saab stál na svém místě jako zapomenuté dítě. Vstoupil jsem do poštovní budovy a zavolal do Oulu.

„Topeliusová.“ Ženský hlas. Vibrovala v něm tlumená radost.

„Promiňte, že obtěžuji. Pan Topelius je doma?“

„Ne.“ Ani se nesnažila zastřít zklamání. „Kdo volá?“

Zavěsil jsem. Jako alibi dotaz postačil, kdyby se někdo zajímal, zda jsem uposlechl profesorova příkazu. Nemohl jsem vyloučit, že inspektora někdy později nevyhledám.

U přepážky seděla žena s trpkými rysy. Hleděla na mě s nenávistným, trochu bojácným výrazem. Náhodný pozorovatel si mohl myslet, že jsem v nedávné době krutě ublížil její kočce. Možná považovala všechny návštěvníky pošty za obtížný hmyz.

Nad odřeným pultíkem se skláněl dlouhán v kostkované čepici a rozvážně vyplňoval peněžní poukázku.

„Pan Räsänen už odešel?“ obšťastnil jsem úřednici dotazem.

„Ještě se nevrátil,“ odsekla nepřátelsky. „Co mu chcete?“

„Rád bych mu poděkoval,“ řekl jsem sladce. „Vyřiďte, že jsem se dostal do města sám.“

„Vyřídím.“ Stále na mě hleděla s obavou, že vytáhnu nůž. Zadívala se na chlápka v čepici, který dopsal, zastrčil poukázku do kapsy a pomalu se loudal ven.

Projel jsem Kontiomäki, minul letiště a zajel na parkoviště. Vozů jako máku, jinak však všude kolem vládl nehybný klid. U vchodu do motelu postávali dva muži s dychtivými výrazy loveckých psů, připravených vyrazit za kořistí. Neměl jsem pochybnosti o způsobu, jakým si vydělávají na chleba, nájemné a televizní poplatek. Vyhlíželi mladě, zdatně a nezkušeně. Ostentativně se ke mně obrátili zády a hlasitě komentovali hasnoucí západ slunce. Tonulo ve vodě uprostřed jezera. Pro ně to musel být všední výjev.

Připadal jsem si jako to slunce. Oběma nám nebylo pomoci.

Přijelo taxi. Vystoupil dlouhán v kostkované čepici, protáhl se a věnoval pohled jezeru.

V recepci nikdo nebyl. Mrknul jsem do poličky. Klíč od Kaarinina pokoje stále scházel. Měl by tam být, protože jsem oba pokoje zaplatil na tři dny.

V zadním rohu haldy stál samoobslužný stojan s miniaturními, přesně vyvedenými modely osobních i nákladních aut, autobusů, motocyklů, lodí i různých stavebních strojů. Prohlížel si je šilhavý člověk. Šilhal totiž po mně.

Hned vedle prodávala noviny a tabákové výrobky dívka s pihovatým obličejem a umně rozcuchanými vlasy. Předchozího dne měla zavřeno. Koupil jsem si Helsingin Sanomat, oulské noviny Kaleva a oranžové formky. Vrátila mi drobné, aniž vyslovila jedinou slabiku. Na jejím čele se perlily kapičky potu, ačkoli v hale bylo příjemné chladno. Napadlo mě, že bych mohl zavolat na letiště. Nebo přímo do Helsinek. Přesvědčit se, zda Kaarina dorazila domů. Ti nenápadně nenápadní lidé kolem mě od toho odradili.

Prošel jsem spojovací chodbou a zaklepal na dveře Kaarinina pokoje. Nic se neozvalo. Stiskl jsem kliku. Zamknuto.

Odemkl jsem svůj pokoj a stanul tváří v tvář člověku ve skořicovém saku a šedivých kalhotách. Bílý límeček zdobil pečlivý uzel béžové kravaty. Plavé vlasy rozdělovala pěšinka. Knírek a bradka mu měly dodávat důležitosti, vypadaly však víc jako neúspěšný pokus o potlačení mladistvého vzhledu. Měl inteligentní, pozorné oči, které si mě pečlivě prohlížely.

U okna stál druhý muž. Sto kilogramů živé váhy. Černá blůza ladila se světle modrými kalhotami. Oči skrýval za tmavými brýlemi. Holou lebku vroubily chomáčky šedivých vlasů. Na levé tváři měl malou náplast. Na rtech lpěl sardonický úsměv.

Nelíbili se mi.

Naše pocity byly nepochybně shodné, protože blondýn mi mířil na žaludek pistolí. Podařený den. Kdekdo toužil po příležitosti prásknout si do mě. Životního optimismu to rozhodně nedodávalo.

„Ruce,“ houkl vazoun a svižně přešel pokoj.

Poslušně jsem je zvedl.

Prohledal mě podstatně zručněji než Hannes Vasala. Odborně. Měl v tom praxi.

Blondýn zasunul ruku pod sako. Vrátila se bez pistole. „Posadíme se?“ pronesl rezervovaně, jako bychom představovali zástupce nepřátelských táborů, kteří přišli podepsat smlouvu o kapitulaci, aniž by měli jasno, kdo z nich se stane vítězem.

„Rád,“ řekl jsem. „Mám za sebou únavný den.“

„A dramatickou noc,“ poznamenal útočně vazoun. Pečlivě si rozdělili úlohy. Prolistoval můj pas, prohlédl peněženku, klíčky od saabu vzal k sobě, ostatní předměty pohrdavě odhodil na lůžko. Našpulil ústa nad průkazem agenta Schwarzova podniku. Vasalovi unikl stejně jako fotografie. Nenosil jsem ho v peněžence.

Přistrčili mi křeslo, sami usedli na židle a hleděli na mě jako na zjevení.

„Jsem inspektor Topelius,“ představil se konečně blondýn a ukázal mi odznak. Mohl reprezentovat cokoli. Neznal jsem způsob, jakým se prokazují finští policisté.

„Zajímavá náhoda,“ řekl jsem. „Před třiceti minutami jsem vám volal do bytu. Profesor Järvinen mě požádal, abych se s vámi spojil.“

Vzal moje tvrzení jako samozřejmost. Možná se již domluvili vysílačkou. Ukázal na vazouna. „Komisař Leppenen z policejního ředitelství v Helsinkách.“

„Těší mě,“ lhal jsem s úsměvem. Zajímalo mě, proč se obtěžoval cestovat do Kontiomäki. Kdyby mě chtěli mít pod zámkem, nekonverzovali by se mnou v motelovém pokoji.

„Ale, ale,“ protáhl Leppenen jízlivě. „Vás přece nikdy nemůže těšit setkání s policistou. Musíte mít hrůzu z každého strážníka na křižovatce. Co hledáte v tomto poklidném koutu naší země?“

„Profesora Järvinena.“

„Důvod?“

„Soukromý.“

Pozoroval svou levou dlaň, jako by tam měl napsané otázky, na které neznal odpovědi. „Profesor žije delší dobu v ústraní. Místo jeho pobytu znal velice úzký okruh zasvěcených. Kdo umožnil spojení vám?“

„Našel jsem profesora sám.“

„Rozveďte to.“ Trochu se předklonil. Sundal si brýle. Snad na mě chtěl lépe vidět. Měl nezdravě nateklá víčka, zarudlé oční koutky a krvavá bělma. Vrátil brýle na oči.

Vyjmenoval jsem osoby, které mně umožnily najít profesora.

„Vyznáte se,“ konstatoval Leppenen suše, ale určité uznání jsem postřehl. Všechna uvedená jména mu zřejmě něco říkala.

„Mám jistou praxi,“ řekl jsem. Jistě věděli svoje. Prohlédli si můj kufr, našli oba falešné pasy. Udělal jsem dobře, když jsem část vybavení odstranil.

„Škála vašich zkušeností je úměrná vaší chladnokrevnosti a bezohlednosti,“ pokračoval komisař studeně. Mohl se domnívat, že narazil na teroristu, hledaného celým civilizovaným světem, a zadoufal v závratnou kariéru.

„Přeceňujete moje odborné kvality,“ řekl jsem s mírnou dávkou sarkasmu.

„Kdy jste přicestoval do Finska?“ zasáhl do rozhovoru inspektor Topelius. Mnul si bradku, jako kdyby mu překážela.

Řekl jsem mu to.

„Odkud?“

„Z Hamburku. Letadlem přes Kodaň.“

„Jaký je účel vaší cesty?“

„Fádní. Podezření z manželské nevěry. Jde o jistého Heinricha Königa z Hannoveru. To je samozřejmě oficiální verze. Ve skutečnosti jsem měl navázat spojení s profesorem Järvinenem.“

„Kdo vám v Helsinkách poskytl přístřeší?“

„Hotel Academica.“

„A v den příjezdu?“

„Vidím, že máte přesné informace,“ vyhnul jsem se odpovědi.

„Znáte Eilu Taminenovou?“

„Znal jsem ji.“

„Proč o ní mluvíte v minulém čase?“

„Zemřela.“

„Měl jste se přihlásit na policii,“ vyštěkl Leppenen ostře. „Znáte vraha?“

„Neznám.“

„Obdivuji váš klid,“ prohlásil zavile. „Vraždu vám můžeme připsat.“

„Nedokážete mi žádnou vraždu, protože jsem nikoho nezabil,“ řekl jsem klidně. Dalo mi to dost námahy.

„Třeba dokážeme.“ Krátce pohlédl na svého kolegu. „K Taminenové se ještě vrátíme. Později. Experti soudí, že pachatelem vraždy je levák.“

„Četl jsem noviny.“

Přezíravě mávl rukou. „Novináři nevědí všechno. Na krku zavražděné našli prokazatelné stopy laku na nehty. S kým jste přicestoval do Kontiomäki?“

„S Kaarinou Mononenovou.“

„Kdo je to?“

„Fotografka.“

„Odkud?“

„Bydlí v Helsinkách. Foto-studio Söller.“

„Jak jste se seznámili?“

Pověděl jsem jim o pohlednici, kterou jsem našel v bytě Anity Järvinenové. „Kaarina mi pomohla najít autora snímku.“

„Ukažte tu pohlednici,“ požádal Leppenen.

Ukázal jsem na předměty, ležící na lůžku.

Nepohnul se. „Kde se Mononenová zdržuje nyní?“

„Vrátila se domů.“

„Proč?“

„Na tuto otázku nemohu odpovědět.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Neznám důvod. Pouze se domýšlím. Kaarina je senzitivní a náladová žena. Nedokázali jsme se sblížit. Ráno jsem našel pod dveřmi vzkaz, že se vrací ranním letadlem.“

„Vrátila se?“

„Nevím, zda skutečně odletěla. Volal jsem na letiště. Jméno Mononenová nebylo v seznamu cestujících. Start letadla pro mlhu odložili. Nemůžu vyloučit, že zvolila jiný dopravní prostředek. Vzkaz jsem položil na stůl.“

„Četli jsme ho. Rukopis Kaariny Mononenové je však diametrálně odlišný,“ oznámil inspektor Topelius chladně. „Zvedněte se, něco vám ukážeme.“

Vedli mě mezi sebou jako nebezpečného zločince. Chodba byla prázdná. Komisař otevřel dveře Kaarinina pokoje. Přes jeho vysokou, ramenatou postavu jsem mnoho neviděl. Udělal náhlý půlobrat a otevřel mi výhled.

Kaarina ležela na podlaze. Z obličeje zmizel všechen půvab. Kolem krku měla pevně staženou smyčku.

6

Smysl věcí začíná unikat v okamžiku, kdy situace počne přerůstat hranice schopnosti pochopit vývoj událostí. Kaarinina smrt se mi v první chvíli jevila jako absolutně nesmyslná. Absurdní. Nepochopitelný, tragický omyl.

Nebo další past na mne. To už byla střízlivější myšlenka.

„Kdy jste ji viděl naposled,“ zaútočil komisař Leppenen hrubě a tvářil se jako hladový vlk nad uloveným jehnětem.

Řekl jsem mu to.

„Odešla do pokoje před vámi?“

„Mládenec v recepci ji musel vidět.“

„Viděl. To ovšem nic neznamená. Navštívil jste ji v průběhu noci?“

„Nikdy jsem v tomto pokoji nebyl.“ Museli to vědět. Jistě sejmuli otisky prstů. Vyšetřování vraždy má svůj rituál, v němž nelze nic opomenout.

„Podle předběžného odhadu lékaře zemřela mezi půlnocí a druhou hodinou ranní. Co jste v té době dělal?“

„Spal.“

„Máte svědky?“ vystřelil Leppenen další otázku.

Neodpověděl jsem.

Inspektor Topelius se odvrátil, aby skryl pobavení, a spěšně vyšel na chodbu.

Komisař mě dostrkal zpátky do mého pokoje. Natočil do sklenice vodu, napil se, vrátil skleničku na polici a chvilku si v zrcadle prohlížel oči, než je znovu zakryl brýlemi.

Iniciativy se chopil inspektor Topelius. „Jaký byl váš vzájemný vztah?“

„Prožili jsme noc na ostrůvku, který zdědila po strýcovi. Každý v jiné místnosti. Jeli jsme kus cesty v jednom voze. S komplikacemi. Její chování svědčilo o psychické labilitě. Už během cesty začala uvažovat o návratu.“

„Pozval jste ji?“

„Ano.“

„Chápu,“ přisvědčil Topelius, jenž se z těch dvou zdál bystřejší. „Osamělý muž je nápadný.“

„Řečičky,“ zabručel komisař Leppenen. „Vysypte všechno o Mononenové.“

„Ateliér zdědila po strýcovi. Horovala pro abstraktní fotografii. Za rozhodující považovala kompozici prostoru. Zaměstnávala příležitostné fotomodelky a Blombergovou, jejíž postavení v ateliéru mi není zcela jasné. Také dva staré pány, které jsem nepoznal.“

„Zase řečičky! Nás zajímá vazba Mononenové na profesora Järvinena. Kvůli němu jste přece přijel do Finska!“

„Žádná vazba neexistuje.“ A hned jsem se opravil: „O žádné vazbě na profesora nevím.“

„Ale jděte,“ pronesl Leppenen přezíravě. „Máme ateliér na mušce od začátku případu. Také vilku Fily Taminenové. Trpělivě jsme čekali, kdy se něco semele.“

„To znamená, že znáte osobu, která Taminenovou zavraždila,“ řekl jsem.

„V jedné věci jsme na tom stejně. Malé rybky nás nezajímají, protože musíme polapit jednu velkou rybu. Před šesti měsíci se nám jeden šikula utopil v jezeře blízko Savonlinny. Potom jste se na scéně objevil vy a všechny nadějné stopy jsou najednou v pekle.“

„Lituji,“ řekl jsem. „Kdo to byl, ten šikula?“

„Také přiletěl z Hamburku jako agent Schwarzovy agentury.“ Ukázal na moje zavazadlo. „Měl podobný kufr jako vy. Tři pasy, tři řidičské průkazy, hodně peněz. Stejnou značku na pistoli. Stejné tlumiče.“

V půlminutě ticha jsme na sebe hleděli jako bloudící, jimž někdo udal správný směr tak náhle, že nemohou uvěřit.

„Nezjistili jsme cizí zavinění,“ pokračoval komisař „Možná vás měl potkat stejný osud.“

Pokud mluvil pravdu, vyjasnila se stěžejní otázka. Poslali mě do Finska, aby získali jasno o smrti mého předchůdce. Nepochyboval jsem ani sekundu, že získali poznatky přímo z Paříže. Jenomže někdo neznámý radikálně přeťal lano. Odstranil Taminenovou i Kaarinu. Zůstal jsem pěšákem na šachovnici, kde zbyl už jenom protivníkův král. Nevěděl jsem, na kterém poli stojí. To všechno za předpokladu, že komisař Leppenen mluvil pravdu.

Trpělivě čekali, s čím přijdu.

„Adresu Eily Taminenové jsem dostal v Hamburku. Ke Kaarině jsem se dopracoval nezávisle přes pohlednici, získanou v bytě Anity Järvinenové.“

„Nezmínila se o žádné pohlednici.“

Blufoval. Jestli už dokázali Anitu vyslechnout, mohla jim povědět málo nového. „Neví, že jsem si pohlednici vypůjčil. Ležela mezi starými časopisy. Její přítel se zdržoval v koupelně, Anita mi hledala nějaké fotografie.“

„Rozbil jste mu nos,“ obratně vybruslil z choulostivé situace. „Jméno Lulander vám jistě nezní nově.“

„Zahynul při leteckém neštěstí. Proč letěl na Blízký východ?“

Komisař rozhodil rukama. „Nemáme tušení.“ Vypadalo to na velice spontánní odpověď.

Vzpomněl jsem si na renaulta parkujícího u meilahdenského mostu. „Vy jste Kaarinu sledovali?“

„Máme napíchnutý telefon všech zaměstnanců ateliéru. Samozřejmě legálně. V domě se patrně ukrývaly kradené obrazy,“ vysvětloval komisař s velkou neurčitostí a podezřelou sdílností. „Mononenová o tom musela vědět.“

„Řekl jste — patrně.“

„Poslyšte, nechtějte si s námi vyměnit role. Náš chlebíček je náramně perný.“

„Také to nemám jednoduché,“ řekl jsem. „Každou chvíli narazím na nějakého policistu. Co s tou záležitostí měla společného Eila Taminenová?“

„Občas u ní bydleli zajímaví lidé,“ odpověděl pohotově. „Podezřelí lidé. Třeba ten člověk, který se utopil. Stačí?“

„Naprosto,“ přisvědčil jsem. Po zádech mi přejela jakási mrazivá ruka. Měl jsem jich plné zuby. Hlídali vilku Eily Taminenové. Znali tedy pachatelku, pokud jsem mohl věřit v pravdivost jejích údajů. Muži si obvykle nehty nelakují. Kaarina nemusela zemřít, kdyby licoměrně nečekali, že se dostanou o krůček blíž k ústřední postavě dramatu. Yargarian jim musel působit spoustu starostí. Finsko není tak zalidněná země, aby nedokázali vypátrat jednoho cizince. Někde v pozadí doutnala jiskra a hrozila přerůst v obrovský požár. Asi se ho báli rozdmýchat. Důvod mohl být jediný. Politika. A velké peníze. Dvě spojité nádoby. Dvě obrovská, do sebe přesně zapadající ozubená kola, proti nimž je život jedné fotografky podružnou záležitostí. Nebo smrt. Vyšší zájmy jim svazovaly ruce. Takže nešlo jenom o kradené obrazy.

„Mononenová ochotně přijala vaše pozvání k výletu. Měla tak zajištěný dokonalý přehled o vašich pohybech. Tady v Kontiomäki její úloha skončila,“ rozvíjel komisař Leppenen další úvahu. „Chytil jste správnou stopu.“

„Vaše tvrzení má mezeru,“ řekl jsem. „Proč by Kaarinu zabíjeli, kdyby jim hlásila moje pohyby?“

„Našel jste profesora Järvinena. Už ji nepotřebovali.“

„Za současné situace hrozí profesorovi nebezpečí.“

„Naše starost,“ pronesl klidně inspektor Topelius. „O profesora se postaráme. Kdo ještě znal směr vaší cesty?“

„Jenom lidé kolem Kaariny,“ připustil jsem.

„Tak vidíte.“

„Místo profesorova pobytu může znát i jeho dcera.“

„Na tu klidně zapomeňte.“

„Henrik Metsovaara,“ uvedl jsem další jméno.

„Nula. Také na něho dojde, až sklapne past.“

„Vy,“ řekl jsem.

„Nás vynechte,“ vybuchl hněvivě komisař Leppenen.

„Zvažuji všechny možnosti. Jestli se na mě někdo zaměřil, neunikl mu renault, žlutý fiat…“

„Nikdo jiný vás nesledoval. Zaměstnáváme zkušené a spolehlivé lidi,“ pronesl již klidněji. „Cestou do Turku jste dal deset marek jednomu sanktusákovi.“

„Potvrdil, že Albert Oury navštěvoval ten podnik.“

„Kde jste se poznali?“

„V letadle z Paříže do Hamburku.“ Připadal jsem si jako gramofonová deska. Kolikrát jsem už to jméno vyslovil, a vždycky vyvolalo reakci jako odjištěný granát. Před nimi jsem Alberta Ouryho jmenoval prvně. Vůbec to s nimi nehnulo.

„Mluvil jste o něm s profesorem Järvinenem?“ otázal se inspektor Topelius starostlivě a vyměnil si s helsinským kolegou dlouhý pohled. Obsahoval obavy a nejistotu. Jako kdybych mluvil o rozsáhlém požáru, k jehož likvidaci neměli dostatečné vybavení.

Přisvědčil jsem.

„Jak profesor reagoval?“

„Byl velmi skleslý.“

Věnovali pár sekund úvahám. Vyměnili si další pohledy. Potom spustil komisař. „Tomu člověku se podařilo proniknout do gangu. Mezi spodinu, která provádí špinavou práci. Postupně odhaloval článek za článkem. Po Lulanderově smrti se řetěz zastavil u Eily Taminenové. Věděl, že stopa vede do Hamburku.“

Uvědomil jsem si, že držím cennou kartu. Mohla mi prospět, a mohla mě položit na lopatky.

„Ten člověk ovšem zmizel,“ řekl jsem opatrně.

Moje prohlášení jim vzalo dech. První se vzpamatoval inspektor Topelius. „Osud Alberta Ouryho nás mimořádně zajímá.“ Znělo to jako prosba. Dosavadní agresivita se vytratila.

„Viděl jsem jeho tělo.“ Poslechli si příběh, který se podobal pravdě jako kopací míč železné kouli. Oba předměty mají stejný tvar. Obsah si zkontrolovat nemohli.

„Kdo ho zabil?“

„Nevím. Udělal chybu.“

„Jakou chybu?“

„Nechal se chytit,“ řekl jsem, aniž bych vysvětlil vlastní podíl viny. Nebyla vhodná chvíle dráždit jejích fantazii. Hrozila mi hromada potíží. Pravda se mohla proměnit v těžké závaží.

„O Norbertu Schwarzovi víme hodně,“ pokračoval komisař. „Je agentem tajné služby jedné velmoci. Proto v nás vzbuzuje podezření váš průkaz.“

„Jenom jedné?“ nedbal jsem poslední věty.

„Trefil jste hřebík na hlavičku,“ připustil benevolentně. „Schwarzovi lidé vykonávají podřadnou práci. Najednou se zapletli do vysoké hry.“

Družně jsme mlčeli.

Inspektor Topelius si rozpačitě mnul dlaně. Když na mne pohlédl, seděl v jeho očích stejný smutek, jaký mě zarazil u profesora Järvinena.

„Albert Oury byl můj spolužák a výborný kamarád,“ pronesl stísněně. Byla to definice, která něco prozradila, a hodně zatajila. Zajímalo mě, zda také nebyl jeho kolegou. Nezeptal jsem se.

„Sentimentalita nepatří k naší profesi,“ reagoval komisař Leppenen podrážděně. „Dostal se blízko k cíli. Neměl právo hazardovat.“

Odvaha a hazard k sobě mají hodně blízko. Věděl jsem to a věděl to i inspektor Topelius. Přesto přijal výtku bez mrknutí. Velice tiše pravil: „Pod jménem Albert Oury vystupoval syn profesora Järvinena.“

7

V sousedním pokoji nastal ruch. Na chodbě zněly kroky. Po několika minutách všechno utichlo. Kaarina nastoupila poslední cestu do chladných, nepřívětivých prostor prosektury.

Topelius vytušil moje myšlenky. „Jaká byla — jako žena?“

„Chladná.“

„Měla důvod,“ poznamenal chápavě. „Trauma. V patnácti letech ji znásilnila skupina chuligánů. Cizinci, což je vedlejší.“

„Mám několik otázek,“ řekl jsem. „Odpovíte mi?“

„Zkuste to,“ souhlasil inspektor. „Neslibuji, že dostanete odpověď.“

„Vaši lidé se na mne v Helsinkách přilepili.“

„Nebyli to moji lidé,“ odvětil Topelius opatrně. „Pod dohledem jste ovšem byl.“

„Kdy jste zjistili, že jsem se ubytoval právě tady?“

„Před devatenáctou hodinou.“

„Hlídali celou noc?“

„Když jste oba zhasli, usadili se ve voze na parkovišti. Pršelo.“ Bezmocné gesto doprovodilo další větu. „Nemohli stát na chodbě.“

„Všímali si ostatních hostů?“

„Částečně. Zaznamenali čísla aut a osobní data všech nocležníků, kdybyste snad mezi nimi hledal spojení. Kolem půlnoci padla mlha. Snadno jim někdo mohl proklouznout.“ Sebekriticky dodal: „Podcenili jsme nebezpečí.“

„Nechali jste událostem volný průběh,“ řekl jsem vyčítavě. „I nečinnost může přinést užitek. Kdo se první pohne, upoutá pozornost. Doufali jste, že zpanikaří protivník.“

Mlčeli, tváře jako vyřezané ze dřeva.

„Jména hostů jste prověřili?“

„Bez pozitivního výsledku.“

„Personál?“

„Ani stín podezření.“

„Auta?“

„Jeden vůz měl falešné číslo,“ odpověděl Topelius.

„Tmavá cortina?“ pokračoval jsem, dokud mi dopřávali zelenou.

„Černá,“ přitakal Topelius trochu udiveně. „Vaše všímavost mě překvapuje. Odjela se dvěma pasažéry. Muž seděl při večeři u vašeho stolu. Kaarina Mononenová jej znala?“

„Vyloučit to nemohu. Vedl divné řeči. Něco z nich snad bylo určeno pro Kaarininy uši.“ Stručně jsem zopakoval obsah rozhovoru.

„Předstírali, že se neznají?“

„Večer jsem to považoval za samozřejmé. Kdo s ním seděl v cortině?“

„Starší žena.“ Kratičce na mne pohlédl. „Popis neurčitý. Na křižovatce odbočili k jezeru. Na protějším břehu stojí kemp.“

„Kdo objevil Kaarinu?“

„Vás ráno ztratili v mlze. Když nevycházela z pokoje, nahlédli oknem.“

„Proč jste ji neodvezli dříve?“

„Čekali jsme na soumrak. Majitel motelu se domnívá, že onemocněla. Pro tělo přijela sanitka. Moc nám nevěří, ale ani on nestojí o pozornost novinářů a veřejnosti.“

„Kaarininu smrt dlouho tajit nemůžete.“

„Stačí čtyřiadvacet hodin,“ odpověděl jistě.

Něco mi nehrálo. „Jak to bylo s profesorem Järvinenem? Je přece běžnou praxí, že fotokopie potvrzení o pravosti se umísťují na zadních stranách obrazů.“

„I potvrzení o pravosti je možné zfalšovat. Stalo se, že zloději prodali kopii jako originál a s originálem klepali u dalších dveří.“

Neřekl mi nic nového.

Nastalo velké mlčení.

Konečně se chopil slova komisař Leppenen. „Nemůžeme vám dokázat porušení finských zákonů. S přimhouřením očí. Mezi námi, ochotně bych vás posadil do nejbližšího letadla směřujícího za hranice.“

„Nemáte důvod k vyhoštění.“

„Stačil by obsah vašeho kufru,“ připomenul s přísnou tváří. „Jistě uznáte, že turisté necestují s podobným vybavením.“

„Zatím jsem nic nepoužil.“

„Kromě pasů,“ zaťal drápek do bolavého místa. „Také jste neohlásil smrt Eily Taminenové.“

„Jste bystrý muž,“ připojil inspektor Topelius. Netajil, že mu to pomyšlení dělá starost. Měl však i jiné. Rádi by si posvítili na temná pole, za nimiž vězela důležitější záležitost. Potřebovali člověka, který ochotně nastaví kůži. Proto ta tolerantnost.

Napadlo mě, že může přijít doba, kdy mi hodí na krk obě vraždy. Na výsledku pátrání mohla záviset jejich kariéra. Jistě věděli víc, než zatím prozradili. Možná i o Yargarianovi, ačkoli jeho jméno nepadlo. Scházely jim důkazy, nebo odvaha zasáhnout. Zákony jsou krásná věc, někdy však trochu svazují ruce. Stejně jako vyšší zájmy.

„Neskončím jako Kaarina?“

„Vyloučit to nemůžeme,“ prohlásil Leppenen. Sňal si brýle a mnul bolavé oči. „Měl bych ležet v nemocnici. Odešel jsem na revers.“

„Stanu se terčem,“ řekl jsem.

„Tím jste celou dobu.“

„Znáte dívku, jejíž křestní jméno zní Kerstin?“

„Samozřejmě.“ Leppenen se zasmál. Byl to kyselý, neveselý smích. „Její minulost je temná jako uličky starého města. I shovívavé Švédsko považovalo její mravy za nepřijatelně uvolněné. Stýkala se s Lulanderem. Pro náš případ znamená nulu.“

„Pohledná nula,“ řekl jsem. „Kaarina ji používala jako modelku. Jak se dostaly do styku?“

„Patrně přes Lulandera.“ Sklonil hlavu a dlouho uvažoval o něčem mimo okruh mých vědomostí.

„Blombergová,“ namířil jsem na bližší cíl.

„Sledujeme ji a prověřujeme její včerejší pohyby. Kerstin je rozverná dámička. Ostatně, ani Mononenová se vždycky nechovala s vybranou noblesou.“

„To jsem poznal.“

„Dohodneme se na společném postupu.“ Tvářil se, jako kdyby mu tahali zub bez umrtvení. „My budeme pracovat na objasnění dvou vražd. Vy půjdete za gangem.“

„Souhlasím,“ řekl jsem s vědomím, že jde o málo demokratickou dělbu práce. Museli mít dostatek důkazů proti člověku, jehož ruce utáhly obě smyčky.

Podal mi klíčky od saabu. „Osobní věci máte ve voze. Kufr si vezměte. Pistoli si ovšem ponecháme.“

„Doufám, že jste mi nechali aspoň jeden tlumič.“

Komisař Leppenen se zatvářil pohoršeně. „Spojení udržujte s inspektorem Topeliusem. Odjeďte do Oulu. Ubytujte se v hotelu, zítra se ohlaste. Upřesníme si další postup. Do té doby něco zjistíme.“

Zvedl jsem se. Kostky byly vrženy. Jenomže se s nimi hrálo také o moji hlavu.

V hale nikdo nebyl.

Opustil jsem motel, parkoviště a Kontiomäki.

8

Jednu z dominant přístavního města Oulu tvoří sedmiposchoďová, cihlově červená budova hotelu Välkkylä se zajímavě řešenou širokou přízemní přístavbou a s parkovištěm, vroubeným vlajkovými stožáry. Vyprahlé travnaté plochy kolem hotelu tesknily po vláze. Na lůžko jsem se dostal pozdě v noci a usnul jsem o poznání dříve, než jsem se stačil přikrýt. Probudil mě telefon.

„To jsem já,“ představil se inspektor Topelius velice originálně.

„Vzbudil jste mě.“

„Právě jsem se vrátil z oběda,“ odpověděl hořce. „Můžeme se sejít? Řekněme… za hodinu. Jeďte po Kajaamintie směrem k centru. Uvidíte malý parčík. Před ním je soukromé parkoviště. Budu čekat ve voze.“

„Neznám Oulu,“ řekl jsem. „Snad vás najdu včas.“

„Váš hotel leží na Kajaamintie.“

Dojel jsem na místo s malým zpožděním. Topelius seděl za volantem tmavomodrého chevroletu. Stařičký model. Skromnost je sympatická vlastnost. Okázalá skromnost vzbuzuje podezření. Možná chtěl být nenápadný. Zajel jsem k jeho levému boku a přesunul se na vedlejší sedadlo.

„Přišla zpráva o obdukci. Kaarina Mononenová zemřela mezi půlnocí a jednou hodinou následkem uškrcení. Stejné stopy jako v případě Taminenová. Levák, na pokožce zůstaly stopy červeného laku na nehty. V laboratoři určili odstín i značku. Setkali jsme se s dovednějšími pokusy o mystifikaci, tentokrát se však zdá, že nejde o podstrčené stopy.“

„Inspektore, co měla Kaarina na sobě?“

„Vždyť jste ji viděl.“

„Přikrytou prostěradlem. Ukázali jste mi hlavu a krk.“

„Kratičkou noční košili. Takové drahé průhledné nic.“

„Vzhledem k předpokládanému traumatu by v tom oblečení nevpustila do pokoje žádného muže. Možná by neotevřela ani cizí ženě. Trochu jsem Kaarinu poznal a…“

„Návštěva přišla oknem,“ přiznal skoro nerad. „Trauma považujte za prokázané. Léčila se u psychiatra. Hovořil jsem s ním dnes ráno. Před třemi roky došlo k pokusu o sebevraždu. Váš známý Hard Aho ji náhodou našel na nějakém ostrůvku a včas přivolal pomoc.“

V duchu jsem starému fotografovi složil poklonu. Každý člověk potřebuje přátele. Kaarina zavrhla ty správné, aniž by našla přiměřenou náhradu.

„Mononenová musela návštěvnici znát,“ řekl jsem. „Jinak by ji nevpustila do pokoje.“

„Dohodli jsme se, že vraždy přenecháte nám,“ pronesl netrpělivě.

„Máte zprávu o cortině s falešným číslem?“

„Nemáme.“ A po chvíli: „Předpokládáme, že jela do Oulu, takže ji v dohledné době najdeme.“

„Měla číslo oblasti Oulu?“

„Helsinské.“ Odmlčel se. „Policisté jsou státní zaměstnanci. Mnohé podnikání nevidíme na finském území rádi. Zásah by však mohl vyvolat nepříznivou odezvu ze zahraničí.“

„Rozumím,“ řekl jsem. Svým způsobem bylo hezké, že mi to řekl. Měl jsem naději, že bude hrát aspoň trochu rovnou partii.

„Máte nějakou zbraň?“

„Dvě.“

Pohlédl na mne s netajeným úžasem. „Vaši pistoli vzal do úschovy komisař Leppenen. Kde jste přišel tak rychle k jiným?“

„Chodím s nimi od narození,“ řekl jsem. „Mozek a srdce.“

„Cenný arzenál,“ uznal uvolněně a podal mi pouzdro s celým příslušenstvím. „Dosud nepoužitý výrobek. Někde na opuštěném místě si pistoli vyzkoušejte. Jste obětní beránek. Když už spolu participujeme, nechci, abyste byl bezbranný beránek.“

Na rozloučenou mi věnoval úsměv, jemuž chyběla vřelost, obratně vycouval a odjel směrem k vnitřnímu městu.

Prohlédl jsem si dárek. Značka Lestryer, ráže sedm pětašedesát. Něco jsem o pistolích věděl. Ta nebezpečná hračka se vyznačovala neobvyklým rýhováním v hlavni. Podle projektilu ji dokáže určit i balistický laik.

Uvědomil jsem si, že mám hlad. Pekelný hlad. Při příjezdu mi automat v hotelové hale pomohl k tabulce čokolády a to bylo všechno, co jsem jedl od předchozího dne. Kromě žvýkačky Xylitol Jenkki, která ve voze zůstala po Kaarině. Text na obalu tvrdil, že výrobek obsahuje cukr z březové šťávy a zabraňuje tvoření zubního kazu. Možná chránil chrup, sytící vlastnosti však postrádal.

Vyhledal jsem restauraci. Obsluhovaly dívky v krojích. Útrata se platila u pokladny, za kterou s hrdostí majitelky seděla korpulentní žena. Vysoko vyčesané měděné vlasy ji dělaly mohutnější a starší.

„Zlobí mě vůz,“ řekl jsem při placení.

„Nejsem automechanik,“ odbyla mě dotčeně.

„Máte auto?“

„Dvě osobní a náklaďák.“

„Někdo vám zajišťuje servis.“

Konečně pochopila. Složitě vysvětlovala cestu. Vzdal jsem to, uctivě poděkoval a odešel. Hleděla za mnou s roztrpčením. Potřebnou informaci mně poskytla řidička stařičkého, pestře nastříkaného džípu. Nepochybně absolvoval druhou světovou válku. Dívka vypadala jako školačka. Hubená, samá ruka, samá noha. Kulaté modré oči pozorovaly svět jako dar, který doslala k narozeninám.

Majitel autoopravny mě trpělivě vyslechl, obešel saab, mrknul na motor, zapsal si stav tachometru.

„To víte, vypůjčená kára! Potřebovala by odvézt na hřbitov.“

„Dobrý nápad,“ řekl jsem. „Budu ho tlumočit majiteli. Trápí mě jiná věc. Nerad chodím pěšky.“

„Auta nepůjčuju,“ prohlásil rozhodně. A tesklivě dodal: „Sotva se držím nad vodou. Zavolám vám taxi.“

Souhlasil jsem.

„Mimo město nejezdím,“ upozornil zasmušilý řidič. Vypadal jako člověk, který svou práci nenávidí a každá minuta jízdy mu působí utrpení.

„Potřebuji se dostat ke hřbitovu aut,“ udal jsem cíl. Majitel servisu mi vnukl myšlenku. Mohla mít něco do sebe. Okamžitý nápad je někdy užitečnější než dlouhé úvahy.

„Ten leží za městem.“

„Zaplatím.“

„Mizerná cesta. Nedělá mi dobře. Mám žaludeční vředy.“

„Jak myslíte. Vezmu si jiné taxi.“

„Neřekl jsem, že nepojedu. Co tam budete dělat?“ Neznělo to drze ani zvědavě. Prostě se zeptal, protože to místo nepatřilo k jeho obvyklým štacím.

„Mám tam známého.“

„Neříkejte! Odkud Juppa Mäkinena znáte? Nehnul se z Oulu celý život.“

Neodpověděl jsem. Jednak mě vhodná lež nenapadla, jednak se mi řidičovo vyptávání přestávalo líbit.

„Jupp propije celou výplatu,“ pokračoval zasvěceně a po krátkém rozmýšlení nastartoval motor. „Musíte zaplatit i zpáteční cestu.“

Dvacet marek se mi jevilo jako přiměřená záloha. S potěšením je zastrčil do kapsy.

„Říkáte, že Jupp pije?“

„Vždycky pil,“ konstatoval lítostivě. „Moc ho asi neznáte.“

„Kapka alkoholu mu jistě přijde k chuti. Co říkáte?“

„Budete utrácet svoje peníze.“

„Znáte místo, kde něco seženeme?“

„Myslíte státní obchod?“

„Dal bych přednost jinému zařízení.“

„V přístavu stojí jedna hospoda. Vede ji kamarád.“

„Zajeďte tam,“ požádal jsem.

Jako řidič nestál za mnoho. Snad jej skutečně trápily žaludeční vředy. Rozjížděl se pomalu a bojácně. Čerství absolventi autoškoly uvádějí vozidlo do chodu plynuleji. Jednu výhodu to mělo. Přesvědčil jsem se, že za námi nikdo nejede.

V zakouřeném výčepu usmlouval řidič poloviční cenu. I tak by se za ten peníz v tolerantnějším státě poveselila menší společnost.

„Copak kradu, kamaráde,“ naříkal upocený výčepní s husarským knírem.

„Kradeš, Martine,“ odpověděl taxíkář dobrácky. „Tvoje ceny nejsou nic než okrádání, kamaráde.“

Výčepní zalomil rukama, vytáhl zpod pultu plochou půllitrovku a obratně mi ji zastrčil do kapsy. Stejně mě asi vzali na hůl, kamarádi.

Opustili jsme hlučnou přístavní čtvrť, projeli mezi krychlemi a kvádry skladišť a vyjeli na planinu, porostlou divokými keři a osamělými pokroucenými břízami. Mezi nimi se vinula vyježděná prašná trasa jako šedivý had. Planina se patrně příležitostně stávala autokrosovou tratí.

Vůz poskočil a prudce zastavil. Mezi křovinami se otevřel výhled na moře. Mělo ocelově šedivou barvu a kroužilo nad ním početné hejno racků. Jejich vzdálený křik zvyšoval pochmurnost toho místa.

„Mám na vás počkat?“

„Příliš daleko na procházku,“ řekl jsem. „Váš čas platím.“

Neohrazené prostranství zaplňovaly haldy aut. Karosérie, jednotlivé díly, pomačkané, zrezivělé, opálené, jak je přivezli z dílen nebo přímo ze silnice. Mezi tím zdánlivě zachovalá vozidla. Uprostřed se tyčilo rameno vysokého magnetického nakladače, pod kterým stál obrovský lis. Šrotiště zakončovaly dvě nízké dřevěné boudy a domek s jediným oknem. Z rovné střechy vyčnívala propálená plechová roura.

Zabušil jsem na stěnu.

Okamžitě se ozvalo jadrné klení.

Zabušil jsem znovu.

Dveře se otevřely s příšerným skřípotem. Vybelhal se člověk s nezdravou tváří pod rozcuchanými vlasy. Hřeben asi ztratil koncem minulého desetiletí a od té doby si na něj nevzpomněl. Sytě zelené sako se spoustou mastných skvrn viselo na úzkých ramenou, kalhoty plandaly, límeček košile se krabatil kolem žilnatého krku. Malé, zapadlé oči se podobaly vyschlým tůním.

„Hele, co tady děláte?“ zasípal a zalapal po dechu jako ryba vyhozená na břeh.

„Hele, jste pan Mäkinen?“

Zíral na mne, jako by otázka musela obletět celou zeměkouli, než dorazila k jeho sluchu.

„Já jsem Jupp,“ prohlásil.

„Jupp Mäkinen,“ řekl jsem.

„No jo, to máte pravdu.“ Otráveně zívl. „Vy jste taky polda?“

Udělal jsem gesto, ze kterého si mohl vybrat cokoli. Nejen jednu ze dvou alternativ, které se naskýtaly.

„Hledáte ten auťák?“

„Jaký?“

Mäkinenovy oči se probudily. Mazaně zasvítily. „Nezpovídal jsem je.“

„Uspěli?“

„U mě ještě žádný polda neuspěl.“ Opovržlivě dodal: „Jsou to náfukové a pitomci. Berou spoustu prachů, vozejí si zadky v autech, zavírají oči, když mají zmáčknout pracháče a pro maličkosti otravují poctivé lidi.“

„Neuměli hledat,“ hádal jsem.

Šklebil se od ucha k uchu. „Poldové by měli umět hledat.“

„Třeba na to šli špatně. Nebo hledali na nesprávném místě.“

„Chytroušek,“ poznamenal zlomyslně. „Popovídali jsme si a půjdeme každý za svým. Dneska se tady nemaká. Zmáhá mě únava, natáhnu si brka.“

„Sám?“

„Dovedete si mě představit se ženskou?“ Pohledem laskal svoje plechové království odložených lásek. „Už se ani nepamatuju, jaké to je.“

„Nemyslel jsem ženu. Lahvička je někdy příjemnější družka.“

„Moje řeč,“ pronesl jásavě. Ochota z něho přímo sršela. „Který anděl vás zavedl k chudákovi Juppovi?“

Povytáhl jsem láhev z kapsy.

Natáhl špinavou ruku. „Mám mizernou paměť. Alkohol na ni působí jako balzám.“

„Dohodneme se,“ řekl jsem. „Kde stojí ta cortina, pane Mäkinen?“

„Říkejte mi Juppe, jako všichni.“

Láhev změnila majitele. Hladil ji, těšil se z ní. Ukázal na bližší boudu a pomalu, kymácivě došel k vratům. Uvnitř stála tři auta. Cortina uprostřed. Bez čísla.

„Kdo sem cortinu přivezl?“

„Já.“

„Proč?“

„Ten bourák je pojízdný. Občas sem zaskočí pár mládenců. Hrají si v okolí na kaskadéry.“

„Platí v naturáliích?“

„Starám se o vaše příjmy?“ zeptal se vyčítavě.

Prohledal jsem vnitřek cortiny. Nenašel jsem nic pozoruhodného. Tachometr ukazoval hodně přes sto tisíc kilometrů. Kufr znatelně páchl rybinou.

„Kdy jste zavezl cortinu do boudy?“

„Včera ráno.“

„Hned po odchodu majitele?“

„Jasně. Musel jsem ji schovat. Chlapi obyčejně očešou každý přírůstek. Co je k použití, prodají levně opravnám.“

„Znáte majitele, Juppe?“

„Neslouží mi paměť. Ještě jsem si neloknul.“

Dostal dvacet marek, k nimž jsem připojil popis.

„Vy ho znáte?“ podivoval se Jupp bezelstně. „Proč mi dáváte prachy?“

„Známe se od vidění. Kde bydlí?“

„Blízko přístavu. Prodává ryby.“

„Na tržišti?“

„Má malý krámek.“ Přezíravě připojil: „Nekoupil bych tam slanečka ani pro kočku, kdybych nějakou měl.“

„Jak se jmenuje?“

„Neshodíte mě?“ Stále zamilovaně hladil láhev. Už by mě nejraději viděl daleko na moři.

„Jsme přece kamarádi, Juppe.“

„Sliby chyby.“ Bojácně se rozhlédl, jako by majitel cortiny číhal za nejbližším rohem s klackem v ruce.

„Slovo muže,“ řekl jsem pevně.

Ještě váhal, ale pohled na láhev zviklal jeho charakter. „Göran Eskola.“

„Jak se odtud dostal do města?“

„Čekal na něho jiný auťák. Morris z roku 1978. Za volantem seděla ženská.“ V autech se vyznal. Možná důkladněji než v lidech.

„Viděl jste ji?“

„Jenom hlavu. Z profilu. Když jsme přišli blíž, zahoukala a Eskola se rozběhl jako vojáček na cvičišti. Snad měl strach, aby mu neujela.“

Pokusil jsem se o popis.

„Vzala vám roha?“

„Jsem svobodný.“

„Třeba to byla ona,“ připustil s malou přesvědčivostí. Nešlo vyloučit, že by odpověděl stejně, kdybych popsal Claudii Cardinalovou nebo Monu Lisu. Ačkoli, Jupp sotva kdy získal o jejích podobách představu.

„Abyste už šel,“ vybídl mě. „Rád bych se věnoval své přítelkyni.“

„Koupím cortinu, Juppe.“

„Nosíte s sebou hodně zbytečných peněz?“ Ve studánkách očí zasvítila chamtivost.

„Stanovte rozumnou cenu.“

„Pět set marek,“ vyhrkl s vědomím, že nasadil laťku hodně vysoko a bude slevovat. Nebo vytušil složitější pozadí.

„Sbohem,“ řekl jsem.

„Čtyři stovky.“

„Nemám zájem.“

„Tři sta.“

„Na shledanou, Juppe.“

„Dvě stovky,“ vykřikl zoufale.

Vrátil jsem se. „Dostanete stovku a namontujete mi místní čísla.“

„Kde bych je vzal?“

„Vaše věc. Bez čísel odjet nemůžu.“

„Myslel jsem, že se chcete jenom povozit.“ Rozpačitě se zašklebil. „Blbost, co? Hned mě mohlo napadnout, že vám nejde o svezení.“

„Kam se poděla čísla, se kterými sem Eskola přijel?“

„Vzal si je s sebou.“

„Odmontoval je sám?“

„Musel jsem já,“ postěžoval si.

„Místní?“

„Helsinská.“

Otevřel jsem nádrž. Moc benzínu v ní nezůstalo, ale pár kilometrů jsem s ním ujet mohl.

Jupp neodolal. Otevřel láhev, slastně přičichl a trochu se napil. Spokojeně odfrkl, otřel si rty hřbetem ruky a belhal se pryč. „Podívám se. Snad něco najdu.“

„Zatím vrátím taxi,“ řekl jsem.

Řidič netrpělivě přecházel kolem vozu.

Podal jsem mu peníze. „Zdržím se. Můžete se vrátit.“

Vzal bankovky, přepočítal je a oddělil pět marek. „Ty si vezměte. Nejsem Martin z hospody.“ O dvacítce zálohy taktně pomlčel.

„Jsou vaše.“

Usedl za volant s přesvědčením, že narazil na altruistu, pro něhož je největší slastí činit lidumilné skutky. Chyběla mu mladistvá zásadovost Väinö Koskiho z motelu v Kontiomäki.

Jupp končil s montováním čísel. Byla potlučená a zarezlá. Ke cortině se docela hodila.

Jupp dostal své peníze. Zmuchlal je a zastrčil do zadní kapsy kalhot.

„Ještě klíčky, Juppe,“ požádal jsem.

„Jsou v kanceláři.“

Zařízení boudy tvořil rozviklaný stůl, elektrická kamínka, plechové umyvadlo bez vody, půlka zrcadla, skříň a kovové lůžko s přikrývkou, kterou by odmítla přijmout i ta nejpodřadnější čistírna. Nic, co by připomínalo kancelář. Na stěně visel kalendář z roku sedmdesát šest. Vybledlý obrázek představoval mladou ženu v zanedbatelných bikinkách. Nastupovala do otevřeného kabrioletu a svůdným pohledem lákala k cestě plné blaženosti. V jedné ruce decentně držela dlouhou cigaretu, v druhé hranatou láhev whisky.

Jupp setrvával u toho obrázku čtvrtý rok. Whisky pro něho měla větší půvab než svůdná krasavice s mandlovýma očima.

Podal mi klíčky.

„Máte tady telefon?“

Sehnul se pod stůl a postavil přístroj na pobryndanou desku. Vytáhl jsem nůž a odřízl šňůru.

Jupp se nasupil. Můj dárek odložil na postel a zaujal bojové postavení, jako by chtěl začít rvačku.

Podal jsem mu další bankovku.

Přidal ji k ostatním a smířlivě se zazubil na vlastní obraz v zrcadle. Otevřenou, láhev postavil na podlahu vedle lůžka, natáhl se, složil ruce na prsou jako nebožtík a slastně přivřel oči.

Cortina harašila, rachotila, řinčela, motor však pracoval poměrně spolehlivě. Někde pod kapotou se ozýval zvuk, podobný cinkání drobných mincí. Minul jsem Juppovu boudu a zahoukal na pozdrav.

9

Muže nedělají široká ramena, nýbrž charakter a schopnost vycházet s lidmi. Nejednou jsem se o tom přesvědčil a Göran Eskola potvrzoval pravidlo v plné míře. Jeho obchůdek se krčil mezi dvěma kancelářskými budovami v té části přístavní čtvrti, která se již otáčela k přístavu zády, ale ještě z něho žila.

Vstoupil jsem. Klíč vězel v zámku. Otočil jsem jím a zastrčil ho do kapsy. O sekundu později prošel závěsem, který nahrazoval dveře.

„Přejete si, pane…“ Vytřeštil oči. Pozoroval mě jako vlastní hřích. Rozhodil rukama na znamení, že mi dává k dispozici všechno zboží. „Ryby jsou naprosto čerstvé.“

„Ryby mě nezajímají,“ řekl jsem příkře. „Přišel jsem za vámi. Vlastně přijel. Na ulici stojí vetchá cortina, kterou jsem našel na vrakovišti. Půjdeme raději dozadu. Co říkáte?“

Neříkal nic. Smířil se s nečekanou skutečností a dokonce mi věnoval vyprahlý úsměv. Připomínal vypovězení války.

Čtvercová místnost sloužila jako skladiště i kancelář. Okno nahrazovaly tři úzké skleněné výplně ve stropě. Mezi bedýnkami se slanečky se tísnil starodávný psací stůl se zakřivenýma nohama. Telefon, kupa papírů, zbytky jídel. Na pořádek si nepotrpěl.

„Okamžik, příteli,“ zabránil jsem mu v cestě ke stolu. Skoro mi dělalo dobře, že ústí pistole se pro změnu zahledělo na cizí žaludek.

Zvedl ruce jako loutka a několikrát přejel špičkou jazyka masité rty. Čelo i líce dostaly nachové zbarvení. Ze skráně sklouzla kapička potu na špičku nosu. Vydal zvuk, jako když uniká vzduch z propíchnuté pneumatiky.

V horní zásuvce ležela pistole, přikrytá novinami. Schoval jsem ji do kapsy ke klíči a přisunul Eskolovi židli.

„Posaďte se, bude nám to chvíli trvat.“

„Zavolám…“

„Volejte,“ nenechal jsem ho domluvit. „Můžete křičet, hvízdat nebo zpívat operní árie. Sednout! Ruce dozadu!“

Sebral jsem kus provazu a stáhl kolem jeho zápěstí pevnou smyčku. Provlékl jsem provaz otvorem v opěradle a připoutal mu i druhou paži. Jednou rukou. Kdysi jsem to dlouho nacvičoval.

Chladný kov pistole cítil v zádech. Bral mu odvahu.

„Může přijít nějaký zákazník,“ hledal záchranné stéblo.

„Nepřijde. Zamkl jsem.“ Telefon putoval ke zdi, ostatní věci jsem nešetrně smetl na podlahu a usadil se na stole. „Proč jste navštívil Kontiomäki?“

„Do toho vám nic není,“ odpověděl vzpurně.

„Odpovídejte uctivě, Eskolo. Nebo zapomenu na dobré vychování.“

„Mluvíte o dobrém vychování, a jednáte jako bandita,“ postěžoval si.

„Dosud jsem jednal s vybraným jemnocitem. Obvykle ztrácím trpělivost mnohem rychleji.“

„Juppovi rozbiju hubu,“ zavrčel zlostně.

„Dlouho k tomu nedostanete příležitost,“ řekl jsem studeně. „Možná už nikdy nikomu nerozbijete ústa. Odtud vás vynesou nohama napřed. Také uvažuji o možnosti tenhle smrdutý barák zapálit.“

„Klidně. Prokážete mi dobrou službu. Platím vysoké pojistné.“

„Mrtvým se pojistky nevyplácejí.“

„Jděte strašit děti do parku,“ odsekl. Trochu se vzpamatoval, ale stále si uvědomoval, že připomíná myš v pasti.

„Jste opuštěný jako hodiny na radnici. Nikdo vám nepřijde na pomoc. Abychom si vyjasnili situaci, Eskolo. Netrvám na vaší smrti. Trvám na tom, že mi povíte pravdu. Mám všeobecný přehled. Schází mi několik kamínků, abych mozaiku doplnil. Dokonce jsem ochotný uvolnit určitou částku jako projev uznání za spolupráci.“

„Nejsem na prodej.“ Zjevně si lichotil. Všichni zbabělí lidé obdivují hrdinství. Nikdy se na ně nezmůžou.

„Každý je na prodej.“ Myslel jsem lidi jeho druhu. Malé darebáčky, kteří posluhují velkým lumpům. Zrazují ze strachu, ze závisti, z nenávisti, ze zlomyslnosti, z pomstychtivosti, a nejčastěji právě pro peníze. „Koho jste vezl do Kontiomäki a zpátky do Oulu?“

„Kdo jste?“ vyhnul se odpovědi.

„To víte.“

„Podle plánu vás měli strčit do vězení. Neudělali to, takže bruslíte na jejich polovině kluziště,“ prohlásil vychytrale. „Tohle si žádný policista nesmí dovolit. Bude vás to stát místo.“

„Nejsem policista. Vězení patří k místům, kterým se vyhýbám. Podařilo se mi to i tentokrát. Kdo zabil Kaarinu?“

Chviličku se rozmýšlel.

„Vy?“ pokračoval jsem.

„Ne, ne… Jedna ženská,“ vyhrkl spěšně. „Já jsem bezvýznamné kolečko v mohutném soukolí. Semele vás na prach. Dostal jsem telegram, abych čekal na letišti.“

„Od koho?“

„Tu kapitolu bych raději přeskočil. Mám jenom jednu hlavu.“

„Odkud přiletěla?“

„Stál jsem s autem na parkovišti asi hodinu. Za tu dobu přistála tři letadla. Chtěl jsem k cestě použít morrise. Nelíbil se jí. Musel jsem vytáhnout cortinu. Dala mi falešná čísla.“

„Neobával jste se silniční kontroly?“

„Vyměnil jsem čísla až před Kontiomäki. Vyhlíželi jsme vás v lese před městem.“

„Dlouho.“

„Půl dne.“

„Kam jste jel z motelu?“

„K jezeru. Ona odešla. Vrátila se dlouho po půlnoci. Odjeli jsme do Oulu. Zavezl jsem ji na letiště. Opravdu nejste od policie?“

„Nejsem.“ Skoro se zdálo, že by to uvítal. „Tím hůř pro vás. Uvědomte si to. Policisté jsou vázáni předpisy a zákony. Mě omezuje jenom svědomí. Je hluboké jako oceán. Zatím jsme chodili kolem horké kaše. Proč jste si přisedl k našemu stolu?“

„Nelíbilo se mi to,“ odpověděl zachmuřeně. „Chtěl jsem Kaarinu varovat. Nechtěla držet krok a hrozilo nebezpečí, že vám něco vyžvaní.“

„Ta žena vás pustila do restaurace?“

„Měl jsem vás zdržet, aby Kaarina šla do pokoje sama. Nebo ven.“

„Příliš jste se o to nesnažil,“ řekl jsem. „Povězte mi jméno té ženy.“

Nespokojeně se zavrtěl. „Kdybych ho znal, příteli!“

„Nejsem váš přítel. A nikdy nebudu. Setkali jste se už někdy předtím?“

„Jednou přijela s… Ale to vás také nemusí zajímat.“

„Zajímá mě všechno. Nemám moc času a vůbec žádnou trpělivost.“

„Přijela s mým kamarádem. Nabídl mi pašované zboží,“ rozpovídal se ochotně. Vymyslel si to pěkně. Měl jsem skočit na udičku. „Obchod vázne. Přivítal jsem možnost vedlejšího zisku.“

„Jaké zboží vám nabídli?“

„Tabák. Cigarety. Alkohol.“

„O zisk jste se dělili?“

„Chtěli jenom deset procent.“

„Potom vás začali vydírat,“ hádal jsem.

„Schovávali si tady věci, které potřebovali propašovat na loď.“

„Jaké věci?“

„Plechové krabice.“

„Co obsahovaly?“

„Byly zaletované.“

„Váha?“

„Malá.“

„Skladovali je u vás dlouho?“

„Den dva, než přijela loď. Hlídal je chlap s potlučenou hubou.“ Zase se rozpovídal, jako kdyby hledal spojence proti dávnému nepříteli. Smůlou všech gangů je, že čestné lidi získávají zřídka. Většinou výhrůžkami, takže jejích spolehlivost není valná. Používají služeb bezcharakterních darebáků, malých, křivých dušiček a neinteligentních individuí, která se snadno nechají zlákat větším balíkem peněz a větší bezohledností. Rozsévají strach a sami se bojí, snadno podléhají panice, zahnáni do úzkých kupí chybu na chybu. Eskola představoval kabinetní vzorek.

„Lulander?“ vyslovil jsem jméno jednoho z nebožtíků, jichž neradostně přibývalo. Mohl mi ho přihrát, věděl, že je po smrti.

„Káplo mi z toho málo. Lulander víc projedl a propil. Když loď nepřiplula včas, byl moc nervózní.“

„Obsah krabic vás nezajímal?“

„Lepší je starat se o svoje. Poslyšte, tohle vám nemůže projít. Organizace má dlouhé prsty. Jednoho krásného rána se budete chtít probudit, a nepodaří se vám to. Zjistíte, že vás někdo přišpendlil k prostěradlu.“

„Vás najdou přivázaného na židli.“ Vykročil jsem k závěsu, který odděloval ten rybami páchnoucí prostor od krámu. „Zastavím se zítra. Když si nepřipravíte pravděpodobnější povídání, brnknu na policii. Potěší je zpráva, kde najdou spolupachatele vraždy Kaariny Mononenové. Mě by potěšilo jméno vašeho přítele. Ještě jsem ho neslyšel. Uvažujte o tom.“

„To neuděláte,“ vybuchl zoufale. „Mám cukrovku. Musím si píchat inzulín a pravidelně jíst.“

„Vaše věc,“ řekl jsem.

Byl to větší slaboch, než jsem si myslel. „Simo Kyyhky,“ vydechl nešťastně. Ještě mi jméno iniciativně hláskoval, abych neudělal chybu, kdybych si ho potřeboval napsat. Zapsal jsem si ho do paměti.

„Co dělá?“

„Jezdí na lodi.“

„Obyčejný námořník?“ řekl jsem pochybovačně.

„Kapitán.“ Zakoulel očima. „Vzdejte to! Zapomeňte, co jsem vám pověděl, odjeďte na druhý konec Evropy a modlete se, aby vás nenašli. Nikdo jim nesmí zkřížit plány.“

Nedbal jsem. „Objevuje se v Oulu často?“

„Nepravidelně. Záleží na nákladu.“ Nejistě těkal očima, jako by se chtěl zachytit nějakého pevného bodu. Jenomže se už dlouho vezl na kolotoči a motala se mu hlava. Pevný bod neexistoval. Pevné body byly zrušeny. Vymazány. Zůstala jenom nejistota a strach. Na zlomek sekundy jsem pocítil něco jako lítost. Hned jsem ji potlačil. Vybavila se mi Kaarina se smyčkou kolem krku, ležící na podlaze.

„Znáte pohádku o Šípkové Růžence?“

„Viděl jsem v televizi film,“ odpověděl stupidně. Ubývalo mu sil, poslední trosky vůle se vytrácely. První odpovědí překročil hranici a nezbývalo, než mluvit dál. Uvědomoval si to a měl hrůzu z budoucnosti. V jeho kruzích se za mlčení platí penězi. Za mluvení smrtí. Věděl jsem to moc dobře. Celé roky jsem žil v podobném prostředí, atmosféra nedůvěry a vzájemného podezřívání mi pronikla do morku kostí. Někdy jsem uvažoval, zda jednou budu schopen myslet a jednak jinak, nevidět za vším lest, past, zradu.

„Vaše odpovědi připomínají tu pohádku. Růženka spala a spala. Pořád čekáte gradaci. Marně. Nikdy se nedovíte s kým.“

Tvářil se tupě. „Co ještě chcete?“

„Jste řadový člen orchestru,“ řekl jsem. „Každý orchestr má dirigenta.“

„Ozýval se telefonicky. Jednou poslal telegram.“

„Odkud?“

„Z Rovaniemi,“ přiznal bez váhání.

Skoro jsem mu uvěřil. Představoval nevýznamný bod. Mozkový trust každého nezákonného podnikání dbá o utajení. Jenomže staré přísloví praví, že bez spojení není velení,

„Na koho jste se měl obrátit v případě komplikací?“

Uvažoval. Poskytl jsem mu čas. Potom mi svěřil helsinské telefonní číslo. Znal jsem ho. Foto-studio Söller.

„Koho jste měl volat? Blombergovou?“

Eskola se začal chvět po celém těle. Přikývl.

„Do Kontiomäki jste tedy vezl Blombergovou. Nikdy jste se nezajímal, kdo stojí v čele organizace?“

„Pustíte mě?“

„Když si upřímnou odpovědí zavřete cestu ke svým společníkům,“ řekl jsem. „Pospěšte si, spěchám.“

„Jednou se loď opozdila. Lulander se nahoře otravoval. Přišel sem, vyhnal mě do krámu a telefonoval.

Poptal jsem se, mám na poště známého. Tenhle telefon není napojený na meziměsto. Volal do Rovaniemi. Penzión Hymy.“

„Výborně,“ řekl jsem pochvalně. „Ještě mi svěřte jméno lodi, které velí Simo Kyyhky. Nic jiného nepotřebuju ke spokojenosti.“

„Montana,“ vydechl zoufale.

10

Vybavil jsem si temnou noc na břehu Helgolandské zátoky. Ta vzpomínka mě bude dlouho pronásledovat.

Eskola vyhlížel uštvaně. Malé, přikrčené, chamtivé dušičky zhasínají někdy i zářivá světla. Uvědomil jsem si, že ho budu mít v zádech. Hodně mi pověděl. Nemohl běžet ke komplicům s varováním, kdyby však sami nabrali správný vítr a Eskolu přitlačili… Inspektor Topelius by mu možná poskytl státní péči, ale naprostou jistotu jsem neměl. Také by se dostal do penziónu Hymy. To jsem nemohl potřebovat. Vypadl bych ze hry. Stal bych se přítěží. Eskolův osud mě nelákal.

„Pocházíte z Oulu?“ zeptal jsem se.

„Z Porvoo.“ Pochopil. „Tam nemůžu. Simo také pochází z Porvoo. Mám tam bratra, ale k němu nemůžu. Vzal si saň. Nesnáší mě.“

„Nedivím se.“

Poslal mě na nerealizovatelnou cestu.

„Kde se nyní plaví Montana?“

„Simo mluvil o dlouhé plavbě. Někde na trase měla naložit důležitý náklad. Zajímal jsem se, kdy přiveze další zásilku. Většinou pluje do Hamburku se dřevem.“

„Udělejte si dovolenou. Toulejte se z místa na místo,“ radil jsem mu.

„Jak dlouho? Do smrti? Dostanete mě do maléru a potom rozdáváte hloupé rady. Pomohou mi jako zlomený stěžeň plachetnici,“ ulevil si rozhněvaně. „Rozvažte mi ruce, už je necítím.“

„Ještě vydržte. Do maléru jste se dostal sám. Zmínil jste se o plechových krabicích. Z jakého materiálu je vyrobili?“

„Snad z hliníku. Nebyly těžké.“

„Měly hladký povrch?“ Věděl jsem, proč se ptám. Vzácné obrazy se přepravují ve speciálních aluminiových schránkách se zabudovanými termostaty, které reagují na změnu teploty a vlhkosti vzduchu.

„Neprohlížel jsem je zvětšovacím sklem.“

Ve stole jsem našel nůžky. Umlčel jsem další telefonní přístroj a přestříhal provazy.

Pomalu se zvedl a mnul si zápěstí. „Vraťte mi pistoli!“

„Kdo vám ji věnoval?“

„Simo.“

„Vy se bez pistole obejdete. Mně se může hodit.“

„Máte vlastní,“ namítl. Zahleděl se na stěnu za mými zády. Stařičký trik. Uhnul jsem o sekundu dříve, než se vyřítil. Narazil obličejem do zdi. Z nosu mu vytryskla krev. Zavyl bolestí a vztekem.

Nechal jsem ho vlastním truchlivým myšlenkám. Nebylo to příliš opatrné, nechtěl jsem ho však mít na svědomí. S tou cukrovkou možná mluvil pravdu.

Rámusící cortina mě odvezla z té nehostinné končiny. Několik minut jsem projížděl ulicemi, než se mi podařilo objevit zastrčené knihkupectví. Za pultem seděla dívka. Krásná dívka s dlouhými plavými vlasy, zelenomodrýma očima v souměrném, jemně modelovaném obličeji. Když jsem došel blíž, povšiml jsem si francouzských holí, opřených o regál. Pocítil jsem touhu říci něco potěšujícího, ale sotva stála o útěchu od neznámého člověka. V dobrém úmyslu bych mohl ranit. Odnášel jsem si poslední vydání románu Zane Graye Lovec divokých včel a dobrý pocit, že v Oulu žijí i jiní lidé než mazavka Jupp, pochybný majitel rybárny a inspektor Topelius.

Hostinský Martin mě uvítal jako starého známého. „Ještě jednu lahvičku?“

„Proč ne,“ řekl jsem.

„Vy máte spotřebu!“

„Jsem abstinent.“

„Ovšem, ovšem,“ pokyvoval hranatou hlavou.

Za soumraku jsem cortinu vedl zpátky k vrakovišti. Nechal jsem ji na planině a pěšky došel k boudě. Uvnitř se svítilo. Jupp spal. Prázdná láhev se válela na podlaze, vyschlá jako měsíční povrch.

Postavil jsem vedle ní plnou.

Bez světel jsem zajel do nejzazší části Juppova panství. Klíčky jsem odhodil do tmy. U největší hromady jsem se zbavil pistole značky Lestryer. Mohla se změnit v danajský dar.

Jupp stále spal.

Dlouhá procházka k městu mi náramně prospěla. Utřídil jsem si události, stanovil postup. Došel jsem k živějším ulicím. Nikde žádné taxi. Konečně jsem se dostal na Kajaamintie. V hale hotelu Välkkylä ukazovaly hodiny deset minut po půlnoci.

Pustil jsem se do práce s Grayovou knihou. Když jsem uléhal, přicházelo z pevniny svítání.

11

Saab stál připravený za vraty. Bezcílně jsem křižoval městem. Po půlhodince jsem zaparkoval v centru a hodinku se toulal ulicemi, až jsem se dostal k hlavní poště.

„To bude drahý telegram,“ pronesla úřednice s přísným výrazem v nezdravě bledém obličeji. Smolně černé vlasy jí zakrývaly pravé oko. Odhrnula si je, ale vzápětí sklouzly na původní místo.

„Nebudete ho platit z vlastní kapsy.“

„Chtěla jsem vás jenom upozornit,“ odpověděla dotčeně. Měla široká ústa, a když mluvila, ukazovala silné zuby a narůžovělé dásně.

„Děkuji,“ řekl jsem rezervovaně. „Vážím si vaší ochoty.“

Vzala mě na milost. Vzdala se poznámek, když jsem jí podal další telegram, určený Lennoxovi, aby mě nepodezříval, že jsem pustil Paříž k vodě. Slíbil jsem brzké uzavření případu. Tu kapku potěšení si zasloužili. Jenom jsem nebyl přesvědčený, zda je zpráva skutečně rozveselí.

Na parkovišti před hotelem jsem zanechal saab mezi bílohnědým plymouthem se samonosnou karosérií a mercedesem, na jehož předním blatníku visela zeleno-žlutá vlaječka.

Z pokoje jsem zavolal inspektora Topeliusa.

„Kde se touláte?“ otázal se vyčítavě. „Nerad bych dostal hlášení, že jste zahynul při autonehodě, spadl do moře nebo zmizel beze stopy.“

„Jak postupuje pátrání? Mám chuť vrátit se do Helsinek.“

„To nedělejte,“ pronesl přísně. „Něco vás trápí?“

„Pomyšlení, že mě nikdo nesleduje.“

„Jsme přece dohodnuti.“

„Stejně bych si rád pohovořil s Blombergovou,“ řekl jsem umíněně.

Topelius se odmlčel.

„Není vám něco, inspektore?“

„Co jste dělal včera večer a v noci? Vrátil jste se do hotelu hodně pozdě.“

„Hledal jsem cortinu.“

„My také,“ připustil otráveně. „Za čas se ohlásí nějaký rybář, že zasekl háček do její pneumatiky.“

„Hledali jste špatně,“ řekl jsem.

„Kde je?“ vyrazil dychtivě.

„Možná budu ten vůz potřebovat,“ řekl jsem, abych získal aspoň nějaký náskok. „Můj vypůjčený saab je v zainteresovaných kruzích dobře známý.“

Dal si pauzu, než vyslovil souhlas. Váhavě a nepříliš nadšeně. „Do Helsinek nejezděte. Komisař Leppenen se rozhodl zadržet Blombergovou pro podezření z dvojnásobné vraždy.“

„Moudrý čin.“

„Jenom snaha. Blombergová byla zavražděna.“

„Smyčka?“

„Zastřelili ji.“

Množné číslo mělo naznačit, že o pachateli postrádají konkrétnější představu. Nevěřil jsem, že nechali ateliér bez dozoru.

„Měli jste Blombergovou zadržet dřív.“

„Dějiny kriminalistiky zaznamenaly mnoho případů, kdy pachatel unikl světské spravedlnosti.“

„Aby nemohl vypovídat?“

„Námitka se zamítá,“ odpověděl inspektor Topelius se smíchem a zavěsil.

Uhradil jsem hotelový účet a z nejbližšího automatu jsem se spojil s tamperským hotelem Domus.

„Prosím slečnu Välkkiovou.“

„U aparátu.“

Představil jsem se. „Pamatujete se na mne?“

„Velmi dobře, pane.“ V odpovědi chrastily ledové krystalky. S přesně odměřenou dávkou sarkasmu dodala: „Zase dva pokoje?“

„Moje přítelkyně telefonovala z hotelu známým. Můžete mi zjistit volané číslo?“

„Proč se nezeptáte své přítelkyně?“

„Utrpěla úraz. Domnívám se, že bych měl podat zprávu o nehodě,“ řekl jsem s nadějí, že lžu přesvědčivě. Také jsem doufal, že se zpráva o Kaarinině smrti zatím neobjevila v novinách.

„Podívám se.“

„Jste nesmírně laskavá, slečno Välkkiová.“

„Moje slabost,“ nezřízeně si zalichotila. „Odkud znáte moje jméno?“

„Také mám dobrou paměť.“

„Ano, ovšem. Počkejte si.“ Čekal jsem. Slyšel jsem šustění obracených listů, vzdálené hlasy, smích, dětský pláč. Konečně se zase ozvala. „V účtu není žádný telefonický hovor zanesený. Mohla ovšem volat z haly. Stav vaší přítelkyně je vážný?“

„Hodně vážný. Nemůže mluvit.“

„To je mi líto.“

„Až se dostanu do Tampere, ubytuji se zase v hotelu Domus a pozvu vás na večeři,“ slíbil jsem.

„Vraťte se brzy. V hotelu Domus mě totiž najdete jenom do konce týdne. Dostala jsem výpověď pro laskavé zacházení s hosty,“ přiznala s nezastřenou trpkostí.

„Větší škoda vznikne hotelu,“ pokusil jsem se vylepšit její náladu. Pochopil jsem příčinu nečekané ochoty. Byla to malá soukromá msta. Zanedbatelná, protože mi nic neprozradila. Jen jsem získal kousek jistoty, že Kaarina nevolala během noci ze svého pokoje. Pokud toho rána nelhala, spojila se pouze s Blombergovou.

Další telefonický hovor jsem vedl s loďařskou společností Etelä Suomen Laiva Oy. Číslo jsem našel v potrhaném seznamu. Vlídný ženský hlas přislíbil, že se poptá, a zanechal mě napospas neutěšeným myšlenkám a hučení ventilátoru.

„Montana nepatří naší společnosti,“ ozvala se za drahnou dobu. „Pluje pod panamskou vlajkou, ale v Oulu ji vídáme téměř pravidelně. Zítra by měla proplout Gibraltarem směrem do Středozemního moře.“

Opustil jsem třídu Kajaamintie. Přístavní čtvrť kypěla ruchem. Eskolova rybárna vypadala opuštěně. Stažené žaluzie působily odpudivým dojmem.

Na konci ulice jsem potkal dva policejní vozy. Bezohledně se řítily za svým cílem a zastavily před Eskolovým domem.

12

Krajina měnila podobu. Vzdálenosti mezi nevelkými osadami i osamělými usedlostmi narůstaly. Lesy se modraly množstvím borůvek. Mezi korunami stromů jsem několikrát zahlédl poklidný sloup dýmu z dřevařských ohňů. V téměř pravidelných rozestupech se stranou silnice objevovaly stylově vybudované motoresty s čerpacími stanicemi, terasami zastřenými slunečníky, a sochami, vkusně zasazenými do areálu. Nad močálovitými plochami se rojila nesčetná hejna komárů.

Silnice srovnala směr s řekou Kemijoki a s tradicí. Turistický průvodce vysvětloval, že těmi místy procházela stará severská cesta.

K odpočinku mě zlákalo přívětivé místo na břehu nevelkého jezera, za kterým vyrůstal zalesněný pahorek. Čistá voda, skalnaté dno, bohatství ryb. Nebyl to přepychový motel. Místnůstku s nízkým stropem vylepili chladně zelenými tapetami s droboučkými, téměř fialovými růžičkami.

Příliš jsem se nevyspal. Sousedé si dlouho do noci pouštěli magnetofonové nahrávky, které se vzdáleně podobaly barokní hudbě v úpravě pro moderní nástroje. Poslouchat se dala. Jinde, jindy a se staženým zvukem. Tatáž hudba mě časně ráno probudila. Rozhodl jsem se pro osvěžení ve volné přírodě. Jezerní voda však byla ledová a drobné kamínky na dně ostře bodaly do chodidel.

Do Rovaniemi jsem dojel poklidným tempem. Město leželo pod nehybnou, zastřenou oblohou. Ulicemi se proháněl studený vítr.

Penzión Hymy se podobal moderní chaloupce na muří nožce, byla to však pěkná chaloupka. Kruhová stavba z bílých cihel a skla, s přízemím, obloženým mramorem. Základna každého ze dvou pater přečnívala předchozí podlaží. Poschoďový dort obrácený na špičku. Budova vyrostla před svěžím pozadím rozsáhlého parku. Od hlavní silnice vedla k penziónu betonová cesta, sloužící zároveň jako parkoviště.

Hubený muž s protáhlou tváří a bezvýrazným pohledem stříhal trávník. Měl na sobě jenom plandavé kalhoty. Podobal se ústřednímu topení. Samé žebro. Vypnul husquarnu, popotáhl si kalhoty a vylovil z kapsy krabičku cigaret.

„Rád bych se u vás ubytoval,“ řekl jsem. „Máte volné pokoje?“

Lhostejně pokrčil rameny. Cigaretou namířil na prosklený vchod.

Majitelka měla tučný růžolící obličej a namodralý přeliv. Přepjaté chování vzbuzovalo dojem, že spravuje dívčí penzionát. Vysvětlila mi, že má pevné zásady, v penziónu nerada vidí cizí ženy, v nočních hodinách vypíná výtah a trvá na přísném zákazu kouření v posteli.

Uctivě jsem přikyvoval.

„Zdržíte se dlouho?“ otázala se konečně.

„Den, možná dva.“

Do jejího obličeje se vloudila mrzutost. „Moji hosté zůstávají obvykle nejméně týden. Vyžadují to provozní důvody.“

„Uhradím týdenní pobyt,“ řekl jsem. „Ruch velkých hotelů mě obtěžuje. Dávám přednost intimnějšímu prostředí.“

„Jak si přejete,“ uzavřela smířlivě.

V širokých dveřích z jídelny stál muž s tváří kulantního obchodníka. Vyměnili si s majitelkou uctivé pozdravy. Mne přejel zpytavým pohledem. Zřejmě vyslechl část našeho rozhovoru.

„Pro jednou snad můžete udělat výjimku, paní Hagmanová,“ pronesl finštinou, která nebyla o mnoho lepší než moje. Podal mi měkkou, ochablou dlaň. „Bengtsson. Z Uppsaly. Pracuji ve dřevě.“

Řekl jsem svoje jméno.

„Přijel jste do Rovaniemi obchodně?“ vyzvídal skoro neomaleně. Hagmanová se maličko zamračila, netroufla si však něco namítat.

„Dopřál jsem si delší dovolenou.“

„Máte na večer nějaký program? Mohli bychom vyrazit společně.“ Vypadal na chlápka, který má hluboko do kapsy a hledá oběť, schopnou zaplatit mu nějaké to povyražení.

„Jsem trochu unavený. Na dnešek jsem špatně spal. Sousedé se veselili při magnetofonu,“ vymluvil jsem se, neboť jsem o žádnou společnost nestál. „Raději si odpočinu.“

Zatvářil se zklamaně. „Když změníte rozhodnutí, dejte mi vědět.“

Hagmanová mi podala klíč, připevněný k dřevěné destičce se jménem penziónu. „Druhé patro, číslo čtrnáct.“

Pokoj měl dvě úzká vysoká okna, zastřená hustou namodralou záclonou. Obloha přes ni vypadala, jako by se schylovalo k bouři. Zařízení mělo bílou barvu. Nábytek, dveře, okna. Ladila se vkusně vytapetovanými stěnami a modrým kobercem.

Vyrušilo mě tichounké zaklepání.

Vstoupil hubený muž. Ani v kostkované flanelové košili nevyhlížel příliš statně. Položil na stolek přihlašovací lístky. Nabídl jsem mu formku. Nechal si zapálit a dokázal, že není němý.

„Můžete je odevzdat až ráno,“ pronesl skřehotavě. „Nechcete odvézt auto pod střechu?“

„Neviděl jsem žádnou garáž.“

„Garáže jsou pod zemí. Vjezd je vzadu za budovou.“

„Vydrží venku,“ usoudil jsem. Mohl jsem vůz potřebovat každým okamžikem. Také byl venku víc na očích.

„Pochopitelně,“ přitakal a v očích mu blesklo bystré světlo. „Váš vůz to není. Přijíždíte z Helsinek?“

„Uhodl jste.“

„Kam máte namířeno?“ pokračoval v dotazech. Neznělo to zvědavě. Snad hledal družnou duši na kus řeči. S majitelkou asi moc zábavy neužil a pro hosty byl nezajímavý zaměstnanec. Živá součást inventáře.

„Nemám pevný plán,“ řekl jsem. „Možná se vypravím na sever. Podle počasí.“

V netečné tváři se zrodil náznak úsměvu. „Pocházím od jezera Inari. Hezká země. Navštivte ten kout. Bude se vám tam líbit.“

„Pracujete v penziónu dlouho?“ zeptal jsem se, protože jeho náhlá povídavost byla podezřelá.

„Druhý rok. V zimě jako topič, v létě se starám o saunu, čistím okna, stříhám trávník,“ vypočítával svoje povinnosti. „Můžu vám umýt auto.“

„Trochu vody mu neuškodí.“ Dostal deset marek. Pečlivě je složil do malé peněženky.

„Saab bude svítit jako nový,“ ujišťoval horlivě. „Hagmanová vám ale mytí vozu zaúčtuje.“

„V pořádku,“ řekl jsem. „Proč jste odešel do Rovaniemi?“

„Za prací. Tam na severu jsem choval norky. Dostali nějakou záhadnou nemoc. Nebo co. Pošli. Přišel jsem o všechny peníze.“ Nestěžoval si. Pouze smířeně konstatoval.

„Ve dvou cesta lepší ubíhá. Nechcete se podívat do rodného kraje?“ nabídl jsem svezení, když už mě k jezeru Inari posílal. Mluvila o něm i Anita Järvinenová. Rozhodně jsem si umínil, že si budu muset vůz pořádně prohlédnout, aby neměl o součástku méně nebo víc. Přílišná ochota vzbuzuje podezření. Mohl jsem mu křivdit. Třeba schraňoval marku k marce, aby mohl penzión Hymy opustit a pokoušet štěstěnu v jiném oboru.

Nečekané nabídky se skoro polekal. „Co bych v Inari dělal?“

„Navštívil příbuzné.“

„Žádné nemám.“

„Tedy známé, kamarády… Paní Hagmanová by vám jistě dala několik dnů volno.“

„To ji neznáte,“ prohlásil rozhodně. „Teď v sezóně? Dovolenou mám už vybranou. Až našetřím peníze, vrátím se.“

„Zase začnete chovat norky?“

„To si pište,“ odpověděl s hřejivou představou splněného snu. Vždycky teskníme po tom, co jsme ztratili. To věděl už Shakespeare. Proto napsal Othella. Velké varování, abychom se k žádné životní hodnotě neupínali příliš pevně. Srdce je krásná věc, má se však radit s rozumem.

„Dám na vás,“ řekl jsem. „Vypravím se k jezeru Inari. Potrpím si na klid, proto raději vyhledávám ubytování v soukromí.“

„Chválím váš zvyk.“ Pochopil smysl mých slov. Měl jsem ovšem ještě jeden a mnohem pádnější důvod. V soukromí se nevyplňují přihlašovací lístky. Inspektor Topelius viděl všechny tři pasy, jimiž mě vybavili. Zatím nikde doklady nežádali, ale spoléhat jsem na to nemohl.

„Poradíte mi s ubytováním v Inari?“

„Vyhledejte Noru Paloheimovou. Také jsem u ní bydlel. Domek stojí trochu stranou, takže klid mít budete. Jenom pohodlí hotelového pokoje musíte oželet. Pan Bengtsson má také často cestu do Inari. Jezdí ke známým. Mají i telefon. Číslo 277. Můžete Noru pozdravovat.“

„Od koho?“ přešel jsem jeho sdělení bez poznámky.

„Říkají mi Nyrhi. Nyrhi Lönnrot,“ prohlásil způsobem, který naznačoval, že považuje příjmení za zbytečnou zátěž.

„Dobře, pane Lönnrote. Vyřídím váš pozdrav, jestli se do Inari vypravím.“

Spokojeně přikývl. „Půjčíte mi klíčky od vozu?“

Dostal je.

Dlouho jsem pozoroval dveře a přemýšlel o jeho slovech. Nebylo to jenom plané povídání a to mě znepokojilo.

Sestoupil jsem do jídelny.

U jednoho stolu seděly dvě blondýny se staropanenským vzezřením, přísným držením těla a téměř stejnými velkými brýlemi, které jim vůbec neslušely. Nejméně pětatřicítky. Mluvily švédsky. Stejně dobře to mohly být profesionální podvodnice.

Penzión Hymy zaměstnával znamenitou kuchařku. Připravila chutnou rybí polévku, pstruhy a nahořklé rašelinové jahody se šlehačkou. Při kávě se objevil Nyrhi Lönnrot s klíčky.

„Máte smůlu,“ oslovil mě se zachmuřenou tváří.

„Něco s autem?“

„Saab je v pořádku.“

„Neposadíte se?“

„Nemůžu,“ odmítl rozhodně. „Nesmím. Šéfová by mi vynadala. Personál se stravuje v kuchyni.“

„Proč se domníváte, že mám smůlu?“

„Na něco jsem zapomněl. V Inari je od prvního srpna zakázaný rybolov.“

„Stejně bych nic nechytil. Jsem mizerný rybář.“

Udiveně na mě pohlédl, s despektem potřásl hlavou a odešel. Něčím jsem vyvolal jeho rozladění.

Hagmanová přicupitala do jídelny, zašvitořila pozdrav a kratičkými krůčky zamířila ke stolu Švédek. Pozorně jí naslouchaly, potom se o něčem krátce dohadovaly. Zřejmě našly oboustranně výhodné řešení. Tvářily se jako klášterní schovanky přistižené u otvoru v plotě, za nímž se vyskytuje hříšné mužské pokolení.

Se spokojenou tváří doplula Hagmanová k mému stolu. „Chutnalo vám?“

„Vyřiďte kuchařce můj obdiv,“ řekl jsem upřímně.

„Udělám to,“ slíbila a ztlumila hlas do tajuplného mazlivého šepotu. „Po dobrém jídle doporučuji lahodný doušek.“

„Velice milé,“ řekl jsem vyčkávavě.

„Dáváte přednost vínu, nebo tvrdému alkoholu?“

„Sklenička whisky ve správný čas představuje nejlepší medicínu,“ řekl jsem, abych nevypadal jako nevděčník.

„Bude váš čekat v pokoji,“ pravila s potěšeným úsměvem. Rozsah pohostinství penziónu Hymy jsem patrně měl teprve docenit.

S ostatními hosty se Hagmanová jenom uctivě pozdravila. Zásobování alkoholem s nimi jistě vyřídila dříve. Zajímalo by mě, zda nabízí zboží propašované stejným kanálem, kterého využíval Göran Eskola. Nebylo nikoho, komu bych mohl položit otázku s nadějí na odpověď. S Hagmanovou jsem počítat nemohl. Také mě to v podstatě ani nezajímalo. Pašeráci alkoholu mi mohli být ukradení. Potom jsem si uvědomil, že na břehu Helgolandské zátoky mohl Norbert Schwarz zajišťovat nalodění zásob pro penzión Hymy. Evropa není vždycky tak velká, jak se na první pohled zdá.

Ke schodišti mířil Bengtsson, zavěšený do draze a nevkusně oblečené ženy. Její pohyby a vyžilý obličej napovídaly hodně o způsobu, jakým si na oblečení vydělává. Jedno z nejstarších řemesel v dějinách lidstva zanechává výrazné stopy.

Vyšel jsem před penzión. Saab se blyštěl v měkkém měsíčním světle. Ze zvyku jsem mrknul na motor, překontroloval zavazadlový prostor i vnitřek vozu.

„Odjíždíte?“ ozvalo se za mnou skoro útočně. Možná se děsila představy, že jí odjedu s ložním prádlem.

„Jenom na poštu,“ řekl jsem. „Můžete mi vysvětlit cestu?“

„Zajisté,“ přisvědčila ulehčeně a pustila se do lamentací na počasí, růst cen, nedbalost zaměstnanců, nepořádnost hostů a povšechný úpadek mravů. Co by asi říkala Bengtssonově přítelkyni? Ačkoli, při jejím bystrozraku nemohla ta kráska projít bez povšimnutí. Pro peníze asi ochotně přimhouřila oči. Navzdory pevným zásadám. Také mi vysvětlila, že skutečně obvykle nepřijímá hosty na krátkodobý pobyt, protože však vypadám velmi seriózně, porušila pravidlo. O poště se nezmínila, a přišla s otázkou: „Žijete v Helsinkách?“

„Poslední dobou jsem pracoval v Hamburku,“ řekl jsem, abych jí ulehčil situaci, když už začala s prověrkou.

„Hamburk je jistě hezké město,“ pronesla zasněně, jak hovoří o neznámých dálkách lidé, kteří nevytáhli paty z místa bydliště. Třeba mě nechtěla urazit konstatováním, že přicházím ze zakouřeného, páchnoucího, nečistého města se závratně vysokým procentem zločinnosti, přesahujícím světový průměr.

„Upřímně, paní Hagmanová. Poznal jsem málo měst, která jsou mi protivnější než Hamburk.“

Udiveně našpulila ústa a vrátila se do budovy.

Usadil jsem se za volant, nastartoval a odjel. Poštu jsem musel najít sám. Na střeše svítil fialový nápis POSTI, budova však připomínala zakletý zámek. Hlavní vchod byl zamknutý a jiný jsem nenašel. Vzdal jsem to a vrátil se do penziónu.

Před odchodem jsem udělal několik opatření, ale o můj skromný majetek se nikdo nezajímal. Pokoj byl příjemně vytopený. Na nočním stolku stála láhev whisky. Ten druh jsem dosud neznal, ale podle viněty pocházela ze Skotska. Vedle láhve trpělivě čekaly dvě broušené skleničky s těžkými dny. Zhrozil jsem se pomyšlení, že si Hagmanová přijde přiťuknout na dobrou noc.

Nepřišla.

Pečlivě jsem zkoumal uzávěr. Nenašel jsem žádné znepokojivé stopy, ale lahodného doušku jsem se raději vzdal.

13

Ráno bylo větrné a chladné. Teploměr, připevněný na zdi vedle vchodu, ukazoval pouze osm stupňů nad nulou. Vyhledal jsem obchodní dům a nakoupil teplé oblečení, od důkladných bot k tříčtvrtečnímu tmavomodrému kabátu sportovního střihu, v jakém jsem na ulici viděl hodně chodců.

Noviny přinesly nepříliš rozsáhlou zprávu o Kaarině a kratičkou zmínku o Blombergové. Bez fotografie. Kaarina vypadala na snímku svěžejší, než jak jsem ji poznal, křehčí a půvabnější. Mezi pootevřenými rty svítily pravidelné bílé zuby. Zasněně přivřené oči hleděly do neurčita. Nezasvěcený čtenář musel pocítit lítost, že odešla něžná, vlídná a čistá bytost.

Poštovní budova připomínala mraveniště. Její prostory navštívila toho dne nejméně desetina obyvatel města. Flegmatický úředník nahlédl do mého pasu, nechal si potvrdit příjem, podal mi přelepený blanket a odvrátil se. Pro telegram mohla s mým pasem přijít anglická královna nebo sněžná sova a uspěly by také. Úředník na mě vůbec nepohlédl.

U telefonní přepážky jsem si vypůjčil seznam stanic. Trvalo hezkou chvilku, než jsem našel Inari 277. Stálo před ním jméno Alvaro Järväla. Další jméno, za kterým jsem místo podoby viděl otazník.

Vrátil jsem se do penziónu Hymy. Povídavý vševěd Nyrhi Lönnrot zase věnoval intenzívní péči trávníku. Povšiml si balíčků a nového kabátu.

„Dobře děláte. Nahoře u jezera už začíná podzim. Letos přijde brzy. Cítím to v kostech.“

Po trávníku pobíhal pes. Chundelatý potomek mnoha ras. Lönnrot se hbitě sehnul, popadl kamínek a hodil po psovi. Měl dobrou mušku. Pes bolestně zakňučel a odběhl. Přešel jsem nehezké intermezzo mlčením. Kdo se nesrovnává se zvířaty, vychází špatně i s lidmi.

„Tady jste sekal včera, pane Lönnrote.“

„Říkejte mi Nyrhi. Všichni mi říkají Nyrhi.“

„Dobře, Nyrhi,“ řekl jsem.

„Sekal jsem tady včera i předevčírem. A zítra začnu nanovo. Příjemná práce. Na vzduchu. Šéfová nesnese, aby zaměstnanci nebyli v pohybu. Hned si vymyslí další práci.“ Šmátral po kapsách, provokativně a dlouho. Nabídl jsem mu cigaretu, aby se zbytečně nenamáhal s hledáním neexistující krabičky. Mohl se mi odměnit další užitečnou informací.

„Pamatujete na Alvara Järvälu?“

„Aby ne! Obr. Proti němu jsem byl takhle maličký.“ Do mezery mezi palcem a ukazovákem by se vešla propisovačka. „Měl sílu, to byste koukal!“

„Měl?“

„Umřel. Z ničeho nic. Večer hrál s chlapama karty, ráno našli rybáři na jezeře jeho člun. Zubatá ho dohonila cestou na ostrov. Infarkt.“

„Čím se zabýval?“

„Živil ho kámen,“ nepospíchal s konkrétní odpovědí.

„Jak?“ pokusil jsem se dostat z něho upřesnění, neboť Järväla mě mimořádně zajímal.

„Dobře.“ Nechal si projít hlavou vzpomínky, představující kratičký návrat k jasnějším dnům jeho života. „Byl to sochař. I tady v Rovaniemi stojí jeho sochy. Jedna je blízko pláže u Kemijoki.“

„Kdy zemřel?“ Měl jsem obavy, zda nenarazím na další přerušený článek řetězu. Když padá tma; člověk začíná vidět stíny všude.

„To bude… pět roků. Koupil si na Inari ostrov a postavil pěkný dům.“

„Pro sochaře trochu nepohodlné. Jak dopravoval na ostrov materiál?“

„Na ostrově dělal se dřevem. Dovedl si poradit s každým materiálem. Blízko jezera koupil staré stavení. Tam si zřídil ateliér.“

„Po Järvälově smrti zůstal dům prázdný?“

„Järväla měl syna.“

„Žije na jezeře?“

„Kdepak! Järvälova žena chlapce odvezla.“

„Měla důvod?“

„Inari,“ prohlásil Nyrhi Lönnrot zachmuřeně. „Ten kraj musíte milovat, nebo nenávidět. Nic mezi tím. Järvälova žena Inari nenáviděla. Přivezl si ji z ciziny. Týden po pohřbu odjela.“

„Nebyla Finka?“

„Snad Angličanka. Nevím. Lidé říkali, že mluví anglicky. Nikdy jsem ji nespatřil. Nora Paloheimová vám poví víc. Jezdila k Jarvälovým uklízet. Nepotřebujete umýt auto?“

„Myl jste ho včera, Nyrhi.“

„Auto je vizitkou majitele. Panu Bengtssonovi umývám vůz po každé jízdě.“

„Bydlí v penziónu dlouho?“

„Bydlel tu, když jsem nastoupil. Vždycky na čas zmizí a zase přijede. Vy se znáte?“

„Od včerejška.“

„Uznalý pán,“ prohlásil Nyrhi. „Viděl jste štětku, kterou si včera přivedl?“

„Máte pravdu,“ řekl jsem. „Doprovázel nějakou dámu.“

„Dámu,“ ušklíbl se a neomaleně dodal: „Co uděláme s vaším saabem?“

„Nic, příteli.“

Na příjezdové cestě se objevil červený fiat.

„Šéfová se vrací,“ pronesl polekaně a rychle se chopil sekačky.

Zamkl jsem za sebou dveře a pustil se do dešifrování telegramu. Kolik lidí se činilo, aby sehnali tu hrstku informací? Dověděl jsem se podrobnosti o nákladní lodi Montana. Domovský přístav Colon, majitel Tamás Ventana, kapitán Simo Kyyhky. Americké břehy viděla loď v posledních letech třikrát. Plavila se také do Libreville, Luandy, Doualy, Pointe Noire. V současné době mířila do Adanu se zastávkami v Lisabonu, Bizertě a Tel Avivu.

Hřálo mě pomyšlení, že nedojede bez komplikací. Neměla by dojet, pokud jsem se nedostal na slepou kolej. Doufal jsem, že upozornění dojde včas do povolaných rukou a nebudou to ruce svázané. Nikdy nelze spolehlivě odhadnout, kudy vedou zákulisní nitky.

V umyvadle jsem spálil telegram i noviny, na jejíchž okrajích jsem si poznamenal dešifrované věty.

Vyhledal jsem Hagmanovou. Podala mi účet. Vzbuzoval dojem, že jsem se ubytoval v nejluxusnějším hotelu. V dnešních dobách se platí rychlost, přesnost, pohodlí. Především však ticho a klid. Pečlivě přepočítávala peníze, které jsem vysázel na stůl.

„Nyrhi se zmínil, že míříte k jezeru Inari?“

„Laponsko mě láká,“ přiznal jsem.

„Nejste sám.“ Pečlivě rovnala bankovky, mazlila se s nimi, špičatým nehtem uhlazovala ohnuté růžky. „Pan Bengtsson také navštěvuje Inari. Má tam přátele.“

„Navštěvují jej v penziónu?“

Zaculila se jako děvčátko v pubertě a položila prst na ústa. Bylo to však jenom plané gesto. „Pana Bengtssona navštěvují většinou dámy. Pravidelně jedna žena z hlavního města. Obletuje ji jako motýl květinu. Dost se tomu divím. Také už to není žádná mladice,“ dodala s nechtěnou sebekritičností.

Následovala záplava sladkých a neupřímných slov, nabízející přístřeší pro všechny budoucí dny, které bych trávil v Rovaniemi. Utěšovala mě myšlenka, že jich nebude mnoho.

Nyrhi Lönnrot obcházel kolem saabu. „Přece jenom jsem ho trochu olíznul. Nechal jste auto odemknuté.“

Nenechal. Nikdy, protože opatrnost je železná nutnost. Zákon. Měl jsem na jazyku peprnou odpověď, něco v Lonnrotově postoji mě však zarazilo. Obvyklou netečnost vystřídal zamyšlený výraz, jako by se dostal do situace, kterou není schopen pochopit a vyřešit.

„Pan Bengtsson odjel.“

„Obchodní cestující odjíždějí a přijíždějí. To patří k jejich práci,“ předstíral jsem nezájem.

Přejel dlaní nablýskanou střechu vozu. „Nechal se dovézt na letiště.“

„Třeba pospíchal. Letadlo je rychlejší než nejrychlejší automobil.“

„Objednal si taxi. Majitel má dohodu s Hagmanovou. Za provizi. Občas spolu ztratíme pár slov.“

Uložil jsem do zavazadlového prostoru svoje věci, prohlédl motor. Nyrhi mě pozoroval se zaujetím. Nepochybně očekával odměnu, v jeho chování však bylo něco navíc. Snad váhal, zda mi má svěřit další tajemství.

„Bengtsson si objednal aerotaxi na Ivalo.“

Rychle jsem si v hlavě srovnal znalosti. Ivalo. Nevelké letiště poblíž jezera Inari. Do města stejného jména sotva sto kilometrů. Maličkost, při porovnání se vzdáleností, kterou jsem musel ujet.

„Nyrhi,“ řekl jsem důrazně. „Jak to víte?“

„Poslouchal jsem pod oknem.“ přiznal s mnohoznačným úsměvem. Zahleděl se do zeleně parku. „Má klíč od kanceláře. Neměl by ho mít.“

Stal jsem se Lonnrotovým dlužníkem. Bohatě jsem dluh vyrovnal, ale nezdálo se, že by tentokrát peníze podstatně vylepšily jeho náladu. Nedbale je zastrčil do kapsy košile.

„Šťastnou cestu,“ popřál mi. „Buďte opatrný. V novinách je spousta zpráv o dopravních nehodách.“

„Dám pozor,“ řekl jsem a nechal Nyrhi Lönnrota a penzión Hymy za sebou.

Jel jsem na letiště.

Tlouštík s očima, sledujícíma prostor jako vymřelé akvárium, rezolutně odmítl moje přání. Seznam cestujících do Helsinek z posledního týdne pro mne zůstal tabu. Přisunul jsem k němu obnos, za který dělník dře celý měsíc. Zaváhal, nakonec jsem však dostal svoje. Bengtssonovo jméno jsem našel dvakrát. Zdržel se v hlavním městě šest hodin. Shodovaly se s dobou, ve které zemřela Blombergová. Inspektora Topeliusa by to zjištění nepochybně potěšilo. Mně při něm zase přejela po páteři ledová ruka. Viděl jsem dvě možnosti. V Helsinkách se dopustili další chyby, nebo zase nechali událostem volný průběh.

„Zajímavé,“ poznamenal draze úplatný tlouštík. „Ráno si vyžádali seznamy cestujících pánové od policie.“

Opustil jsem Rovaniemi. Další město a další cesta. Netrvalo dlouho a dojel jsem k tabuli s nápisem Arctic Circle 500 m. Tabule nelhala. Na pomyslném severním polárním kruhu stálo benzínové čerpadlo, chata a asfaltové parkoviště. Několik pasažérů oranžového dálkového autobusu, který pendloval na trase Rovaniemi-Utsjoki-Polmak, utrácelo peníze za suvenýry.

Silnice, ztrácející na kvalitě, byla rovná jako výstřel a mizela daleko vpředu, kde se obzor spojoval s chladně modrou oblohou. Kolem ubíhaly rozsáhlé rašelinové močály, lesklé plochy jezírek a nekonečné lesy. Koruny karelských bříz prosvítaly podzimními barvami. Stromy dosahovaly stále menší výšky. Zadumaná jezera opouštěla hejna divokých hus a kachen. V sevřených šicích odlétaly do přívětivých končin. Skoro jsem jim záviděl. Volnost i směr.

Občas jsem zahlédl osamělé dřevěné stavení. Obvyklé motoresty nahrazovaly restaurace postavené ze sosnové kulatiny. Ubývalo borovic a smrků, začaly převládat nízké, přikrčené břízy.

Daleko před sebou jsem zpozoroval pohyb.

Zvolnil jsem.

Po silnici pomalu klusali sobi. Na houkání nereagovali. Až po několika minutách přeskočili mělký příkop a vzdalovali se planinou, porostlou řídkou trávou s holými, mechovitými místy.

Terén se stával členitějším, silnice mírně stoupala. Zlatý pruh světla se ztrácel za lysými, hrbolatými pahorky.

14

Voda jezera Inari měla pod šedavými mraky barvu špinavého sněhu. Jak se vzdálenost krátila, měnila se v modrozelenou a nakonec v jasně modrou.

Zaparkoval jsem na rozsáhlém prostranství za dlouhým dřevěným stavením. Obvyklé neónové BAARI vystřídala omšelá kovová písmena na rozpraskaném dřevě. Řidiči těžkých kamiónů se vzrušeně dohadovali o něčem, co pro ně nepochybně znamenalo věc zásadní důležitosti. Vedle parkoviště hráli kluci fotbal. V teplákách, v riflích, v laponských krojích, které jim vůbec nevadily v pohybu. Bojovali o odřený míč stejně houževnatě jako kluci kdekoli na světě. Chvíli jsem je sledoval. Nebrali mě na vědomí.

„Kde bydlí paní Paloheimová?“ dostal jsem se k otázce, když míč zaletěl mezi vozidla.

„Nora?“ zeptal se blonďatý kluk s vážnýma, dumavýma očima. Pohlédl vlevo. „Tam.“

Malý Laponec naznačil opačný směr.

Třetí ukázal k jezeru.

Obětoval jsem pět marek.

„Dovedu vás,“ nabídl se Laponec. Šel kousek přede mnou, dělal dlouhé kroky a tvářil se nesmírně důležitě. Prošli jsme ulicí tvořenou k nerozeznání stejnými dřevěnými domky, minuli jsme poschoďovou budovu s červeným křížem na dveřích, obešli vyschlé rašeliniště.

Domek se choulil pod borovicí s drsnou, hodně popraskanou kůrou a olámanými větvemi. Na březové lavičce seděla žena v černých šatech a hbitými prsty škubala slepici. Věk jsem si odhadnout netroufal. Vypadala na šedesát, ale v severských krajích lidé stárnou rychleji. Drsné podnebí poznamenává i jejích obličej.

„Paní Paloheimová?“

Upřela na mne jasné modré oči. Vězela v nich opatrnost lidí, s nimiž se život nemazlil.

„Potřebuji na několik dnů ubytování,“ řekl jsem.

Oznamovacím způsobem pronesla: „Někdo vás posílá.“

„Nyrhi.“

„Nyrhi Lönnrot?“ otázala se živěji.

„Mám vyřídit pozdrav.“

„Kde jste se sešli?“

„V Rovaniemi.“

„V Rovaniemi?“ opakovala pochybovačné. „Moc daleko se nedostal. Chtěl přece odjet do Ameriky. Co dělá v Rovaniemi?“

Definovat Lönnrotovu práci v penziónu Hymy bylo nesnadné. Také jsem nechtěl vrhnout stín na jeho pověst, pokud si ho v Inari vážili.

„Stará se o auta,“ řekl jsem.

Na Noru Paloheimovou neudělalo moje sdělení žádný dojem. „Nyrhi je smolař. Nic se mu nedařilo.“

„Choval norky,“ řekl jsem zasvěceně. „Norci jsou choulostiví.“

„Neuměl to.“ Neodsuzovala. Pouze vyjádřila přesvědčení. Bez zaujatosti. „Hodný hoch, ale smůla se mu lepila na paty. Chtěl rychle zbohatnout. Spojil se s člověkem, kterému pořádná práce nevoní a celá léta se toulá po řece.“

„Nyrhi o vás mluvil hezky.“

Odložila slepici a setřásla z klína peří. Když se postavila, převyšovala mě o půl hlavy.

„Ukážu vám světnici.“

Vstoupili jsme do temné síňky, z které vedly dvoje dveře. Uprostřed pec, plná haraburdí. Chleba v ní už dlouho nepekla.

Dřevěný strop světnice spočíval na silných trámech. Malé okno zakrývala vyrudlá krepová záclonka, zavěšená na kulaté dřevěné tyči. Starodávná postel, přikrytá kožešinou, a pestře pruhovaný polštář. Stůl a dvě dřevěné židle s jednoduchými opěradly prozrazovaly dlouhé roky používání. Plechové umyvadlo a kameninový džbán. Truhla, která by Noře Paloheimové v mnoha koutech světa vynesla větší peníze než celý domek. Precizní ruční práce s barevnými ornamenty.

Nabídl jsem, že zaplatím za ubytování dopředu.

Odmítla. „V hotelu byste měl větší pohodlí.“

„Také spoustu známých.“

„Jak jste se dostal do Inari?“

„Autem. Stojí na parkovišti.“

„Máte hlad?“

„Šilhám hladem,“ přiznal jsem.

„Mám jenom ryby a chléb. Nečekala jsem hosta.“

„Spokojím se,“ řekl jsem, neboť při jídle se lidé stávají hovornějšími. Nora Paloheimová netvořila výjimku. Vyptávala se na Lönnrota. Nemohla pochopit, že uvízl v Rovaniemi.

„Toužil po Americe. Před lety tam odjel jeho starší bratr. Nyrhi dostal několik dopisů. Pečlivě je ochraňoval. Auta nemohl vystát. Říkal, že motorismus zničí Laponsko.“

„Lidé se mění,“ řekl jsem.

„Škoda že jenom málokteří k lepšímu,“ povzdychla. „Nyrhi měl rád zvířata. Norky. Soby. A psy. Měl krásného eskymáckého psa. Nyrhimu stačilo mrknout a pes poslechl. Potom přišla ta pohroma. V několika dnech pochcípali norci. Doktor mluvil o infekci a poručil zvířata zakopat. Druhy den chcípl pes. Nyrhi si zoufal. Zakopal psa vedle norků a postavil mu kříž. Některým lidem se to nelíbilo. Pes je pes, člověk je člověk. Jednoho dne kříž zmizel. Zůstala jenom hromada kamení. To už byl Nyrhi pryč.“

„Kde choval norky?“

„Dole na řece.“

„Farmu prodal?“

„Farmu? Postavili dřevěnou boudu a betonové kotce. Nyrhi tam přes léto i bydlel. Na zimu se nastěhoval ke mně. Později někdo říkal, že tam v letních měsících nocují turisté. Jednou v noci všechno shořelo.“

„Vy jste pracovala u sochaře Järväly?“

Zachmuřila se. „Vzal to zkrátka. Takový, silný, zdravý chlap. Utrápila ho Angličanka, kterou si přivezl. Paninka. Pořád se jí něco nelíbilo. Na práci nesáhla, jak byl den dlouhý. Dělala Järvälovi naschvály. Jezdila do Rovaniemi, do Helsinek, i domů do Anglie. Po narození malého Patrika to bylo ještě horší. Když Järväla umřel, sebrala chlapce a odjela.“

„Bydleli ve městě?“

„Na Borsu. To je jeden z ostrůvků na jezeře. Järväla tam postavil krásný dům. Na ostrov jezdil motorovým člunem. Když jezero zamrzlo, používal saní. Sobi byli jeho láska. Angličanka se sobů bála. Järväla si musel pořídit motorové saně.“

„Smutný příběh,“ řekl jsem. „Bors zůstal opuštěný?“

„Koupil ho švédský obchodník, ale jezdí na ostrov málo. Většinou se tam zdržuje nějaký Američan. Podivín. Toulá se po bažinách, sbírá mech, lišejníky, květiny. Divná záliba.“

„Jak se nový majitel jmenuje?“

„Nevím. Viděla jsem ho jenom jednou,“ odpověděla rozmrzele. „Jela jsem na Bors, jestli nepotřebuje pomocnici do domácnosti. Vůbec nepromluvil a dal mě vyhnat. Možná nerozumí finsky.“

Pokusil jsem se popsat Bengtssona.

„To je on.“ Podezřívavě se na mě zahleděla. Oči dostaly vzdálený, odměřený výraz. „Vy se znáte?“

„Bydleli jsme v Rovaniemi pod jednou střechou,“ řekl jsem. „Moc se mi nelíbil.“

„Bydleli jste spolu dlouho?“

„Necelé dva dny.“

„To není dlouho.“ Kratičké pousmání se rozptýlilo v předivu jemných vrásek kolem úst.

„Jiní lidé na Bors nejezdí?“

„Chlap s rozbitou hubou. Právě ten mě vyhnal.“ Ta rána stále mokvala. „Lidé z Borsu mají ve městě auto. Obrovské. Říkal starý Paavo, který pečuje lidem z ostrovů o čluny, že v něm mají telefon i ledničku. Jenomže Paavo je mluvka. Nikdy nevím, kdy si dělá legraci a kdy mluví vážně.“

„Jezero je krásné. Rád bych se po něm projel. Mohl by mi Paavo půjčit loďku?“

„Mám malý člun. Umíte veslovat? Vítr často zvedá vysoké vlny.“

„Budu opatrný,“ slíbil jsem. „Vyjedu jenom za příznivého počasí.“

„Tady se počasí mění rychle. Rybolov je zakázaný. Víte to?“

„Nyrhi mě upozornil,“ řekl jsem.

Pozorovala svoje zarudlé ruce. Náhle se zvedla. Přinesla si dýmku a plechovku s tabákem. Zapálil jsem si cigaretu. Chvíli jsme mlčky kouřili. Dým se převaloval pod nízkým stropem. Pomalu se vkrádal soumrak.

Upřela na mne přímý, vyzývavý pohled. „Proč jste přijel do Inari?“

„Mám dovolenou.“

„Kde pracujete?“

„V Hamburku.“

„To je dole na jihu?“

„V Německu.“

Překvapeně zvedla huňatě obočí. „Hamburk je velké město?“

„Velké,“ přisvědčil jsem.

„Větší než Inari?“

„Mnohem větší“

„Jako Helsinky?“

„Helsinky by se do Hamburku vešly čtyřikrát.“

Pokyvovala šedivou hlavou, jako by odsuzovala zvrácenosti světa. „Je tam moře?“

„Špinavé řeky. K moři je ovšem poměrně blízko.“

„A lesy?“’

„Málo.“

„Divná země,“ uzavřela kapitolu. Rozhovor ji roztesknil. Citem, vrozeným prostým lidem, vytušila čertovinu. „Proč jste se vyptával na Bors?“

„Nyrhi mi vyprávěl o Järvälovi a jeho sochách. Jednu jsem si prohlédl v Rovaniemi.“

„To je možné,“ připustila. „Mně se líbily dřevěné, které dělal na Borsu. Pod jeho rukama dřevo ožívalo.“

Dokouřili jsme.

„Chcete ráno vzbudit?“

„Probudím se sám.“

Otevřel jsem oči v půl osmé. Od jezera se valila hustá, vlhká opona mlhy.

15

Paavo měl tvář z bronzu. Oči, které už viděly příliš mnoho, neprozrazovaly jedinou myšlenku. Podobal se vyschlému stromu. Bydlel v nizoučkém dřevěném domku s malými okny, v nichž se odrážela jezerní hladina. Pomohl mi zavěsit vesla a odstrčit loďku od břehu. Chviličku mě pozoroval. Můj veslařský styl nepochybně považoval za značně svérázný, usoudil však, že na klidné hladině plavidlo zvládnu, a šel za svou prací. Nebo za odpočinkem.

Křišťálově čistá voda dávala dohlédnout na skalnaté dno. Kořeny pod hladinou připomínaly chobotnice. Lipani, obrovští pstruzi a okouni potvrzovali, že jezero představuje rybářský ráj. Příslušní činitelé dobře věděli, proč rybolov v jezeře omezují.

Den se vydařil. Po dopolední mlze ani stopa. Hladina se leskla pod nízkým sluncem. Nedohledná rozloha mě trochu děsila. Vybavily se mi údaje z turistického průvodce. Tři tisíce šest set čtverečních kilometrů vody, v některých místech sto metrů hluboké. Utěšovalo mě, že nemířím napříč jezerem, a seznámení se dnem nemám v plánu.

Přesto trvalo půl hodiny, než jsem dosáhl úrovně nejbližšího ostrůvku. Za ním se v různých vzdálenostech řadily další. Mlčenlivé zátoky. Na mělčinách rozhodil čas velké balvany. Jediný zvuk vydávala vesla, do boku loďky občas pleskla toulavá vina.

Na jednom ostrůvku jsem mezi korunami stromů zahlédl střechu s vysokým cihlovým komínem. Zavesloval jsem tím směrem. Za skaliskem se vynořil provizorní můstek se zakotveným motorovým člunem. Muž v jasně červené košili spravoval motor. Když mě spatřil, zanechal práce, utřel si ruce o stařičké, záplatované gabardénové kalhoty a se zájmem mě sledoval.

„Ztratil jsem mezi ostrovy orientaci,“ vysvětloval jsem provinile.

„Turista?“

Dřevo ťuklo o dřevo. Omšelá pramice a oranžový motorový člun s minikajutou. Nablýskaný lodní lak, vlaječka na přídi, nerozluštitelný název, vyvedený ornamentálním písmem.

„Vylákalo mě pěkné počasí,“ řekl jsem.

„Odkud jste přijel?“

„Z Hamburku.“

„Jednou jsem tam byl. Služebně. Mluvíte obstojně finsky.“ Sám musel většinu roku trávit v Helsinkách nebo někde v jižní části státu. Zahleděl se na moje plavidlo. „Bydlíte u Nory Paloheimové?“

Přisvědčil jsem.

Ukázal na sousední ostrov. Dělila nás snad stometrová úžina. „Často jsem ji vídal, když jezdila pracovat k sochaři Järvälovi. Po jeho smrti koupil ostrov pan Bengtsson. Mezi námi, poznal jsem málo tak nepříjemně zvědavých mužů. Naštěstí se tady objevuje málo.“

„Ostrov zůstává opuštěný?“

„Žije tam jeden botanik. Velice nespolečenský pán. Hodně času prý tráví nahoře v rezervaci. Má tam někde domek.“

„Není vám samotnému smutno?“ vžil jsem se do role naivního turisty, protože jsem nechtěl projevovat přílišný zájem o Bors. „Kdyby se vám stala nehoda…“

„Mám telefon. Je vidět, že jste cizinec. V Inari pracuje dobře vybavená ústředna. Přepojují hovory na vysílačky. Až mě to někdy mrzí. Kolegové z redakce si krátí dlouhou chvíli dotazy a zprávami, které netoužím slyšet. Ve světě se děje málo potěšitelných událostí.“

Vyznával samotu, jeho sdílnost však naznačovala, že přísloví „všeho s mírou“ má něco do sebe. Redakční ruch mu občas musel chybět.

„Domníval jsem se, že míříte na Bors.“

„Vyjel jsem si bez cíle,“ řekl jsem. „Veslování mě trochu zmohlo. Odvykl jsem.“

„Za svítání odjížděl z Borsu člun,“ pokračoval. „Ten botanik se asi zase toulá v Lemmerjoki nebo v Kemi.“

„Na pevnině se ráno udělala příšerná mlha.“

„Tady to nebylo nejhorší. Jednou mi vysvětloval, že se zabývá možnostmi adaptace rostlin na nízké teploty a minimální vegetační období.“

„Podivné hobby,“ řekl jsem bez valného zájmu.

„Znám chlapíka, který sbírá krabičky od cigaret. Jeden přítel se proslavil sbírkou železničních jízdenek ze všech kontinentů. Televize mu věnovala hodinový pořad. Také něco sbíráte? Mužský, který nemá nějakou sbírku, je jenom poloviční chlap.“

„Sbírám zkušenosti,“ řekl jsem. „Rok od roku si s rostoucí naléhavostí uvědomuji, že jich nikdy nebudu mít dostatek.“

„Smutná zkušenost,“ zafilozofoval si. „Až na to, že vás vůbec neodlišuje od ostatních obyvatel této planety.“

Dal jsem mu za pravdu, popřál příjemný zbytek dovolené a vydal se na zpáteční cestu.

Při pozdním obědě jsem se Nory Paloheimové zeptal na cestu k Lonnrotově farmě.

Říčka Inarijoki vyrovnávala setrvalý stav jezerní hladiny. Čeřila se mezi kameny, pěnila se, pádila. V oblých zátočinách se proud zvolňoval, voda dostávala průzračnou barvu. Na mírně svažitých březích se bělala kvetoucí terčovka.

Prošel jsem řídkým březovým hájkem a spatřil výjev, který připomínal scénu z románu Jacka Londona. Po kolena ve vodě stál blízko břehu prospektor. Dávným, primitivním způsobem rýžoval zlato. Aspoň se o to pokoušel.

Sestoupil jsem k řece.

Muž měl tvrdou, opálenou tvář, vysoké rybářské boty do pasu, omšelý klobouk a tričko s univerzitním emblémem a nápisem Harvard. Jeho univerzitou však byl nesporně především život. Pracoval zručně, nevzrušeně, s dokonalou koordinací pohybů. Obvykle obdivujeme precizní činnost strojů, nikdy se však nemohou vyrovnat člověku, který ovládá svou práci.

„Pořídím si vstupenky,“ prohlásil k nejbližšímu balvanu. Stále předstíral, že mě nebere na vědomí.

„Rád si jednu koupím,“ řekl jsem.

„Máš zápalky?“ přešel k tykání se samozřejmostí dělného člověka. Když se u kmene, spadlého přes silnici, sejdou dva řidiči autobusů nebo nákladních vozů, začnou si tykat. Když stejná situace svede dva intelektuály, uctivě se pozdraví, zanadávají, vymění si navštívenky, ale od vykání neupustí.

„Mám i cigarety.“

„Na cigarety kašlu,“ prohlásil rozhodně, vystoupil na břeh a odložil nářadí. Z kapsičky vesty vytáhl nedokouřený doutník a usadil se na plochém balvanu.

„Zajímavý sport,“ řekl jsem, abychom se nepodobali okolním kamenům.

„Jo.“

Také odpověď. Pozorovali jsme řeku, věčnou, a přece stále, jinou, s mnohoznačnou podobou všech řek.

„Uženeš si při něm revmatismus,“ dodal bez trpkosti.

„Vytěžil jsi něco?“

„Dost, abych vystačil do jara.“

„Živíš se hledáním zlata?“

„Žiju ze zlata, které najdu. Už dvacet roků. V zimě kladu pasti. Kožešiny jsou stále v kursu.“

„Bydlíš v Inari?“

„Blízko. Autem jsem za hodinu doma.“

„Pamatuješ se na Nyrhiho Lönnrota?“

„Kamarád. Odjel do Ameriky.“ Pátravě na mne pohlédl. „Ty Nyrhiho znáš?“

„Sešli jsme se,“ odpověděl jsem neurčitě.

„Kousek odtud jsme chovali norky. Investoval jsem do jeho nápadu peníze,“ prohlásil bez lítosti. „Vybrali jsme si špatné místo.“

„Dluží ti?“

„Co by dlužil. Věděl jsem, do čeho jdu,“ pronesl se smířlivostí lidí, kteří dovedou hledat i ztrácet. „To je riziko podnikání.“

Na protějším břehu pobíhali malí, zavalití tvorové se žlutým hřbetem a světlým pruhem za očima. Podobali se vzdáleně morčatům nebo krtkům.

„Lumíci,“ povšiml si mého zájmu. „Houfují se do tlup. Někdy jich jsou stovky. Spásají všechno jako kobylky.“

„Je v řece hodně zlatého písku?“

„Jenom najít správné místo. Někdy nezavadím o zrnko celé týdny. Chce to trpělivost. V létě se tady objevují turisté, pro které je rýžování zábavou. Málokdy zajásají. Ta zábava je stojí mnohem víc, ale mají se čím vychloubat před známými.“

Mezi lumíky nastal rozruch.

„Cítí rosomáka,“ upozornil prospektor. Než domluvil, vyrazil rosomák z křovin. Snad metrové tělo se pohybovalo s netušenou pružností a rychlostí. Lumíci prchali s vyděšeným pištěním.

„Jako lidé,“ pronesl zasmušile. „Silnější ničí slabé.“

„Příroda,“ řekl jsem. „Má svoje neúprosné zákony.“

„Jo.“ A po chvíli: „Co ty víš o přírodě!“

„Vím hodně o lidech.“

„Lidské zákony jsou tvrdší.“ Zvedl se, protáhl, sebral náčiní a vstoupil do říčky. Přestal jsem pro něho existovat.

Asi po třiceti minutách jsem došel k cíli. Po Lönnrotově farmě zůstala plevelem zarostlá hromada ohořelých trámů a zbytky popraskaných kotců. Poseděl jsem na borovém kmeni, který podlehl v souboji s vichrem. V řece se míhali lososi se silnými ocasy a namodralými hřbety, posetými stříbřitými skvrnami.

Do Inari jsem se vracel stejnou cestou, prospektora jsem však už nespatřil.

16

Nepříjemně chladný vzduch napovídal, že se blíží konec léta, obyvatelé Inari se však pohybovali jenom lehce oblečeni. V devět hodin bylo ještě světlo. V deset se snesl soumrak. Znovu jsem se vypravil na jezero.

Před novinářovým srubem hořel oheň. Sedící siluety muže a ženy, tvářemi proti sobě, a mezi nimi plameny. Užíval dovolené a samoty. Jeho osamělost zřejmě nebyla tak absolutní, jak se mi snažil namluvit. Na vlnách se tříštily odlesky plamenů.

Vesloval jsem opatrně, abych nevzbudil jejích pozornost.

Na vysoké obloze se chvěly jasné, studeně zářící hvězdy jako třpytivé konfety, rozhozené neviditelnou rukou, jas však nedávaly Žádný. Hladina byla temná, skvrny ostrůvků o poznání temnější.

Novinářův ostrov zůstal za mnou. Obloukem jsem zamířil k Borsu. Nejasná kontura domu tvořila světlejší bod před kompaktní stěnou skal a stromů.

Měkký náraz přídě upozornil, že jsem dosáhl břehu. Omotal jsem provaz kolem nejbližší borovice a zaposlouchal se do noci, tichounké, nehybné, mlčící. Jenom jezero hovořilo. Zašplouchala ryba, ke břehu dorazila nesmělá vina.

Řídký severský les s holými kmeny. Vysoká, nesekané tráva. Někde blízko zahoukala sova. Pleskání křídel zesilovala ozvěna.

Dům ležel ve tmě. Nikde světlo. Okna zakrývaly okenice. Na dveřích dva dózické zámky. Vzadu se k domu tiskla kůlna z neoloupaných klád. Nízká rovná střecha, zarostlá mechem. Pootevřená vrata připomínala past.

Rychle jsem se prosmekl dovnitř. Po chvíli jsem dlaněmi zaclonil baterku a rozsvítil. Kromě hromady starého, dávno zetlelého sena a několika rozbitých beden byla kůlna prázdná.

Vyšel jsem ven.

Se sotva slyšitelným hukotem přeletělo nad jezerem rychlé letadlo. Polohová světla dávala tušit směr. Pilot mířil k oblasti věčného ledu.

Zachvěl jsem se zimou.

Nad kůlnou se lesklo okno. Okenice zůstaly otevřené. Vyhoupl jsem se na střechu a přikrčený počítal do sta, než jsem nasadil páčidlo. S tlumeným rupnutím se okno otevřelo. Pro jistotu jsem přejel prstem po vnitřní straně rámu. Poplašné zařízení jsem nenahmatal. Spokojeně jsem se protáhl dovnitř a dopřál si chvilenku oddechu na strmých schodech. Sotva jsem popadal dech. Na podobná cvičení mi chyběla kondice a také věk hrál zápornou roli.

Ticho bodalo do uší.

Vytáhl jsem pistoli. S baterkou v jedné ruce a se zbraní v druhé jsem se cítil jistější. Potom jsem sám sebe okřikl. Kdyby v domě někdo číhal, dostal by mě rychleji, než bych stačil stisknout spoušť. Vrátil jsem pistoli do pouzdra.

Nahoře byla půda, plná nepotřebných předmětů. Blízko schodiště stál houpací kůň. Vysoká vrstva prachu na podlaze naznačovala, že obyvatelé půdní prostor příliš často nenavštěvují. Sestoupil jsem do přízemí. Prostorné hale dominoval krb, před nímž se válela silná polena. Stylový nábytek. Trochu odřená kožená křesla. Oválný stolek se skleněnou deskou. Stěny, obložené modřínovým dřevem. Vysoké zrcadlo a skříň.

Otevřel jsem ji. Vnitřek vytvářel kratičkou iluzi návštěvy v botanickém muzeu. Mechy. Lišejníky. Kapradiny. Celek působil velmi neuspořádaně. Zdálo se, že někdo ve spěchu vybral nejvzácnější exponáty.

Na stěně visel kalendář s leteckým snímkem New Yorku v noci a malý olej, zobrazující městečko Inari před mnoha lety. Evidentně laická práce s chybami v perspektivě i v prostorovém vidění. Naivní anatomie postav. Barva se na některých místech odlupovala.

Věnoval jsem pozornost krbu. Ve vrstvě popela svítily nespálené kousky papíru. Prohrábl jsem popel pohrabáčem a několik větších útržků jsem vytáhl. Na jednom stál sloupec strojem psaných čísel. Další mě zaujal hlavičkou Severské sjednocené banky. Výpis z bankovního konta! S pocitem spokojenosti jsem oba útržky pečlivě uschoval a zamířil do vedlejší místnosti. Dveře se pootevřely se slabým zaskřípěním.

Přejel jsem vnitřek kuželem světla. Ruka se mi zachvěla a pravička zajela do podpaží pro pistoli.

V křesle seděl muž.

Dlouhé nohy natažené před sebe, hlava opřená o vysoké opěradlo. Po tváři a po krku se vinula stužka zaschlé krve. Dotkl jsem se volně visící ruky. Byla studená a ztuhlá.

Bengtsson si letěl k jezeru Inari pro smrt.

Prohledal jsem jeho oblek. Kapsy někdo pečlivě vyprázdnil.

Yargarian za sebou smazal stopy. V Bengtssonovi odstranil nepohodlného svědka. Možná posledního.

Za dvacet minut se Bors změnil v rozmazanou skvrnu na pozadí noci. Oheň před novinářovým srubem již pouze doutnal. Siluety zmizelý. Chvílemi vylétla ojedinělá jiskra jako žhavý důkaz blízkosti lidí.

17

Spokojenost má mnoho společného s rychle prchavou kapalinou. Mizí a v týle se usazuje lepkavý chlad.

K domku Nory Paloheimové jsem došel prochladlý a unavený. Na rukou mě pálily do krve rozedřené puchýře. Ramenní klouby jsem necítil. Prošel jsem temnou síňkou, vstoupil do světnice a rozsvítil.

Na lůžku ležel Nyrhi Lönnrot v tmavošedém roláku a černých kalhotách. Sako viselo na židli. Dvě pouzdra s ohmatanými pažbami pistolí ležela na stole. Podivný symbol mírumilovnosti. Snad měl naznačit, že jejích majitel nepřichází jako protivník.

„Překvapený?“ otázal se a trochu rozpačitě se zašklebil. „Doufám, že jsem vás nepolekal.“

Kolena se mi podlamovala, ruce pálily. Cesta na ostrov mě zmohla. Bengtssonova mrtvola v křesle nepůsobila právě povzbudivě. Přesto jsem se ovládl.

„Ne,“ řekl jsem. „Nemáte rád psy.“

„Podivný argument.“ Po dřívější naivní upovídanosti ani stopa.

„Skutečný Lönnrot miloval zvířata,“ vysvětlil jsem. „Také jste byl příliš zasvěcený.“

„Kde jste se toulal?“

„Za děvčaty.“ Posadil jsem se za stůl a odsunul jeho pistole.

„Musel jste narazit na fešandu.“ Pozorně si mě prohlížel. „Vypadáte jako vlastní smrt.“

„Zastesklo se vám po Inari?“ přešel jsem dotěrnou poznámku. Všímavost jsem mu upřít nemohl.

„Po vás,“ odpověděl. „Bengtssonův odlet z Rovaniemi mě znepokojil. Obvykle sem odjížděl ve společnosti pána, jehož obličej se podobal masce zloducha z druhořadého hororu. Ztratil se někde ve světě.“

„Myslíte Ake-Nils Lulandera?“

„Vidím, že si rozumíme,“ prohlásil potěšeně.

„Stejně musíte hodně věcí vysvětlit,“ řekl jsem. Přišel za mnou, musel tedy odkrýt karty první.

„Věděl jsem, že mi to neprojde hladce.“

„Zbavil jste Yargariana lidí na špinavou práci vy, nebo zasáhla náhoda?“

„Nepatrně jsem náhodě pomohl. Sama na všechno nestačí. Věřit mi nemusíte.“

„Zasáhli jste citlivé místo, vy a náhoda. Proměnil se v šelmu a ničí stopy i svědky,“ řekl jsem.

„Aspoň získáme nějaký trumf.“

„Jestli zůstaneme naživu,“ řekl jsem skepticky. „Jak vás uvítala Nora Paloheimová?“

„Tiše, tiše,“ přiložil prst k ústům. „Vstoupil jsem oknem a stejnou cestou hodlám odejít.“

„Prosím,“ řekl jsem znechuceně. „Otevřu vám.“

„Později,“ namítl rozhodně a pomalu se zvedl. Navlékl si pouzdra s pistolemi, přitáhl řemeny a oblékl sako. „Nemusí o mně vědět.“

„Především proto, že vás nikdy neviděla.“

„Zdejší lidé mají znamenitou paměť na cizí tváře. Setkali jsme se před časem na jezeře. Nějak se jí nelíbilo, že jsem si bez dovolení vypůjčil cizí loďku.“

„Nedivím se.“

„Jste utahaný jako dřevorubec. Jste otrávený, že mě vidíte. Jste smutný. Smutný jako spálená krajina. Mrzutý jako Romeo pod balkónem.“

„Stačí,“ zarazil jsem vodopád příměrů. „Nechcete mi konečně podat vysvětlení, Nyrhi? Nebo jak se jmenujete.“

„Nyrhi. Nyrhi Lönnrot. U toho jména ještě nějaký čásek zůstaneme. Vyhovuje mi. Mám na to jméno doklady.“

„S jednou podmínkou. Kde je skutečný Nyrhi Lönnrot?“

„V Americe. Koupil jsem jeho pas. Vyměnit fotografii je pro šikovné ruce maličkost. Nebyly to moje ruce. Specialisté pracují perfektněji a prakticky vylučují možnost odhalení. Ale to přece vám vykládat nemusím. Jistě máte bohaté zkušenosti.“

„Proč jste dělal Hagmanové podomka?“

„Penzión Hymy tvořil pevný bod v pohyblivé struktuře Yargarianovy organizace. Další je v Oulu.“

„Eskolova rybárna?“

Překvapeně našpulil ústa. „To je ovšem konečná stanice před naloděním. Odhalením bych ztratil stopu. Našli by si jiné místo.“

„Po čem jdete?“

„Po čem jdete vy?“

„Takhle se nikam nedostaneme,“ řekl jsem otráveně. „Správně jste vystihl, že jsem utahaný jako dřevorubec.“

Několik sekund mě upřeně pozoroval. „Obrazy z mnoha evropských galerií i soukromých sbírek. Vím, kdo kradl. Ty lidi mají na mušce jiní. Někteří jsou už ve vězení a připravují se na další neplechy, až se dostanou na vzduch. Jsou nezajímaví a z našeho hlediska naprosto bezcenní. Neznají Yargariana. Nemůžou proti němu svědčit. Dostávali přesné typy a dokonalé poznatky o zabezpečovacím systému. V dnešní době upadají mravy. Každý se dá podplatit. Nenajdete člověka s úplně čistým svědomím.“

Motýli slov. Víc zatajovali, než odhalovali. Neodpověděl jsem. Zatím neřekl nic nového.

„Navštívil jste Bors?“

To byla otázka na tělo. Nepříjemně svědivá. „Až po vás,“ zkusil jsem štěstí.

„Mýlíte se, příteli. Nikdy jsem na Bors nevkročil. Nejsem sebevrah. Také jsem byl v posledních měsících uvázaný v penziónu. Vsadil jsem na Bengtssona. To byl můj kůň na Yargarianově závodní dráze.“

„Vyhrál jste?“

„Málo,“ připustil lhostejně. „Viděl jsem v Bengtssonovi favorita, a to byla chyba. Odhalil jsem Yargarianovu síť. Mimochodem, hodinku po vašem příjezdu do penziónu Hymy se ozvala policie. Ověřovali si jména nových hostů. Máte nějaký vroubek?“

„Proto jste mi přišel nabídnout umytí vozu?“

„Také proto.“

„Nemám u policie žádný vroubek.“

„Ale vědí o vás. Dopřávají vám volnost.“ Hledal vhodná slova. „Máte za policii udělat špinavou práci?“

Připustil jsem to. „Něco vás trápí.“

„Tři skutečnosti.“

„Svěřte se.“

„Neznám způsob, jakým Yargarian dopravuje obrazy za oceán. Lodí, to je jasné. Ale kterou? Těšilo by mě, kdybych znal její jméno.“

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„Nemám tušení, jakým způsobem vyplácí společníkům odměny. Nebo vyplácel. Moc už jich nezůstalo, aspoň na těch linkách, které jsem vystopoval. Jistě má bankovní konto. Nerad bych viděl, kdyby zůstalo zablokované. I v případě jeho smrti. To by zaplesalo srdce sličné dívky Pamely. Žije v přepychu, obklopena playboyi, příživníky a tajnými policisty. Všichni prahnou po okamžiku, kdy se budou moci zahryznout do tučného sousta. Někteří touží po Pamele, a všichni po penězích. Zatím ovšem sedí Pamela pevně v sedle. Až klopýtne Yargarian, poletí dceruška vysokým obloukem a dopadne přímo na líbeznou tvářičku. Měl bych ohromnou radost, kdybych se nachomýtl k té podívané.“

„Co vám Pamela provedla?“

„Poslala na mě dva hodné pány. Jeden se dost dlouho nechával otloukat v profesionálním ringu. Jeho sadistické sklony mě rozhořčily.“ Rozhalil košili na prsou. Skrývala ošklivé jizvy po spáleninách.

„Změnili se od té doby?“

„K nepoznání,“ zazubil se kysele. „Byli nejen suroví, ale také hloupí. Ještě jedna maličkost mně působí starost. Yargarian má štít. Vlivné ochránce. Na označení nezáleží. Navštívil jste někdy Ameriku?“

„Letěl jsem přes New York do Kanady.“

„Příště nesmíte vynechat Kalifornii. Nejkrásnější kus krajiny na zeměkouli.“

„Eino Räsänen považuje za nejkrásnější místo na světě okolí Oulujärvi,“ řekl jsem.

„Kdo je to?“

„Listonoš.“

Potřásl hlavou. „Které místo považujete za nejkrásnější vy?“ Využil příležitosti, kterou jsem mu nechtěně nahrál. Musel jsem mu vrtat v hlavě jako zkažený zub.

„To zatím vynecháme,“ řekl jsem pobaveně. „Vraťme se do Kalifornie.“

„Skoro uprostřed leží jedno rozkošné údolí.“

„Poštu dopravují ze Santa Terezy,“ řekl jsem, abych si zachoval iniciativu.

Zaklel. Tiše, jadrně, od srdce. „Kde kupujete informace? To místo bych rád poznal. Oficiálně je vlastníkem údolí Pamela. Těšil jsem se, že vám píchnu. A zatím… Pochopte, mám jenom jednu kůži. Nerad bych si ji znovu popálil. Kdyby se Yargarian zabýval pouze krádežemi uměleckých předmětů, dávno by se mu dostali na kobylku. Interpol. Americká FBI. Finská policie. Yargarianovi poskytují ochranu mocné síly. Nesmím je na sebe poštvat. Chci se vrátit do Ameriky, dožít se vysokého věku a umřít ve vlastní posteli, obklopený houfem vnoučat.“

„Vrtá vám hlavou, kde Yargarian k ochráncům přišel?“

„Právě,“ souhlasil. „Víte o tom něco?“

„Neznám kruhy, které nad Yargarianem drží ochrannou tuku, ale vím, proč to dělají.“

„Měli bychom dohodnout finanční stránku spolupráce,“ pochopil moje slova nesprávně. „Okradení majitelé obrazů vypsali vysoké odměny. Také prémie postižených pojišťoven nejsou zanedbatelné. Dělám na věci tři roky. Ochotně vám přenechám… třicet procent.“

„Nestojím o vaše peníze.“

Chvíli na mne zachmuřeně zíral. Bodrá tvář dostala kamenné rysy. „To mě znepokojuje. Ostatně, ty peníze ještě nejsou moje.“

„Možná vám pomůžu,“ řekl jsem nezávazně. „Nesvěřuju se neznámým lidem. Nesvěřuju se lidem, kteří mi pod cizím jménem vniknou do pokoje, rozvalují se v mé posteli, snaží se vypadat chytře a nabízejí zboží s dávno prošlou záruční lhůtou.“

„Nemohl jsem postávat pod oknem. Prochladl bych,“ zmohl se na ironickou námitku.

„Nezval jsem vás.“

„Omlouvám se,“ pronesl způsobem, který vzbuzoval zdání prostoduchosti za motorovou sekačkou z inventáře penziónu Hymy. „Uznejte, že jsem vám nezištně poskytl důležité zprávy.“

„Hagmanová patří k Yargarianovým lidem?“

„Hagmanová je pitomá. Bengtsson zprostředkovával zásilky pašovaného alkoholu, a tím si ji omotal kolem prstu. Také vám vnutila pravou skotskou? Poslal jsem vzorek do laboratoře. To pití britskou půdu nikdy nevidělo.“

„Proč se Yargarian zdržuje na Borsu?“

„Bengtsson koupil ostrov od vdovy po sochaři Järvälovi. Pochopitelně za Yargarianovy peníze.“

„Oni se znali?“

„Podle Hagmanové často trávili noci pod střechou penziónu,“ podal vysvětlení. „Blízko národního parku v Kemi koupil Bengtsson malý domek, kde se Yargarian zdržuje častěji než na Borsu. Bengtssonovy obchody se dřevem jsou pouhou kamufláží. Moc na nich nevydělal. Pašování cigaret a alkoholu představuje výnosnější činnost.“

Usoudil jsem, že zasluhuje přiměřenou odměnu. „Yargarian má konto u Severské sjednocené banky.“

„To myslíte vážně?“ zeptal se nadšeně.

„Mám důkaz.“

„Předáte mi ho?“

„Možná.“

„Jak to vypadá na Borsu? Jednou jsem si udělal výlet, když se oba zdržovali v Rovaniemi. Tehdy jsem narazil na Noru Paloheimovou. Měl jsem co dělat, abych se z Inari vytratil.“

„Bors je momentálně neobydlený,“ řekl jsem. „Jako kdyby někdo pospíchal a neměl dostatek času zahladit všechny stopy.“

„Zdržují se tedy v Kemi. Yargarian se vydává za přírodovědce. Studoval botaniku, než za války vstoupil do armády.“

„Mohli bychom opustit téma Yargarian a zaměřit se na vás,“ podal jsem návrh. „Kdo jste?“

„Jméno vám nic neprozradí. Zní trochu básnicky. Smál byste se,“ odpověděl lehkovážně.

„Smích je vzácné koření. Stále vzácnější. Sotva si vzpomenu, kdy jsem se naposled upřímně zasmál. Kdo vás financuje?“

„Dám vám telefonní číslo a zaplatím interkontinentální hovor,“ prohlásil a znovu nasadil kamenný výraz. „Pojišťovnám způsobil Yargarian ohromné škody. Můžete si ověřit, že jsem na jiné výplatní listině.“

„Což nevylučuje, že vás Yargarian nepodporuje,“ namítl jsem. „Hodně lidí žije s větším množstvím tváří.“

„Peněz mám dostatek,“ odsekl. „Jenom vaše spropitné z penziónu mi zajistí klidné a blahobytné stáří. Konvenuje mně vaše informovanost. Jak dlouho na případu pracujete?“

„Čtvrt roku,“ řekl jsem. „S přípravným obdobím.“

„Nesmysl,“ vybuchl rozhořčeně. „Kdo vás platí?“

„Stát.“

„Jakou vlajku vyvěšujete na stožár, když slavíte státní svátek?“

Totožnost hraje bezvýznamnou roli. Národnost. Státní příslušnost. Myslel to jinak. Pravda by mu asi zavřela ústa. Ztratil by zájem o spolupráci.

„Každý chráníme svá tajemství,“ řekl jsem. „Položil jste mi tři otázky. Prozradím vám cestu, kterou Yargarian dopravoval obrazy přes Atlantik.“

„Kolik procent jistoty nabízíte?“

„Záruční list vystavit nemohu. Obrazy pašovala přes velkou louži nákladní loď Montana.“

„Máte smysl pro humor,“ povzdychl otráveně. „O Montaně jste slyšel ve večerních rozhlasových zprávách.“

Zmocnilo se mě vzrušení. „Co jste slyšel o Montaně?“

„Loď zadrželi někde ve Středozemním moři. Podrobnosti si nepamatuji. Při kontrole nákladu objevili kontejnery s radioaktivními látkami. Jestli jsem dobře rozuměl, dalo by se jich využít k vojenským účelům. Nejsem odborník. Samozřejmě se jednalo o nelegální náklad.“

Najednou jsem měl dobrý pocit. Spadla ze mne všechna únava. I kdyby odhalení Montany znamenalo jediný úspěch, moje námaha přinesla kladný výsledek. Jakými cestami putovalo upozornění na Montanu?

Neuniklo mu moje uspokojení. „Dobrá zpráva?.“

„Jistě.“

Byl to zkušený člověk. Pochopil. „Vás zajímají krádeže obrazů jenom okrajově. Tak se mi zdá, že Lulanderova smrt při leteckém neštěstí měla hodně společného s nákladem Montany. Neptám se, co o tom víte. Skličuje mě pomyšlení, že Yargariana ochraňují mnohem nebezpečnější ruce, než jsem se domníval.“

„Odstoupíte ze hry?“

Uvažoval. Odhadoval nebezpečí. Na druhé misce vah viděl peníze a tři roky života, které případu věnoval. Hodně peněz, jež mu měly zajistit pohodlnou budoucnost. Při své profesi musel být realista, ale pod povrchem doutnal nezměrný optimismus. „Zůstanu na palubě. Spojíme síly?“

„Proč ne,“ souhlasil jsem. Nemohl jsem si dovolit luxus mít Yargariana před sebou a falešného Lönnrota za zády.

„Yargarian si objednal na zítřejší večer aerotaxi z Ivalo do Rovaniemi, letenku do Helsinek, dál do Kodaně a do Irska. Svobodný letecký přístav Shannon,“ oznámil na důkaz, že nabídku ke spolupráci míní upřímně. „Samozřejmé pod cizím jménem. Ta informace mě stála hromadu peněz a další jsem obětoval, abych si ji ověřil. Nyní chápu Yargarianův spěch. Musel dostat hlášku o Montaně dřív, než ji vysílal rozhlas. Jenom mě mate, že letí sám. Že by Bengtssonovi tolik věřil?“

„Bengtsson už nepromluví,“ řekl jsem. „Zůstal na Borsu. Když jsem ho našel, byl studený. Měl v sobě trochu olova.“

Upřeně pozoroval desku stolu a neklidnými prsty hladil její povrch. Potom řekl: „Nic jiného nezasluhoval.“

„Kde jste se ubytoval?“

„V hotelu blízko parkoviště. Není to Hymy, ale postel vypadá pohodlně. Neměl jsem čas na vyzkoušení.“

„Moje je pohodlnější?“

„Sotva. Co podnikneme?“

„Navštívíme Yargariana.“

„Vyjedeme okamžitě?“

„Ráno. Tyto končiny nejsou příliš lidnaté. V noci bychom byli nápadní,“ soudil jsem.

„Pádný důvod,“ pronesl souhlasně.

Potěšilo by mě, kdyby se chtěl s Yargarianem střetnout sám. Dohodnout se nemohli. Jeden pro druhého znamenali zápalnou šňůru k náloži, která vybouchnout musela.

„Přijdu v devět hodin,“ řekl jsem a otevřel okno. Svižně jím prolezl. Do třetí hodiny zbývalo sotva několik posledních minut. Venku již svítalo.

Dveře postrádaly zámek. Podložil jsem kliku stolem a pistoli zastrčil pod polštář. Nehody, nemoci a nezvaní hosté přicházejí v sériích. Nestál jsem o další překvapení. I velcí vlci mají strach z malého ohně. Nerad bych nechal zhasnout ten svůj. Dost mi na něm záleželo.

18

Tři hodiny spánku nemohly zahnat únavu. Oči se mi klížily, na dlaních pálily puchýře, ramena jsem měl ztuhlá a v zádech seděla tíha namoženého svalstva. Studená voda mě trochu vzpamatovala.

Nora Paloheimová seděla na lavičce před domkem, ruce složené na klíně. Přísná tvář vyzařovala chlad a zklamání. Nepohlédla na mě. Někam do prostoru pronesla: „V noci jste měl návštěvu.“

„Vyhledal mě jeden známý.“

„Slyšela jsem každé slovo.“ Mluvila klidně, vyrovnaně a rozhodně. „Jste divný člověk. Takoví nosí neštěstí. Odejděte.“

Uznal jsem, že ze svého hlediska má pravdu. Svět, v němž žila, rozlišoval ještě výraznou hranici mezi dobrem a zlem. Neuznával kompromisy a preventivně odmítal všechno nesrozumitelné, nepochopitelné, záhadné.

„Jste lhář. Dobří muži vždycky mluví pravdu. Neposlal vás Nyrhi Lönnrot. Poslal vás ten člověk, který v noci přišel oknem.“

Přijal jsem porážku. Žádné vysvětlení ji nemohlo uspokojit. „Kolik vám dlužím?“

„Nic,“ pronesla rázně. „Vaše peníze by mě pálily.“

Vrátil jsem se do světnice a sbalil svoje věci. Na stůl jsem položil pět stomarkových bankovek, ale pochyboval jsem, že jich použije.

Když jsem odcházel, lavička byla prázdná.

Poštovní úřad jsem našel na hlavní ulici. Laponka s něžnýma očima a křiklavě nalíčenými rty se uctivě zajímala o moje přání.

„Oulu. Bleskem, prosím.“ Nadiktoval jsem jí číslo.

Po deseti minutách mě poslala do kabinky, jejíž stěny byly potaženy červenou koženkou.

„Topelius.“

„Volám z Inari,“ řekl jsem.

„Kdo… Aha. Poslouchám.“

„Jezero Inari. Ostrov Bors,“ řekl jsem telegraficky.

„Kolik obyvatel?“

„V noci žádný, od kterého by hrozilo nebezpečí. Vezměte s sebou specialisty, které jste potřeboval v Kontiomäki.“

„Budete k dosažení?“ otázal se, jako by o to nestál.

„Mám ještě práci. Také jsem narazil na konkurenta. Prozatím jsme spojili síly.“

„Jméno?“

„Falešné jako umělý chrup.“

„Od které firmy?“

„Ze zámoří.“

„To se mi nelíbí,“ poznamenal mrzutě. „Je na něho spolehnutí?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Znáte penzión Hymy v Rovaniemi?“

„Tam jste se ubytoval,“ prokázal, že nemarnili čas a věřili mi jako podvodnému hráči, který musí absolvovat osobní prohlídku, než mu je dovoleno usednout ke hře.

„Penzión tvořil záchytný bod.“

„Platí dosud?“

„Majitelka vám možná nabídne pašovaný alkohol. Dodavatelem byl jistý Bengtsson. Švéd. Oficiálně obchodoval se dřevem. Také doporučuji kontrolovat všechna aerotaxi z letiště Ivalo.“

„Zařídím,“ slíbil promptně. „Kde bydlíte?“

„Právě jsem dostal vyhazov.“ Jméno Nory Paloheimové jsem prozradit nemohl. Byl to zbytečný ohled, přes Bors se k ní dopracují. Přesto jsem cítil uspokojení, jako bych napravil dřívější omyl.

„Našli jsme cortinu.“

„Pochopitelně,“ řekl jsem. „Jak se daří majiteli?“

„Vzpomíná na vás ve zlém,“ odpověděl Toppelius. „Všechno přiznal. Pašování, spojení s Lulanderem, spoluúčast na vraždě Kaariny Mononenové. O vás se vyjádřil velice urážlivě. Domnívá se, že jste nás zavedl na jeho stopu. Odkud voláte?“

„Z Inari,“ řekl jsem. Mohl si to bez obtíží ověřit, pokud se na tom uz nepracovalo.

Potom vyslovil otázku, která mě překvapila. „Myslíte, že se ještě uvidíme?“

„Pochybuji o tom,“ řekl jsem.

„To mě těší,“ ukončil hovor.

Zaplatil jsem a odešel do hotelu. Nevysoké stavení působilo omšele. Cestou z pošty jsem viděl mnohem důstojnější konkurenční podnik.

„Pan Lönnrot před hodinou opustil hotel,“ prohlásil šedovlasý muž s neobyčejně snědou pokožkou. Rty se ztrácely, obličeji dominoval ostrý, téměř králičí chrup. Oči pozorovaly svět jako vymřelé akvárium.

„Se zavazadlem?“

„S prázdnýma rukama.“

Obrátil jsem se k odchodu.

„Pane!“

Zastavil jsem se.

„Odešel, jako přišel,“ sdělil mi upjatě. V hotelích nevidí rádi hosty bez zavazadel.

„Děkuji,“ řekl jsem s myšlenkou, zda Nyrhi Lönnrot, nebo jak se jmenoval, doběhl mne nebo sebe. Křivdil jsem mu. Procházel se na parkovišti jako pokojný turista a prohlížel si zaparkované vozy.

„Nedomluvili jsme si schůzku v hotelu?“ řekl jsem vyčítavě.

„Obával jsem se podrazu,“ přiznal zahanbeně. „Musíte prominout. V naší branži málokdy narazíte na seriózního člověka. Také mi nedala spát vaše averze vůči penězům.“

„Svoje mám jisté,“ pokusil jsem se ho uklidnit. „Příčí se mi brát za jednu práci dvoje peníze. Přináší to smůlu.“

„Jak myslíte,“ prohlásil nepřesvědčen, a proto málo přesvědčivě. „Peněz není nikdy dostatek. Neřekl bych, že právě vy jste pověrčivý. Vyrazíme?“

„Směr Kemi?“

„Směr Yargarian,“ pronesl odhodlaně a ukázal na tmavomodrého porsche. „Použijeme raději můj vůz. Koupil jsem ho z druhé ruky, ale na rovince hravě dosáhne sto padesáti kilometrů v hodině. Váš saab znají.“

„Právě proto pojedeme saabem,“ řekl jsem.

Kratičce uvažoval, než souhlasně přikývl. Usadil se vedle mě. „Máte zbraň?“

„Oba jsme ozbrojení,“ řekl jsem, aby se snad nepokusil o podraz. Stoprocentně jsem mu nevěřil. Stanuli jsme na jedné straně propasti, Žádný z nás však neměl jistotu, zda ji budeme obcházet stejnou cestou.

„Střílíte dobře?“

„Na terč.“

„Nejlepší terč je člověk.“ Když se nedočkal odpovědi, připojil sklesleji: „Bohužel.“

„Už jste se někdy stal terčem?“

„Udělala ho ze mě Pamela.“

Inari se ztrácelo v mlžném oparu. Mířili jsme rovně k severu. Za Syysjärvi odbočovala doleva úzká silnička.

„Tady,“ upozornil mě. „Yargarian používá zkratky.“

„Jak to víte?“

„Říkal jsem vám, že jsem si jednou udělal výlet do Inari,“ prohlásil skoro tajuplně. „Nebyl to ztracený čas. Yargarianovo auto v Inari dobře znají.“

V mechovité krajině mokvaly bažiny. Holé pahýly stromů trčely k obloze jako apokalyptické signály zla. Osamocené skupinky pokřivených bříz připomínaly z dálky hloučky rozdováděných pohádkových bytostí, které znehybněly mávnutím kouzelného proutku. Přejeli jsme dřevěný most přes čipernou říčku. Proud se pěnil mezi ohlazenými kameny.

Můj společník se náhle rozhovořil. „Prožil jsem v penziónu Hymy přes rok života. Ve Finsku dva. Nerad bych ztratil další v Řecku, někde v Africe nebo třeba na Islandu. Doma ve Státech znám majitelku hezkého hotelu. Nic velkého. Docela skromný, útulný podnik. Ještě není tak stará, aby nemohla mít děti. Vložil bych peníze do jejího podniku. Toulavý život mě začíná zmáhat. Když všechno klapne podle mých představ, pozvu vás na svatbu.“

Věděl jsem, že to neudělá. I kdybych pozvání dostal, nebylo by realizovatelné. Pochopil jsem však pravý smysl jeho slov i úmyslů.

„Údolí v blízkosti Santa Terezy vydá tajemství v jediném případě,“ řekl jsem.

Souhlasně přikývl. „Kdyby vás Yargarian dostal, měl bych proti němu důkaz. Jeho pomocníci, aspoň ti, které jsem znal, nežijí.“

„Také byste mohl zkusit Yargariana vydírat.“

„Tak velká špína se mi příčí,“ prohlásil melancholicky, jako kdyby jej vlastní ohledy mrzely. Znělo to však věrohodně. Měl s jeho lidmi vlastní účty.

Silnička se podobala lepší cestě. Deště v ní vymlely jámy, které zasypala kamenitá suť. Na některých místech nemohl projet v protisměru jiný automobil, proto vždy po několika kilometrech Vybudovali rozšířené úseky, určené k vyhýbání.

„Jak se tady jezdí v zimě?“

„V zimě tuhle silničku neudržují,“ odpověděl a přišel s návrhem. „Nechcete vystřídat?“

Souhlasil jsem. Předchozí noc mi dala zabrat. Cítil jsem malátnost a bolely mě všechny svaly.

K usedlosti, která vyrostla uprostřed holé planiny, odbočovala cesta s hlubokými vyjetými kolejemi. Vroubily ji vysoké tyče, které usnadňovaly orientaci v zimních vichřicích. Seníky se šikmými, zkosenými stěnami vypadaly jako velké rakve.

Nehostinná, zamyšlená příroda.

Zahlédli jsme losa. Trpělivě okusoval čerstvé výhonky na větvích pokřivené borovice. Zvuk motoru mu vůbec nevadil.

V táhlém stoupání se před námi objevily ostré zatáčky. Daleko vpředu se zableskla karosérie velkého vozu a hned zase zmizela za terénní vlnou.

„Yargarian,“ sykl můj společník. „Měli jsme vyjet dřív. Musíme se dostat nahoru do zatáček, aby moment překvapení byl na naší straně.“

Sešlápl plynový pedál. Saab naříkal na špatné vozovce a kolébal se jako člun na rozbouřeném moři.

„Jenom žádné zbytečné střílení,“ upozornil jsem.

Neodpověděl.

Měl svůj plán, jenž se mi nezamlouvá a který jsem měl v úmyslu zmařit. Mrtví nemluví. Yargarian by měl mluvit, aby na jeho místo nenastoupil v tichosti jiný podnikavec.

Hluboká příčná brázda donutila Lönnrota zpomalit. Nejbližší zatáčka měla tak nekvalitní povrch, že jí bylo možno projet pouze na jedničku. Obklopovaly ji šedavé balvany, jalovce a keře ostružiníků, obtěžkané zralými plody. Stranou zůstaly plochy pokryté bílými, šedivými a žlutavými chomáči lišejníků. Připomínaly krajinu zalitou studeným měsíčním svitem. Některé břízy v blízkosti silnice vypadaly, jako by je sežehl prudký požár.

„To způsobují docela malí motýlci,“ vysvětloval s nehybnou tváří. „V některých letech dělají značné škody. Dokáží zničit celý les.“

Byla to jeho poslední slova.

Mezi keři jsem zahlédl kratičký záblesk.

„Pozor,“ vykřikl jsem a zároveň sahal po klice. O zlomeček sekundy později se přední sklo roztříštilo, saab se stočil přes vozovku, předními koly sjel do příkopu a narazil do kmene zčernalé břízy.

Zvuky, které jsem zaslechl, byly už jenom ozvěnou výstřelů.

Odkutálel jsem se k nevelkému kameni. Skýtal mizernou ochranu, ale krytí to bylo.

S pistolí v ruce jsem opatrně vyhlédl.

Otevřenými dvířky jsem viděl tělo, zkroucené na předním sedadle, se zvrácenou hlavou. Nepoznal by ho vlastní bratr, pokud nějakého měl. Obličej se změnil v jedinou krvavou hmotu.

Motor stále pracoval.

Ve vrcholcích ostružinových keřů se pohnulo několik větví.

Zachrastily kameny.

Kdyby měl střelec důvtip, trpělivost a chladnokrevnost, našel by si příhodné místo a viděl mě jako na dlani. Moje šance byla minimální. Rovnala se nule, jestli v záloze číhali dva. Utěšoval jsem se pomyšlením, že v saabu nestačili postřehnout počet cestujících. Výstřely padly ve chvíli, kdy se sluneční paprsky odrážely od předního skla.

Vyčkával jsem.

Do pravého kolena mě bodalo tisíc jehliček. Mohl jsem však dopadnout hůř. Jako mnozí jiní, kteří zkřížili horké dráhy temných polí. Nemluvě o supech, kteří se zabývali zbrojními dodávkami. Kde se obchoduje se smrtí ve velkém, na nějaké jednotlivé příliš nezáleží.

Ostružiníky se znovu pohnuly.

Vyšel z nich vysoký, štíhlý muž s ocelově šedými vlasy. Pevné rysy obličeje napjalo vzrušení. Viděl jsem tvář lovce, číhajícího na kořist. Tvář dravce. Měl šedesát let na krku, ale pohyboval se lehce a pružně. V ruce svíral samopal s kratičkou hlavní. Okolí nevěnoval pozornost. Obešel saab a trochu se sehnul, aby viděl dovnitř.

Nastala moje chvíle. Zvedl jsem se a namířil na jeho záda.

„Yargariane,“ zvolal jsem ostře. „Odhoďte zbraň!“

Stanul jako zasažený bleskem. Potom udělal rychlý půlobrat, udeřil se však do hlavy, jak se pokusil narovnat, a zároveň začal střílet.

Stiskl jsem spoušť.

Hlaveň samopalu chrlila projektily do rozbitého vozu. Yargarian se zhroutil a tělem přikryl hlavu své oběti. Ve stejném okamžiku došlo k výbuchu.

Stál jsem s napřaženou rukou. Než jsem se vzchopil k pohybu, zachvátily plameny celý automobil. Černý sloup dýmu stoupal k obloze, která měla barvu holubicí šedi.

Klopýtal jsem k ostružiníkům. Neviditelná síla mi vrtala otvor do kolena.

Za keři stál smetanově bílý sbarro s karosérií z plastické hmoty. Dveře, zavěšené uprostřed střechy, trčely kolmo vzhůru. Našel jsem hasicí přístroj. Z trysky vyteklo pouze několik hustých, rosolovitých kapek.

Saab planul jako pochodeň. Vzduchem se šířil čpavý, dusivý pach.

Rozbité koleno krvácelo, rána však nebyla hluboká.

Použil jsem Yargarianovu lékárničku, zasypal ránu antiseptickým práškem a pevné ji převázal.

Vyzkoušel jsem si řazení a opatrně sjel na silničku. Vůz měl citlivé řízení a fantastickou akceleraci, ačkoli jsem se plynového pedálu sotva dotýkal. Málem jsem přejel do příkopu.

Ozvala se série dutých ran, jak explodovaly zbývající náboje v Yargarianově samopalu nebo v Lönnrotových pistolích.

Seděl jsem za volantem a bezmocně sledoval pozvolna slábnoucí oheň. Za deset minut se mi zdálo, že bych kolem dohořívajícího auta mohl projet.

Když jsem trosky míjel, odhodil jsem pistoli.

„Sbohem, Nyrhi,“ řekl jsem nahlas s pocitem, že si rozloučení zasluhuje. Pomohl mi. Nebyla to nesobecká pomoc, přes rozličnost cílů nás však spojovali stejní nepřátelé.

Vracel jsem se k jezeru Inari.

Teprve po třiceti kilometrech jsem potkal první vozidlo. Malý, křiklavě nastříkaný nákladní automobil čekal na odstavném pruhu. Stejně jsem musel jet krokem, sbarro potřeboval značný prostor. Z okénka se vyklonil chlapík se zrzavým plnovousem. Pokynuli jsme si na pozdrav. Něco volal, slovům však nebylo rozumět.

Parkoviště v Inari bylo téměř prázdné. Nikde nikdo, pouze několik odstavených osobních vozů. Minutku jsem si hrál se zámkem tmavomodrého porsche. Jen se mi podařilo spustit motor, přehnal se kolem parkoviště policejní vůz a v těsném závěsu za ním sanitka. Nechal jsem je zmizet a vyjel jsem z parkoviště.

Můj cíl byl jasný a konkrétní. Nevěděl jsem, jak nastávající dalekou cestu zvládnu a zda uspěju. Přede mnou ležela nejedna hranice se zvědavými, bedlivými celníky.

Rovná silnice se vyhoupla na mírné návrší. Otevřel se výhled do ponurého kraje. Čerstvé sněžné čepice zbarvily do bíla temena vzdálených pahorků. Na dalekém obzoru stál světlý kruh jako matná lampa, lákající poutníky.

Půlnoční slunce.