Jaroslav Andrejs

Tichý krok strachu

Část první

I

Nedá a nedá mi to pokoj.

You are my destiny…

Nezabili byste se? Teprve teď vidím, jak šílenej název to vlastně je. A ke všemu by to klidně nakonec mohla být pravda. Ty jsi můj osud… Fakticky, já bych se zabil.

Sám teda na tuhle věc nestačím, to přiznávám. Ať si ostatně někdo zkusí představit si takovouhle situaci: pět lidí odstartuje z Prahy na společnej víkend, všichni normálně v nejlepší náladě — kromě mě, tedy, jenže já měl proč bejt otrávenej — a každej z těch čtyř může klidně mít na svědomí to, co se stalo pátýmu.

Tady vůbec nekráčí o to hádat proč a nebo jak, ale kdo? A na tohle já nestačím, třeba se klidně můžu počítat mezi ty čtyři.

Potřebovalo by to vyprávět celou věc někomu chytřejšímu, co nemá oči zalepený vlastníma pocitama. Třeba by našel to pravý místo, který já vždycky přejdu, a viděl, kde byl všeho začátek. Takhle abych se pořád bál, že to nakonec všechno spadne jenom na mne.

Ať dělám, co dělám, vím jen tolik, že ještě v tý hospodě nemoh nikdo nic tušit. Vůbec nic, normálka otrava, všechno docela nevinný.

Mám to fakticky pomíchaný, jde normálně o vážný věci, ale mně se do myšlenek pletou i takový blbinky, jako ducatej pan vedoucí vesnickýho Ráje. Nic, absolutně nic s tím nemá společnýho, jenom se mi líbí, jak umí kličkovat mezi stolama. Jako fotbalista klame tělem ty, co se už nemůžou dočkat kafe nebo piva, protože by už dávno měli zas bejt v autobuse.

Může ale bejt, že je to něco jako podvědomý znamení. Třeba je nutný, abych se vrátil myšlenkama tam, do tý hospody, všechno probral ještě jednou, vteřinu za vteřinou, jestli chci přijít na to, jak se to mohlo stát. A třeba se taky jenom bojím, abych místo něho nemusel myslel na ni, jak tady teď leží nahoře v pokojíčku.

Je fakticky úžasnej, ten dědík — jeliboještěněcoprosím, přesně takhle se to z něj valí. Škoda, že kandidátův magneťák zůstal ve voze, mohla bejt hlína, nahrát si ho. Hotovej kašpárek, ale on mi aspoň ničím nepil krev.

Jak jsme tam seděli, oni čtyři a já u vedlejšího stolku sám, nezpůsobnej hošík, takový chuligáne podle jejich rozumu, fakticky, koho v tý chvíli mohlo napadnout, že za pouhý čtyři hodiny budu sedět v chalupě a bát se, že jsem to klidně moh bejt i já, kdo jí pomoh do hrobu?

Já těm věcem nehovím, ale musí to mít něco společnýho s touhle psychologií, proč jinak by mi kromě hospodskýho lez do myšlenek i ten zatracenej Paul Anka? Stejně má ten jeho šílenej šlágr všechno na svědomí. Asi to fakticky musím probírat znovu, třeba se tak na něco přijde, co by mě vyvedlo z toho blázince.

Normálka otrava, v tý hospodě. Bylo skoro půl šestý, protože kandidát se vždycky bojí odstartovat z Prahy hned po obědě kvůli sobotnímu frkéru na silnicích. Oni čtyři, ona, napumpovaná až pod našminkovanej nos tím jejím sladkým jedem, kandidátovo nesnesitelně chytrý žvanění, a oba hosti, co si je pozvali na víkend kvůli nějakejm důležitejm kecům.

A zádama k nim já, otrávenej k smrti, otrávenej hlavně kvůli těm Pavláskovým, jenom kvůli nim jsem si nesměl vzít s sebou kluky, třeba to ještě v pátek byla sichrovka.

Plán byl, jak budeme celou neděli s Dunnym Karpíšků a s Kájíkem švihat obloučky v muldě nahoře nad chalupou, v tuhle dobu okolo pololetek je tam zaručený moře sněhu. Od Dannyho jsem měl slíbeno, že mě naučí novej fórek, on je eso na sjezdy. Já nelyžuju špatně na svejch necelejch šestnáct – taky už jezdím do chalupy osmej rok – ale Danny v tomhle přede mnou vede nejmíň o tři koňský dýlky. Kam se on zase hrabe na kytaru, každej říká, že já to válím úplně božsky.

Zas už jsem u volovinek - musím přece myslet na jiný věci, musím zpátky o ty čtyři hodiny, třeba k tý chvíli, jak kašpárek vedoucí proniká po křídle s tím svým „přejesiještěněkdoněcoprosím“, a vítr venku lomcuje oknama, a hezoun Pavlásek s vlasama, kvůli kterým spí asi každou noc na roletě, se může usouhlasit s každou blbostí, co projde kandidátovi mezi zubama. Kvůli Pavláskovi a jeho brejlatý paničce si nesmět vzít do naší chalupy lidi, jak už bylo tejden dojednaný. Do mý chalupy!

Normálka otrava, jako vždycky, když jsem musel tyhle rodiče někam doprovázet. Z toho inženýrka bych se zbohnil — jak si někdo může dobrovolně vzít brejlatou ženskou a celej život pak mrkat před bleskama z těch jejích okulárů?

To kandidátovi zas klidně přiznám — Sylvička, to je jinej kus. Co si vzpomínám, tak letos má čtvrtej přeliv, dneska je rezatá. Nový kasilonky, svetýrek, že se mužskejm točej oči — moh ale člověk v tý hospodě tušit, že za pouhý čtyři hodiny bude vystydlá?

Normálně tam zastavujeme, mají lepší lokál než leckde v Jičíně, čisto a místa dost, člověk nemusí stát u dveří vartu, než nějakej pitomej rekreant uvolní židli. A ten vedoucí s tím jeho indiánským pokřikováním — a dneska se mu ke všemu povedla děsně prima věc.

Nejspíš ho enervovala parta cizejch lyžařů. Jak sem ty pistolníci vpadli, vecpala se s nimi taková dávka pekelnýho průvanu, že mi to skoro vzalo kulicha. Vedoucího to podnítilo k pohotovýmu komentáři.

„Před chvílí, prosím, rozhlas, prosím, oznámil silnou nárazovou vichřici. Na hřebenech až sto kilometrů, prosím.“

Já osobně nemám rád, když nějaký lidumilové zdarma rozdávaj informace, který si každej může poslechnout sám. Už jsem lovil svůj novej tranzistorák od ježíška, ale v tom momentě podali kašpárkovi od výčepu tác s pitím.

Jasně, že takovou událost nemoh kandidát přejít bez poznámky, třeba i slepej by musel vidět, že si to vedoucí hasí rovnou k nám.

„Halo! Tady! Sem ta dvě piva a tři limonády, spěcháme!“

Teď to dohoníš. Napřed hodinu kecá a teď by zbořil svět. Piva pro ženský, samosebou. Komu by to snad bylo divný, tak zaprvé kandidát věd s inženýrem Pavláskem říděj, to jsou ty dvě limo, a třetí pro mě, pro cucáka, co ještě nesmí alkohol. Já bych se zabil.

Měli nás vidět, když jsme si před měsícem z recese půjčili s klukama toho renolta, co parkuje u nás za rohem náměstí. Danny našel v tašce flašku slivovice. Chuť to teda mělo zoufalou, ale ta nálada hned potom — jak první den o prázdninách.

Kájíka, co řídil, to vzalo tak, že se už v Záběhlicích naboural do osvětlovacího stojanu. Umíral jsem blahem, když nás chlupatý přivezli domů. Kandidát spínal ruce — ty prej mě chceš zničit, teď, v takový rozhodující pro mě době!

Jasně, že bych ho chtěl zničit, jenom vědět jak.

A teď teda popleta kašpárek jde do finiše a v cílový rovince podává děsnej výkon. Do toho sálečku nacpali od oka půl miliónu stolků, ale takový jako v dětský školce, maximálně pro čtyři. Protože jsem kluk a krom toho vyvrhel, tak mě šoupli k vedlejšímu.

Co chci říct, je tohle — ten vynervovanej popleta vedoucí postavil jednu plzeň před Pavláska, ačkoliv jasně věděl, že jsme tu s autama. Vědeckej pracovník musí bejt gentleman, on taky dobrovolně přistrčil to vzácný pivo svý choti a vzal si limonádu.

Kašpárka ten debakl s pivem tak zničil, že se vzápětí dopustil ještě geniálnějšího — všechny tři limonády nechal u nich a mně vpálil tu druhou plzeň.

Mně je tedy jasný, co ho spletlo. Měl jsem v tom momentu bradu v dlaních, to dělá vždycky člověka starším. Sedávám tak pokaždý, když se otravuju, hlavu v dlaních, prsty ve vlasech a koušu si nehty u malíčků.

S tím pivem jsem tedy fakticky málem omdlel, doma dělá kandidát přísnýho. Tak jsem teď logicky čekal, co bude.

Bylo jenom to, že se zas zažrali do svý diskuse, paní Sylva zrovna řečnila, ta stejně pivu moc nedá, i když je to plzeň. Kandidát vůbec nic nezaregistroval. On vždycky oddaně poslouchá chotinku. Probíral se ve svým řídkým pohlavním porostu, a když ona skončila, začal mluvit šlechetně k pozvaným.

„Zapomněl jsem vám říct – to spaní jsme se Sylvičkou přece jen zreorganizovali. Vy dva byste spali dole v kuchyni, ta se dřív vytopí, Petr vedle v cimřičce a já se Sylvou nahoře v pokojíčku, jsme tam zvyklí.“

„S námi si, prosím, nedělej starosti,“ horlil vychovaně inženýr Pavlásek. „My se vyspíme všude, viď, Jarčo?“ „A co kdybych se tedy starala já, pane inženýre?“ zacvrlikala Sylva. „My ženy se rády staráme, že, paní Jarmilo?“

Jenže brejlatou nedohonila.

„A to já v tomhle mám spíš mužskou náturu, paní Kulhavá, já docela ráda přenechávám starosti jiným.“

To se mi na brejlovci zase líbí, že se nenechá od nikoho vyhecovat. A vůbec, ta „paní Kulhavá“, to teda sedělo. Když už krachlo ježdění s klukama, tak si aspoň s těmahle dvěma užiju.

Na kašpárka se kandidát vytahoval, ale jak došlo na kecy, měl hned času fůru. Začal vehementně pěstovat společenskej styk s Jarmilou. Dal mi tím šanci přisát se rychle ke sklenici, co je vypitý, to se počítá. Stejně jak skončí s komplimentama, tak si uvědomí, co se stalo.

„Můžete v tom spatřovat třeba i egoismus,“ mektal s tím svým známým šaramantním úsměvem, „ale mně se ulevilo, když jste se přece jen rozhodla s námi jet. Podívejte se na tenhle palec. Hned jak dorazíme, požádám vás o odborný zákrok.“

Mně se z těch jeho blbejch řečí fakticky dělalo tak zle, že jsem se musel zachraňovat tím pivem. Na dvakrát bylo ve mně, teda já bych asi doved bejt tahoun. Jarmila zachovala kamennej klid a kandidát bez začervenání jel dál.

„Tohle se mi stalo pět minut před odjezdem. Vidíte? Tříska pod nehtem, jako trám.“

Lže jak zjednanej, co já vím, tak s tím přišel už z ústavu. A ona při chvástání svýho chotě taky nehnula brvou.

„Drahoušek Sylvička se sice překonala, ale to víte, slabá žena. Zmohla jí jen půlku, druhá mi tam zůstala.“ Drahoušek přestal dýmat z cigarety, zapípal pouhý čtyři slova, ale takový, že by s nima normálně osladil nejmíň hektolitr kafe.

„Já tyhle věci nesnáším.“

Seděl jsem direktně vedle kamen, to pití se mnou zahejbalo, dostával jsem kuráž vyskočit a povědět Jarmile:

„Chcete, abych vám ukázal, co všechno snese?“

Kandidát se před druhejma na ni culil jak na svatej obraz, a zná ji stejně jako já, co je to za číslo. Před svědkama jí kape od huby med, ale doma by psovi kůstku nepodala.

„Od manželek lze těžko požadovat, aby si při kursu vaření udělaly i kurs první pomoci. Z tohoto aspektu je mi vaše přítomnost dvojnásob vítána.“

Já bych se fakticky zabil s těma jeho cizíma slovama. Aspekt — na takový a jiný blbinky nachytal chudáka nebožku mámu. A jak jsem si připomněl tohle, hned bych mu byl nejraděj přilil do tý jeho limonády trochu koncentrovanýho cyankali.

Vědeckej pracovník Pavlásek se debilně uchechtával.

„Tos tedy kápl na tu pravou, Romane. Představ si, že mně nedávno odmítla vyříznout i prachobyčejný kuří oko. Já, kdybych se měl někdy ženit podruhé, tak rozhodně už ne s diplomovanou sestrou.“

Jak říkal to „podruhé“, blesklo k němu z Jarmiliných brejliček. Bavila se taky, ale mělo to přece jenom jinačí úroveň.

„Jednak jsi ty zvláštní případ, jednak se zdravotnice nemá plést do řemesla doktorům aspoň do tý doby, než se sama dočká promoce, a to bude u mě až za tři roky, dřív sotva tu svou medicínu dodělám.“

A žádný pitomý hihňání a kroucení se, jako ona. Jenom to vytahování se študiema si mohla ušetřit. Každej dnes cvokaří s vysokou. Já na školy kašlu. Co z tebe bude, skuhrá doma kandidát. Ať si trhne nohou, já vím, o co mu hlavně jde — abych mu nedělal ostudu.

Ale mě moje kytara jednou uživí stokrát líp než jeho věda. Takovej Paul Anka taky nebyl dřív nic. No tak takováhle nějaká nálada to byla, samý kecání a žádný činy. Potom se kandidát mrk na hodinky a udělal důležitý prohlášení.

„Rány Kristovy, čtvrt na sedm. Dopít a jedeme“.

Jasný, že se sedělo a mluvilo dál. Takhle blbě se tu mařil čas, protože nikdo nemoh tušit, že zatím běžej poslední hodiny Sylviina života.

Ve mně to už hezky pracovalo, ještě jsem si nezvyk dělal půllitry ex. Sylva, s tou to i při její limonádě šilo. Neviděla ráda, aby hlavní slovo měl někdo jinej.

„Stejně vás obdivuju, paní Jarmilo. Tak málo příjemná práce a ještě při ní studovat. A ty noční služby — já muset běhat ke každému, kdo si s něčím zamane… Nechat na sebe zvonit jako na služku — ne, to bych při své povaze asi nedokázala. A nebo když vám na pokoji někdo umírá …“

Já ji taky musel obdivovat, fakt. Já bych si při takový sladký sprostotě nedokázal zachovat sportovního ducha jako Jarmila. Jak ta jí to ale nevinně vrazila zpátky do krku, to bylo úplně senza.

„K tomu byste si musela ovšem umět představit, že ml takhle umírá některý třeba celý týden. A já musím posluhovat, jak vy říkáte, i když bych mu raději píchla trochu jedu do žil, aby on měl dřív pokoj od života a já od něho.“

Sylva vyvalila oči, nevěděla, jestli si z ní střílí nebo co, ty druhý jí to taky nechtěli spolknout, tak se z toho vyvinula diskuse o tuhletěch problémech usmrcování ze soucitu a nikdo nepostřeh, že tlustej kašpárek zaregistroval mou vypitou sklenici.

„Ještě jednu prosím?“

V tom momentě jsem úplně propad touze dělat maléry. Kandidátovi na vztek. To já občas musím. Kdo mohl za všecko víc než on? Tohle byla jen taková maličká pomsta. Kdo by řek, že za pouhý dvě hodiny se mi naskytne příležitost k daleko větší?

A tak jsem nechal kašpárkovi volnou ruku. Začalo mě to napínat. Protože když 1 to druhý dokážu ex, tak je tu šance, že mě to položí, což je logický. A když budu nadranej, troufnu si udělat kandidátovi bezva ostudu. Byl jsem úplně divej po možnostech otrávit jim nějak život, aspoň tak, jak ho otravujou oni mně.

Sylva se konečně vzpamatovala z tý Jarmiliny rány pod pás. Začala se falešně kroutit, aby ukázala, oč je sama lepší.

„To jistě nemyslíte vážně. Může být něco záslužnějšího než zápas o zachování lidského života? I když je to třeba marná práce. Já sama bych to dělat nemohla, ale chápu, že jde o smysl té práce, a ne jen o případné výsledky.“

Číhla se, jako pro pochvalu, na kandidáta, ale já bych byl řekl, že ještě víc ty její kecy oceňoval inženýr Pavlásek. A přitom to bylo blbý, že to až bolelo, snad ještě víc než žvásty jejího manžela, kterýho ukradla nebožce mámě.

Kašpárek mi vůbec nedopřál na úvahy čas, za vteřinu přede mnou stál druhej pohár s tak vysokou čepicí pěny, že jsem se skoro polekal vidiny zlomyslnýho trucu, kterej měl otrávit náladu těm dvěma a znechutit příjezd do naší chalupy hostům, který jsem si já nepozval. Do mý chalupy.

II

Ať to rozebírám, jak chci, tak až sem neudálo se nic, co by nějak ukazovalo na věci, který se staly potom.

Ani jsem nepostřeh, za jak dlouho se židle začala se mnou naklánět. Kandidát i ty ostatní se odsunuli někam do nekonečna, ale jejich šaškovskej diškurs jsem slyšel docela jasně. Inženýr Pavlásek si s ním zrovna šuškal.

„Nechtěl jsem se ti o tom ani zmiňovat, ale podívej — udělal jsem si jen tak pro sebe po ústavě nenápadný průzkum. S výjimkou té party z levého křídla jsou skoro všichni jasně pro tebe. Z takových nejmíň osmdesáti procent.“

A v tý legrační mlze okolo mý hlavy plaval kandidátův ušlechtilej bas, laskavý poučení pro blbějšího podřízenýho.

„Proboha, s tímhle mi nezačínej. To všechno teď nemá pro věc význam. S tamtěmi si to vyřídím, až budu v sedle. A budu-li ředitelem já nebo Syrovátka, to se nerozhodne u nás, ale na presidiu.“

Teda tohle bych moh zas potvrdit, vyřídit si něco s někým, to on zase dovede. Přes mrtvoly, ale vždycky slušně a zdvořile.

„Já vím,“ zamektal Pavlásek, „já myslím…“

Když je kandidát jednou rozjetej, tak ho nesmí při přednášce nikdo rušit.

„Syrovátku protlačoval starej ještě před svým odchodem do důchodu, jenže na presidiu by dali přednost mladšímu člověku. Za mnou stojí sám Vatlach a ten by to měl prosadit. Co je hlavní, a co oni taky říkají — pozor teď na každou chybičku. Ani přehmaty, ani podbízení se, absolutní korektnost…“

Přestal jsem vnímat ty jejich tajnosti. Já vím, že se už dlouho něco peče a že je do toho kandidát žhavej, ale já mám svý věci, a důležitější.

Že ale trocha toho pití umí s člověkem udělat kouzla! Před chvilkou bych je byl oba rozsekal do buřtů a teď mi najednou od nich myšlenky ujely někam docela jinam.

Dostal jsem chuť na trochu pěkný muziky, i zpívat by se mi chtělo. Ukázat těm řvounům lyžařskejm tady, jakej jsem talent, Paul Anka taky nebyl nic a dneska je milionář. Jen co vypadnu z tý pitomý školy …

Ale za zádama se mi do myšlenek pořád vnucoval ten odporně hudební bas a ona dělala sladký podrazy proti brejlatý Jarmile a vědec Pavlásek lez vypočítavě kandidátovi někam. Jenže v tom jejich koncertu se bas prosazoval jako nástroj, co vede melodii.

„Totéž platí pro mé soukromí. V ničem nešlápnout: vedle, protože by toho druhá strana okamžitě využila. Nejnepatrnější můj prohřešek …“

A poddanej Pavlásek se ani před vlastní ženou nestyděl mektat na celou hospodu.

„Spolehni se, za svou osobu tě mohu ubezpečit…“

Soukromí… Já vím, to myslel na mne, abych jako nevyváděl s klukama rošťárny, abych se líp učil, proto mě z čista jasna najednou zahrnuje dárkama. A just jo!

Některý myšlenky vám dovedou udělat v hlavě hotovou chemickou reakci, už to nebyl ten blaženej šum okolo uší, všechny ty zvuky ho přikryly, vyšplhaly se vysoko nad něj, ještě víc jsem pocítil potřebu nějaký muziky, jedno jaký, jen aby to zaplašilo zuřivej vztek, kterej zas na mne šel.

Sáh jsem po tranzistoráku, přál jsem si, aby tam bylo zrovna to, nač jsem tak udělanej, You are my destiny, to je úžasná věc, ale trochu jsem to přehnal s hlasitostí, ze škatulky vyletěl šílenej ryk nějaký dechovky, lidi trhli hlavama. A všechno to prima omámení bylo zase pryč. Zezadu mě studeně pokropil ušlechtile mírnej Sylvin hlas.

„Petře, nemůžeš se chovat aspoň chvilku slušně? Na tohle ti to otec přece nekoupil.“

Já se zbohním. Já se fakticky zabiju. Ale radši bych napřed odkrouhnul ji. Otec! Umí si to někdo představit? Otec!

A jeho bas, o celý dvě oktávy nižší, takovej přesně vypočítanej, komediantsky zhnusenej šepot.

„Proboha — ten kluk mě snad připraví o nervy! Jak přišel k tomu pivu?“

Tranzistor dávno zhas, ale ve mně všechno hřmělo dál. Otec … To je přece šílený. Svý otce jsem si tedy uměl zatraceně vybrat.

Chtělo se mi utéct někam, kde bych byl sám a moh se vzteky vybrečet. Lidi po nás blbě čuměli, kandidát se konečně zved a zavelel vedoucímu portmonkou. Vyšit jsme do větrný tmy, auťáky stály u pankejtu jako schoulený opuštěný zvířata, mezi lyžema na střeše vířil sníh.

Na vzduchu se mnou pivo začalo házet, zas mi přišlo líto, že kluci nejedou, brejlatá mě v jedný chvíli musela přidržet za loket, abych se nevymáz. Jinej by si mě nevšim. Na ni se kandidát před vstupem do vozu usmál, Pavláskovi dával poslední doporučení, ale ke mně se otočil zády.

„Jak Jsem říkal, Vráťo, u Slemena na tu zkratku, doleva dolů z trutnovské silnice. Stačí, když budeš dávat pozor na mne, povedu tě.“

Vlez jsem skoro po čtyřech dozadu do naší oktávie, nikdo mi prstem nepomoh, hlava mi brnkla o kytaru v koutě, málem jsem si sed na kandidátův magneťák. Chtělo se mi normálně umřít nebo aspoň někoho zabít. Vůbec se nezeptali, jestli mi něco je, hned se začali handrkovat o volant.

„Pusť mě k tomu na chvíli,“ škemrala, „potřebuju si spravit náladu.“

A jak to po žensku skákavě rozjela a zezadu se do nás začaly opírat světla Pavláskovýho odřenýho tudora, dělalo si to slovo pořád větší místo v mý pomotaný hlavě, až v ní nakonec nezbylo skoro nic jinýho. Zabít. Zabít někoho …

Opilej zkrátka vidí všechno jasně. Vůz se natřásal na rozbitý vozovce, ona byla ještě horší jezdec než on, v zatáčkách jsem padal na kytaru a od ní zpátky na magneťák, pivo mi doráželo na mozek jako příboj a já jsem to viděl jako čistě napsaný — jediný, co by mi od nich mohlo opravdu pomoct, zbavit se jich obou. To se ví, že to byla jen taková cvokařina pro tu chvilku, doopravdy bych nic takovýho nesved.

Courali jsme se k tomu Slemenu úplně nemožně, bála se na to v tý vánici šlápnout. Slintal jsem, takhle se dostaneme do chalupy někdy k půlnoci. Strašně se mi chtělo spát.

Taky na mne šly nějaký halucinace, pořád jsem přes jejich hlavy viděl naši oktávii, ale tak jako by jela před námi, sami sobě jsme svítili na zadek vozu, kandidát to nervózně komentoval, nadával, a teprve potom mi došlo, že to není žádná fata morgana, ale opravdu jinej vůz, stejnej jako náš a stejně pomalej, a že se ho Sylva bojí předjet.

Až jí nakonec vytekly nervy, sešlápla plyn, zahoukala a zrovna když se nám tudor ztratil v nějaký zatáčce, šla před toho blbýho zpomalenýho dvojníka. Hned potom byla ta odbočka dolů k serpetinám, jak o ní kandidát poučoval Pavláska.

Na okresce to drncalo ještě víc, pití se ve mně vzbouřilo, odpřisáh jsem si už asi podesátý, že těm dvěma vpředu musím něco děsnýho provést. Chalupa je skoro u hranic, do rána bych moh bejt bůhvíkde v Polsku. Jeden kluk ze školy se takhle dostal až do Gdyně a ještě se potom svez na lodi. Mě by mohli vzít třeba do lodního orchestru, můžu jim zpívat a do dvou let bude ze mě druhej Anka.

V tý svý ráži jsem si z ničeho nedělal problémy. Přestal jsem vnímat. Už jsem byl skoro v limbu, jen jeden pitomej nápad mě pořád zadržoval od usnutí — co když mě Poláci ale chytnou? Nezletilej vrah, kterej zabil svoje adoptivní rodiče …

To je ono, mladej!… Co takovýmu můžou udělat, co mně by vůbec mohli udělat!

Teprve tohle mě uklidnilo, poddal jsem se tomu sklouzávání, ještě jedna zatáčka a jako po hlavě jsem spad do tmy.

III

Dlouho ten opilej spánek trvat nemoh, protože si pamatuju, jak jsme sjížděli dolů do Mladých Buků, a to není tak moc daleko od Slemena. Vůz zastavil, zdálo se mi, že už podruhý, k vědomí mě začal přitahovat kandidátův hlubokej hlas, ale něčím přiškrcenej, jako by se bál mluvit moc nahlas.

„Petře… Slyšíš mě? Petře!“

Začal jsem právě rozeznávat, že stojíme. Nahnul se od volantu dozadu a zatřás mnou.

„No tak — jsi vzhůru?“

„Spí,“ šeptala Sylva. „Já věřím, že spí.“

Hlas se jí třás jako při velký zimě. Raděj jsem dělal dál mrtvýho, než muset poslouchat jejich kázání o pivu, na to jsem teď vůbec nebyl zvědavej. Ze všeho mi zbyla trochu rozbolavělá šiška a taky mi bylo chladno, tady už leželo hodně sněhu, vítr ho hnal a zvedal proti světlům jako mrak bílýho prachu. Pozdrav bůh, jak to asi musí vypadat u nás nahoře!

Kandidát zkroutil kola doprava, sešláp plyn a hasil si to k Trutnovu.

„Zpátky?“ vylekala se Sylva.

Nic na to neřek, ale rozfofroval vůz, jak si jindy netrouf ani ve dne a na suchý silnici. Má zmátořená hlava se pořád pokoušela přijít na to, co tady chybělo.

Pavláskovi!…

Fakticky, za námi nejel nikdo, ale kandidát měl pořád nohu na plynu, jako by chtěl inženýrovi co nejvíc ujet. Kéž by, říkal jsem si, kéž by. Ale co by to nakonec pomohlo, kluci tu stejně nejsou. Teda, to jsem netušil, že po dvou pivech vypitejch ex může mít člověk hlavu jak z olova. Paní Sylva taky musela mít svý trable, třásla se vpředu jak sulc.

Najednou zastavil, uhnul z vozovky až k samýmu pankejtu, zhas velký světla.

„Ty myslíš? …“ dejchla.

Kór tak zlý to s mým chápáním zas nebylo, hned jsem přišel na to, oč jde. Někde u toho Slemena to musel Pavlásek povorat a zabloudit oklikou na Trutnov.

Daleko vpředu vyskočily mezi patníkama velký zářivý oči, světla rostly, okolo se přehnal vůz nabílenej sněhem. Pak zase z opačný strany. Auťáky strašily jako svištivý duchové, trochu jsem se už probíral z toho omámení, roztřáslo mě chladno, ale nejvíc mi vadilo to divný ticho ve voze. Na něco takovýho jsem u nich nebyl zvyklej. Jako by tu Sylva vůbec nebyla.

Škubalo to s ní, ale hláska z ní nevyšla, kandidát taky jako když složí slib věčnýho mlčení. Bůhví, co si udělali, když jsem spal.

Potom se mezi stíračema ukázaly v dálce reflektory, on napínal oči do tmy, najednou taky zapnul velký světla, zhas je, znovu rozsvítil. Ten naproti nám začal taky signalizovat.

Ona se zase ke mně ohlédla, jako by si chtěla bejt jistá, že opravdu spím, vyhověl jsem jí teda. Kandidát vylez ven, v mžiku byl olepenej sněhem. Počkal, až Pavlásek zastaví. Slyšel jsem z tý chumelenice něco jako inženýrovy omluvy, sváděl to zřejmě na tu druhou oktávii.

Jasně, to byla Sylvina chyba, neměla ji předjíždět v nepřehledným místě. Jak měl potom poznat, že jede za falešnou? Kandidát jenom hodil rukou, jako že už to teď nemá význam. Zalez, přibouch dvířka.

A hnali jsme se do toho dál. Za půl hodinky bychom měli být v chalupě. V tý chvíli jsem se na ni těšil jako malý dítě, v břiše mě teď záblo, pomáhal jsem si představou kamen nacpanejch polenama až k plátům, záda na rozpálenejch kachlíkách — a potom hurá pod peřinu!

Tohle mám na horách nejradši, cvakat ze začátku zubama pod zmrzlou duchnou. Přefrčeli jsme Svobodu, silnice byla pořád zavátější, dalších pár minut a začaly se ukazovat známý kopce. Páni, tady bylo sněhu! Teď už bylo jistý, že až k chalupě nevyjedeme. A kdoví, jestli aspoň k hajnýmu.

Kola tiše mačkaly heboučkej prašan, o každým patníku jsem tu věděl, všecko tu připomínalo klukovský léta. Toho podvodníka vpředu jsem nenáviděl přesně stejně jako v hospodě, a ji nejmíň o padesát procent víc. Jenže to už nebyla ta slepá zuřivost, jako když jsme vyjeli, teď jsem si to rozmýšlel klidně. Nikdy bych nemoh odpustit lidem, který si přivlastnili všecko, co bylo mý, i tu chalupu tady, do který mě teď vozej skoro z milosti.

Ti to ještě ode mne schytaj, jako že se Petr Vambera jmenuju. Vlastně jmenoval, protože máma provedla tu chytrost a přemluvila kandidáta, aby mě adoptoval, když se brali.

Už bylo chvilkama vidět ze zatáček světla hájovny starýho Mrklase. Takovej kilometr od ní, šikmo nad bývalým lomem, je v tý nejhustší tmě naše chalupa. Přehrabali jsme se okolo hasičárny, kandidát štval oktávii dál do kopce jedničkou, ale cesta nebyla projetá, motor se dusil, každejch pár metrů se kola protáčely. Najednou jsme zůstali definitivně stát. Vystrčil hlavu z dvířek, okouk to. Pavlásek uvíz s tudorem už o kus níž.

Vycouvali jsme zpátky k hasičárně. Vítr se na nás vrhal jako šílenej, telefonní dráty sebou mrskaly na sloupech podle silnice, takovou činu tady už léta nepamatuju.

U hasičárny vystoupil kandidát z vozu, hrabal se ve vercajku. Pavlásek zkoušel omlouvat se znovu za to zabloudění. Byl to trapas, jak malej kluk před učitelem, kterej si ho nevšímá. Kandidát podložil zámek na hasičárně kleštěma, párkrát uhodil kladívkem.

„Mohu ti nějak pomoct?“ mektal zbytečně Pavlásek.

Kandidát se podíval, jako by ho spatřil prvně po desetiletý nepřítomnosti.

„Sundávej z vozů lyže. A všecko ven, zůstanou tady.“

Hlas měl snad studenější než sama vichřice. Teda, jak ten se dovede pro vyloženou blbost namíchnout, to je jedinečný. A nakonec to byla jedině Sylvina vina! Vylezli jsme z oktávie a světlo z tudora padlo na její tvář.

Páni, to bylo najednou strašidlo!

Bezkrevná, ksicht samá vráska, okolo úst pořád škuby — minimálně o šedesát roků najednou starší. To i Jarmila s jejíma brejlema teď byla proti ní hotovej kus.

Čekali trpělivě s Pavláskem, co jim kandidát ještě nařídí. Úplně je ignoroval, slepej, hluchej, odkopával sníh od vrat, aby je moli otevřít, Pavlásek se za ním bezradně točil jako korouhvička ve větru. Mně samýmu to bylo trapný. Proč si je tedy zval, když mu jsou teď najednou na obtíž?

Ukázal Pavláskovi, aby zajel dovnitř první. Pak se tam snažil napasovat oktávii, což byla vyložená fuška, musel několikrát couvat a nakonec se mu stejně podařilo odřít pravej blatník o zadek tudora.

Přivřel vrata hasičárny s tváří jak smrt.

„To nic,“ těšil ho pitomě Pavlásek. „Na té mé kraksně nezáleží a u tebe je to jen kousíček laku.“

Kandidát zůstával hluchoněmej. Nabul se do svejch přepychovejch rakouskejch lyží, vzal ruksak na ramena. Sylva se taky pokoušela o batoh, ale nafilmovala slabost tak úspěšně, že jí to Pavlásek kavalírsky honem bral z rukou.

Mně bylo fakticky mizerně. Žaludek bídnej, zima po tom bolavým spaní, a teď ten divokej kousavej vítr, kterej proti nám bouřil spousty prašanu. Teda jak v tomhle stavu vylezu nahoru, to jsem moc dobře nevěděl. A ten bídák si pro mě ještě vymyslel takovou fajn věc.

„Zajdeš k Mrklasovi pro ty klíče.“

Zapomněl jsem úplně, že jsem je tam posledně nechal, aby nám dohlíd na chalupu.

„Copak nepůjdem okolo?“

Měla to bejt odpověď mně, ale díval se při tom na ni.

„Vydržela bys tu okliku po silnici? Pochybuju. Zkusíme raději vystoupat rovnou odsud.“

Sylva se ani nepokusila něco říct. Pavláskovi tiše čekali ve větru, co s nima bude. Ubohý hosti, fakt. S výstupem to bylo tak — hasičárna, hájovna a chalupa dělaly takovej velkej trojúhelník, v jedný špičce jsme teď byli my, na druhý Mrklas a vysoko nad námi chalupa. Teda, to si zacvičím!

Jenže zdaleka jsem ještě neuhád celou tu jeho křivárnu. Dělal, jako že ty piva jsou už odpuštěný.

„Vezmeš s sebou tehle pytlík. Kosti pro Kazana. Mrklas ti dá petrolej, nechal jsem mu tam posledně kanystr.“

Z největší zimy se zas ve mně začala vařit krev. Tady to bylo! Na tohle jsem byl dobrej! Dělat milostpánům trégra. Hledal jsem nějakou hodně sprostou odpověď, ale takovej už jsem — když jde o rozhodnost, zmůžu se nejvýš na odmluvu.

„Kanystr? … Já sám? Copak ho v tomhle počasí vynesu nahoru? A není mi ani dobře.“

Ale i tak to mělo nějakej úspěch. Místo aby mě usadil, začal vypadat nerozhodně. Pavlásek z toho honem chtěl vytlouct příležitost k zlepšení styků, zašoupal lyžákama, že jako nabídne pomoc. Kandidát ho vůbec nenechal něco říct. Prohlíd si svou zdrchanou manželku.

„Tebe budu potřebovat. Nevím, jestli bych ji dostal nahoru sám.“

„Já ale! …“

Teda, to mě žere, že jak jsem na huntě, mám hned fňukání na krajíčku. Teď si kandidát zas prohlížel mě jako soudce, když má někomu napařit trest a neví jakej.

Vyřešila to za něj paní Jarmila. Napřed ho sjela bezva pohrdavým pohledem. Pak si nadhodila batoh a kejvla na mne.

„Tak jdem, Péťo.“

Páni, to bylo, jako když člověk polkne naráz půl hrnku teplýho čaje! Kdy jsem naposled slyšel svý jméno takhle? Já fakt myslel, že se na fleku rozbrečím.

Dál jsem se s nima nebavil. Vyšláp jsem napřed razit stopu, ale nějak zvlášť mi to nešlo, pití se mi teď vrazilo zase do nohou. Jarmila dusala za mnou, žádnej extra sportovní vzhled, hotová kulička, v tý její široký bundě, mrňous vedle mne, já jsem dost vytáhlej. Ale krok uměla držet i v tom svým vystrojení, a v hnusným větru jsem se začal stydět za ty svý protesty. Pláč jsem rukou do chlebníku s kostima.

„To uvidíte originál figuru! A ten jeho pes — úžasný zvíře, skvělej vlčák …“

„Cože?“ hulákala za mnou, protože mi vítr bral slova od úst.

„Kazan,“ křičel jsem. „To je potvora málem větší než vy.“ Musel jsem se řehnit. „Teda myslím jenom vejškou, samo. Přál bych vám vidět Mrklase, když s ním jde na lišku.“

„Na co?“ Zase nerozuměla.

„Na lišku! Jednou jsem s ním byl. To on napřed zastřelí toulavou kočku, rozmlátí jí hlavu o strom, aby hodně krvácela, a tahá ji kolem dokola po sněhu okolo liščích stop až k čihadlu. Liška má dobrej nos, z dálky to ucejtí. A po kočkách je divá.“

Po stranách cesty byly bariéry starýho sněhu, uvnitř nad kolena novýho prašanu. Vítr si s námi dělal, co chtěl. Světlo Mrklasovy chalupy blikalo před námi ve vánici, mizelo v ní a zase se objevovalo. Pozdrav bůh, až ten kanystr poneseme nahoru …

Dostali jsme se na chviličku do závětří, když se cesta stočila pod vysokej břeh.

„Co proti němu vlastně máš?“ zeptala se najednou Jarmila. „Nestará se o tebe? Kupuje ti přece spoustu věcí. Nový lyže, tranzistor …“

„Já vím, lepenky za čtyři stovky. A sobě kovový.“

„A ona? Není na tebe dost hodná?“

V momentě jsem zas měl po náladě. Krucinál, musila zrovna s tímhle začínat? Pochybuju, že by ji byl Pavlásek dostatečně neinformoval.

„Copak nevíte, jak to u nás je?“

Vylezli jsme kousek vejš a hájovna se už ukazovala před námi.

„Naši se rozvedli, když mi bylo deset. Čtyři roky máma se mnou byla sama, nejlepší čas, co pamatuju. Jenže pak se objevil on.“

Světlo oken zářilo ve vánici jako bílá mlha.

„Počkejte ten bengál, až nás Kazan ucejtí. Než mě pozná. Pak bude řádit. Mě má rád, ale vy se raděj držte dál od těla.“

Odfukovala jak lokomotiva, ale pořád mi stačila.

„Neměl by ses už s tím nějak smířit? Já vím, že se to lehko řekne, ale život taky lehkej není, to ostatně vidíš sám.“

Skoro jsem si na ni vyjel. „Co vy o tý věci můžete vědět?“

Taky mě to hned zamrzelo. Přece si nepohněvám jedinýho člověka, se kterým tady můžu slušně promluvit.

„Divíte se, že mu nedokážu odpustit? Vždyť jste ji viděla. A s touhle podváděl chudáka mámu, když jí začalo bejt nejhůř. Jí vykládal, že jde na schůzi, ale vždycky to bylo rande.“

Zašklebila se. „Ta ženská je hotovej upír.“ Taky možná, že to byla jen stažená pusa od toho fukéře. „A víš to jistě?“

„Sám jsem je vystopoval,“ chlubil jsem se.

No, tak stoprocentně to pravda nebyla, protože mi to přines Kájík, kterej je někde natrapíroval spolu, ale záleží něco na tom?

„Řekněte sama, každej slušnej chlap by aspoň počkal, než umře, ne?“

Já nevím, že jsem takovej pitomec. Pořád si ty věci připomínat. Asi proto, abych nezapomněl, že jsem jim to dlužen. Polkl jsem slzičku a šláp do toho zuřivejc. Hájovna byla už jen na pár metrů, ale pořád úplný ticho, Kazan nás v tý metelici ještě neucejtil. Hvízdala nám nad hlavou v telefonních drátech. Marná věc, nedokázal jsem o tom mlčet.

„Sotva za půl roku po pohřbu už se brali. To teda nevím.“

Jarmila se dívala do zářících oken hájovny.

„A kvůli tomu teď vyvádíš ty svý psí kusy? Nezdá se ti to hloupý?“

Tímhle mi pomohla, fakticky. Tím, že jsem měl proč se urazit.

„Co dělám horšího, než ostatní kluci? Vy myslíte ten pitomej auťák? To bylo přece jen ze psiny, my ho nechtěli doopravdy ukrást. Jenom se trochu povozit.“

Byl to trapas, že jsem s tím vůbec začal. Odpich jsem se párkrát a stál jsem pod oknem. Mrklas seděl u stolu zády k nám, brejlil do nějakýho kalendáře. Samozřejmě s ušankou na hlavě a s tlustou šálou kolem krku. A přitom okna byly opocený, jaký tam měli horko. Zaklepal jsem tyčkou na sklo.

„Máte silný nervy?“ řekl jsem Jarmile. „Teďka si něco užijete.“

„Kerej vandrák už zase!!!“ zařval Mrklas vevnitř.

Sundal brejle, otočil tu svou bouli fousatou proti mně. Utřel sklo a kouk se mi zblízka do ksichtu. Tlustá Mrklaska mu od plotny jako obvykle domlouvala. Hajnej vyšel do síně, otevřel.

„Tak co chcete, holoto?“

Čekal jsem, že se za ním vyřítí Kazan, aby nás sežral. Místo toho se valila ven Mrklaska. Do dveří se už nevešla, ty ucpával hajnej, to je kousek chlapa. Pozdravil jsem se s nima.

„Pane Mrklas, jdu si pro ten kanystr s petrolejem.“

„Hele, mladej Kulhavej! Kde jste dnes nechali auťák? Nebo jsi přijel sám? Jak vidím, tak ne…“ Kouk se blíž na Jarmilu. „Ty proutníku — co sis to přitáh za kost?

Bejt tvým tátou, tak tě vemu bičem! Ještě si to dělá do kalhot a už by se to chtělo spouštět…“

Číhal jsem, co tomu řekne Jarmila. Ale dřív nastoupila Mrklaska.

„Mrklasi, ty hubo nevymáchaná! Neberte si to tak, slečinko, von takhle špásuje.“

„Vždyť taky ne,“ řekla klidně Jarmila. „Já tady funguju jen jako vychovatelka mladýho pána. Aby se naučil slušně hovořit s lidma, víte?“

Páni, že mu to ale dala sežrat! Zasáh jsem včas, aby se neurazil zase on, to potom dovede bejt opravdu sprostej. Ukázal jsem mu chlebník.

„Nesu Kazanovi kostičky, pane Mrklas. Export. Kuřecí, kachní, bude úplně slintat. Kde ho máte, lumpa?“

Teda, takovej obrat bych v životě nečekal. Vůbec nikdo ho nemoh čekat. Mrklaska začala smrkat do zástěry, hajnej hnul tou svou tlapou, jako by mi chtěl ty slova vrazit zpátky do krku.

„Děkuju za optání. Támhle pod hnojem. Hlava je u doktora. Právě čekám na rozbor.“

„Surovče surová,“ fňukala hajná. „Zatáh ho do kůlny, abych nevěděla, a odprásk ho, chudáka. Za to, že byl trochu nemocnej.“

„Hovno nemocnej! Pominutej!“

Hajnej chlapácky pliv přes závěj u zápraží, ale já ho znám, to aby zakryl, že je sám dojatej. Sáhlo mi to na srdce, já toho psa měl moc rád.

„Zastřelil? … A proč?“

„Pro tu mrchu liščí,“ plival vztekle hajnej. „A já blbec stará nepoznal, že je to s ní nějaký levý. Přece hergot už jak se motala divně před tím mlázím! Liška, jak zvětří člověka, tak se kouká hned zdekovat. A tahle drzá mrcha oháňku mezi nohy a rovnou k nám. A ty divný oči, už toho že jsem si hned nevšiml.“

Jarmila poslouchala snad ještě víc než já. Probudil v ní asi nějaký odborný zájmy.

„Zastřelil jste ji? Ta ovšem v první řadě patřila k vyšetření. A se psem jste mohl počkat.“

„Kdo tady vypráví?“ rozeřval se Mrklas. „Tak račte laskavě držet zobák, jo?“

Už mě to jeho originálničení nebavilo. Asi proved nějakou blbost a teď ji zakrejvá sprostotou. Chudák Kazan… Pořád něco mizí z mýho života. Cejtil jsem lítost nad ním i nad sebou. A taky mě už zmáhala únava. Teda, tohle bude víkend za všechny prachy. A přitom to nejhorší nás teprve čekalo, táhnout desetilitrovej kanystr proti tý sněhový bouři.

„Pojďte dál,“ vzpomněla si hajná. „Pojďte si loknout čaje.“

Ale Mrklas dál zacpával dveře, jako bysme byli žebráci. Ještě se dost nevymluvil.

„To vím i bez vás, že jsem ji měl střelit. Ale asi už taky patřím někam na hnůj. Na třicet metrů jsem dycky trefil pětník. Teď jako na vztek ne — dostala to do zadního běhu. Jak vystřelím, nic Kazana neudrží. Samo sebou, že vyletěl po ní. Mně bylo ale hned divný, jak se před ní zarazil. Takovej pes a bát se střelený lišky? Jenže ta mrcha ho ke všemu rafla! A on se schlíplým prutem prchal jako zbabělý štěně zpátky k pánovi!“ Hajnej plival jak o závod. „Takovýhle věci. A já nemoh střílet, abych ho nezasáh. A mrcha liška se na fleku otočila a odpajdala do mlází.“

Pustil nás konečně do síně, ale hned se točil po kanystru v koutě, asi mu Jarmila šla moc na nervy.

„Tady to máš. A rači se nezdržuj, počasí na to nevypadá. Inženýroj řekni, že jako děkuju za ty kosti, ale víc že už nemusí.“ Otevřel nám, koukal do tý bílý metelice. „Za tejden začal marodit, nežral, smutnej. A najednou dostal takový divný oči. Jako kluk jsem jednou viděl, čím to končí. Tak jsem ho rači včas prásknul.“

Už jsem tu neměl stání. Chudák Kazan, chudinka Kazan …

Hajnej mi dal klíče, vyšel s námi před práh. Vítr teď šílel, po tý vteřině tepla v síni se to do člověka zase zařízlo jako nůž.

„Říkalo rádio, aby lidi nevylejzali z chat — no, ty to tady znáš. Drž se furt tyčí.“ Napínal oči do tmy k nám nahoru. „Už jsem tam nebyl od vánoc. Mně se teď ani nechce z baráku, bez psa.“ Přestal dělat hrdinu, otočil se zpátky do síně. „Do háje se vším. Tak ahoj, chuligáne!“

Nahoru to fakticky šlo úděsně. Od sloupu ke sloupu, jak opilí, cesta úplně zavátá, na krok nebylo vidět. Naše chalupa dřív patřila státnímu statku, tomu můžeme děkovat, že protáhli telefon od hájovny až k nám.

Vždycky, když jsme s Jarmilou našli ve tmě sloup, museli jsme si dát pohov. Povídal jsem, abych ji trochu zabavil.

„Já teda nechápu, že to nepřetrhalo vedení. Loni bylo přerušený i při daleko menším větru.“

Ale ta vůbec nepotřebovala povzbuzování, měla kuráže na export.

„Jen dál, hrdinnej průkopníku. Nepřísahali jsme si, že buď petrolej donesem, nebo ho tady sami vypijem?“

Tomu říkám ženská. Takový si člověk může i vážit. Nejdřív jsem ji podceňoval kvůli těm brejlím, ale když vedle ní postavím tu kandidátovu fajnovku — málo platný, ty ženský z nemocnic mají zřejmě jinačí životní školu.

Nakonec, když se nám to už doopravdy začalo zajídat, vyhoupla se před náma z vířivý tmy černá hromada chalupy a u ní tři děsivě zmrzlý mumie.

Teda, tohle vypadalo na víkend!

IV

Největší efekt ale dělalo to jejich tvrdý mlčení. Krucipísek, co si mohli udělat? Něco tu nefungovalo. Mně osobně to mohlo bejt putýnka, ale záhady nemám rád.

Stáli přibitý větrem k prknům kůlny, kde to přece jen tak nefoukalo, vyplivaný stejně jako my dva. Člověk ani ve svým věku nepřestane bejt naivní. Ne, že bych čekal od kandidáta ňáký uznání — vždyť to byl hergot výkon s tím kanystrem, Jarmila je svědek — ale nenechat mi ani čas k odepnutí lyží a honem se hnát po klíčích… My jsme se přece taky potřebovali ohřát.

Když jste v situaci, že celá příroda okolo vás řve, ale lidi jsou jak ryby, tak vás to ksakru už musí otrávit. No dobrý, aspoň i hosti uviděj, s jakejma číslama já musím žít.

Dveře byly zavátý až ke klice. Přelezli jsme tu horu sněhu a hurá do síně, hotový procesí němejch. Tady, na betonový podlaze, byla samozřejmě ledárna, ale stejně tu bylo nádherně proti tý psírně venku, skoro jak za kamnama. Elektrika na štěstí fungovala, což byl malej zázrak.

Ale největší číslo teď pod světlem byla ona. Duch, vyslovený strašidlo. Bílý flekatý tváře, oči začarovaný. Omrk jsem si Jarmilu. Taky měla po tý túře fialověj nos, jasně, dostali jsme přece do těla, ale jinak ani srovnání. Jen trochu nervózní z kandidáta, kdo by taky nebyl.

Páni, to bylo žůžo! Hodit sebou na lavici u kamen, oddychovat jak olympijskej vítěz. Jarmiliny brejle se otočily za Pavláskem, od něho k Sylvě, skončila u kandidáta. To ticho jí musilo pekelně užírat nervy.

„Zdá se vám taky, že je tu teplo?“

Trochu divná otázka, řek bych. Platila vlastně kandidátovi, ale zrovna tak mohla konverzovat s kamením. S rampouchama na obočí si zuřivě hleděl jen svýho ruksaku, rval z něj úplně zbytečně věci, který za chvíli zas potáhne nahoru. Sylvička na tom byla z nás jasně nejhůř, seděla na židli, úplně nepřítomná duchem, rozkládala se v nervóze jak v kyselině sírový.

Na úklid jsem se jim vyflák, nadělanej jsem byl do alelujá. To, že ji kandidát vůbec neuznal za hodnou odpovědi, muselo Jarmilu načisto zruinovat. Zčervenala, ohlídla se po Pavláskovi, jako by od něho čekala zastání.

Co se dalo od takovýho mamlasa diplomatickýho čekat? Jedině moudrost, s takovýma lidma už mám zkušenosti. Já jsem ještě neviděl vědeckýho pracovníka, aby nebyl moudrej, když už na nic chytrýho nedokáže sám přijít.

„To se ti zdá, to je čistě relativní záležitost. Přišli jsme sem z mrazu a vichřice. No a tady je ticho. Za pět minut ti bude zima i tady.“

To jo, tedy, to bude. Kandidáta tím ale k řečnosti nepřiměl. Vyhazoval věci z baťohu jak divej, snad se tím uklidňoval. Z čeho ale?

Položil magneťák na stolek, obložil ho krámama, že se v nich ztrácel, až mě z toho srdce bolelo. Když už na stolku nebylo místo, házel věci na zem. Dívali jsme se na něho všichni jako na kouzelníka z matějský pouti. Ten teda vypadal taky trefeně!

Ucejtil naše pohledy, zčervenal a začal věci se země zase sbírat a cpát zpátky do baťohu, úplnej šús. Páni, co jemu se taky muselo stát?

Odnes jsem to samozřejmě zase jenom já.

„Zatop jim tady a sobě zapal vedle petrolejová kamínka. Bude to tam promrzlé. Pak nám přineseš nahoru uhlí z kůlny.“

A měl jsem po klidu. Copak jsem něčí otrok, tady, v naší chalupě?

Popad svůj ruksak i Sylvin a kejv na ni. Žádný: Sylvičko, buď tak laskavá a takový ty šaškárny jako jindy. Jenom kejvnutí, jako na otrokyni. Páni, z těch by se dneska jeden pošetil!

Jarmila si zrovna čistila brejle, jako že jsou opocený z toho jejího tepla tady. Honem si je nasadila, aby se mohla podívat, jak vypadli jako cukráři k dřevěným schůdkům ze síně na půdu. Mrk jsem otráveně do kouta za kamna. Už jenom tohle scházelo — ani polínko zásoby. Určitě si minule i tohle odtahal nahoru do podkroví.

„Co jsme jim udělali?“ řekla Jarmila. Stála uprostřed kuchyně, zrovna pod elektrickou koulí. Sníh na ní začínal tát. Vypadala hezky načuřeně. Ten její dokázal akorát pokrčit elegantně vsazenejma ramenama.

„Vím já?“

„Já lituju jen jedný věci,“ řekla. „Stát se tohle už v tý hospodě, mohli jsme teď být pomalu zpátky v Praze.“

Sedla si taky a nechala manžílka smažit se ve vlastní šťávě. Byl jsem línej se pohnout. Jak mě vůbec směl nutit, abych v mý chalupě dělal cizím lidem šaška? Jí, prosím. Ale jemu ani za volňáska na Kanadu.

„Copak takhle se zachází s hosty? To mi vysvětli, proč si tě teda zvali, když s tebou teď dělají jako s obtížným příbuzným?“

Pavlásek postával uprostřed kuchyně, tahal se za rukáv svý elegantní bundy jako pošahanej, ale na pořádnej protiútok se nezmoh.

„Nepřeháněj.“

Měl jsem radost z toho, jak ho koupe. Já mám vždycky radost, když někdo koupe lidi, který nemám rád. Fakt je, že bych si ho vůbec nevšim, kdyby mě neotrávil. Ale takhle jsem byl rád, že do něj Jarmila nepřestává šít.

„Možná, že na něco přišel, ne?“

Dívala se na něho skrz ty svý sklíčka tak vyloženě jízlivě, že logicky musel vybouchnout.

„Jak to myslíš?“

Teda, já fakticky nevím, jestli se vůbec někdy dokážu oženit. Protože kdyby i u nás to mělo takhle chodit jako u těch dvou tady, tak pozdrav bůh.

„No,“ říkala Jarmila poťouchle, „třeba jakej jsi vyžírka. Že mu mažeš med okolo huby jen kvůli jeho slibu, že z tebe udělá svýho zástupce, když mu to vyjde. Já dodneška nedovedu pochopit, jak si tě moh tak zčista jasna oblíbit? Vždyť jsi tam všeho všudy pár měsíců.“

Teda, ten zahrál všema barvama!

„Poslyš!“

Šleh ke mně očima, aby se jako přede mnou mírnila. Hošánku, já vím jinačí věci! Ale dělal jsem raděj, že se zabývám svým tranzistorem, co je mi nakonec po jejich hádkách.

„Já nebudu nic rozbalovat,“ prohlásila Jarmila. „Noc nějak předržím a ráno, jestli to šílený počasí přejde, jedu domů.“

Konečně ho dohnala k tomu, aby na ni byl sprostej.

„Tak proč jsi tam ksakru nezůstala? Takových pitomých fórů nejdřív!“

Těšil jsem se, že se to teď jaksepatří rozvine.

Ale hned potom se nahoře ozvalo to strašný zaječení.

V

Všem najednou nám oči vylítly ke stropu.

Pokojíček je hned u schodů, mezi komínem a dveřní stěnou chalupy. Normálně není odtamtud nic slyšet. Ale tohle byl tak šílenej ryk, že by to prošlo i dvaceti kubíkama betonu.

Pak se zas naopak udělalo tak mrtvý ticho, že nám zrovna třaskal do uší ten fukéř venku. Protože já s Jarmilou jsme nebyli mocný slova, musel zareagovat Pavlásek.

„Co je?“ zařval do prken stropu. „Stalo se něco?“

Nechali jsme všechno na něm. Začal teda jednat. Výpad mužným skokem do síně a už to frčelo.

Sklouzl po betonový podlaze, a jak měl sněhový nášlapky na lyžákách, prásk sebou. Rána jak z kanónu. Myslel jsem, že se umlátím. Ani v tý šílený poloze, na zadku a na všech čtyřech, se nepřestával pokoušet zachránit situaci.

„Co se děje? Haló, Romane? Slyšíš? Romane!“ Rozčilením začal mutovat víc než já, najednou měl hlas stejně hlubokej jako kandidát. Nemoh jsem se ani pozvednout s lavice, jakej jsem sváděl řeckořímskej zápas se smíchem, ale Jarmila musela bejt fakticky vynervovaná, za brejličkama jí to mžikalo. Chytla se židle a čekala, co ten její vypiglovanej sekáč provede ještě chytrýho.

Bylo to nekonečno na druhou. Nahoře pořád mrtvý ticho, v síni se ještě hrabal Pavlásek po betonu jako chrobák s přeraženým zadkem, trvalo mu celý staletí, než se zase vyvinul v bolavýho dvounožce.

Pak přišlo konečně to očekávaný rozřešení, na půdě cvakla klika pokojíčku a mezi dveřma k nám pronik kandidátův uklidňující bas.

„Všechno v pořádku. To byla jenom myš.“

Já osobně jsem byl z toho prohlášení pomalu víc vedle než z předešlýho ryku. Za všecky ty léta nepamatuju jedinou myšku v chalupě. Ale vyloučený to nebylo, dali jsme loni na půdu všecko seno z louky a v zimě se myši za senem táhnou.

Pavlásek podal jasnej důkaz, že všechno živý pošlo z vody — roztáhl hubu jak třeboňskej kapr.

„Myš?“ žasla Jarmila. „Takhle vyvádět kvůli myši?“

„Fakt,“ potvrdil jsem. „To ona zase dovede. Přál bych vám zažít ten případ v pražským bytě, když šla do sklepa pro brambory. Málem musela přijet pohotovost.“

„Hysterka,“ uzavřela to suše Jarmila.

To vím dávno, myslel jsem si. A tak jsme začali organizovat ten úžasnej večer, jak si ho všichni ještě před necelejma dvěma hodinama malovali růžovejma barvama v hospodě u kašpárka. Vyhlídky teda byly jedinečný.

Povídat nebylo o čem, každej horlivě mlčel, tak jsem byl jen zvědav, kdy zas někomu lupne v bedně. Takovej příchod do chalupy jsem nezažil. Jindy už aspoň kamna hučely, jenže potřebuju já někomu ve svým baráku dělat galejníka?

Inženýra to konečně namíchlo a začal se k těm kamnům schválně ohlížet. Trhni si nohou, myslel jsem si, tobě akorát budu posluhovat. Ať si jde naštípat.

Hajnej měl pravdu. Z vichřice se udělala normálka sněhová bouře. Chudák chalupa jen hekala pod nárazama větru. Chytit nás tohle při cestě od Mrklase, tak jsme si užili.

„Senzační večer, co?“ zarejpala Jarmila.

Kdyby jenom večer, všichni jsme byli senzační. Nabalený vedle kamen, kapuce až k nosu, idylka za všechny prachy. Ale při trucech já mám výdrž. Zmrzněte a nebo si topte sami, hlavně ty nahoře. A jestli půjdu, tak jedině kvůli Jarmile.

Teda, byl jsem nakonec rád, že budu spát sám, třeba mě v kamenný cimře žádnej hic nečekal. S takovejma společníkama by člověku jedině mohly vytéct nervy.

„Nevíš, jak jezděj ranní autobusy?“ vyzvídala na mně okázale. Ta musela ale bejt nakrknutá!

Inženýrka to úplně vzalo. „Ty ses zbláznila!“

„Že já mezek jsem si takhle zničila volnou sobotu,“ řekla.

A už to začlo.

„Nutil jsem tě?“

Došla si kvůli tomu až k němu. „Nejsem ti tu teď snad náhodou na obtíž?“

Na takovýhle situace já mám výbornej recept — muziku. Nechal jsem je, aby si to vyříkali mezi sebou, sed jsem si vedle stolku, kde ležel kufřík s magneťákem, zasypanej kandidátovejma krámama.

Já se teda osobně divím, že mu to v ústavě vůbec půjčili, takovýmu vandalovi. Vyndal jsem svý rádijko, že si dám něco na uklidnění, takovou Dajánu kdyby chtěli vysílat, ale pak se v mejch mozkovejch závitech zrodil lepší plán — zapnout nenápadně magneťák a natočit si tu jejich výměnu názorů. Ty ksichty, až to potom čistě jako náhodou a bez zlýho úmyslu pustím při společným dejchánku!

Začal jsem s manipulací, jenže i tohle mi samozřejmě musela zkazit ona. Já nevím, ale ta ženská má snad jedinej životní cíl — zničit mi každou radost.

Schody v síni zanaříkaly, najednou stála v kuchyni jak kněžna Libuše, když se ubírala věštit. Ale řádně zdrchaná kněžna, ta myš s ní musela zahejbat, takhle jsem ji ještě nespatřil. Co s ní se dnes dělo, to se nedalo pochopit.

Zůstala u dveří, zírala na nás a my na ni. Ví bůh, co jí přeskočilo v hlavě, ale v tom momentě nebyla s to říct ani to ň, tak byla vedle. Ona, která by v řečnění musela vyhrát světověj šampionát.

Jasný, že jsem to zase byl já, na kom se začala dávat do pořádku.

„Tak co bude s tím uhlím? Ty už zase nevíš, co ti otec říkal?“

Otec, já se žabím, já už to nesnesu! Nebejt mi toho tranzistoráku líto, snad jsem jí ho hodil na hlavu. Jsem galejník nebo co? Proč si neobstará každej všechno sám?

Chtěl jsem jí říct něco hodně ostrýho, ale nic vhodnýho mě momentálně nenapadalo, tak jsem si z trucu aspoň pustil rádio a dal si tam Prahu. Začala dělat na Pavláska významný obličeje asi v tom smyslu, že s takovým cvokem jako jsem já není pořízení.

„Pane inženýre, manžel vás prosí nahoru. Chce vám něco důležitého říct.“

To bylo kandidátovi podobný, objednávat si lidi jako nějakej monarcha. Dost divný taky bylo, jak se při tom zatvářila paní Jarmila, ale na hlubší závěry mi nevybyl čas, z tranzistoráku vyskočilo mektání nějakýho chytrýho konferenciéra.

„… a teď zveme k přijímačům Helenu, Martu, Evu a Janu z Přísvojic na Čáslavsku. Podle svého přání uslyší oblíbeného Paula Anku s jeho dnes už světoznámým: You are my destiny…!“

Páni — a já bych to byl málem propás!

Tohle si teda bezpodmínečně musím nahrát, to je můj životní šlágr, umět to jako on, tak jsem hotovej člověk. A budu si ho pouštět a dřít to tak dlouho, až poznám, jak on to dělá.

Do prstů se mi dala nervóza, začal jsem blbnout s tranzistorákem, kam ho krucinál honem položit, vedle magneťáku v tom kandidátovým sběru už misto nebylo a na úklid už nezbejval čas. Přitáh jsem druhou židli a položil rádio na ni. Tak, jak bude řvát, to na záznam musí klidně stačit.

Rozčilovalo mě, že to v tom studiu protahujou, snad honem nemohli najít desku nebo co. Ale mně to v hlavě už stejně běželo napřed, ten skvělej rámus orchestru, přiznávání sboru a pak do toho vpadne on: You are my destiny, tárárá rárara, lálálá lálala, lá la la la.

Dalo se samozřejmě čekat, že hysterku Sylvu mý nadšení vyhecuje k zuřivosti.

„Tak bude to, klacku?“

Bílá při tom byla jak smrt, ale kam se její vztek hrabal na můj!

Klacku!… Páni, až mi jednou překape a já se do ní opravdu navezu!… Jak jsem jenom kluk. Ale nikdy klacek! Aspoň ne pro ni!

Všechno by mi ta ženská zničila, nic, ale fakticky nic mi nedopřeje, ani trochu tý hudby ne. Všechno už mi bylo jedno, fakt.

„Copak si nesmím napřed ani trochu zahrát?“ Chtělo se mi skoro brečet. „A stejně — všechno mám odtahat já sám, jo? Uhlí… a sem dříví — a utahanej jsem už z toho kanystru taky dost.“

Inženýr to nafilmoval přesně stejně jako u hasičárny. Viděl jsem skrz slzu, jak zase šoup nohou, že by mi leda jako šel pomoct, ale ta sůva mu stejně moc dobře rozuměla.

„Prosím vás, manžel čeká.“

Ty stvůro jedna nagulmovaná, říkal jsem si, ty nádhero příšerná, co já bych ti měl udělat, abych se ti za tohle pomstil?

Viděl jsem znova, že jedinej můj přítel tady je paní Jarmila. Zase se nabídla, jako tam dole, a dala jim to sežrat oběma.

„Pojď, Péťo, stejně jsme tu přebytečný.“

Sylvin pohled nám div neprolez zádama, jak nás propaloval. Mít tak Jarmilinu kuráž. A větší pohotovost. A taky léta, to se ví. To bych jim teda pověděl svý!

Takhle jsem aspoň nechal všechno běžet, jim na vztek. Magneťák, jak se tichounce točil na stolku mezi krámama, a tranzistor, puštěnej vedle na židli na plný pecky. Ať si užijou.

Tvrdě mlčeli, dokud jsme nevypadli do síně. Když jsem sahal na kliku, vylítlo z tranzistoru hotový burácení tónů, konečně v rozhlase tu desku nasadili. Opravdu jsem to přehnal s hlasitostí, ale udělalo mi to děsně dobře, ať si teď paní Sylva trhne nohou. Jenže jak ji znám, stejně se mi asi pomstí a zastaví ho.

Venku se do nás obula vichřice. V tu ránu jsme měli oba uši plný krupiček sněhu, mlátilo to s námi podle chalupy originál, vůbec jsem se nedokázal trefit klíčkem do visacího zámku u kůlny. Jarmila mi ho musela vzít z ruky, chudák sama v závěji až k bokům. To teda bude žůžo, přelejzat tuhle horu sněhu s nákladem dříví a uhlí! Ale trable už vzal čert, každej holt v životě něco máme.

V kůlně to byla hotová balada proti venku. Závětří, sucho. Jarmila si zamnula ruce a z legrace do mě šťouchla.

„Mám návrh, Péťo — co kdybysme my dva založili opozici Jejího Veličenstva?“

Péťo… Je to nakonec směšný, takový blbý slovíčko, ale umí zahřát víc jak ostravskej koks. Nahmát jsem vypínač a bylo zas po náladě.

Já už bych se namouduši zbohnil! Ani u špalku jediný polínko, a vím pozitivně, že jsem posledně naštípal zásobu. Musel to odtahat minule on, mizernej sobec, všechno jen pro jejich pokojíček! čím teď rozdělám v kuchyňskejch kamnech? Ke všemu tu zůstalo nedovřený okýnko — kdybych to tak byl zapomněl já!

„Budeme muset topit jen uhlím,“ vysvětloval jsem Jarmile. „Nebo se vám chce řezat dříví v týhle mrazírně? Mně teda ne.“

Naplnil jsem rychle bedýnku, sehnal po koutech pár zapomenutých štěpin na podpal a hurá s Jarmilou zpátky. Nemožná fuška v tom vysokým sněhu, ale svedli jsme to a v síni jsem dostal svou odměnu.

Kuchyňskejma dveřma bylo jasně slyšet, jak tam tranzistorák ještě řádí, zrovna končil třetí sloku. Tak je to hotovka, nezavřeli mi ho! Budu mít Anku nahranýho!

Pavlásek se Sylvou nás div neporazili, jak se hrnuli z kuchyně. Jarmile se pod brejlema scvrkly oči, když si uvědomila, jak teprve teď mají naspěch do schodů na půdu. Jestli v tomhle zas není nějaká Sylvina myšárna, tak nevím. Nás honit do nečasu a sami se bavěj v kuchyni.

Fakt ale je, že moc pobaveně zrovna nevypadali, i Pavlásek měl najednou tvář jako duch. Tak teď už jsem ale měl těch tajemství normálně dost!

Zatím jsem se s tím nemoh okamžitě zatěžovat. Skočil jsem zamáčknout tranzistorák, zastavil jsem magnetofon. Páni, a mám to! Hned bych se byl s tím Jarmile pochlubil, jenže vypadala tak trochu vedle sebe, neměl jsem prostě to svědomí.

Nějak ji to muselo sebrat, sedla si v kuchyni úplně nepřítomně k prázdnejm kamnům, brejle upřený do zmrzlejch květů na oknech. Řeklo by se, že si něco důkladně rozvažuje.

Potom stáhla palčáky, opřela se dlaněma o kachlíky. „To přece není možný …“

S naší Sylvičkou? — myslel jsem si. Teprve holka uvidíš, co s ní je a nebo není možný. Já bych se nedivil, kdyby svý hosty ráno vysypala, ta dokáže i jinší věci. Jemu bych to srdečně přál, hezounovi nabubřelýmu, ale Jarmila mi začínala bejt sympatická.

„Uvědomuješ si to?“ řekla. „To přece není možný.“

„Nevšímejte si toho,“ těšil jsem ji. „Ta vystřídá za hodinu šedesát nálad.“

„Nežvaň. A dívej se.“

Otevřela pusu dokořán. Jestli se mínila chlubit zubama, tak je měla vzorový, ale jinak jsem se o ni začínal trochu bát. Já slyšel, že některejm ženskejm lezou manželský neshody rychle na mozek.

Dýchla do vzduchu přímo na skleněnou koulí. Dívala se na ten slabej obláček páry jako zhypnotizovaná. „Vidíš?“

Aha, o tohle jí teda šlo. „No a?“ řekl jsem otráveně. Taky si holt představuje, že jsem její pucflek. „Snad to ještě minutku vydržíte, ne? Jen co shrabu popel s roštu. Za půl hodinky je tu jak v lázních.“

Udělala obličej jak vědma. „Ty máš ale dlouhý vedení, kluku. Právě, že tu už teplo je! ještě ti to nedošlo?“ Roztáhla znova dlaně po kachlíkách. „Sáhni si.“

Měl jsem o ni pořád větší obavy. Přestal jsem dávat dohromady podpal a civěl jsem pitomě na ni.

„Tak bude to?“ dupla si netrpělivě. „Probuď laskavě ten svůj pubertální mozeček! Copak sis nevšim, jaký mraky páry ti jdou od úst vedle v síni? A tady by přece měly být stejný tepelný poměry, ne, když se tu netopilo?“

Dýchla znovu pod kouli. „Nevidíš? Sotva, že se dech vůbec srazí.“

Něco se s ní určitě muselo stát. Vůbec jsem se v ní nevyznal, ale jsou prej takový náhlý šoky … Nenechala mi ale vůbec čas, abych to moh domyslet.

„A už jsi někdy viděl, aby v místnosti, kde se netopí, a tudíž se na oknech taky nesráží žádná pára, se udělaly samy od sebe na sklech květy?“

Skoro proti mý vůli moje oči ji poslechly a udělaly přehlídku všech oken v kuchyni. Fakt, vypadá to tak. A zase mě nenechala domyslet.

„Sáhni si!“ poručila potřetí.

To už jsem skočil ke dvířkům kamen. Na roštu ležela vrstva starého popele, tak jako vždycky. Paní Sylva při odjezdu nikdy neuklízí, tak si dovoluju bejt taky línej. Strh jsem palčák a sáh do toho prstama.

Jenže tenhle popel byl ještě docela teplej.

Páni!…

„Konečně,“ řekla Jarmila. „Nepoukázala jsem na to hned, jak jsme přišli? Jenže nikdo neráčil reagovat. Jak teď vidíš sám, něco tady nehraje.“

V tom momentě jsem musel zase já vypadat jako pošahanej. To je teda fakt, něco tu neštymovalo, jenže sotva to dořekla, udělala se zase z Jarmily normál ženská. Ať se jinak s Pavláskem milovali jak kočka se psem, jen jí trochu začalo téct do bot, nevěděla nic lepšího, než hledat ochranu u svýho manžela.

„Vráťo! Vratislave!“

Taky podařený jméno. Já bych to vyslovil spíš Vrtichvost nebo tak, ale když už má k němu větší důvěru než ke mně, tak spánembohem.

Zavolala znova a už trochu navztekanějc. Na půdě vrzly dveře. Jenže to nebyl pan inženýr Pavlásek, kdo teď důstojně sestupoval do kuchyně.

Tak teda jo. Teď už mi bylo všechno Jasný. Posadil jsem se na lavici vedle Jarmily a byl jsem náramně zvědavej na to jeho nový podání legendy o myši.

VI

Topil se v tom opravdu jedinečně. Takhle koktat jsem ho ještě neslyšel.

„S tou myší… Musím se vám omluvit, ale … Potřeboval jsem prostě získat čas, než se to trochu vyjasní. Zkrátka…“

Úplně jsem se bahnil v jeho nesnázích. Teď už jsem rozuměl všemu. Nikde žádný dříví, vypáčený okýnko v kůlně, teplej popel v kamnech — jenom jsem byl zvědav, kde je teď. Blbost, přece když tak zaječela…

„Nelekněte se — Sylva objevila nahoře pod postelí člověka. Už je v chalupě dva dny.“

Ovlád se a začal přednášet, jak byl zvyklej.

„Vypáčil okénko v kůlně, tudy se dostal zadem chalupy na půdu a odtud do kuchyně. Žil tady, protože tu byl jednak kryt okenicemi, jednak potřeboval být blízko domovních dveří, kdyby někdo začal otvírat. Zmátlo ho, že jsme po příchodu tak dlouho stáli u kůlny, myslel, že víme o tom okénku, proto utekl do pokojíčku. Počítal se skokem z okna v příhodnějším okamžiku. Nevěděl, že nás je tolik, a že obsadíme všechny místnosti.“

No nazdar! Číhnul jsem k postelím v koutě u oken. To bych teda měl manželům Pavláskovým projevit soustrast. Díky bohu, že spím vedle! Takový jsou s to vlézt do postele v botách.

Nádherný bylo, jak Jarmila najednou uměla dělat dámu. Dívala se bez mrknutí na něho, znervózňovala ho tím vytrvalým pohledem, až nakonec začal zase koktat.

„No — byl to prostě pro všechny tři takový šok… Nevěděl jsem v tom okamžiku, co lepšího si vymyslet.“

„Vzpomínáte si snad,“ řekla chladně Jarmila, „že jsem hned po příchodu upozorňovala, jaké je tu neobvyklé teplo? Teď by mě zajímalo jen jedno, pane inženýre — proč jste nezavolal Vratislava hned? To jste na toho chlapa stačil sám?“

Teda k smíchu na tom právě nic nebylo, mít v baráku lupiče, ale chtělo se mi řehtat, když jsem si představovat kandidáta, jak technicky bezvadně ohrožuje zlosyna lopatkou na uhlí nebo ho tahá zpod postele pohrabáčem. Tady, v kuchyni, měl samozřejmě nadměrný zásoby kuráže, usmíval se jako čerstvej hrdina.

„Chlapa… Až ho uvidíte, bude vám ho spíš líto.“

„Určitě ne.“ Ohlédla se k telefonní skřínce. Visela na desce u dveří. „Předpokládám, že ho předáte bezpečnosti, jak nejdřív to půjde. Já teď paní Kulhavou docela chápu, už jenom představa, že budem možná do rána pod jednou střechou s nějakým lumpem …“

Servíroval jí honem jeden ze svejch blahosklonnejch úsměvů.

„Právě, že má žena je stejného názoru se mnou.“ Pekelně se ale vyhejbal přímýmu pohledu. „Je to samozřejmě pro nás pro všechny krajně nepříjemná věc, ale z humánního stanoviska vzato …“

„Počkejte,“ naježila se Jarmila, „znamená to snad, že ho chcete nechat běžet?“

Ježíši, tohle vypadalo na senzaci! Zloděj, cizí chlap, kterej by třeba klidně demoloval celou chalupu, a kandidát mu všechno šlechetně odpouští. On, kterej by na příklad na mně nenechal ani chlup! To se teda na všecko vykašlu.

Kandidát študoval na podlaze mokrý ťápoty z roztálýho sněhu.

„Víte — okolnosti celého toho „vloupání“ … No, až budete detailně informována — ostatně, pošlu vám sem manžela, aby vám všechno vysvětlil raději sám. Nechtěli jsme vás prostě předčasně a taky zbytečně lekat. Musím zase nahoru, chápete jistě …“

A stáh se do pozadí jako nějakej potentát, když končí s audiencí. Vzrušoval jsem se představama, jak klukům vylezou oči, až začnu s referátem, ale paní Pavláskový se to jevilo trošičku jinak. Div nestepovala kramflekama na podlaze, jak z toho byla nervózní.

„Tohle je mi ale víkend! Že já nezůstala v Praze! S lupičem pod jednou střechou… Hned ráno jedu domů!“

Já jsem to tak tragicky nebral. Bude aspoň čím se doma pochlubit. Stejně, faktickejch zločinců člověk v životě moc neuvidí, kdoví, třeba je tenhle něčím zajímavej. Ale kdybych měl lízt po něm do postele.

„Já to tak nenechám!“ dupla si Jarmila. „Jakýpak plýtvání humanitou pro typy, co se vloupávají lidem do baráku! Není jí dost ani pro poctivý.“

Pro mne se věci vyvíjely normálně senzačně. Nejdřív ten Anka a teď ke všemu bezva zážitek s opravdovým zlosynem. Docela jsem se těšil na pokračování.

Do zatápění se mi ale pořád nechtělo. Měl jsem chuť přehrát si nejdřív ten pásek. A protože vyznávám zásadu, že člověk nemá sám sebe znásilňovat, pustil jsem z hlavy kamna a sed si k magneťáku. Pásek se tichounce rozběh.

Nedřív se odtočilo to ticho před tím, než nasadili desku. Jarmila zatím lítala po kuchyni jak tejden nekrmená tygřice.

„Co ten telefon tamhle? Funguje to vůbec?“

„To je jenom k hajnejm. Když chceme telefonovat, musí nás on přepíchnout do statku nebo na poštu a ty zaříděj ostatní. Ale my to skoro nepoužíváme.“

Z magneťáku vyšly kroky, to jak jsme šli do síně. Začal jsem bejt vzrušenej — teď to vypukne. Jarmila zdvihla sluchátko telefonu. Kdyby neblbla, jestli Mrklas bude muset vylézt z postele, tak s ní vyběhne.

A už tu byl ten výbuch, senzace, jakou vždycky zažívám znova.

„Zavřeš to, kluku! Nebo ho aspoň ztlum! Vlastního slova by takhle člověk neslyšel.“

Musel jsem jí vyhovět, ne zrovna rád. S kytarou na klíně a s nosem u magneťáku jsem přivíral oči blahem jako pes, když ho šimraj za ušima. Připomnělo mi to Kazana. Chudinka malej… Jarmila okopávala lyžákama stěnu, najednou začala vykřikovat.

„Jo — to jste vy, pane hajný? Mohl byste mě laskavě přehodit na bezpečnost? CO? Halo!… Tak dobře, okrskáře, když chcete… Co s ním mám? Já nic, ne— prosím? No tak do bytu, v tom případě. Ale já vím, že je pozdě … Počkejte, nebuďte hned sprostej… Ano, naprosto nutný — zkuste to, prosím vás.“

Přehulákala by deset ztlumenejch magneťáků. Musel jsem napínat uši. Teď — teď by už měl Anka spustit…

Místo Anky vyvřelo z magneťáků něco naprosto nečekanýho. Hlubokej, rozčilenej hlas. Snažil se přeřvat rámus muziky.

„Kluk zatracená! Nemoh si to zavřít?“

Ostrej škrt a ticho.

Páni, já bych se zavraždil! Ten šílenec šílená mi to přece jen vyhodil! Ježíši, mezi jakejma lidma já musím žít, to se už fakticky nedá snést, já dnes provedu něco strašnýho! Jarmila podupávala u telefonu, bylo mně zle i z ní, z celý chalupy, ze všeho na světě, tohle přece není život.

Svíjel jsem se vzteky, slzy mi jedna po druhý odkapávaly na pásek, mokrej se točil dál, ale bez zvuku, oněmlej. Nejradši bych byl magneťák shodil na zem a rozdupal ho na prach. Ten mě ale dostal!

A jak jsem nad vším brečel, úplně vyřízenej, začalo se mi zdát, že šílím. Z magnetofonu promluvil debil Pavlásek.

„Co se to dnes děje, Sylvičko? Já tomu nerozumím. Proč i ty jsi ke mně tak studená? Přišel snad na něco?“

A hned potom její hlas, rozčilením třaslavej.

„Ne, nech mne. Nesahej na mněl“

Páni! Desetinku vteřiny a oči mi vyschly a začaly povylejzat.

„Co se stalo, proboha? Snad mám právo …“

Už je to takový. Museli bejt oba tak vynervovaný, že nepostřehli puštěnej magneťák mezi krámama na stolku! A on v rozčilení zhas jen můj tranzistor a magneťák teď všechno zaznamenal, co si vykládali… Páni, Pavlásek a Sylva!

Šílel jsem napětím, ale Jarmila do toho zrovna začala vykřikovat u toho blbýho telefonu, chtěl jsem si to aspoň trošku zesílit, ale bál jsem se, aby něco nezaslechla, tohle jí přece nemůžu přehrávat.

„Halo!“ hulákala. „Halo! … Halo! Je to byt pana respektive soudruha okrskáře? Halo! Slyšíte mě? Halo!!!“

Krucifix, nemůže aspoň chvilku držet zobák? Nervy úplně rozdrásaný, ale pak jsem zase rozeznal Sylvin hlas, dočista jak z hrobu.

„Říkám ti znova — konec, konec, konec! Nestačí ti to? Nic ti teď nemůžu vysvětlovat. Musíš se s tím smířit.“

„Ale proč?“ zuřil. „Proč takovéhle šíleně náhlé rozhodnutí, co se stalo, proboha živého!“

„Po tom, co dnes pro mě udělal, bych se musela už sama před sebou stydět. Nemohu si to už brát na svědomí. Pojď, prosím tě, a nenuť mě k vysvětlování. Teď ne, snad jindy.“

„Ne, dokud mi hned na místě nevysvětlíš…“

Bubínky na prasknutí, ale v největším napětí se do toho musela zase zamíchat Jarmila s jejím bláznivým telefonováním.

„Co? … Prosím vás, křičte do toho víc! … Slyšíte mě? Já volám z chaty inženýra Kulhavého … Kul-ha-vý! Tady se stala taková věc — cože? Nerozumím!…“

Peklo, hotový peklo, celý kusy vět mi takhle unikaly, ale zesílit magnetofon jsem se přece jen bál, tohle by Jarmilu určitě zničilo. Viděl jsem ho skoro s tím jeho zuřením, toho panáka načesanýho, jak ji drží za ruce a cloumá s ní. A kandidát nahoře s tím jeho humanismem si zatím kliďánko konferuje s lupičem a houby ví, že mu jeho nejlepší spojenec chce odlákat jeho vlastní ženu.

Hustil to do ní aspoň jedinečně. „Stačí, žes mě už jednou kvůli němu hodila přes palubu. Stačí, že jsem si z blbého trucu uvázal Jarmilu na krk! Podruhé ti to už nedovolím. Podruhé mi už …“

„Pusť!“ oddychovala. „Ty šílíš. Mlč! Pusť mě, prosím tě, a pojď.“

„Přísahala jsi, že nejdéle do roka to s ním rozvážeš! Jen co si zajistí toho svého ředitele …“

„Pro všechno na světě, přestaň už! Jsi sobec, rozumíš, hrubý sobec!“

„Sobec? Já? A cos byla ty, předloni? Pro pět stovek rozdílu v gáži!…“

A mezi tím a při tom ten nervák s Jarmilou. Takový napětí si nikdo neumí představit.

„Cože?“ zoufala si do telefonu. „Že odešel? Kam šel? Já vás vůbec neslyším! Halo, slyšíte mě? Až se vrátí, vyřiďte mu — halo! Kruci hergot už — halo! Haló!! Halóóó!!-“

Dupala vzteky jak malý slůně, ale co to bylo proti mýmu vlastnímu rozčilení. Když jí došel dech, uslyšel jsem zase Pavláskův hlas. Největší peklo je poslouchat takový zuření v tak tichoučkým podání. Člověk z toho má úplně zrůdnej dojem.

„Tak to ne. S tím nepočítej. To i kdybych měl zabít nejdřív tebe a pak sebe!“

„Šílenče!“

Páni!… Tak on ji chce třeba i zamordovat… A teď kdyby k tomu byl televizor — vidět v něm její tvář, tu hysterku, jak se s ním pere. Páni!

„Mlč!“ sípala. „Slyšíš? Už jdou… Pusť to zas honem!“

A pak Jarmilino vzteklý prásknutí sluchátkem do vidlice a z magnetofonu už jen kroky ke dveřím a najednou ryk hlasu Paula Anky, jak tranzistorák začal zase řvát na plný pecky.

Nechal jsem to doznít, abych přikryl svý rozčilení. Jarmila se docourala ke mně a moudře nade mnou kejvala hlavou.

„Člověk se tady namáhá zajistit cestu pro spravedlnost a jinej se při tom klíďo píďo baví.“

VII

Teď už by bylo vyloženě blbý trucovat dál s kamnama, i mě už z toho nerváku záblo v zádech. Chudák Jarmila nevěděla nic a ještě se nabízela.

„Nechceš pomoct? Ukaž, udělám to za tebe.“

Za mne, kterej tady už léta dělá topiče? Stejně neměla Jarmila čas mi helfnout, protože se konečně dostavil vědeckej pracovník Pavlásek, zdrchanej jak po největším flámu. Vypadal fakticky jako člověk, co ráno vylez z postele a cestou do koupelny ještě spí.

Já už mám takovej osud, že se každýmu hodím jako životobudič. Zkejs hned u dveří, přičumoval, jak se hmoždím se zátopem. Prevítskej vítr srážel kouř zpátky a dusil mi to. Asi mu dělalo dobře, že takhle nemusí hned mluvit s Jarmilou.

„Nahoře už to hoří dávno. A mám ti vyřídit, že dlouho už trpělivost mít nebudou.“

Teda, ten se mnou zatřás! Na to jsem akorát zvědavej, co on mně bude vyřizovat, on, o kterým jsem před pár vteřinama slyšel, co je zač. A můžu slyšet, kolikrát chci. A každýho můžu nechat si to poslechnout.

Vymejšlel jsem si, čím ho odrazit, ale Jarmila si tu fušku vzala na sebe.

„Počítej s tím, že ráno jedu domů. A jestli by ti snad bylo obtížný mě doprovodit, můžu klidně sama.“ Normálka odvaz. Ta ženská s ním dovedla zaválet. Zíral, jako by konverzovala čínsky.

„Nerozumíš? Prostě netoužím být pod jednou střechou se zlodějem ani o chvilku dýl, než je nutný. Ani s výstředníma lidma, co si ze sportu chtějí takový individuum pěstovat jako kytičky za oknem.“

Bylo na něm vidět, jak heroický úsilí musel vyvinout, aby vůbec hnul jazykem.

„Vždyť o něm ještě nic nevíš.“

A teď jsem se do toho vložil já.

„Tak vám je buřt, že se válel v postelích, ve kterých budete spát?“ Rozkašlal jsem se, svinskej kouř mi zase vnik do plic. Já musím mít vždycky smůlu, když chci vážně promluvit. „Takovej tam klidně dokáže vlízt i s botama.“

Tohle se opakuje vždycky — nikdo nereaguje na mý hlášky. Pro každýho jsem nula, nedospělej smrad s dlouhýma vlasama. Od Jarmily mě to konečně ani nemohlo tak mrzet, jasný, že jí v první řadě muselo jít o hádku s jejím chotěm.

„Stačí, když vím, že mám ještě zdravý rozum,“ vykřikovala.

Ježíši, jak tomu se nechtělo do řeči! A jedinej, kdo věděl proč, jsem byl teď já. Samo, že měl teď jiný problémy v makovici! Páni, co všechno se už tady v pár minutách zběhlo …

Pavlásek dělal všechno, aby se už na ni nemusel podívat. Teď například čuměl, jak foukám do hranicky třísek, abych rozdmychal plameny. Teda, dřív než dneska začnou kamna hřát, tak asi všichni zajdem na zápal plic nebo tak.

Hrál jsem si při tom foukání s myšlenkama, co udělám se svým tajemstvím. Mám ji teď jasně v hrsti, jenom jak věc využít. Kamnům konečně došlo, že mají zahučet, díval jsem se do plamenů a viděl jsem v nich Sylvu, jak se tam svíjí a prosí o milost. Primová představa, ale skutečnost mi jako vždycky vyšla úplně jinak. Přihodil jsem na dříví akorát lopatku uhlí a v tu ránu tu byli.

V první chvíli mi samozřejmě napadlo, že si jdou na mne vyskočit kvůli tomu uhlí. Čekal jsem obvyklý ovládaný nakrknutí, aby si před cizejma lidma nezadali. Právě tohle já nesnáším, takový vychovaný zuření. Proč by si lidi nemohli říct na rovinu, co si o sobě myslej? Páni, co já bych jim například napovídal! Jenže i oni mě převezli, na mne zase bylo moře času.

„No, už je s tím paní Jarmila smířená?“

A ksichtíček, s jakým to říkal, a ty vypulírovaný zuby všechny venku a k tomu i Sylvin parádní úsměv jen pro zvané. Teda, já vím, že všechno na světě je podvod, ale tohle se mi už zdálo moc, takhle střídat nálady.

Sotva půl hodiny předtím na ně byli jak na chudý příbuzný. Co se jim tam nahoře mohlo po Pavláskově odchodu povést, že jsou tak úděsně roztomilí?

Zato Jarmila mě nezklamala.

„Smířená? Jestli chcete vy ode mne, abych pochopila vaši zálibu pro lumpa, kterej se vám vloupal do domu, tak musíte chápat taky moje stanovisko. Řeknu vám jenom tohle — mít k tomu možnost, na místě ho nechám líznout!“

To chtělo zatleskat, fakt. Nejenom, že mluvila i za mne, ale hlavně kvůli tomu líznutí. Bylo tak osvěžující po tý jejich napajcovaný gramatice, ani vypovědět to neumím. Jasný ovšem, že Sylva musela zaprotestovat. Bílá pořád jako plátno, ale ručičky sepjatý jak andělíček.

„Ale, paní Jarmilo! Mluvíte, jako byste neměla kouska srdce.“

Kandidát taky přidal dávku důstojný nevole.

„Vždyť ho vůbec neznáte. Jak chcete soudit…“

„Kéž bych ho taky vůbec nepoznala! Nebo si myslíte, že mám zájem o konverzaci se zlodějem? Já vám povím — nebýt toho psího času venku, tak jste mě tu už nenašli.“

Udělali oči, jako by se Jarmila dopustila smrtelnýho hříchu. Ale stejně si prohlíželi uzoufanýho Pavláska.

U něj se to dalo vykládat, jako že za svou ženu nepřebírá žádnou odpovědnost, ale já věděl nejlíp, co mu hárá v mysli a proč se nedokáže podívat rovně ani na kandidáta ani na Sylvu. To mě tak namíchlo, že jsem se rozhod postavit se otevřeně Jarmile po bok, když on tak zbaběle uhýbal.

„Kdyby jenom konverzace — ale lízt potom do postele po takovým, kterej si třeba ani nezuje boty!“

Byl jsem tentokrát docela spokojenej se svým přednesem. Takhle na ně, rovnou mezi očí.

Jenže oni se tvářili, že v týhle místnosti jsou jenom oni čtyři. A že nikoho dalšího vůbec neslyšeli promluvit. Až asi tak za celý století se kandidát obtěžoval pohledem na mne. Řek takovým nemožně mírným tónem.

„Prosím tě, dočkáme se dnes vůbec nějakého toho uhlí? Jinak, jestli snad trváš na tom, abych si ho přinesl sám, tak stačí říct.“

Cejtil jsem, jak mi po tvářích teče oheň. Kriste, já bych ho v tu ránu snad dokázal zabít. To už je fakt k zbláznění, jak mě pořád shazuje, schválně ponižuje před cizejma lidma!

Všichni mlčeli, nikdo se mě samozřejmě nezastal, ani Jarmila ne, mě nic rozumnýho nenapadalo a v tom tichu bylo jasně slyšet, jak venku syčí sníh, hnanej větrem proti oknům. Co já mu za tohle udělám, co já mu jenom udělám…

A už jsem zas pro něho vůbec nebyl a kandidát začal trpělivě vysvětlovat Jarmile zase „svý“ stanovisko.

„Říkáte zloděj? A co ukradl? Jiný na jeho místě by docela určitě vyloupil a možná devastoval celou chalupu. Tenhle snědl pár brambor a trochu mouky. Celá škoda je vypáčené okénko v kůlně. A za to bych měl podle vás zničit ubožáka, který se tu potřeboval jenom na čas ukrýt?“

„Aha,“ řekla Jarmila významně. „Já se vsadím, že měl proč se „ukrýt“.“

Smál se už docela neslušně. „Zase jste neuhádla. Ani zločinec z povolání ani vrah. Víte, co to je za človíčka? Prachobyčejný přestupník zákona o pracovní povinnosti. Fluktuant, bulač, co si vyberete. Za to, že se flákal, mu dali rok podmínečně. Tři týdny před vypršením lhůty už roupama nemohl vydržet, jak to u takových slabých povah bývá, opustil pracoviště a utekl sem do hor, přečkat podle svých slov zimu. Měl v plánu putovat od chalupy k chalupě, živit se zásobami rekreantů, na jaře prý se uvidí — typické úvahy lidí s podobným stupněm inteligence.“

Všichni mlčeli při tý dlouhý obhajobě. Kandidát se při řeči producíroval, sahal na kachlíky, jestli jako už hřejou, což byla blbost, když jsem teprve před chvilkou přiložil uhlí.

Procházel se taky po kuchyni, došel ke stolku, vzal do ruky magneťák. Páni, ve mně hrklo! Bál jsem se, aby ho náhodou nespustil, šlo mi o Jarmilu, samozřejmě, ji bych u toho nechtěl mít. Podíval se přísně na mne, jako by už věděl, co v magneťáku je, ale ve skutečnosti to bylo tím, že do komína se právě opřela vichřice a všechen uhelnej kouř vyletěl z kamen do místnosti, až každej začal kuckat.

„Tahle kamna jsou na dřevo,“ poznamenal chladně, jako bych já o tom ještě nikdy neslyšel. Pak ten magneťák položil zpátky, což byla pro mne nemožná úleva, a pokračoval v přednášce.

„A vy chcete, abych já teď ze sebe udělal pomocníka veřejné bezpečnosti? Já vím — ctěte zákony! Ale v takovémhle případě bych prostě neměl to svědomí. Jen si, prosím, uvědomte — pro dva dny tady u mne, a šel by na rok sedět!“

U mne! Lidi, já mám chuť vraždit! Jako by tohle byla jeho chalupa!

I kdyby za nic jinýho, jenom za tyhle řeči musí bejt potrestanej. Jarmilu to už otrávilo, nereagovala, Pavlásek byl vůbec umrtvenej, a paní Sylva, ta se zmohla jen na horlivý kejvání. Když se vyřečnil, oznámil nám, že toho zloděje teda přivede dolů.

V tý bídě bylo aspoň příjemný pozorovat, jak záštiplný pohledy teď začal Pavlásek vrhat po paní Sylvě, Jarmila nejarmila. Ale já jsem se musel dívat hlavně na kandidáta, když za sebou zavíral, a myslet na ten magneťák, jak ho před chvilkou bral do rukou.

Protože v něm byla má pomsta. Nejlepší pomsta, jakou bych já sám nikdy nedokázal vymyslet.

My dva s Jarmilou jsme byli poslední, kdo zloděje ještě neviděli. Musím říct, že pro mne to byl docela normální napínák. Povídat se o tom může všelicos, ale fakt je, že člověk se přece jenom každej den s lupičem nepotká.

Pavláskovi to bylo šumafuk, měl ten zážitek už za sebou, vyžíval se teď jen ve svým tajným vzteku. A paní Sylva napjatě sledovala, jak jsme napnutý my dva.

Já jsem i ve svým stáří ještě občas naivní, čekal jsem sekáče z americkejch filmů, něco jako černej svetr ke krku, ruce v kapsách a v zubech žvejkačku nebo tak.

Nikdo nás na nic taky nepřipravil. První vlez do kuchyně kandidát a táh za sebou něco jako degenerovanou žirafu. Chlap byl dlouhej a slabej jak špatná písnička, hadry, co na něm visely, musely bejt aspoň na deseti místech propíchaný od jeho kostí. Moc se mu dovnitř nechtělo. Když se za prahem pokusil narovnat se, dostal člověk obavy, že si odře mastnou bekovku o trámovej strop.

„Tak jsme tu,“ zahlaholil vesele kandidát. Asi si myslel, že bez jeho upozornění bysme na to sami nepřišli.

Dlouhatánskej lupič zkusil něco jako pozdrav, ale nesmek, jenom zatáh lebku mezi ramena jak želva a šilhal po nás dost nedůvěřivě, dalo by se říct skoro se strachem. Dejchal při tom za čtyři. Na pravý lícní kosti měl velikej hnusnej bolák.

„Sedněte si u nás,“ vybídla ho laskavě paní Sylva. Fakt, ta ženská s ním jednala tak lidsky, že mu sama nabídla židli!

Popad ji od ní, jako by mu patřila. Jí se zřejmě nebál, asi že už ji znal, ale já s Jarmilou jsme mu dělali starosti.

„Já vím, abych vám nevynes spaní, že jo?“

Měl to bejt smích, ale v zubech mu přitom zaskřípalo, jak písek v kafemlejnku. A s hlasem zrovna tak — pasoval se k jeho dýlce jak lízátko ke slonovi. Kandidát se k němu otcovsky naklonil.

„Žádné obavy, tady jste mezi samými přáteli. Nikdo vám tu neublíží.“

No nazdar — přátelit se se zlodějem!

„To bych taky prosil,“ povídá zloděj.

Fakt, nepřeslech jsem se! Řek mu to vyloženě takhle a díval se přitom i po Sylvě.

„Jistě, jistě,“ zahlaholil kandidát. Jemu nikdy nedělá potíže zamaskovat společenskej prohřešek někoho jinýho. „Nikdo z nás tady nemá úmysl vám škodit.“

„Vždyť jsme vám to přece slíbili,“ přisladila mateřsky paní Sylva.

„Taky bych prosil,“ opakoval zas tak drze zloděj. Zašilhal po Jarmile a po mně, jako by si tím v našem případě nebyl tak docela jistej. To teda uhád, měl jsem ho od první chvíle plný zuby.

Kulhavým jakoby sklaplo, byl na ně přece jenom trošičku tvrdej. Začínal jsem z toho jejich ubohýho lupiče bejt vyšinutej. I Jarmile se ze všeho zase opotily brejle. Ono taky, když se to vzalo, tak místo tepla byl v kuchyňským vzduchu jen kouř z kamen, zmrzlý okna co chvíli drnčely, jak se do nich vichřice navážela. Fakt, jestli se mi to nepodaří vytopit, tak do rána zmrznem. Jenom Pavláskovi bylo všecko putna, toho to vzalo, ta jeho věc se Sylvou.

Měl jsem jasnej pocit, že kandidát je víc nervózní než celej lupič. A Jarmila ho do toho navezla ještě víc.

„Jak si představujete dnešní noc, pane inženýre? Já s pánem v jedný místnosti spát nebudu.“

To byla bombička! Všichni se po ní ohlédli.

„Jsem prašivej, co?“ vyletěl zloděj. Pane, ta ho ťala!

Kandidát vrtěl před Pavláskem hlavou, jako že má dneska tý jeho držkatý ženský už plný zuby.

„Však já s váma taky ne, paničko!“ ječel lupič. „To rači celou noc někde ve sněhu!“

Kandidát honem sháněl nějakej ten olej na rozbouřenou hladinu.

„Ticho, proboha, proč hned hádky? Budete vedle s Petrem, je tam rezervní skládací lůžko. Petře, běž zapálit kamínka.“

Páni, Já myslel, že mě trefí pepka!

„Co? Se mnou? Já … Proč?“

A on se dopustil takový surovosti, že mi tím dal vlastně právo se mu pomstít. Chyt mě za ramena a strkal mě ke dveřím. Jakým právem si tohle směl dovolovat? Jakým právem?

„Ptát se můžeš až pak. Teď hleď, ať už to tam hoří. Chceš dnes nastydnout?“

„Já s nějakým zlodějem nebudu!…“ křičel jsem. Dal jsem mu to jako Jarmila a bylo mi srdečně jedno, jak po mě šleh očima.

Kandidát mě doslova vtlačil za dveře pokojíčku a přibouch za mnou. Svalil jsem se na zmrzlou postel, pokořenej jako nikdy v životě, přísahal jsem, že mi tohle zaplatí, ale tak, až bude skučet. Zuby mi samy od sebe cvakaly, nervy úplně v tahu.

Od kamenných zdí to zebavě táhlo, nemoh jsem za chvíli vydržet chladem. Ať jsem chtěl nebo nechtěl, bylo nutný zapálit ty blbý kamínka. Nalejval jsem z kanystru do nádržky petrolej, slzy mi do toho kapaly, kamínka kouřily a smrděly a já jsem si představoval, jak v tý nudličce tady budeme spolu, já na půl metru od tý odporný špinavý žirafy. Fakt, takovouhle smůlu v životě hned tak někdo nemá.

Vedle se to kandidátovi asi povedlo uhladit, zaslech jsem dokonce i pokus o smích. Kamínka se konečně trošičku rozsvítily, vzpamatoval jsem se, říkal jsem si, že kandidát mě nesmí vidět takhle zdeptanýho, takovej pohled mu zas nedopřeju.

Bylo slyšet, jak si tam přátelsky ulejvá z toho mizernýho zloděje. K tomu může bejt přátelskej, k lupičovi, ale k lidem z vlastní rodiny přátelskej není. Já ho v tý chvíli tak čistě nenáviděl, jako nic jinýho na světě.

Otevřel jsem dveře do kuchyně. Ten komediant akorát tak trochu pozved obočí, jako že co já ho mám pořád co vyrušovat. Sylva vedle něj úspěšně filmovala oddaný úsměvy, dělala, že zrovna hltá ty jeho kecy. Člověk by řekl, že tím ty ostatní navádí k nějaký hře jako: Škatule, škatule, hejhejte se!

Ale nezdálo se, že by někdo měl moc velkou chuť se rozhejbat. Jenom to zlámaný tágo s bekovkou na hlavě, posazený do čela stolu jako čestnej host, se pitomě uculovalo.

Skulil jsem se ke kamnům, navrch i uvnitř zmrzlej na kámen. Aspoň že ty kachlíky už začaly trochu dejchat.

Kandidát používal svou oblíbenou zbraň — šaramantní úsměv na pyskatejch rtech.

„Stálo by za objektivní zjištění, kdo z nás se více lekl: jestli vy, když jsme proti vašemu očekávání vpadli do pokojíčku, nebo my, když jsme vás pod tou postelí objevili.“

Z těch jeho plků se dělalo špatně, ale on odjakživa musel nahrazovat kecáním, co mu scházelo na vzhledu.

Zloděj se hihňal jak holka z osmičky.

„Chytaly mě pod ní křeče. Na mý nohy byla moc krátká, potvora.“

I paní Sylva si vzala slovo.

„Já jenom děkuju nebesům, že se to odehrálo při světle. Dovedeš si představit, co by to při mém srdci bylo za šok, zažít takové leknutí v noci, ve tmě? Nejmíň infarkt!“

Všechno mi bylo naprosto jasný, pokoušeli se vytvořit srdečný ovzduší. Já teda chápu, že nic jinýho nemohli dělat, je těžký si představit, že bysme tu seděli a drželi ho v šachu sekyrkou nebo vidličkama a kuchyňským nožem. Jenže jak k tomu přijdu já, abych měl vedle sebe až do rána bůhvíjakýho chlapa? Proč si ho nenechají nahoře, když je jim ho tak líto?

Kandidát mi asi čet v hlavě. „Hoří to tam?“ vyslýchal mě. Mrk na plotnu. „Postavil jsi na čaj?“

Prokázal mi tím dotazem asi dostatečnou milost, protože dál si už zas žehlil svýho zlodějíčka.

„No — zítra si ty nohy protáhnete. Snad se do rána počasí vyblázní, abyste měl na cestu hezky.“

Tak on ho fakticky chce pustit! Zašilhal jsem po Jarmile, co jako tomu říká. Měla úplně tvrdej obličej, víc než její muž, kterej nedělal nic jinýho, než že spaloval zuřivýma očima Sylvu. Teda pro tyhle dva se kandidátovi nikdy nepodaří vytvořit nějaký srdečný ovzduší. A pro mě zrovna tak, i kdyby se stavěl na hlavu a odstrkoval ušima.

„Že by se mi ale zas někam právě chtělo, to se mi nechce,“ vrčel zloděj. Chytil ho z toho kašel, rozdejchal se jak lokomotiva. Najednou udělal zlej ksicht. „A víte co? Zvyk jsem si tady.“

Pááááni! To je teda vrchol.

Kandidátovi i Sylvě jsem to strašně přál. Za jejich lidskej vztah k cizejm lumpům, s kterejma nutěj slušnýho člověka spát v jedný místnosti. Čaj začal na plotně vřít, popad jsem hrnek holou rukou a spálil jsem se — teda, večer za všechny drobný!

Kandidát, místo aby zloděje sjel, mu honem vylepšoval náladu.

„Napijete se s námi?“

Z tebe taky bude ředitel, myslel jsem si. Všecko, co umí, je politika, usmiřovačky na všechny strany. Zloděj dopáleně kuckal, snad ho tou nabídkou urazil.

„Copak můžu? Rači mi to neukazujte.“

Když viděl, jak jsou z něho všichni vedle, začal vysvětlovat.

„Podívejte se mi do krku.“ Vypláz na všechny jazyk. „To mám z tý mizerný chalupy tamhle na protější straně. Takovej klumpr rozbitej, kousek od hraničních patníků, věčně se okolo couraj pohraničníci, člověk si nemoh ani pořádně zatopit, aby se neprozradil.“

Viděl jsem, že se v Jarmile začal probouzet odbornej zájem. Nahnula se přes stůl, aby líp viděla. Ale před ní zloděj ucuk, na tu se pořád hněval. Pozdrav bůh, řek jsem si, jaký já potom budu od něho dostávat kapky, až zůstaneme vedle sami!

„Lízal jsem z nouze sníh,“ vykládal. „Kvůli žízni. A z toho to mám.“

Ale já jsem si všim, že Jarmilu zajímá víc ten bolák na jeho tváři, než oteklej krk. Ukázala na něj.

„Kde jste k tomu přišel?“

„Co je vám do toho?“ vyjel si na ni.

Kandidát honem zafungoval jako smírčí soudce.

„Ta paní je napůl doktorkou. Může vám třeba poradit, co s tím.“

„Ta už jo,“ ušklíb se, „ta na to akorát vypadá.“ Otočil se k ní bokem a dál diskutoval jenom s kandidátem. „Potvora, nedá se to zahojit, už to mám třetí tejden.“

Říká se o ženských, že jsou hysterický, ale tenhle chlap vyloženě poletoval od nálady k náladě jak vosa mezi cukrovím. Teď zrovna se dal do smíchu.

„Takový blbosti, co někdy na člověka čekaj. Hned druhej den, jak jsem tam přišel. No — řek by někdo, že liška se dobejvá na lidi až do stavení?“

Sylvu to vytrhlo z dum. „Liška?“

„A o čem jiným, paničko, tady mluvím?“

Ten lump už to fakticky s drzostí přeháněl. Zůstala taky jako opařená, ale tý jsem to přál. Bejt ovšem kandidátem, vyhodil bych ho rovnou na mráz. Jenže ten nejen že se jí nezastal, ale vůbec ani necek. Vypadalo to opravdu, že zloděj chce vyloženě kamarádit jenom s ním, na nás ostatní kašlal.

„Právě asi touhle dobou to bylo — sedím si takhle potmě u kamínek, takovej neřád mrňavej, hřálo to, jen když si na ně člověk šáh. Najednou slyším škrábání. Já myslel, že to praská v těch kamínkách, ale vono znovu. A jakoby zvenčí na dveře. No — co vám budu povídat, nejdřív člověk hádá na policajta, taky by se byl ve mně krve nedořezal. Sotva začínám a už aby mě lízli? Ale pak jsem si řek: Pitomo stará, od kdy chlupatý škrábou na dveře? A zase znovu a ještě silnějc. Direktně jako drápama po dřevě. Tak si povídám, to bude zatoulanej pes, budu mět společníka a aspoň mě ohlídá. Vzal jsem starou kůrku chleba, jdu potichu otevřít — a v tom momentě, jak jsem se k němu s tou kůrkou nahýbal, mi ta potvora liščí skočila do ksichtu. Musela mít tu mordu ňákou otrávenou.“

V tu chvíli už měla Jarmila oči na sklech brejlí.

„Cože — liška?“

Podívala se významně na mne. Já už taky něco čul, ale ten bláznivej zločinec mi to přetrh. Rozštěkal se na Jarmilu.

„Nikdo od vás nechce, abyste tomu věřila. Vám to taky neříkám.“

„Pokousala vás?“ vyzvídal honem kandidát, celej nervózní, že zas narušili klid jeho čajovýho dýchánku.

Sylva předvedla společenskej úžas, aby si toho pokousanýho šaška udobřila. „To je tedy historie!“

Tím si ho tak trochu koupila, uvolil se dopovědět to speciálně jim dvěma.

„Taková mrcha bláznivá, rafla mě, ale hned potom ohon mezi nohy a pryč. Já si leknutím sed, kdo moh bejt taky na tohle připravenej, ne? Řekněte.“

„Jistě,“ souhlasil horlivě kandidát. „Já myslím, že na vašem místě …“

„Starou belu byste na mým místě,“ prskal vesele zloděj, spokojenej, jak mu to žerou. „Taky byste čuměl celej pitomej, jak si to šmajdá za kůlnu.“

Hlídal jsem Jarmilu, kdy zasáhne, ale ona mlčela. Zloděj se řehtal na celý kolo.

„Potvora! Svítil na ni zrovna měsíc. To byste neřekli, že ta mrcha šla o třech! Zadní běh měla zmrzačenej, snad od želez, nebo ji někdo střelil. Nebejt dřevěnej leknutím, tak jsem ji klidně drapnul.“

Ten jeho smích mi trochu ničil nervy. Znělo to, jako když pilkou řeže sklo. Sylva dělala, že vyslechla kázání o zázraku.

„Romane, slyšels někdy něco takového?“

Dokonce i Pavláska to probudilo. Ale my dva, já a Jarmila, jsme po sobě jenom číhli. Kandidát důležitě vrtěl hlavou.

„To tedy ano. To vám tedy řeknu…“

Po mně začali lézt mravenci, ale nechal jsem to raděj na Jarmile. Vstala, šla si do baťohu pro cigarety, dělala, že nemůže najít zápalky.

„Pane inženýre, mohla bych vás prosit?“

Kandidát se kouk na Pavláska, dokonce i na mne, ale neřek nic. Došel k ní, cvak zapalovačem a poslouchal, co mu u ruksaku šeptá. Zloděj se pyšně natřásal.

„Tohle byste teda v Praze nezažili.“

„Jistě, jistě,“ kejval kandidát. Ale platilo to Jarmile. Vracel se ke stolu trochu roztržitej. Zapálil si taky a podumával.

„Ano, panstvo, bude čas myslet pomalu na spaní.“

„Já toho moc nenaspím,“ odmlouval zloděj. „Poslední tejden vůbec ne.“

Kandidát docela viditelně zápasil s nesnázema. „Kamaráde, nechtěl byste se trochu zasloužit? My jsme všichni dnes dostali do těla. Tamhletu bedýnku s uhlím kdybyste odnesl nahoru. A pořádně tam naložte. Nešetřte, Petr přinese nové.“

Víc než já byl překvapenej zloděj, že od něho taky chtějí práci, ale nechal se zaskočit. Vstal jsem honem, abych urval ještě aspoň lopatku uhlí pro naše kamna.

„A sneste si potom dolů svoje saky paky!“ křikl kandidát za zlodějem.

Počkal, až klaply dveře. Potom se podíval na Jarmilu, Jako že má mluvit. V komíně zrovna hvízdala vichřice a vyrazila na mne z plotny mrak smradu a uhelnýho kouře. Čekali jsme, až Jarmila přestane kuckat.

„Rabies,“ škytla potom.

IX

„Co se děje?“ vrhla se na ni Sylva. „Co má tohle znamenat?“

Jarmila pokynula mně, abych je zasvětil. Udělalo se mi z toho horko.

„Hajnej musel Kazana zastřelit,“ začal jsem ztěžka. Jen jsem řek poslední slovo, už mi zas bylo toho psa tak líto, že jsem nemoh dál. A taky proto, že vylít zase kandidát proti mně.

„Jak to? A proč o tom nic nevím?“

Sebral jsem síly dohromady. Ono šlo taky o to, vysvětlit jim tu věc dřív, než se zloděj vrátí.

„Pokousala ho u lesa vzteklá liška. Mrklas ji střelil do zadní nohy, ale utekla.“

Kandidát se nadzved v židli. „Liška?“ Všechny nás po řadě obhlíd. „To snad není možné, taková shoda … To by bylo nadělení!“

„Nebylo,“ opravila ho Jarmila. „Je.“

„Vzteklina?“ pochopila konečně i Sylva. Všichni se teď dívali na Jarmilu jako na experta. Určitě jí to dělalo dobře.

„Inkubační doba od jednoho dne do dvou měsíců. Nejčastěji bývají nemocí postiženy u zvířat lišky, od nich psi, také kočky. U lidí se v poslední době vzhledem k prevenci takřka nevyskytuje. U zaznamenaných případů byl nejhorší průběh po pokousání v obličeji.“

„Proboha!“ zděsil se kandidát. Sylva byla v tu ránu zase jako papír.

„Je to — je to moc nebezpečné?“

Jarmila odpočítávala na prstech.

„Příznaky: bolesti hlavy, nespavost, zduření, bolestivost rány, obtíže při polykání, křeče, hydrofobie — všechno u něho odpovídá.“

„Hydro? … Co Je to?“ koktala Sylva.

Najednou se ozval Pavlásek. „Odpor k vodě, k tekutinám.“

Skoro jsme se lekli, že taky promluvil.

Vítr zase vyhnal z kamen takovou spoustu kouře, že jsme se jeden druhýmu v něm málem ztratili. Sylva začala sprostě ječet.

„Co to bylo za nápad, topit tady uhlím? Vždyť nás všechny otráví! S tím klukem už to není k vydržení!“

„Pusť to ven, krucifix!“ rozzuřil se neovládaně i kandidát. Namouduši, takhle nespolečenskýho jsem ho ještě nezažil. Chtěl jsem honem rozevřít okno, ale rozeřval se ještě víc.

„Vždyť je to přimrzlé! Dveřmi, do síně!“

Všichni na mne blbě čuměli, tak jsem se namích a postavil se ke dveřím jako portýr a držel je dokořán, aby se nepřivíraly. Kouř se táhl při stropu, nechtělo se mu do zimy, a já jsem málem zapomněl na pitomou vzteklinu, protože jsem byl sám vzteky divokej. Kvůli kandidátovi i kvůli ní, mizerové mizerný, ani na minutu si neodpustěj, aby mi neničili nervy. Však už se pečou oplatky.

„A dál?“ uháněl rozčilenej kandidát Jarmilu, „konečné stádium?“

Vánice hvízdala i na půdě, zaslech jsem jakoby slabý skřípnutí dveří u pokojíčku, ale tady v kuchyni to nepostřehli, každej visel očima na Jarmile.

„U zvířat zuřivost. Napadají kdekoho a kdeco. U lidí vzrušení, potom ochablost…“

Teď už to bylo zřetelný. Nahoře se prkenný dvířka nad schodama pootevřely, ale tichý krůčky přestaly hned u prvního schodu.

„Konec,“ naléhal kandidát. „Mě zajímá konec!“

Jarmila pokrčila rameny. „Obrna svalstva, končetin, dýchadel, srdce … Pak smrt.“

Sylvě teď zbyly v obličeji jen velikánský oči.

„Ale co my tedy… Je nějaká pomoc?“

„Sérum. Kdyby je dostal včas.“

Přestával jsem dejchat. Cítil jsem ho tři metry za sebou, ale bál jsem se ohlédnout. A něco divnýho mi zabraňovalo, abych je upozornil, snad ten vztek na kandidáta a na ni, nedovedu to říct, ale nedokázal jsem ze sebe vydat hlásku.

„Proboha,“ vyjevil se znovu kandidát. „To snad není možné!…“

„Odkud to všechno víte?“ sípala Sylva „Co když se mýlíte?“

Díval jsem se na ně skrz ty rozevřený dveře, jako by byli na jevišti a hráli nějaký divadlo. Diváci jsme byli my dva, já na prahu a ten na schodech za mnou. Bylo tam tak nemožný ticho, ani nejslabší zapraštěni, přál jsem si, aby se něco včas stalo, aby se něčím prozradil, aby je to varovalo. Ale sám jsem byl jako z kamene, nemoh jsem udělat nic. Jen stát a dívat se a poslouchat. Jarmila se usmála na Sylvu s obrovskou převahou. „Drahá paní Sylvo.“ Takhle ji ještě nepojmenovala, až teď, aby jí ukázala, jakej ubožák je nějaká sekretářka vedle ženský, která bude do tří let doktorkou.

„Před týdnem jsem to musela odříkat u zkoušky. Přece si nemyslíte, že mám tak krátkou paměť?“

Naklonila se k ní blíž. „To byste žasla, co všecko si já dovedu pamatovat!“

Pochopil jsem, že tyhle dvě ženský jsou smrtelný nepřítelkyně. Ale od kdy, když dnes se snad viděly prvně? Ví snad Jarmila něco o ní a o Pavláskovi? A vůbec, proč hrajou svou vlastní hru i teď, když jde o tohle strašný divadlo?

Za nima se na stolku leskl kotouč magneťáku. Tady, v týhle věci, bylo nejpravděpodobnější vysvětlení jejich nepřátelství, ale z toho se to Jarmila přece dovědět nemohla … Rozčilenej kandidát mě zase nenechal domyslit.

„Dobře. Ale jste si jista?“

„Proboha!“ opičila se po něm. „Tak si to laskavě spočítejte sám: kousnutí v obličeji, který se nehojí. Nemůže spát. Odmítá tekutiny. Ustavičně podrážděnej.“

Sylva se roztřásla. „Kriste. A co kdyby to na něho přišlo teď? A my s ním tady …“

Oni s ním tady. A co já, kterýho chtěli zavřít s ním do jedný místnůstky!

Všichni byli tak vedle, že jim vůbec nedošlo, jak dlouho už na ně pouštím ze síně ledovej průvan. A mně to bylo teprve egal, protože mě teď rozpálil vztek. V tý ráži jsem přestal myslet i na to, že on stojí kousek nad mými zády a poslouchá.

„Mělo by se rychle něco podniknout,“ pravil zachmuřeně a moudře pan inženýr Pavlásek.

„Takže…“ oddychoval kandidát. „Poslyšte — troufala byste si nějak odhadnout…“

„Jak dlouho v tom je?“ Zase měla jen pokrčení ramen. „To by i pro odborníka asi byl oříšek. Možná, že je ještě čas. Možná, že už ne. V týhle speciální situaci… Kdyby aspoň už přestalo to strašný počasí, ale takhle se nedá dělat nic než čekat.“

Sylva se klepala. „To je hrůza… To je hrůza!“

S tím jsem teda souhlasil. Už chybí jen její hysterie a všechno může začít. Pominutej zloděj skočí někomu z nás na krk a ona normálně zešílí. Pak to kříslo i mě — vždyť jsem takhle první na ráně!

Hlava se mi sama od sebe otočila dozadu, spatřil jsem jeho vyděšenej výraz tam mezi půdníma dvířkama, oči vylezlý z důlků, hnusnej strašlivej bolák ve špinavý tváři.

Ucouvl jsem k prahu. A oni pořád nic netušili, nenapadlo je, že se měl už dávno vrátit, mysleli jen na svůj strach, a já měl teď v ústech takovej roubík, že bych ze sebe nedostal hlásku, i kdybych stokrát chtěl.

Na Sylvě byla znát obrovská námaha. Přemejšlela o něčem, do bílýho obličeje se jí válem hrnula krev.

„Je to — je takový konec rychlý?“

Jarmila byla na koni, tvářila se jako slavnej profesor, kterej všechno ví, všechno zná.

„Něco si odbude, než se udusí.“

Kandidát se obracel k Sylvě, ale neříkal nic, nechal ji pokračovat ve výslechu.

„A říkáte, že … třeba už dnes, třeba tuhle noc.“

„Kdo to má vědět?“ dopálila se Jarmila. „Nic takového jsem přece neřekla.“

„Jak to, že ne?“ chtěla se hádat Sylva. Ne moc chytře, tváře měla z rozčilení posetý fialovejma skvrnama. „Řekla jste, že je možná ještě čas, ale možná už ne. Neřekla jste to?“

„No a?“ vyzývala ji Jarmila.

Teď už bylo pozdě varovat je. Když jsem to neudělal hned, tak teď už na to bylo moc pozdě. Ochromení mě svíralo, přál jsem si, aby už byl raděj konec, ať se to nějak rozumně vyřeší samo.

Sylva ucejtila kandidátův napjatej pohled, ale uhnula očima pod stůl. Lezlo to z ní jak z chlupatý deky.

„Jestli už musí umřít… Nebylo by pro něho lépe, kdyby umřel raději hned? Pro každého by bylo lépe, aby to měl, chudák, už za sebou. Pro něho i… pro nás.“

Na vteřinu otočila tvář k kandidátovi. Jako by vysvětlení platilo jen jemu.

„Já myslím, aby se netrápil zbytečně… Proč má čekat dlouho na zlou smrt, jestli mu opravdu není pomoci?“

„I koukejme!“ zaryla si s potěšením Jarmila. „To je opravdu pozoruhodnej vývoj názorů! Ještě před dvěma hodinama jste mi dokazovala, že o lidskej život se musí bojovat do poslední chvíle.“

Takhle nemožný rozprávky vedli a ve mně se přitom všechno třáslo, protože za mými zády stál člověk, kterej asi už šílel jen z toho, co doposavad slyšel.

Sylva přestala brát Jarmilu na vědomí. Uchýlila se ke kandidátovi, ale hned zas sklopila oči, jako že se stydí za to, co říká.

„Já … Myslím tím přece jenom, že by měl dřív pokoj. A my taky.“ Teprve teď se na něho podívala. „My taky.“

Pak konečně zapraskaly ty schody. Pad na mne děs, neopovážil jsem se ani ohlídnout. Vklouzl jsem do koutku u kamen, připravenej bránit se třeba i lopatkou na uhlí, kdyby to snad na něj mělo přijít. Nesmí se ke mně přiblížit, nesmí na mne prsknout ani kapičku tý svý jedovatiny!

Viděl jsem to na jejich vyvalených očích, jak se blíží. Přeběh okolo mne, strašný dlouhý zjevení, zastavil se až před Sylvou. Vypadala na omdlení, oči v sloup.

„Vy — vy mrcho jedna namalovaná! Tak vy byste chtěla mít ode mne pokoj? Vy?“

Oči měl samou krev, divoce se rozhlíd po ostatních.

„Tak dělejte něco!“ zařval.

Páni doktoři, tohle byla situace!

Já jsem fakt nevěděl, co si vlastně počít. Jestli mám zůstat s tou svou lopatkou v koutě u kamen, nebo se pokusit zmiznout pryč, třeba ujet k hajnýmu. Vždyť to byl jasnej šílenec! Co když se na nás vrhne?

V očích mě zabolelo, jak jsem je třeštil. Sylva se oběma rukama chytla vzadu za opěradlo židle a předvedla vrcholný číslo hysterie.

„Romane, nepouštěj ho ke mně!“

Celkem zbytečnej pokřik, protože už dávno nad ní stál. Všichni jsme samozřejmě ztratili řeč, každej přišroubovanej ke svý židli — teda kromě mě — a nikdo se nedokázal pohnout.

Pominutej zloděj cenil ty svý příšerný žlutý zuby, koulel očima na Sylvu, jako by ji v nejbližším momentě chtěl kousnout.

„Dělejte něco! Vy si myslíte, že mě necháte pojít?“ Najednou začal hrozit. „Dělejte něco, ale honem! Nebo mně už je všechno jedno!“

Teď bylo hezky znát, jak i kandidát parádně bledne. Ani jsem se mu konečně nedivil — co scházelo, aby se ten šílenec pomát docela a skočil mu po krku?

A do toho příšernej jekot Sylvy.

„Ne! Ne! Ať jde pryč!“

První z nás se vzchopila Jarmila. Ne, že by nebyla taky vyplašená, ale přece jenom to svedla. Položila Sylvě ruku na rameno.

„Ticho! Buďte ticho! Nic se přece neděje.“

„Romane!“ skučela Sylva. „Nenech mě!“

Tak se teda konečně zved a postavil se vedle ní, ačkoliv byl ze zloděje skoro stejně vyšinutej jako ona.

„Buď rozumná, Sylvi. No tak, no tak!…“

Vřískala jak malý dítě. „Nechci! Nechci ho tu!“

„Koukejte, člověče,“ pokoušel se kandidát. „Nikdo vám tu přece nechce ublížit, tak proč ten křik?“

Ale dával přitom bedlivej pozor, jestli po něm snad zloděj náhodou neskočí. Aha, tady je vidět, kde končí lidumilnost. Taky Pavlásek byl už připravenej kdykoliv opustit z bezpečnostních důvodů židli.

„Já všecko dobře slyšel,“ řval zloděj. „Vy jste věděli, co mě potkalo, a nechávali jste si to pro sebe. Jenže já náhodou všechno slyšel. A jí nejlíp, teď nakonec!“

„Nesmíte si to takhle vykládat, ona to myslela jinak, viď Sylvi? Potvrď mu, že se mýlí.“

„Nechci! Nenech mě!…“ šílela Sylva. Jestli ta teď nevypadala na cvoka, tak už nikdo. Zloděj nám pořád ukazoval ty svý začernalý zuby, dupal do podlahy, jako by si chtěl prokopat tunel.

„Já chci hned k doktorovi! Na středisko!“

„Vždyť půjdete,“ dušoval se kandidát. Byl z něj už napůl zoufalej. „Jak jen to venku trochu poleví, hned vás tam dopravím …“

„Hned teď!“ poroučel zloděj. „Okamžitě!“

Napadlo mě, že jsme tady tři mužský a neumíme si poradit s jedním magorem. Zas musela přijít Jarmila. Rozhodla se kandidátovi helfnout. Marná věc, ta ženská je charakter.

„Mějte rozum, člověče, nikdo teď nemůže ven, do takovýho času. Kam bychom se s vámi dostali?“

Řádil jak vzteklej. Co povídám — vždyť byl!

„Mlčte, já vás dobře slyšel! Možná, že je ještě čas — neříkala jste to? Tak teď nelžete. Já nemůžu na nic čekat. Hned! Hned teď!“

To je teda umrtvilo, protože to fakticky tak říkala. Ohlídla se nešťastně po kandidátovi. Teď byla řada na posledním, kdo tu ještě nepromluvil, na Pavláskovi. Obul se do toho statečně, ale hlas se mu taky pěkně třás.

„Uvědomte si, že byste se bez lyží nikam nedostal, všude je po pás sněhu. A vůbec — stál jste už někdy na lyžích?“

„Hned!“ blekotal zloděj. Ten tak vypadal na uvědomování si. „Já už nemůžu ztrácet zbytečně ani minutu!“ Pozoroval jsem je ze svýho chráněnýho útočiště, ale bylo mi stejně mizerně jako jim. Jak tohle dopadne, jestli se chlap z toho svýho záchvatu nedostane? Všichni jsme měli nahnáno strachy, co v nejbližší chvíli provede. Nikdo z ostatních na štěstí nepoznal, jak se ve mně ozývá nečistý svědomí. Vždyť já tomuhle mohl lehko zabránit! Ale teď bylo pozdě párat se ve svědomí. Tak jsem se aspoň pokusil napravit trochu tý svý viny.

„Fakticky“, začal jsem. Ale oni mě z počátku vůbec nezaslechli, takovej ze mě vyšel tenounkej hlásek. Musel jsem křičet. „Vy vůbec nevíte, jaký je tam počasí. My to zkusili, viďte, paní Pavlásková? Ani deset metrů byste neušel. A teď je vítr jednou tak silnej. Úplný šílenství, vyjít teď ven, fakt!“

Moc nechybělo, abych se z tý řeči zpotil. Už proto, jak poměrně vděčně ji všichni přijali. Až na zloděje, ten kašlal na rozumný a logický důvody.

„Tak se mám zbláznit tady, z toho čekání, jo?“

Se mnou se už vůbec nebavil a podnikl zase útok na kandidáta.

„Dělejte hergot něco, nebo uvidíte!“

Ten posera byl hned jak stěna. Ale i Jarmila z tý pohrůžky zbledla, třeba vůbec nepatřila jí. Z toho jsem pochopil, že asi poznala, jak už na něj jde to nebezpečný zuření, ta krize. Páni, že se mi ale roztancovaly kolena.

Dlouhatej šílenec se po každým z nás divě rozhlížel. „Vy schválně neděláte nic, vy počítáte, že se mě takhle šikovně zbavíte, když pojdu tady. Ale to vám nevyjde!“

Kandidát udělal hrdinskej pohyb, jako že mu ty řeči jednou povždycky zarazí, ale pak se ještě rád rozmyslel.

„Uvažujte rozumně, prosím vás,“ začal laskavě. „Žádný vám tu nechce ublížit. Slíbil jsem vám pomoc nebo neslíbil? A já svému slibu dostojím, buďte ubezpečen …“

„Pozor!“ vykřikla Jarmila.

Všichni jsme viseli očima na zlodějovi a uniklo nám, že se Sylva poroučí. Jediná Jarmila ji včas zachytila.

„Vidíte, co jste způsobil,“ naříkal kandidát. Pokoušel se s Jarmilou přivést Sylvu k vědomí.

„Já?“ koktal zloděj. Přišlo mi k smíchu, jak se najednou všechno převracelo. Teď bylo na něm, aby se obhajoval.

„A co ona mně? Přát mi smrt, to je nic?“

Zmeškal autobus, nikdo ho teď neposlouchal. Tím, že Sylva omdlela, se nám ostatním naopak strašně ulevilo. Kandidát se ovšem na mne sprostě rozkřik.

„Sníh! Ať už jsi tady se sněhem!“

Byl jsem z tý Sylvy tak vyjukanej, že jsem poslech bez odmluvy. Vylít jsem jak natažený péro. Venku bylo normálně peklo, šílený víření sněhu. Aspoň se mi v něm ochladila hlava, takže jsem si moh dostatečně uvědomit, jak mě ten chlap soustavně uráží. Dělat ze mne normálního poskoka a ještě bejt sprostej. Snažil jsem se nabrat trochu sněhu do hrsti, ale vítr se mnou mával. Vrátil jsem se úplně oslepenej.

„Páni, tam je to zoufalý!“ vzdychal jsem.

Ke všemu byla Sylva už zase při vědomí. Naštěstí jí Jarmila tu studenou masáž neodpustila. Tisknul jsem jí za to v duchu ruku.

„Potřebuje jako sůl jít si už lehnout,“ staral se kandidát. „Má toho dnes za sebou už zatraceně mnoho.“ Vrh na Jarmilu prosebnej pohled. „Nemáte s sebou něco na uklidnění?“

„To se ptáte zdravotnice?“ holedbala se Jarmila. „Já bez pentobarbitalu nevytáhnu nikdy paty z domova. V cizí posteli bych bez toho prevítu neusnula.“

„To na mne neplatí,“ odmlouvala Sylva. „Na mne je tohle slabé.“

Jak takhle fňukala, tak to s ní už určitě bylo dobrý. „Nebojte se,“ řekla Jarmila. „Dám vám tak koňskou dávku, že vás bude ráno musit přijít budit sám archanděl Gabriel s jeho hlásnou troubou.“

„Tak,“ dotvrdil kandidát. „Půjdeš se z toho vyspat. Paní Jarmila bude tak hodná a dovede tě nahoru.“

Ale Sylva se vzbouřila. „Ne, ta ne! Ty se mnou půjdeš!“

Zloděj se cejtil vyautovanej. Byl načuřenej, že ho začínají vynechávat. Zkoušel zas dobýt ztracený pozice.

„A já? Ona má přece čas, co jí uteče? Ale já? Co bude se mnou? To vás nezajímá, co?“

Já mám tu blbou vlastnost, že se mi někdy chce smát, i když jde o vážný věci. Já vím, že je to blbý, ale nemůžu si pomoct. Teď taky, úplný peklo — kandidátovy oči prováděly kyvadlovej pohyb od zloděje k Sylvě a zpátky.

„Nemohu, Sylvi, měj přece aspoň ty rozum. V týhle chvíli přece… Vždyť to musíš pochopit. Jdi, prosím, s paní Jarmilkou.“

Podvodníku! S Jarmilkou! Ten si to najednou u ní žehlí! Na Sylvu ale nic neplatilo. „Ne! S ní ne! Nenechávej mě samotnou!“

Jarmila si ji změřila s tak jasným opovržením, že bejt já kandidátem, tak jsem Sylvu honem poslech, tý bych svou ženu nesvěřil. Ale on už byl načisto vedle.

„Já přijdu,“ sliboval. „Za minutku budu u tebe, jen co ho trochu uklidním.“

Jenže zloděj, jako by mu chtěl ušetřit práci, zvad zčista jasna sám. Stál tu najednou v prostředku kuchyně úplně bezmocnej, opuštěnej, všichni tancovali okolo Sylvy, přestal jsem se ho bát a vylez jsem z kouta u kamen ven.

Jarmila zašilhala na kandidáta. Rozuměl jsem tomu jako znamení — chtěla ho asi upozornit na tu náhlou ochablost, co má podle ní jako následovat po tom zuření, nebo jak to vykládala. Páni, s tím to teda letí s kopce!

Převzala zase komando. Fakt, ta se vyzná. Popadla bez další debaty Sylvu za loket jak policajt.

„Tak už dost hloupostí. Jdeme. Péťo, v baťohu mám v pravý kapse navrch krabičku. Vyndej z ní tu tubu, prosím tě. A přichystej skleničku čaje.“

Poslech jsem, už pro toho Péťu. „Jsou v ní dvě, ty tuby,“ hlásil jsem.

„Stačí bohatě jedna.“

Položil jsem druhou na kredenc. Kandidát se díval na mne, Sylva na kandidáta. Vrhla na něho srdceryvnej pohled.

„Romane!“

Nevěděl najednou, kam se dřív podívat. Zloděje ta ochablost nějak moc rychle přecházela, už to s ním zase začínalo šít. Kandidát rozčileně poplácával Sylvu po rameni a pomáhal ji tlačit ke dveřím.

„Jen jdi, Sylvoušku, jdi. Já potom za tebou přijdu.“

Jarmile se vzpouzela, ale od něho se nechala vystrkat až k schůdkům. Taky Pavlásek se zoufale snažil zachytit její pohled, ale ona dělala, že je pro ni vzduch.

„Romane,“ řekla bolně ještě na prvním schodě.

Dělal s ní jako s dítětem. „Ano, jistě, přijdu za tebou, spolehni se. Zatím si trochu odpočiň.“

Jarmila jim to cvrlikání zatrhla. Zmáčkla Sylvě loket a strkala ji bez velkejch cavyků nahoru.

„Rychle, čím dřív to budete mít za sebou, tím líp pro všechny.“

Fakt, takovou hysterku jsme tu už nemohli potřebovat. Ale nechtěl bych se jako marod dostat na Jarmilin pokoj ve špitále, ta asi umí s pacientama mávat!

Sylvě taky nezbylo než vzdát se marnýho odporu. Nechala si pomáhat nahoru jako odsouzenec, kterýho táhnou na popraviště. Málem jsem se tím dojal. Ale vtom mi vyskočila v hlavě myšlenka, jako když ťukne kladívkem — co jestli Jarmila opravdu něco ví o ní a o svým muži?

Nebyl čas o tom hloubat. Po betónový podlaze síně přeběhly za náma kroky, venkovský dveře se rozletěly a hned potom je vítr vytrh z ruky tomu, co otevřel.

„Proboha!“ zděsil se kandidát.

Zloděj se právě vrhal do kupy sněhu u zápraží, jen tak, jak byl, v sáčku a s bekovkou na hlavě. Skákal v závěji, bořil se svýma dlouhýma nohama až po pás do sněhu, ve světle, který na něj šlo ze síně, vypadal jako velikánská jepice ve vířící bílý mlze.

„Nenechte ho!…“ rozkřičel se kandidát.

A vyběh za ním z nás všech první. Zloděje porazil vítr, zved se, znova upad. Deset takovejch kroků a zůstal bezmocně ležet, kliďánko jsme ho doběhli.

„No tak!“ vykřikoval kandidát. Popad ho jako svou kořist, kterou nikomu jinýmu nechce nechat. „Prosím! Teď aspoň sám vidíte, kdo měl pravdu!“

XI

Dělali jsme mu s Pavláskem jenom eskortu, dohromady zbytečně. Ten bláznivka už neměl sílu ani k chůzi, natož k nějakému odporu. Táhli jsme ho jako uprchlýho a zase chycenýho trestance. A taky jím vlastně fakticky byl. Pavlásek se z nouze aspoň rozčiloval.

„Neříkali jsme vám to? Ani sto metrů byste neušel. Padl byste a zmrzl.“

Zlodějovi to bylo putýnka. Zakopával si o nohy a drkotal zubama.

„Lepší zmrznout venku, než čekat, až pojdu v chalupě.“ Ale nechal se dopravit do tepla ke kamnům. V kuchyni začal kandidát zase šéfovat.

„Čaj! Hezky rychle!“

Ve mně se to začalo vařit dřív jak na plotně. Ještě pár takovejch rozkazů a se vším seknu. Obskakoval zloděje jako přísnej doktor, to zase odkoukal u Jarmily. „Lehněte si, prospíte se, a ráno uvidíme.“

Zloděj ho tvrdě odmítal. „Co vás vede. Tady mě neudržíte, já musím dolů.“

Pavlásek chtěl něco mektat o tom, že se nedá nic dělat, jen čekat. Ale kandidát mu to netrpělivě přetrh, měl jinou taktiku.

„Proč ten nerozumný spěch? To, co jste slyšel, byly přece jen laické řeči, o tomhle se může odpovědně vyjádřit jedině lékař.“

„Mně nic nenamluvíte,“ hádal se vysílenej uprchlík. Ducha měl ale pořád nezlomenýho. „Tady jste předtím mluvili jinak.“

„Proboha!“ křižoval se kandidát. „Uvažujte taky trochu, člověče! Tři týdny jste sám nic nevěděl, nic vám nebylo, a najednou byste nevydržel do rána?“ Blejsknul po mně tím svým velitelským pohledem. „Běž mu vedle odestlat a zkontroluj topení. Počkej — tu svou postel snad abys přetáhl sem, ne?“

No jestli!

Teď toho bylo fakticky dost. Už to ve mně přeteklo. Bylo mi jedno, co si kdo bude myslet, vyjádřil jsem se na celou kuchyň.

„To bych taky prosil! Copak jsem tady jenom já od toho, spát se zlodějema v jedný cimře a ještě jim dělat poskoka? Nota bene s pominutejma! Ať si to dělaj ty, co je jim ho tak líto!“

Páni, že jsem to ale rozsvítil! Pavlásek vyvalil oči jak šokovanej. Já sám jsem se musel sobě divit, ale takovej už jsem. Celou dobu se na mně může dříví štípat, ale jak mi překape, jdu do všeho ostře. Škoda, že to neslyšela Jarmila.

Kandidát se proti mně hnul, už jsem čekal, že jednu schytám. Koukal jsem, v kterým koutě bych se zachránil, ale zarazil ho zlodějův záchvat. Ten chlap se zrovna dusil vzteky.

„Slyšeli jste ho? Slyšíte ho? Máte pěknýho synáčka! Raděj ho rychle pošlete pryč, nebo já už za sebe neručím! Tobě to, kluku, taky spočítám, jen se neboj!“

Kandidát byl, jako když ho natře vápnem.

„Už ať jsi tam! Už ať jsi tam!“

Výpad jsem z kuchyně úplně bez sebe. Jak je možný, že lidi raděj dávají za pravdu lumpům, než by se zastali mě! Jak je to možný! Já ty jeho manýry nesnesu, nesnesu!

Úzká kamenná nudle byla plná smradu z petroleje a vlhký zimy. Měl bych bejt vlastně rád, že tu nemusím zůstat přes noc, ale kandidátovo jednání je prostě pro mne neúnosný.

Zas mi všechno ostatní bylo rázem fuk, zloděj nezloděj, vzteklina nevzteklina. Myslel jsem jen na to, jak se s kandidátem musím vyrovnat. Jen ať se nebojí. V hlavě se mi přihlásil ten můj magnetofonovej trumf proti nim oběma — já vám to dneska nakreslím, milánkové! Zatraceně!

S tou hnusnou postelí jsem se musel strkat sám, samozřejmě. Právě se vrátila shora Jarmila a všichni zas měli oči jen pro ni. Položila tubičku s práškama na kredenc a referovala dřív, než se kandidát dokázal zeptat.

„Máte k ní hned přijít. A chtěla by ještě čaj, ale ode mne už, prosím vás, nežádejte, abych ji obsluhovala, ono všechno má svý meze.“

Mlčky kejv, šel ke kredenci, hrabal se mezi hrnečkama. „Já vím, ty její nervy,“ řekl potom.

Jarmila mu to suše shodila. „To nejsou jen nervy.“ Zloděj se do teďka tiše hřál u kamen jako nějakej lord. To mě taky podržte — před takovým typem by ze samý humanity pad na zadek, ale mě dokáže honit jako psa! Kdybych se dal, samozřejmě. A stejně nebyl ten trefenej lupič s ničím spokojenej.

„Čí nervy?“ nadskočil na lavici. „O ty její se staráte furt. A co já? Ona může vždycky počkat, ale já už ne! Rači koukejte honem pro mě něco udělat, nebo já už se namouduši neznámí“

Tohle už bylo fakticky tak nemožný, tak dokonale drzý, že kandidát už vůbec nevěděl, co s ním. Byl z něj tak dokonale vedle, že z roztržitosti házel do hrnečku jednu kostku cukru za druhou, napočítal jsem jich šest. No nazdar, ta si tím sirupem načisto zalepí to svý jedovatý hrdýlko!

Všim si, že ho ostře fixíruju, vzpamatoval se, pokrčil před Jarmilou ramenama, Jako že teď neni vůbec naděje, aby od toho blázna tady odešel. Pavlásek vyskočil jak čert ze škatulky.

„Ukaž, já to tam zanesu.“

Postřeh jsem, jak po něm Jarmila střihla očima. Ale i kandidát nějak zaváhal, o něčem přemejšlel, míchal pořád tu bryndu, chvíli mu trvalo, než se rozhod podat mu sklenici. Měl při tom dost divnej kukuč.

Pavlásek odstartoval jak raketa. Jarmila se na ten jeho kvalt dívala, jak by se řeklo, s chladným pohrdáním. A mě znova napadlo — co když ta ženská ví o spádech svýho manžela? A co když ví něco i kandidát? V tom druhým případě by pak moje magnetofonový trumfy hodně ztratily na ceně. Až mě z tý myšlenky zamrazilo. Ale u něho to nebylo možný. Ten si byl vším příliš jistej. I svou ženou.

Jarmila sama přiložila do kamen, dívala se chladně, jak kandidát obskakuje svýho zlodějíčka.

„Zkuste to vypít,“ nutil ho. „No tak, přestaňte se už jednou chovat jako malé dítě.“

„Nemůžu,“ kuckal zloděj. Bránil se opravdu jak batole. „Už jsem vám … mám přece hergot bolavěj krk! Nemůžu se na to ani…“

„Nenuťte ho,“ zakročovala Jarmila. Bylo už pozdě, kandidát dosáh úspěchu.

„Kruci!“ nadával zloděj. Prskal, kašlal, dusil se. „Hotovej utrejch!“

„To nic,“ říkal kandidát, duchem nepřítomnej. Díval se na hodinky, pak na dveře, zčervenal, když viděl, že jsme si jeho trapnýho počínání všimli.

„Zapomněl jsem mu říct, aby přiložil do kamínek. Prosím tě, Petře, běž to udělat.“

Bylo úplně jasný, oč mu jde. Žárlivec, bojí se nechat svou Sylvičku i na vteřinku samotnou s cizím mužským. Zloděj odplivoval.

„Tak jsem jenom zvědavej, kdy se už začnete starat taky trochu o mne. Já vám říkám, že se něco musí se mnou rychle udělat, nebo na to vaše lajdáctví doplatím.“

Šel jsem raděj nahoru. Už mě fakt přestalo bavit to jeho věčný: Dělejte něco! Jasně, že je vážně nemocnej, ale proč si teda nevymyslí aspoň něco jinýho? Udělejte něco … Kdo to má pořád poslouchat?

Schody praskaly, za dvířkama na mne zleva dejchla mrazivá vůně sena, namačkanýho na levý straně půdy. Od žárovky dole v síni sem padal úzkej pruh světla. Vykročil jsem z něj doprava a stál jsem u dveří pokojíčku.

Normálně mě napínalo, co si tam můžou tak dlouho špitat, co do ní Pavlásek asi hustí. Ale ty pitomý vrzavý schody mě prozradily, přistihl jsem je v hlubokým mlčení. Všim jsem si jen, že Pavlásek pořád kouká jako vrah. Ještě teď tam stál s čajem v ruce! Vzpamatoval se a začal jí ho honem nabízet.

Ležela na tý posteli, pod kterou se chtěl schovat pitomá zloděj, zachmuřená jak listopadový nebe. Posadila se a dala si skleničku k puse.

„No dovol!“ vyprskla naštvaně. „Který chytrák to takhle přesladil!“

Pavláskův obličej dostal barvu zralýho rajčete.

„To se vám snad jenom zdá.“

No nazdar! Už jsou tak zpitomělí, že si normálně zapomínají dávat pozor na jazyk. Dělal jsem, že neposlouchám, přivřel jsem dvířka u popelníku, aby mi to nevybouchlo, a otevřel ty násypný. Hezkej pohled, dívat se do výhně na roštu a sypat na to uhlí. Představoval jsem si, že tam házím ji, jako čarodějnici z pohádky. Vítr venku divoce zaúřadoval, prolít komínem a vrátil mi do ksichtu celou spoustu uhelnýho kouře.

Pavlásek se rozčilil aspoň na mne. „Co s tím děláš? Chceš nás zadusit?“

„Můžu za vítr?“ odsekl jsem. Ještě i jemu budu sloužit za hromosvod, to už jistě!

Přivřel jsem kouřovou klapku v komínku a v ten moment to začalo zas čoudit popelníkem. Pootevřel jsem dvířka u popelníku a pustil klapku, zakouřilo to vrchem. Ať jsem zkoumal, jak chtěl, vždycky šel někudy kouř zpátky. Asi jsem toho tam nasypal najednou moc. Hrál jsem si s tou klapkou, přivíral, otvíral, vítr číhal, kde mu nechám skulinku, aby moh všechen smradlavej kouř z komína mrsknout po mně. Hráli jsme si spolu jako dva kluci. Otevřít, přivřít, otevřít, přivřít…

Kouř bafnul, hrnul se ven všema škvírama kamínek, na chvilku se pokoušel o tah v komíně, ale zas toho nechal. Byla to celkem docela bezva zábava, zvlášť když člověk uvážil, že si vlastně hraje s kysličníkem uhelnatým. Copak jí by škoda nebylo, ale i mně se už z toho málem točila hlava.

Sylva si s odporem naposled lokla, vrátila hrnek Pavláskovi a otočila se k němu zády.

„A teď chci spát.“

Senzace, jak se po ní podíval! Zrovna jako by jí dával poslední možnost volby: buď si to rozmyslet, nebo…

Když nepřestávala dělat, že tu pro ni není, dopálil se a trhnul hlavou ke mně.

„Jdem!“

Nechal jsem hraní s kamnama a pootevřel jsem trochu popelník. Cestou po schodech jsem přemejšlel, co vlastně jsem naposled udělal s tou klapkou: zavřel nebo otevřel?

Dole se kandidát zoufale namáhal přimět zloděje, aby poslechl a šel do peřin.

„Pochopte přece, že každá zbytečná únava vám škodí. Že je to tak, paní Jarmilo?“

Jarmila típla cigaretu a nechala kandidáta plavat. Podívala se Pavláskovi do očí. Když uhnul, zkusila to u mne. Věděl jsem, o co jí asi jde, ale nemoh jsem jí pomoct. Marná námaha, myslel jsem si, všechno, co jsem postřeh, bylo to „dovol“, ale o tom jí přece povídat nebudu.

Hlavu si doved zloděj stavět jako mezek, jenže jinak to s ním běželo kvaltem s kopce. Ruce měl opřený o stůl, bradu na nich, zdál se poslouchat ten rambajz, co vítr dělal s oknama, a kroutil jenom hlavou. Trochu jsem ho chápal. To je fakt, vědět, že mám možná na kahánku, a nemít žádnou možnost rychle si obstarat pomoc kvůli šílenýmu počasí… Ale co je mi po něm, nutil já jsem ho vykrádat chalupy?

„Všechno bude dobré,“ mlel kandidát. „Všechno bude dobré, uvidíte.“

Možná, že tomu sám věřil. Z nás ostatních by těžko našel jedinýho, kterej by mu na takový řeči skočil.

Paní Jarmila se dívala na svýho muže s vyloženou nechutí. Pánové, tady se určitě něco připravovalo!

Pavlásek si naopak svý ženy vůbec nevšímal. Metal opatrný blesky na kandidáta, ale tak, aby ten to nepostřeh. A zloděj, o kterýho tady nejvíc šlo, jenom vrtěl špičatou lebkou na dlouhatánským krku, a po každým zavrtění jako by mu ztěžkla o další kilo…

„Bane,“ odpovídal kandidátovi. „Bane. Já vidím, že si musím pomoct sám, protože tady by mi nepomoh nikdo.“

„Máte přece můj slib,“ dušoval se kandidát. „Cítím za vás odpovědnost.“ Rychle do toho zamíchal i ostatní. „My všichni.“

A mohlo to běžet znova. Dělejte něco atakdále. Už jsem z toho byl fakticky otrávenej. Tohle teda bude noc za všechny peníze.

„Tady se jen slibuje a povídá a slibuje,“ rozhořčoval se zloděj. „Viděl jste někdy, aby samotný řeči někoho vytáhly z bryndy?“

„Ticho!“ houkla Jarmila. Mě taky nebavila věčná debata o jednom a tom samým, ale takhle bych si jim to přetrhnout netroufl. Ona je číslo, fakt.

Jenže se ukázalo, že má zájem o něco venku. Přistoupila k oknu a napnula uši. Proto jí taky ušel výraz důstojný nevole, kterej kandidát na sebe vzal.

Zloděje to teprve namíchlo, hned se začal vemlouvat do nový ráže.

Ten chlap byl teda úžasnej. On nesnášel odpor, on měl právo hned se čílit, když všechno nebylo po jeho. On, kterej by měl bejt zalezlej v koutě a klepat se strachy, co s ním my provedeme. Ale to byla holt vina kandidáta, že na něj byl tak nepochopitelná měkkej. Samo, že v tom taky hrála ta zlodějova nemoc. Prostě nedoved si uvědomit, že si tady nemá co foukat.

Rozkřik se na kandidáta jak na kluka.

„Zkrátka už na nikoho nespoléhám. A je mi fuk, že se vám to moc líbit nebude!“

„Zavřete už jednou tu svou hubu?“ dupla si Jarmila rozčileně.

Páni, to je kus ostrý ženský! Zloděj na ni vyvalil ty svoje vepřový očka, nějakej moment mu trvalo, než jeho mozkový závity zapracovaly.

„Vy? Vy si na mne svou klapačku rozvírat nebudete! Vás už mám dávno v merku! Vy si dejte na mě pozor…“

„Slyšíte?“

Ukázala někam skrz okno. Byla tak nahuštěná napětím, že to od ní přeskočilo jako jiskra i na nás. Dokonce i zloděj spolk svou poslední hrozbu a s hubou dokořán civěl na černý skla oken.

Bylo to až směšný, jak jsme jí všichni naletěli, já jsem teda hezky napínal uši, ale kromě svištění tý hnusný vichřice se nedalo rozeznat nic.

Po několika silnejch poryvech větru přišla kratičká pauza ticha. A v tý jako by někde dole pod chalupou někdo vykřikl.

„Slyšíte?“ opakovala rozčilená Jarmila.

„To je sluchový klam,“ odporoval kandidát. „To dělá vítr. Kdo by se taky v takovém čase vydával sem?“

„Možná hajnej,“ zkusil jsem. „Třeba nám jde něco důležitýho vyřídit, když nefunguje telefon.“

„Ty myslíš? …“ zabreptal znepokojeně kandidát.

Byl jsem pyšnej na svůj nápad. Jenom Pavlásek si ničeho nevšímal, oddával se zase svým chmurám. Zloděj, napnutej jak struna, otvíral a zavíral svou neoholenou hubu. A hlas to podruhý vyhrál nad větrem a dorazil k nám o mnoho zřetelnější.

„Co že to křičí?“ znervóznil se kandidát. Už byl taky lapenej.

Dával jsem ďábelskýho bacha. Mý uši jsou mezi klukama pověstný. Ale slyšel jsem tak málo, že se z toho ani vymejšlet nedalo. Tak jsem to sjel na ostro.

„Po…moc!“ hlásil jsem, jako bych to zrovna vyčet ze vzduchu. „Neho…Nehoda — ano, určitě výkřik nehoda!“

Nejvíc rozčilenej a interesovanej z nás všech se zdál bejt kandidát.

„Kdo to jen může být?“

Hlas venku jako by tu otázku čekal. Poslouchal jsem shluk nějakejch slov, ale vichřice zase zesílila a hlas se v ní ztrácel. Poznal jsem jenom, že na konci tý věty bylo nějaký jméno. Ten hlas se nám prostě představil.

„Dykast,“ řek jsem nazdařbůh. Ani nevím, jak mě napadlo plácnout právě tohle jméno. Kandidáta ale silně vzrušilo.

„Cože — Dykast?“

Koukal na mne, jako bych mu právě sdělil, že místo našeho dobrýho známýho se sem blíži něco jako pekelnej satanáš a jde si direktně pro něho.

„Víš to jistě? Nevymýšlíš si zase?“

„Já už určitě! Já nevím, proč bych to měl dělat!“ Teda, ten mi zas pohoupal nervy! Zloděj něco čul, střílel očima k jednomu, k druhýmu, k třetímu.

„Kdo je to? Co je to za člověka? On přijde sem?“

Páni — jestli jsem se tak opravdu trefil!… Teprve teď mi začalo docházet, že v tom případě to má pan zloděj spočítaný. Na kandidáta byla taky docela zajímavá podívaná. Blednul, rudnul, nevěděl, jestli má z rozčilení vstát nebo naopak zůstat raděj sedět, aby to jeho vzrušení nebylo moc vidět. Jarmila párkrát za brejlema zamrkala a otevřela oči přímo na mne.

„Slyšel jste? Teď to bylo docela jasný — nehoda! Pane inženýre, ten člověk vás volá. Potřebuje pomoc.“

Úplná recese. Na kandidáta šlo horko, že mu jdou sebrat jeho chráněnce, a zloděj něco takovýho cejtil asi taky, protože nemoh přemoct pokušení vstát. Kandidát se k němu nahnul a vtlačil ho zpátky do židle.

„Seďte, to se vás netýká.“

Já bych se z něj zbohnil. Protože jestli jsem se opravdu trefil, tak se ho to týká moc. Byla z toho pro mě prima zábava, fakticky. Dívat se, jak se kandidát zuřivě snaží vypadat klidnej. A přitom tak nervově vyplivnutýho člověka jsem ještě neviděl. Div, že se netřás. Díval se na zloděje a hrozně těžko mu ty slova lezly z krku.

„Jistě — nemůžeme ho tam nechat… Zvlášť, jestli se mu něco stalo. Ale kam ho sem čert nese, v takovém počasí?“

„Kdo? Ksakru, povíte mi to někdo?“ Cílil se zloděj. „A co tu chce?“ Najednou se mu v makovici zas rozsvítilo. „Vidíte? Když on se moh dostat nahoru, můžu se já tím spíš dostat dolů!“

„Kam byste se na něho chtěl vyhrabat,“ řekl jsem s takovým pohrdáním, aby si toho musel všimnout. „To je lyžař, a ne vozembouch, jako vy.“

„Ty mlč!“ hrozil mi. „Ty už máš u mě jednu čárku. A já svý dluhy splácím, to se neboj. Dej si bacha, aby tě nemuselo mrzet, že ses vůbec narodil!“

Neslýchanej darebák! Aspoň tentokrát se mě kandidát musí zastat, vždyť já jsem tady doma, a on je zloděj, kterej se sem vloupal!

„Uklidněte se,“ prosil kandidát. „Všechno se vysvětlí.“ On ho prosil! To už tedy bylo faktický peklo. Ten blázen ze samýho lidumilství už přestal vědět, kde jsou meze. Točil se po nás všech jak korouhvička, do který si vítr fouká, jak se mu zachce.

„Kdo z vás by byl ochoten? … Já vím, že je to riziko, šel bych sám, ale jak vidíte…“

Jarmila důstojně vstala, začala si natahovat bundu. Pavlásek po jistým vnitřním boji vstával taky.

„Sama přece nepůjdeš.“

Sekla po něm zlýma očima. „S tebou nebo sama, to vyjde na stejno.“

Jak si někdo může i v takovejch chvílích pěstovat svou soukromou válku? Kandidát se nakonec otočil i na mne a dal do svýho pohledu obojí najednou — prosbu i rozkaz.

„Doprovoď je. Ty to tady znáš a jsi z nás nejlepší lyžař.“

Jak ten mi zas zahejbal žlučí! Teď si mě bude kupovat lichotkama. Pavláskovi už se hrnuli do síně. Zlodějův uštvanej a nedůvěřivej pohled putoval ke každýmu z nás. Kejv jsem jenom hlavou. To bylo přece jasný, že mě šetřit nebude. Ale tím bylo taky jasný, že si o to, co teď dostane, řek sám. Dostane, co mu už dávno patřilo.

Seděl jsem u stolku, dělal jsem pořád uraženýho, hrál si s magneťákem. Zapnutej byl, stačilo jenom pustit reprodukci. Zloděj blekotal pořád dokola tu svou jedinou větu.

„Co to je za člověka? Povíte mi to už jednou?“

„Petře!“ ozval se kandidát ostře. „Ty si chceš i v téhle situaci stavět hlavu?“

„Vždyť jo,“ odmlouval jsem. „Copak hoří? Já už taky mám právo bejt dneska utahanej, ne?“

„Co tohle má sakra znamenat?“ bouřil se zloděj. „Dozvím se něco?“

„Nic, proboha!“ Kandidát se už chytal za hlavu. „Chcete mě dnes všichni připravit o nervy?“

Hošku, myslel jsem si s potěšením, jestli ti ještě nějaký zbyly, tak si je šetři pro jinačí příležitost. Ta ti co nevidět tak zamotá šišku, že nebudeš vědět, čí jsi.

Pustil jsem kotouč, začal jsem si navlíkat bundu a palčáky. Byl bych rád viděl ty jeho oči, až uslyší první slova, ale nebude to možný. U dveří už mě dohonily první tóny orchestru. Nadejch jsem se, jako bych měl skočit do studený a neznámý vody. Ba, ba, milej otče, i ty si teď budeš moct zazpívat: You are my destiny …

Pavláskovi měli předstih, obouvali se venku už do lyží. Bylo mi jako při nějaký slavnosti. Teď se konečně spolu vyrovnáme. Popad jsem svý lyže, tyčky a chtěl jsem taky vypadnout. V kuchyni se k muzice přidal rozčilenej hlubokej bas.

„Kluk zatracená! Nemoh si to zavřít?“

A po něm ticho.

Zastavil to!

Páni, jestli tohle už není k zoufání! Mně se nic, ale vůbec nic nesmí povést!

XII

Mou náladu nemohlo nijak vylepšit boží dopuštění, který venku trvalo. Vítr člověka ohejbal k zemi jak strom, a když jsem si klek, abych zaklapnul kandahár, byla to fuška, zase se postavit. Zůstali jsme chvilku trčet v tom sněhovým zuření, krupičky nás řezaly do tváří, tma před náma byla neprůhledná jak zeď.

„No jo,“ říkala Jarmila. „Ale kam teď?“

„Počkejte,“ řekl jsem otráveně. Vrátil jsem se ke dveřím, otočil vypínačem venkovního světla. Hodilo to šajn na okruh takových deseti metrů, plnej drobounkýho bílýho víření. Zhas jsem, rozsvítil, zase zhas, několikrát za sebou. Pak jsem světlo nechal.

Poslouchali jsme a dívali se do hučivý tmy pod námi. „Třeba má baterku,“ řekl jsem. „A dá nám znamení.“ Ale ozval se zase ten vzdálenej hlas, přetrhávanej větrem.

„Tamhle!“ rozhod Pavlásek.

Jarmila zavrtěla hlavou. „Já bych řekla víc napravo.“

„Mejlíte se oba,“ řekl jsem. „Mejlí vás ozvěna. Tam je bejvalej lom, odráží se to.“ Dal jsem ruce k ústům. „Hééééj! Pane Dykaaaast!“

Mý volání odnes vítr na druhou stranu. Jsem jistej, že už dvacet metrů od nás nebylo slyšet.

„Halóó!…“ namáhal se hlas zdola, po větru. „Sly-ší-te mě?“

„Přímo pod námi,“ trval Pavlásek na svým.

„Co vás vede,“ hádal jsem se. „Spíš doleva.“

Jarmila se přisunula ke mně blíž. „Poslouchej, nejsou to zas nějaký tvý zbytečný trucy?“

To už mě teda namíchlo. Všechno mi dnes jde na levačku. I ona se bude do mě navážet?

„Víte co? Tak si jeďte každej, jak chcete.“

Odpích jsem se a vlít vztekle do toho černá pode mnou. Jenže dlouho mi na haura nevybylo. Sotva jsem se dostal ze závětří chalupy, začalo to se mnou cloumat a o deset metrů dál už jsem ležel. Musel jsem se tím navátým sněhovým prachem propadnout nejmíň do středu země, vyhrál jsem si hezky, než se mi podařilo postavit se zase na nohy.

Pavláskovi se opravdu rozjeli každej svou zvolenou trasou. A pak že já jsem trucant! Jel jsem jen tak po paměti jako sněhová fréza, po obou stranách se za mnou prášilo, nohy s lyžema zabořený po kolena. Nic nebylo vidět. Vítr se ke mně choval unfair, podrážel mě, ale podle toho volání jsem si moh vypočítat, že by to někde tady už mělo bejt. Leda, že jsem opravdu ten svůj truc přehnal a jel na úplně opačnou stranu.

Skoro mě začínalo mrzet, že jsem se Jich nedržel. Vítr mě přinutil ještě víc doleva a najednou, jak jsem si to bravurně šinul v tý sněhový průtrži, se kousek vedle mne vyloupnul ještě černější kousek tmy.

„Tady! Tady!“

Zaříz jsem to ostře a zasypal ho celým oblakem sněhu. Musí se říct, že bych klidně na pouti dokázal prodávat planety, jak dovedu hádat. Poznal jsem ho hned, protože první, co bylo k rozeznání, byla uniforma, třeba olepená sněhem jak perníkový srdce cukrem. Stál na jedný lyži, druhá nikde, a opíral se o tyčky.

„Pozdrav pánbůh,“ řek jsem udejchaně. „Co to tu provádíte, pane Holmes?“

Zasmál se, ale s takovou fuškou, že žádnou opravdovou radost mu to asi nedělalo.

„Já věděl, že na tebe je největší spoleh. Jak se to říká v bibli? Ty jsi Petr, to je skála.“

Mně ty jeho říkánky nevaděj, i když nevím, co na nich má. Jenom jsem ho za trest trochu pokáral.

„Jste jistej, že by tohle schválila horská služba? V takovým psím čase se vydávat nahoru sám? Co vás sem honí?“

Kandidát by mě za takovou drzost sjel, ale Dykast je primovej chlap.

„Jedna z nejhorších lidských vlastností, chlapče, hamižnost.“

Zkusil se narovnat, chvilku oddychoval. „To máš tak, řeknou starýmu chamtivci: přičiň se a budeš nadporučíkem. Ty naletíš a teď tu stojíš na jedný jako varovnej příklad.“

„Kristovy drahý rány, co jste s ní prováděl?“

„Zapomněli mi říct, že než to povýšení dostanu, musím se napřed dostat do špitálu.“ Pokoušel se o smích. „Starý dřevo, hochu, pomalu se mnou do šrotu. Ujelo mi to nazpátek, potvory lyže se zkřížily, levá vlítla do nějaký díry — křup a hotovo. Jedna lyže a jeden kotník. To by se tobě nestalo, co šampióne?“

Teda tohohle chlapíka mám rád, třeba je to esenbák. Zuby mi zimou začínaly drkotat.

„Styďte se, pane Holmes. Počínaj si takhle zkušený horalé?“

Opatrně přešlápnul na tý zdravý noze. „Trest odpovídá provinění. Ani si nepodám odvolání.“

Z rozdivočelý tmy přiletěl zprava vzdálenej starostlivej dotaz.

„Halóóó!… Péťo!“

„Jo!“ hulákal jsem, jak mi to jen mráz dovoloval. „Tady, vlevo šikmo po svahu!“

Poslechli tak dobře, že v pár vteřinách přistáli u nás, dva sněhuláci, olepený od kramfleků ke kapucím.

„Tak co?“ začala hned Jarmila. Ví bůh, že ta si na žádný ceremonie nepotrpí. „Co se stalo?“

Podle hlasu poznal, že je to ženská. Kouk se nejdřív tázavě na mne. Proved jsem tedy obřad představování.

„Soudruh poručík Dykast, manželé Pavláskovi. Pane Holmes, tý paní se můžete klidně svěřit. Je od fochu, ze špitálu.“

„Lékařka?“ vyzvídal.

„Za nějakej ten rok, doufejme,“ řekla důstojně. „Zatím sestra. Kotník?“

„Skoro bych myslel,“ vzdychl Dykast.

„Můžete hýbat prstama?“ začala odbornicky. A hned toho nechala. „Tady nemá cenu se s tím zabývat. Nejdřív vás musíme dopravit do chalupy a tam se uvidí.“ Kdo by si myslel, že pro tři zdatný lyžaře to bude zábava, tak by se podivil. Šest lidí by se na něm uživilo. Dělal hrdinu, ale odtáhnout mu chalupu jenom o padesát metrů vejš, tak se určitě položil. Vlekli jsme se s ním krok sun krok, všichni zadejchaný z toho podpírání, zabílený, jak jsme furt padali do sněhu — tedy, zachraňovat někoho ze sněhový bouře vůbec není bašta.

V jednu chvíli se Jarmila musela zastavit, aby chytila dech.

„Teď mě napadá — tak vám to paní vyřídila?“

„Kdo? Má žena? Co? A od koho?“

Zůstala jak trefená. „Tak odkud víte, že jste měl jít do chalupy Kulhavých?“

Mlčel, dejchal, díval se na ni i na Pavláska, jako by v tý tmě na nich moh něco vypozorovat.

„Tak vy jste ty hosti Kulhavých…“ Podíval se i na mne. „Říkal Mrklas, že tu někoho máte.“

Roztřásala mě už hezky zima, ale přesto jsem měl chuť do smíchu. Že se ale strefil!

To bych prosil, že tu dnes někoho máme! A bude se moc divit, až mu ho ukážem. Tím taky skončí kandidátova humanistická komedie. Přál jsem to zlodějovi jako nevím co. Dykast si ho veme pod křídlo a bude konečně pokoj. Ale za vteřinu jsem si uvědomil, že tak rychle to zase nepůjde. Máme teď místo jednoho maroda dva. Jarmila si myslela to samý.

„Správně, někoho, jenže o něm zřejmě nic nevíte. Ať už je to jak chce s tím mým telefonem, jen když jste tu, třeba i v tomhle nedostatečným stavu.“

Bambula Pavlásek si počínal jako na samotářským lyžařským vejletě. Ničeho si nevšímal a šetřil si jazyk.

„Tak ještě dalšího?“ šklebil se Dykast. „To zní záhadně. A jako správnej policajt bych měl mít dokonce záhady rád.“

Dál se už nevysvětlovalo. Mlhavej maják světla před chalupou se konečně přiblížil. Kandidát právě výběh ven, asi netrpělivej, co s náma je.

Dostrkali jsme spojenýma silama těžkou váhu Dykasta až před dveře. Pod žárovkou jsem si všim, že mu při okraji beranice málem přimrznul k čelu pot. Musel si užít.

„Proboha,“ křižoval se kandidát. „Co vás sem vedlo teď v noci a v takovém nečase?“

Díval se na něho tak úzkostlivě, jako by se o Dykasta bůhvíjak bál. Jarmila mu hned z kraje ty starosti narušila.

„Budu potřebovat studenou vodu. Snad kdyby dal Petr rozpustit trochu sněhu. Nějaké obinadlo by nebylo?“

„Stačí kapesník a octan,“ bručel Dykast. „Nevyrábějte ze mne maroda, já musím zítra zas běhat.“

„Octan,“ odfrkla Jarmila pohrdavě. „Tuhle moudrost znali už za Napoleona.“

Zouvali jsme s Pavláskem poručíkovi tu jeho jedinou lyži. Dělal hrdinu, ale usyk, když se musel opřít o levačku.

„No vida,“ řekla Jarmila uspokojeně. „Ono to tak horký s tím běháním asi nebude.“ Stoupla si ke kandidátovi. „Kde ho máte?“ šeptala.

Měl oči pořád na Dykastově tváři. „Šel si lehnout.“

To ji teprve uspokojilo. Dovedli jsme okrskáře do kuchyně, sami už taky na půl hotovi. Fakt, dneska muset zůstat do rána venku, tak si člověk moh rovnou objednat kremaci.

Jarmila posadila Dykasta na lavici a začala mu zouvat botu. Poškubávalo mu okolo nosu, když mu surově zmáčkla kotník.

„Bolí?“ Nic neříkal, hrdina. Podívala se mu teda do obličeje a vykřikla. „Ježíšmarjá, ten nos!“

Musel hned od kamen k oknu, mě zas vyhnala na mráz pro sníh a pak jsme mu třeli namrzlej nos. Ona si přitom znova zaordinovala na oteklým kotníku, promačkala ho jak docent chirurgie.

„Výron. Doufejme, že zůstalo jen při něm. Zítra si ale dejte dole udělat rentgen.“

Pak předvedla ukázku odbornýho přikládání obkladu a obvazu. Pavlásek se zachmuřeně uklidil ke kamnům. Občas obrátil zamračenej obličej ke stropu, jako by chtěl prokouknout až do pokojíčku na půdě. Kandidát stál nad Jarmilou a nemoh nějak ten svůj neklid přemoct. Věděl, že se to teď musí s jeho zlodějem nějak vyřešit.

„Já pořád nedovedu pochopit, co vás sem hnalo v takovém nebezpečném počasí? To nemohlo počkat do rána?“

Mně i Jarmile ty jeho okolky už pomalu lezly z krku. Už jsem z něj byl vyloženě nervózní. Jestli to co nejdřív nevyklopí, tak se do věci fakticky zamíchám sám! Dykast si hověl s nohou opřenou o stoličku, kožíšek svlečenej, nos nablejskanej olejem. Usmíval se kandidátovi do obličeje, jako by mu dělalo radost protahovat to a napínat ho.

„Tohle je blaho. Věřili byste, že je mi tu líp jak venku?“ Vzdychl a rozepnul si i blůzu. „To máte tak, inženýre. Byl jsem na pochůzce a chytlo mě to tady dole. Stačilo mi jen dojít k Mrklasovi, tam bych to byl přečkal. Ale u požární zbrojnice jsem káp na něco nekalýho. Odhrnutej sníh od vrat, zámek uraženej. Tohle pro našince nemůže bejt nic jinýho než kvalifikovaný poškození veřejnýho majetku. Otevřel jsem tedy vrata — a co? Kulhavých oktávie. A vedle ni starší zelenej tudor. A ta oktávie má nabouranej přední blatník.“

Kandidát mrkal před jeho pohledem.

„Zachytil jsem při vjíždění o vůz inženýra Pavláska.“ Dykast mu vesele hrozil. „To vás něco bude stát, inženýre.“ Zasmál se. „Ten zámek, myslím.“

„A co byste chtěl, abychom v takové situaci dělali?“ odporoval kandidát s ulehčením. „Viděl jste sám, že k hájovně se už nedalo dojet.“

„Já vím,“ konejšil ho okrskář. „Ale hlásit to musím, chápejte. Proto jsem si přes Mrklasovo varování vyšláp ještě sem, abychom to dali do pořádku.“

Mluvil pořád, jako když se baví. Kandidátovi to zřejmě udělalo dobře. Dykast se obrátil s pochvalou k Jarmile. „Díky za ošetření. Kdybyste někdy projevila zájem přestoupit do našeho střediska, dám vám nejlepší doporučení.“

„Děkuju, nechci,“ ušklíbla se. „Týhle roboty užiju dost i v Praze.“

Najednou do toho znenadání šláp naplno.

„Tak mi aspoň povězte, co jste mínila prve tím telefonováním mé ženě.“

Kandidátovy oči se zúžily jako u kočky. Vybafl na nás. „Odtud někdo telefonoval?“

Bouchlo to náramně. I Pavlásek zved svěšenou hlavu. Jarmila skončila s Dykastovou nohou, hrdě se narovnala. „Já.“

„Jak jste!“ Vybuchl, ale ještě se dokázal včas zarazit.

Jarmila se vytáhla do nejmíň dvojnásobný výšky. „Protože já neuznávám filosofii neodpírání zlému. Lupič není pro mě nic jinýho než lupič a to je věc pro bezpečnost a ne pro filantropický pokusy.“

Tohle byly správný slova na správným místě! Všecko bych podepsal!

„A hele?“ divil se Dykast. „Pak že se u nás v kraji nic zajímavýho neděje. Copak jste tu měli?“

Kandidát sklopil oči jako poraženej. „Máme tu hosta.“

„Zloděje,“ trvala Jarmila neústupně na svým. „Vloupal se do chalupy. Bůhví do kolikátý už.“

Vzrušení mi nedovolilo, abych zůstal klidnej. Musel jsem si taky přisadit. Ať to má komplet, lupič jeden!

„Kdyby jenom tohle,“ vyhrk jsem. „Ale on je taky pominutej! Pokousanej od vzteklý lišky. Ten nám dal zabrat, to byste mrkal!“

Kandidát mě spaloval očima, jen po mně skočit. Ale já věděl, že s Dykastem jsem před ním bezpečnej.

„Právě proto mně ho bylo líto,“ říkal najednou mírňounce. „Ten člověk celkem nic neprovedl. Má podmínečné odsouzení na rok a teď pro takovouhle hloupost půjde sedět.“

„Dobrá. A kde ho máte?“ znetrpělivěl Dykast. „Pod zámkem?“

Kandidát mu servíroval jeden ze svejch ovládanejch úsměvů. Kejv k protějším dveřím.

„Ten nemůže nikomu škodit. Je rád, že je rád. Protože byl ve stavu ustavičného vzrušení, dal jsem mu nějakou pilulku pro uklidnění.“ Ohlíd se po Jarmile. „Omlouvám se, že bez vašeho vědomí.“

„Takže teď spí?“ uzavřel Dykast.

„Doufám, aspoň jsem ho uložil do postele.“

Okrskář se s heknutím postavil na nohy. Jarmila k němu obětavě přiskočila. „Pozor!“

„Lituju,“ řekl, „ale budu ho muset vzbudit. Kdybyste byla tak hodná a trochu mě podepřela, než se rozchodím.“

Utrh jsem se a vylít ke dveřím. A teď se teda spolu vyrovnáme, pane lupič! Už žádný hrození, konec s drzostma.

Těšil jsem se, jak zvadne, až zmerčí Dykastovy nárameníky. A bude po ptákách.

Chyt jsem kliku, abych to viděl první. Ještě nebylo otevřeno a už jsem si uvědomil něco podivnýho. Silně na mne od dveří táhlo, ačkoliv by už nemělo, hořely tam přece kamínka. A jak jsem otevřel, vyhrnul se mezi dveřma proti mně proud ledovýho vzduchu.

Rozhodil jsem je dokořán. Přímo proti nám bylo široce rozevřený okno, pod ním na podlaze vrstva navátýho sněhu.

Vyvalil jsem oči na prázdnou rozházenou postel v koutě.

„Je v tahu!“ vykřikl jsem.

XIII

Jak jsme tu byli, všichni čtyři jsme se otočili ke kandidátovi, jako by nám byl dlužen vysvětlení.

Vrh se do cimry, div mě v letu nevzal s sebou. Nadzved zmuchlanou peřinu. Snad myslel, že by pod ní moh bejt schovanej. Pak skočil k rozevřenýmu oknu, do kterýho se pořád dobejvala vánice. Třeštil oči strnule do tmy. Bylo patrný, že před nějakou chvílí něco huplo do sněhu pod oknem, ale vítr už se staral, aby stopy po tom rychle mizely.

„On se nadobro zbláznil!“ výkřik kandidát. Otočil se k nám, jako by chtěl, abychom mu to potvrdili. Udělal to za nás okrskář.

„Bezpochyby. A bylo by dobře ho dohonit a přivést zpátky, než někde zapadne a zmrzne.“

„Ten nemůže být daleko,“ bručel Pavlásek. „Tohle udělal už před chvílí a vydržel deset metrů.“

Kandidát s chvatem přirazil okno a hnal se do síně.

„Pojďte, prosím vás. Kdo půjde se mnou?“

Samo, že Pavlásek mrknul po mně, ale já ho tvrdě odrazil. Ať si jde zas někdo jinej. Protože Jarmila se chystala jít vykonat svou povinnost, musel taky. Já měl už zachraňování dost. Nechal jsem je odejít a raději jsem podpíral Dykasta.

„Už mám těch honiček plný zuby,“ řekl jsem mu. „Za poslední půlhodinku jsem byl dvakrát venku. Ať si taky užijou jiný.“

Na prahu kuchyně se mi Dykast vysmekl. „Počkej.“

Obrátil se nazpátek k tý zasněžený podlaze pod oknem. V kamínkách byl přívod petroleje otevřenej naplno, hezky svítily, sníh na zemi začínal tát.

„Co je?“ řekl jsem.

Dykast se s námahou sehnul, zapích prst do sněhu, aby zjistil tloušťku vrstvy, hotovej detektiv.

„Co je, pane Holmes?“ opakoval jsem. „Kouzelný kladívko s sebou nemáte? Moh bych vám půjčit menší perlík, stojí v síni.“

„Hubo prostořeká, pomoz mi zpátky ke kamnům, tady z toho kouká houser.“

Slyšeli jsme, jak ty tři venku vyjížděj hrdinsky do vánice. Dohadovali se o směru. Kandidát taky nechal svítit venkovní světlo. Jarmila se pokoušela volat.

„Haló! Slyšíte nás? Haló, jdeme vám pomoct! Neblázněte!“

A kandidátův bas přemoh i vichřici.

„Vraťte se, mějte rozum! Nikam se nemůžete dostat!“

Hlasy se smíchaly s větrem, vzdalovaly se dolů s kopce. Okrskář si udělal pohodlí na lavici, opřel se zády o kachlíky.

„Tak co tomu říkáš ty, Watsone?“

Zasmál jsem se. Tuhle hru spolu hrajeme už léta.

„Jasný jak facka. Pochopil, že sem jde bezpečnost, úplně se pošetil a vzal draka, aby se před vámi zachránil.“

„I tak možno,“ souhlasil Dykast. „Ale jenom za předpokladu, že to je opravdu cvok.“

„Vždyť je jasně pominutej! Tomu to haraší v mozku jedna radost.“

„Počkej,“ zastavil mě Dykast. „Co máš pořád s tím pominutím?“

Zvenčí se slabě ozývalo halekání, jak tam dole slídili po uprchlíkovi.

„Fakt,“ ujišťoval jsem okrskáře. „Rafla ho ta samá liška, co pokousala Mrklasovic Kazana. A Kazan byl pominutej.“

Otočil ke mně svou hlavu na silným krku a poslouchal, jako bych mu vyprávěl pohádku na dobrou noc.

„Blbost,“ řekl za chvíli. „Právě teď jsem přinesl Mrklasovi vzkaz od veterináře. Dozvěděl se výsledek zkoušek. Mrklas má hlavu ve smutku a Mrklaska zástěru promočenou od slz. Kazan byl zdravej.“

„No — nazdar!“ vyjevil jsem se. „Tak ho zastřelil zbytečně?“

Úplně jsem v tu chvíli zapomněl, že jde vlastně o zloděje, začal jsem zase myslet na toho nešťastnýho psa, kterej musel umřít kvůli hajnýho potrhlosti. Představil jsem si ho, jak mi dával posledně pac na rozloučenou, a byl jsem zase naměkko. Vždyť jsem ho znal ještě jako štěně.

Venku se ozvalo zase jedno vzdálený haló. Ale vítr to potlačil, bylo slyšet jenom skučení vichřice, chalupa praskala, přál jsem si, abych byl nikam nejel a zůstal v Praze.

„Paní Kulhavá,“ vzpomněl si najednou Dykast, „co s ní je?“

„Spí nahoře,“ řekl jsem. „To ona našla toho zloděje pod postelí, tak do ní nacpali metrák prášků proti šoku a strčili ji pod peřinu.“

„Je mi líto,“ řekl Dykast, „ale budeme ji muset vzbudit.“

„Proč, pane Holmes? Co se od ní můžete dozvědět? A když, tak to snad může počkat na ráno, ne?“

Zase jsem zachytil jejich hlasy, zdálo se, že se už probírají zpátky k chalupě. Teda, byl jsem rád, že jsem s nima nešel, musejí dostávat do těla.

„Nemůže,“ odmít mě Dykast. Vypadalo to, že pospíchá, než se tamti vrátěj. Asi předpokládal, že by kandidát tvrdě odporoval, ten by určitě nedopustil, aby jeho Sylvičku obtěžovali.

„Víš co? jdi ji požádat, aby na momentík sešla dolů, já bych se tam s tou nohou třeba nevyhrabal. A taky ji nemůžu přepadnout v posteli.“

„Ani za nic! Víte, co ode mne chcete? Ta by mě sjela, budit ji!“

„Kázeň, Watsone, to chce kázeň!“

Hádali jsme se nějakou chvíli, ale on mě přemluvil. Mě vždycky každej přemluví. Šlapal jsem po vrzavejch schodech k pokojíčku a těšil jsem se na ty zuřivý oči, až je na mne vyvalí.

Já nerad lezu do místnosti, kde spějí lidi. Já nevím proč, ale nikdy mi to nedělá dobře. Snad, že každej vypadá ve spánku jako mrtvola. Zaslechl jsem zvenčí kandidáta s Pavláskovýma, jak se vracejí. Něco na sebe křičeli, ale rozumět jim nebylo.

Otevřel jsem potichu dveře pokojíčku. Bylo v něm takový to zatuchlý teplo, jako v každý místnosti, kde se po dlouhý době topí uhlím. A hustá tma, jen v popelníku svítily žhavý uhlíky. Váhal jsem, Jestli mám rozsvítit. Tápal jsem proto potmě k jedný ze dvou postelí v koutě.

„Halo,“ řekl jsem tiše. „Jste vzhůru? Pan Dykast s vámi potřebuje mluvit.“

Bylo mi při tom dost divně. Já jsem vždycky uměl zafírovat, abych na ni nemusel promluvit přímo, vždycky jsem se s ní dohovořoval jako přes třetího, neosobně. Tohle bude snad naše první konverzace vůbec.

Zůstávala tiše, jako by tu vůbec nebyla. Dostal jsem sám na sebe vztek. Stačilo si přece vzpomenout, co tahle ženská mi už všechno provedla, a já se teď bojím ji i trochu obtěžovat.

Rázně jsem přistoupil k posteli, nahmát její ruku a zatřás s ní.

„Hejl Vstávejte!“

Pustil jsem tu ruku a ona padla s takovým těžkým žuchnutím na pokrývku. Nic, spala dál jak zabitá. Přestal jsem mít i ty poslední ohledy, vrátil jsem se ke dveřím a zmáčkl vypínač.

Pokojíček se zaplavil světlem. Sylva ležela na posteli naznak, ruka, kterou jsem před chviličkou pustil, jí teď visela přes okraj postele k zemi. Hlavu měla svezlou k jedný straně a napůl otevřenýma očima se dívala přímo na mne.

No nazdar! Teď to začne! Ta mi to teď spočítá. Do síně právě vpadli slavný zachránci, sdupávali sníh, až sem bylo slyšet, jak dejchají. Jako potápěči, co byli hodinu pod vodou. Kandidátův rozčilenej bas se důležitě třás.

„Vyloučeno vydržet tam. A ten šílenec se neozve! jak někde podlehne únavě, je ztracen!“

Už jak přišli, dveře kuchyně se otevřely. Kandidát srdceryvně vykřikoval.

„Když si pomyslím, že jsem mu chvíli před tím dal prášky pro usnutí!“

Dykast se ozval na prahu. „Za to přece nemůžete, ne?“ Jarmila se už vydejchala tak, že mohla promluvit.

„Účinkujou tak za hodinu. Třeba zatím někam doběhne …“

„Ten?“ uškleboval se Pavlásek. „Padl možná už někde pod oknem. Třeba tam leží zasypaný.“

Celou tu dobu jsme se se Sylvou na sebe dívali, ona pořád tak přimhouřeně, oči nehybný, ústa pootevřený, ale beze zvuku.

Najednou jsem uslyšel v hlavě jakoby zvonění, krev mi vlítla do krku, výběh jsem jako šílenej na schody a dolů.

Přestali mluvit a všichni najednou se otočili proti mýmu vyděšenýmu obličeji. Čekali, co jim nesu, ale nemoh jsem v první vteřině ze sebe nic dostat.

„Je…“

Pak to ve mně povolilo.

„Je mrtvá!“

Část druhá

I

Začínal jsem ten večer asi s takovou vervou, jako brigádník, kterého poslali, aby si dobrovolně zkazil neděli — chutí tisíc, ale žádnou náladu.

Už při přejímání toho telefonátu se dalo spočítat, že naděje na nějaký výsledek je venkoncem stejná, jako ve stasce na první pořadí. Naděje — namouduši, to naše řemeslo je jako pokračovací škola pro nastávající cyniky. Člověk má úspěch tenkrát, když dokáže, že někomu jinému nateklo do bot.

A tím jiným by v tomhle případě měl dokonce být člověk, kterého léta počítám ke svým známým.

Nešlo taky jenom o tohle. V takovém čase se našinec musel připravit i na nějaké to riziko, kdyby nic jiného, aspoň omrzlý nos. A ráno se potom dnešní prošustrovaná noc zlikviduje dvouřádkovou zprávou: popsané motorové vozidlo nebylo v mém obvodu zjištěno.

Utěšovat se, že nejsem sám, koho to zatracené pátrání dnes zbytečně vyhnalo od kamen? Je tvrdým údělem nás okrskářů vymetat kdejaké bohem zapomenuté díry. Pro med, který případně přitom najdeme, si pak přijedou mládenci z okresu.

Viléme, říkal jsem si ještě dole na silnici, všechno bude, jenom ty nebudeš. Tisíc proti jedné, že je to zbytečné hmoždění. Co takhle počkat na ráno? Stejně v tom fukéři nikam neujedou. Jenže co s touhle filosofií, když našinec sedí na poručíkovi pomalu šestý rok. Na stárnoucího chlapa je to zatraceně málo. A proto pilnost rovná se postup.

Ještě když mi na té pitomé stráni ruplo v levém kotníku, byl jsem připraven přijmout to za trest boží. Dobře ti tak, moulo, spěch není vždycky k prospěchu.

Jenže teď v té chalupě na mne konečně přišla chuť uvěřit zas v prozřetelnost. Malé ryby taky ryby. Jeden pošetilý lupič — nebude to docela slušná náplast na předem očekávaný krach?

A sotva jsem trochu přivykl skromnosti, jako by se s překvapením roztrhl pytel. Lupiče odnesla vánice, zato ten pošuk Kulhavých přiletěl se zprávou, která by člověku vzala dech, neznat jeho talent na ztřeštěnosti.

„Mrtvá!“ opakoval, jako by předpokládal, že mu na to hned nenaletím.

„Já…“

A vyřešil svůj problém sdělitelnosti vodotryskem slz.

Samozřejmě, že jsme v prvním momentě nikdo honem nevěděli, či jsme. Kulhavý sebou, pravda, trhl, ale podíval se přitom na kluka, jako by ho chtěl vzít přes hlavu svou duralovou tyčkou. Zato ten nerudný, otráveně vyhlížející host Petra bez okolků sjel.

„Blázníš? Bylo toho dneska ještě málo?“

Jen jeho brejlatá panička zesinala jak sníh po západu slunce. Zrovna jako by tím dala signál. Hned potom to kvaltem začalo nabírat na rychlosti. Kulhavý se sice ještě snažil zachovat zdání důstojného klidu, položil nohu na první schůdek k půdě, ale už další kroky si vynutily větší tempo.

I mě začala — kotník nekotník — pohánět má profesionální zvědavost. V tom okamžiku jsem zapomněl, že by tu mohlo jít o malér známého člověka. Chytil jsem se Petra a použil ho jako živé berle na těch zatracených úzkých schůdcích.

A o krok za námi se vlekla funebráckým stylem ta mrňavá obrýlená zdravotnice, jako by se ji tam z nás všech nejméně chtělo.

Všechny nás daleko předhonil výkřik inženýra Kulhavého. Petr, s tváří šedivější než stěna, přimrzl na posledním schodě. Klidně by mě byl nechal upadnout. Musel jsem ho k otevřeným dveřím hořejší místnosti dostrkat sám. A stejně se před prahem přichytil futra, koulel klukovsky vyděšenýma očima ke kamínkům v koutě vlevo a od nich k protějšímu rohu u okna.

Kulhavý klečel před postelí, držel levou ruku své ženy a volal ji, jako by byla až někde na protějším kopci.

„Sylvo! Sylvo!“

Tak tohle, přesto, že jsem toho v životě už viděl taky dost, vidím nerad. Ale musil jsem začít sám, protože ta protivná zdravotnice stála u dveří jako zapomenutý duch a k ničemu se neměla. Nechal jsem Petra, aby se třásl vedle ní, a dopajdal jsem ke Kulhavému.

„Dovolte mi, pane inženýre.“

Ten člověk mé vůbec nevnímal, mačkal ženinu ruku a třeštil oči do jejích přimhouřených víček.

„Sylvo! Proboha… Sylvo!“

Dovolil jsem si trochu násilí a vyprostil tu ruku z jeho prstů. Zkoušel jsem najít puls, ale nějaké ty zkušenosti už přece mám — tak, jak vypadala, se dalo Petrovým výkřikům skoro věřit.

Inženýrovy oči na mně číhavě visely. Popadl mě vztek na tupou paní Pavláskovou, která pořád jen civěla zdálky jako vyplašená partaj, když se na pavlači u sousedů něco strhne.

„Paní zdravotnice, nechtěla byste se toho ujmout spíš sama? Já jsem prodělal jen kurs první pomoci.“ Dělal jsem jí u postele místo. „Prosím — podle mne by byl puls nezjistitelný.“

Dělalo to dojem, jako by musila vyvinout veliké úsilí k prvnímu kroku. Kulhavý se chytal nás obou.

„Srdce, viďte? Už několikrát ji to chytlo, ale takhle ještě nikdy.“

Vrhl se na Pavláskovou. „Udělejte, prosím vás, honem něco, snažně vás prosím. Počkejte — ona s sebou vozí ty své pilulky, kde to jen bude…“

Nahýbal se už pod stůl pro baťoh, ale výraz Pavláskové ho zastavil. Pustila zápěstí paní Sylvy, poodhrnula víc jedno její víčko, sklonila se k rozhalené noční košili a přiložila ucho k hrudi.

Pomalu se vztyčila. Vystavená našim napjatým pohledům začala koktat jako medik při zkoušce.

„Nejsem doktor. Ale tyhle známky …“

Kulhavý opíral o její tvář oči, které jako by teprve nyní začaly chápat pravý stav věci. Najednou se na ni obořil.

„Tak dělejte něco, proboha!“

Sklopila hlavu. „Bohužel. Obávám se, že se už mnoho dělat nedá.“

„Pusťte!“ vykřikl. Odstrčil ji a vrhl se k mrtvé. Zachytili jsme ho každý za jedno rameno. Dotkl jsem se lokte Pavláskové.

„Vy tedy taky myslíte?…“

Kulhavý si pokryl obličej dlaněmi. „Co potom ale… Proboha, co se to tady děje? Jak je tohle možné! Jak je to možné …“

Podíval jsem se k Petrovi. Třásla jím u prahu zimnice, očima uhýbal do druhého kouta.

Dřevěné schůdky zaskřípaly. Z otvoru nad nimi se vynořila Pavláskova hlava, pak trup, jak pomalu stoupal. Jeho tvář se natočila k rámu rozevřených dveří, mezerou mezi námi spatřil mrtvou.

Zastavil se, položil si ruku na srdce jako při přímém zásahu. Teatrálně, zdálo se mi. Pak se shrbeně došoural k prahu. Opřel se čelem o futro dveří a spustil oči k zemi.

Bledý obličej inženýra Kulhavého se točil pořád od jednoho k druhému.

„Lidi — udělejte něco! Musí přece být ještě nějaká naděje … Řekněte přece něco!“

Pavlásková odstoupila od mrtvé. Potřásala bezmocně hlavou.

„Ráda bych vás potěšila. Nejsem doktor. A i ten by tu byl stejně málo platný.“

Nemiluju takovéhle scény. Teď teprve jsem viděl celou nesmyslnost své horlivosti. Vždyť jsem si mohl krásně zůstat doma, kdo by mi v tomhle psím čase směl co vyčítat?

Slída ve spodních dvířkách kamínek byla žárem rudá, ale otevřenými dveřmi sem z půdy krutě táhla zima. Dostal jsem nerozumnou zlost na Pavláska, který pořád hlídal práh jako otupělý anděl bolu.

„Zavřete už, prosím vás!“

Tak, jako teď jeho, jsem vídal trhnout sebou lidi, přistižené při něčem nedovoleném. Poslechl, vstoupil dovnitř a přibouchl. Ale od prahu se nehnul a k mrtvé nepohlédl. Jeho jednání se mi začalo příčit — podivný párek manželů a prapodivní hosté!

Hned potom jsem si uvědomil, co mi na něm připadalo nejpodivnější. Co ten člověk vlastně dělal tak dlouho dole? Tak nepředstavitelný nedostatek ohledů …

Povolil jsem chvilku myšlenkám, aby se obíraly novou záhadou, ale bylo mi jasné, že manýry pana inženýra Pavláska jsou zatím v pořadí důležitosti až na druhém místě. Otáčel jsem opět hlavu k úmrtnímu loži a povšiml jsem si sklenice se zbytkem čaje na židličce u hlav postele.

„Nač to měla? Jenom k napití — nebo něco užívala?“ Místo aby odpověděl sám, obrátil se Kulhavý k Pavláskové. Teprve po jeho němé pobídce se odhodlala promluvit.

„Pentobarbital. Potřebovala se uklidnit a usnout.“ Trochu jsem váhal, než jsem to pustil z úst.

„A — nevzala si jich třeba víc, než měla?“

„Dávala jsem jí je sama.“

„Tady?“

„Ano.“

„Kolik?“

Oči inženýra Kulhavého se začaly zvětšovat. Přerušil náš dialog s výrazem člověka, který hledá úlevu v náruživosti.

„Ano — kolik? Jak jste to dole řekla? Koňskou dávku!“ Usmála se chabě. „To bylo přece míněno žertem.“

„Kolik?“ naléhal jsem.

„Maximální dávku, když to musíte vědět, Tvrdila, že na ni tyhle věci už neúčinkují.“

„Maximální — to jest?“

Vypadala už úplně otráveně. „Čtyři kolečka. To i u nejcitlivějšího člověka vyvolá — jako vedlejší účinek — nejvýš žaludeční potíže.“

Inženýrův tón teď byl vysloveně útočný. Zrudl, vykřikoval to na ni jako obžalobu.

„Ale jak my můžeme vědět, že to byly jen čtyři? Byly jste tu samy!“

Paní Pavlásková naproti tomu silně zbledla.

„Samy, správně. A proč? Protože vy jste se nechtěl hnout z kuchyně! A kdo mě žádal, abych ji sem dovedla? Kromě toho — vy sám jste se nejlíp mohl přesvědčit, kolik jich v tubě zbylo. Stál jste přece u kredence.“ Kulhavý zdeptaně sklonil čelo.

„Tak vy jste odnesla prášky zpátky do kuchyně,“ vmísil jsem se.

Dotčeně přikývla. Cítil jsem, jak se atmosféra zvláštním způsobem vyhrocuje. Místo smutku a zděšení to začínalo mít náběh k střetnutí. Pavlásková si už taky uvědomila, do jakého postavení jsme ji my dva dostali.

„Proboha — vždyť tohle je výslech! Copak si opravdu myslíte, že by o pár pitomých prášků víc mohlo zavinit tohle? Vždyť vám říkám…“

„Ale při jejím srdci…“ začal se Kulhavý přít s novou vášní.

Rozkřikla se na něho. „Nerozumíte tomu!“

Zakročil jsem, abych zabránil srážce. „Maximální… A jaká je potom normální?“

„Jedna až dvě tablety,“ odsekla. „Ale když pořád tvrdila, že to u ní nezabírá …“

Rozkuckala se. Oči jí zrudly námahou, vytáhla kapesník a začala si utírat poprskané brýle. Všiml jsem si, jak vyloženě osleple a málo hezky vypadala bez nich a kromě toho jsem si uvědomil, že křičí z nejistoty. Ta mohla pramenit buď z nedostatečných vědomostí, nebo taky z něčeho jiného. Když skončila s kuckáním, rozhlédla se po místnosti, jako by pátrala po příčinách svého kašle. Oči se jí zastavily u kamínek vedle dveří. Zůstala na ně civět.

„Neříká vám to nic?“ Prohlédla si nás oba. „Vy nic necítíte? Ty kamínka musejí kouřit…“

Zapřemýšlela, najednou popadla stolní lampičku s židle vedle čaje.

Rozsvítila ji, pustila světlo na tvář mrtvé. Rozhrnula víc výstřih noční košile.

„Co jsem řekla? Prosím!“

Začala se chovat rozrušeně … „Kysličník uhelnatý! Vidíte? Nevšimla jsem si dřív toho pachu z kouře, protože sem táhl čerstvý vzduch. Teď to musíte cítit taky!“

Zatáhl jsem nosem. „Pokud je mi známo, kysličník uhelnatý není cítit.“

„On sám ne, kouř!“ Vypadala jako při velikém objevu. „Vidíte?“

Ukázala lampou na mrtvý obličej. Inženýr Kulhavý se dosud nevymanil ze zajetí své útočnosti.

„Nesmysl! Kouřilo to vždycky při zatápění. Z počátku vždycky. A nikomu se nikdy nic nestalo!“

„Ale tentokrát ano! Tak se přece podívejte! Ta zčervenalá pleť, to třešňové zbarvení — vždyť je to jasně znát.“

Přemístil jsem se blíž k posteli. I teď měla mrtvá stejnou barvu, jakou jsem na ní vždycky za živa vídal. Slabě zarůžovělá pokožka jako u žen, které si vytrvale pěstují pleť.

Kulhavého však přece jen zviklala. Naklonil se nad svou ženou, aby lépe viděl. Nato se teorii paní Pavláskové dostalo nečekané podpory. Poprvé od vstupu do místnosti se dal její muž slyšet. Udělal to s vehemencí, která nás všechny překvapila.

„Ano!“ Píchl prstem do vzduchu, přímo proti Petrově hlavě. „A na svědomí to má tady ten! Hrál si pořád s uzávěrem tahu při přikládání, nadělal plno kouře. A nedal si říct!“

Všichni, jako na povel, jsme se ohlédli k Petrovi. Zarazilo mne, Jak kluk zbělel. Svěsil hlavu jako usvědčený.

Nutil jsem se k pochodu napříč místností. Nebylo to příjemné cvičení, stažený nárt ještě otékal, moc toho zítra asi nenaběhám. Násypná dvířka nahoře na kamínkách byla tak na prst pootevřená. Vzal jsem za šroubek ve vrcholu porcelánového knoflíku, rozevřel je.

Oválná klapka, kterou se reguluje tah kouřové trubky, byla postavena do polohy: uzavřeno. Pustil jsem knoflík opatrně zpátky a podíval se na Petra.

Na chvíli se zdálo, že je zasažen naplno. Obličej střídal barvy, rty se mu třásly, nebyl mocen řeči. Ale už v příštím okamžiku se to z něho vyhrnulo proudem.

„Není pravda! To není pravda! Akorát jsem přiložil!“

Kulhavý začal vypadat hrozivě. Hnul se proti klukovi, ale stačil jsem zachytit jeho loket. Petr před ním couval, narazil zády na výplň dveří. Strach na jeho tváři ustoupil najednou výrazu mstivého rozčilení. Ukázal na Pavláska, stojícího na dotyk od něho.

„On! Jeho se raděj zeptejte, co spolu měli! Ať se přizná!“

Dá se říct, že se mu povedlo obrátit situaci vzhůru nohama. Teď se dostal zase jeho soused do role obžalovaného. A jak to vypadalo, nebyl na ni vůbec připraven.

„Co? … Co to žvaní?“

Z hlavy se mi horempádem vytrácely mé předešlé stesky. Večer dostával takový spád, o jakém se mi vůbec nesnilo. Sotva že jsem stačil registrovat všechny obraty situace.

Pavláskova ženská se teď držela mlčky stranou, jediné slůvko neměla na jeho podporu — divný pár, prapodivný pár. Řeklo by se, že jí stačilo, když se z toho se ctí vymotala sama. A inženýr Kulhavý se už vrhal za dalším obviňováním, jako by to bylo to jediné, co mohl pro mrtvou udělat.

„Ano — teď si něco připomínám — neřekl bys mi laskavě, proč ses tak honem nabízel, že jí doneseš ten čaj? Nechtěl bys mi to vysvětlit? A proč ti to nahoře tak dlouho trvalo — Petře, za jak dlouho jsem tě poslal za ním?“

„Úplný moře času,“ ulevil si kluk mstivě. „Nejmíň tak za čtvrt hodiny.“

Oči Pavláskové studeně jezdily mezi nimi třemi. „Nepřeháněj.“

„Tak teda deset minut,“ přel se Petr. „Ale to už je beton.“

Té ženské musím přijít na kloub. Něco mi říkalo, že by právě u ní mohl být klíč k téhle motanici. Ta její pohotovost — jak rychle uměla například odvést pozornost od sebe a od prášků a obratně zaveslovat ke kouřícím kamínkům …

Pocítil jsem nutkání obrátit se od nich k mrtvé. Vypadala pořád stejně, jako když jenom padá do dřímoty. Přešel jsem pohledem k noční lampičce. Měla průhledné stínítko s červenavým okrajem.

„Nojo. Tak tady máte ten svůj „třešňový odstín“.“

Pavlásek byl ještě bez dechu, teprve se sbíral k obraně. Ale nemusel se už namáhat. Všechna prudkost Kulhavého jako by se vybila v jeho posledních větách. Zdálo se, že má poznámka mu zgruntu vyčistila hlavu. Promnul si oči.

„Promiňte,“ řekl. Udělal pohledem přehlídku, jako by se chtěl omlouvat každému zvlášť. Sklonil zase čelo. „Já vím, chovám se trapně. Ale pochopte — je to pro mne hrozné, je to hrozné.“

Odvrátil se od nás, nahnul se nad ložem. „Sylvo… Cos mi to udělala?“

Náraz větru poskytl jeho slovům působivý doprovod. Svištivě proletěl mezi větvemi stromu před chalupou. Každý se po projevu Kulhavého odmlčel, ale já v tomhle nebudu asi normální, okázalé slovní projevy smutku nesnáším. Udělal jsem pokus nějak to zamluvit.

„Myslím, že bychom teď měli sejít dolů, nechat tady všechno, jak to tu je, pro případné zjišťování.“

Nečekal jsem od něho tak rozhodný odpor.

„Ne, já tady zůstanu!“

Asi si uvědomil, že tón není na místě. Ztlumil trochu hlas. „Chci být u ní.“

Co s ním? Jako příslušník Veřejné bezpečnosti bych mu byl snad mohl i poručit, ale nebyl tu zatím žádný viditelný důkaz o nenormálnosti toho úmrtí, celý ten slovní souboj ukazoval sice na podivně napjaté vztahy všech přítomných, neprokazoval však nic. A zhoršovat beztak už dost dusnou a tísnivou atmosféru se mi nechtělo.

„Dobře. Ale mohu-li vás prosit, s ničím nehýbat.“

Nechali jsme ho, s jeho nepřítomným výrazem v tváří, u hlavy mrtvé. Lokty opřel o kolena, příliš vysoké čelo si položil do dlaní, mezi roztaženými prsty se mu řídce rozdělily vlasy s jednotlivými nitkami šedi. Tak, jak si tu zhrouceně tísnil břicho na židli, vypadal na daleko víc než na čtyřicet.

Dal jsem se na schodech zase podporovat Petrem spíš proto, abych si ho mohl zblízka prohlédnout. Kluk měl myšlenky docela jinde než u mého kotníku. Byl ještě z pohledu na mrtvou celý zelený. Hořela v něm však pořád bojechtivost. A stejně dobře se na něm daly poznat i zbytky strachu, zřejmě nevěděl, komu víc věřit — mně nebo Pavláskové. I v jejím muži to zřetelně bublalo.

Poslední se za námi táhla ona, maličká, ticho za brejličkami. Dole v síni jsem si vzal svou rákosovou tyčku, abych měl oč se opírat. Kus mrtvého klacku je nakonec lepší než milosti klacka živého. A začal jsem nepokrytě pociťovat neklid. Ten člověk tam venku se potácí ze závěje do závěje. Neleží-li už někde pod ní.

V kuchyni zaujal mladý Kulhavý bojové postavení u kamen. Pavlásek se svalil na židličku u stolku, bradu v dlaních. A já jsem si z nervózy půjčil trochu jeho ženu, protože nemám rád tenhle typ sebejistých ženských.

„Ukázala byste mi ty prášky?“

Ušklíbla se náramně nezdvořile. „Ještě vás to drží? Na kredenci. Obě tuby.“

Ta drzost mě dohřála. Jako by jí ubylo, kdyby mně je sama podala. Slyšet tak mé myšlenky, určitě by ze své říznosti něco slevila. Inu — mrňavá ženská, co jí chybí na centimetrech, musí dohonit ostřím jazyka.

Okraj kredence byl prázdný.

„Kde? Na — a nebo uvnitř?“

„Právě tam, co se díváte.“

Konečně se uráčila sama se namáhat. Stoupla si vedle mne, přejela očima desku.

„Tady přece byly … Péťo, nedávals je někam?“

„Já?“ urazil se Petr.

Ťukla se do čela. „Počkejte — inženýr Kulhavý! Říkal přece, že nějaké dal tomu, no — lupičovi.“ Přimračila se. „Proč ale obě?“

Jako rekviem za případnou další oběť dnešní noci to vyznělo dost stručně. Ale ani já jsem se až dosud nezachoval o mnoho líp, nečekaná smrt paní Kulhavé svedla všechny mé myšlenky úplně jinam.

„To bude druhý dnešní mrtvý, necháme-li ho venku bez pomoci,“ řekl jsem. „Leda že by se mu bylo podařilo dostat se až k hajnému. Jde telefon?“

Zatřepala rukou. „Zbytečná námaha. Možná, že měl ještě větší úspěch a seběhl až dolů. Proč ne, blázny přece živí bůh.“ Postavila se přímo mému pohledu. „Mý svědomí je v tomhle případě čistý. Dělala jsem, co bylo možný, abych na něho upozornila.“

Podlehl jsem lákání vrátit jí její špičky. „Jenom v tomhle případě?“

Protože se ale chystala navléct si zase válečnickou masku, nechal jsem toho. „Budiž. Máte pravdu. Opilci a blázni vyváznou ze všeho. Doufejme, že i tenhleten. Ale jistější přece jenom bude přesvědčit se o tom na vlastní oči.“

Přemýšlel jsem, jak je vyprovokovat, aby se vzdali té trošky tepla tady a šli zase bojovat s tím psím časem venku. Nebylo zrovna lehké chtít, aby druzí tahali za mne kaštany z ohně. Obešel jsem očima tu velkou místnost z trámů, vyspárovaných maltou. Bylo to tu jako ve skladišti. Baťohy po zemi, stolek zarovnaný vybalenými věcmi, skládací železná postel, nechaná hned u dveří do sousedního pokojíku.

„Podle vás tedy ten pento — jak tomu říkáte?“

„Barbital.“

„Ano. Tvrdíte prostě, že nemohla v žádném případě dostat tak extrémní dávku, aby … Poslyšte, proč jste je měla s sebou v takovém množství, dvakrát? S tím byste přece musela uspat batalión vojáků! Nejste snad taky něco takového jako narkomanka? Tihle zdravotníci, jak občas slýchám.“

„Požívačka erárních drog, viďte?“ Zasmála se jedovatě, sekla okem po Pavláskovi. „Třeba by bylo i proč. Když už to ale musíte vědět, sešly se mi ze dvou pramenů. Já jsem si jednu vypůjčila z naší lékárny, druhou mi přinesla kolegyně zrovna před odchodem, myslela jsem už, že na mne zapomněla. Na vracení už nebyl čas.“

Do mlčícího Pavláska najednou vstoupil satan. Pročísl si prsty natrvalenou paruku, loupl očima po Petrovi a přesekl mi to.

„Dejte si už jednou pohov s rozmazáváním těch prášků! Jestli se tu stalo neštěstí, tak jedině zásluhou tady toho klacka.“

Jeho projev se nelíbil ani jednomu z nás. Já například jsem se cítil dotčen tím nevybíraným přerušením. Odmítavému postoji jeho vlastní ženy dodal jen další vzpruhu. Nejhůř se ovšem zavděčil Petrovi.

Vyskočil z lavice, zaťal pěsti, ale neodvážil se na víc než na rozechvělý protest.

„Vy! … Víte, co si o vás myslím?“

„Bezohledný nevychovaný sobec!“ soptil Pavlásek v jednom zátahu. „Říkejte si mu, co chcete, on si neráčí ničeho všimnout. Co je mu po tom, že svou lumpárnou ohrožuje druhé? Drzý zarputilec, dělá mu náramnou radost, když někomu může kazit nervy!“

Proti svému lepšímu přesvědčení jsem musel jejich souboj sledovat bez zásahu. Pavlásková kupodivu taky.

Petr se jen jen třásl. Ten čahounský kluk musí mít nervy z jo chabého materiálu. Pokročil sice proti Pavláskovi, ale samozřejmě zase jenom jediným opatrným krůčkem.

„Odkud tohle všechno víte? Kdo vám při tom dělal nápovědu? No tak — kdo?“

„Stačí jedna hodina s tebou!“

„Od koho jste to slyšel, to chci vědět!“

Pavlásek se podíval na nás, jako by si buď zajišťoval naše svědectví nebo souhlas a podporu.

„Jen si spočítej všechny ukázky svého chování! Jenom za dobu od zastávky v hospodě do téhle chvíle.“

Pak nás Petr překvapil, rozhořčení v něm přece jen překypělo. Všechny jeho zábrany se v něm utopily, ostych, vynucený respekt před dospělými i nedostatek rozhodnosti. Zrudlý jako krocan zamutoval vysokým kvokavým hláskem.

„Já vám teda ukážu, od koho jste ty hlášky o mně dostával. Všem tady to ukážu!“

Rozehnal se přímo proti nactiutrhači. Pavlásek v rozpacích vstával k obraně proti bláznivému útoku. Ale Petrův skutečný cíl byl těsně vedle něho — stolek, obtížený spoustou krámů. Popadl mezi nimi ten nejbytelnější, krabici s magnetofonem.

A vysoký hlásek se mu nečekaně zřítil do hloubky basu, u takového kluka nepřirozeného.

„Já vám dokážu, proč to všechno můžete vědět. Všem tady ukážu, co jste s ní měl a kdo komu vyhrožoval, že ho zabije!“

Musím přiznat, že se mu podařilo nás všechny napnout. Oči Pavláskové se vzrušeně rozkmitaly za brejlemi, zapalovala bez úspěchu už potřetí svou cigaretu, její muž rudl, sledoval klukovo počínání, ale nehnul ani prstem.

Petrův hrudník byl jako kotel pod přetlakem páry. Znervóznělé prsty kvapně pracovaly, spustil magnetofon, omluvně se ohlédl k Pavláskově ženě.

„Doteďka jsem to nechtěl udělat, fakticky, kvůli vám. Ale on si o to koleduje.“

Kotouč s páskem se rozběhl. Já s Pavláskovou jsme čekali nějakou senzaci. Petr s magnetofonem v náruči couvl dál od svého protivníka, jako by se obával jeho nepřátelského zákroku.

Všichni jsme byli v první chvíli tou jeho bedýnkou očarováni. I on sám. Bůhví, co pro nás chystal, ale pásek se odvíjel se stálým, pravidelným tichým šelestem a Petrovy oči začaly pomalu růst. Ten sotva znatelný šustot se zdál bez konce, potřebovalo to už něčím přerušit, nějaký hlas, hluk, cokoliv, už to pomalu tahalo za nervy.

Pak někdo z nás, snad Pavlásková, vzdychl. Kluk místo na stolek málem upustil magnetofon na zem. Podíval se vyděšeně na mne, jako bych jenom já mu mohl pomoci.

„To není možný! … Někdo to musel vymazat!“

Ticho se ale nedalo jeho výkřikem oblomit, odvíjelo se z pásku dál. Klukovské zuření nás vysvobodilo ze ztrnutí. Pavlásek se už chystal k odplatě, ačkoliv se Petrovo zoufalství ještě nevybilo. Chytal se našich pohledů a zapřísahal nás.

„To není možný! To někdo vymazal…“ Pak si uvědomil, že se všechno zas obraci proti němu. „Za nic nemůžu! Já nemám žádnou vinu, že umřela, já to nebyli…“

Hlas se mu opět vymkl z moci. „Já to nebyl!“

Slzy mu vyhrkly z očí, proletěl mezi námi ke dveřím přístěnku, přibouchl za sebou.

„Hysterik,“ uzavřela suše scénu zdravotnice Pavlásková.

Chvilku jsme se na sebe dívali beze slov.

„Co jsem říkal?“ rozhořčil se potom ještě jednou zavrhovaný manžel. „Prolhaný komediant! Když už neví kudy kam, tak si vymýšlí.“

Podle dosavadních zkušeností jsem očekával, že se mu jeho choť postaví na odpor. Udělala to — kupodivu — poměrně taktním způsobem.

„Brání se. A líp to neumí.“

Teď byl konečně čas i pro mou trošku do mlýna. „Zbytečně mnoho rámusu pro věc, kterou my tady asi nerozluštíme. To, jestli umřela přirozenou smrtí nebo nešťastnou náhodou, nebo — jinak …“

Přerušila mě. S přikývnutím vyfoukla proud cigaretového kouře přímo pod můj citlivý nos.

„Jedině pitva.“ Pak si vzpomněla, že toho vlastně umí víc. „Nebo – normálně diagnosticky — zkouškou krve, stanovením obsahu karboxylhemoglobinu.“

„To je pro případ kysličníku?“

Zle si mě prohlédla.

„A ty barbituráty — aby měla dušička pokoj — prostým chemickým vyšetřením, obsah barbiturátů v moči. Pentobarbital, jak bych vám to řekla, je ultrakrátký. Působí krátkodobě, rychle se přesouvá z centrálního nervového systému do jiných orgánů, ledvin a tak dále. Takže chtít spáchat vraždu tímhle…“ mávla rukou. „Jedině neinformovaný pitomec.“ Skončila se mnou. „Jenže tyhle věci se dají dělat jen v laboratoři.“

Trochu jsem tu její odbornickou bohorovnost musel shodit.

„Proč jenom pitomec? Co kdyby šlo o jednání v afektu? Touhu se pomstít, ať to stojí, co stojí?“

Zůstala na mne civět. „Dobře. Jak račte myslet.“

„Čili tady se nic, jak jsme se právě dohodli, nedá zatím dělat.“ Protahoval jsem si kostru. „Tím spíš by se ale mělo rychle udělat něco venku. Pomyslete na toho člověka tam. Jste pro to, nechat ho plavat?“

Pavlásek si mě drze přeměřil. „A co vy navrhujete? Jít znovu do té divočiny? Klidně, když máte o něho takovou starost. Ale beze mne, já už jsem si svoje odbyl.“

A měl docela pravdu. Já bych to byl měl udělat, i když jsem momentálně nemohl. A oni to dělat nemuseli, i když mohli. Pavlásková jen šlehla po svém muži zlým okem, ale jinak se neprojevila. Pokrčil jsem rameny.

V tu chvíli bylo jasně cítit, jak se mezi námi rychle začíná budovat společenská přehrada. Oni pro mne už jen nanejvýš objekty šetření — já pro ně už jen nechutný policajt.

Usnadnil jsem jim to. S tyčkou jako s hůlkou jsem se vypravil za Petrem.

„Děkuju za účast. Všechno bude. Nejdřív se vypravím za naším malým, aby tam nebrečel o samotě.“

A nechal jsem je, aby si tu mezi čtyřma očima vyříkali ty své manželské diference.

III

Petr seděl na nízké židličce před petrolejovými kamínky. Trhl sebou při otvírání, ale hned se zase vzdorovitě odvrátil a sušil si dál mokrou tvář. Pod oknem se ze sněhu dělala louž, kterou rychle vypíjela prkna podlahy. Otřásl jsem se, nechtěl bych v té mokrotě a petrolejovém smradu strávit noc. Ale tomu zlodějskému ubožákovi by to v téhle chvíli muselo připadat jako pozemský ráj — připadá-li mu ještě vůbec něco.

Podíval jsem se skrze okno. Sníh byl opět až k římse, droboučký a suchý, vítr ho honil a zvedal až k okenním sklům. Příšerná noc. A šílený nápad od tak zkušeného domorodce, za jakého jsem si zvykl se považovat. No — aspoň jedno je jisté, podruhé bych si takovýhle výlet odpustil.

Nechal jsem úvah a pokusil se o žertování.

„Tak co, Watsone? Kdy tě přejdou trucy?“

Vrazil umíněný nos ještě blíž k žhnoucímu tělísku hrnce. Položil jsem mu chlácholivě ruku na rameno. Uškubl.

„Notak, notak,“ říkal jsem. „To se dělá, mezi přáteli?“ Jen tak napůl pozvedl tvář a vybuchl. „Když věříte jemu, tak proč jste mě hned nesebral?“

„Za prvé,“ přitáhl jsem si k němu židli a sedl si na ni jako na koně. „Kdo tě informoval, že mu věřím? Nejdřív bych se o tom musel přesvědčit sám, ne? A za druhé a právě proto — udělal jsi vůbec něco? Mně bys to snad mohl říct, co ty na to? Nehody se stávají. Myslím si taky, že nějaké tajnosti mezi starými kamarády …“ Šilhal po mně, jako by rozvažoval, jestli mi ještě může věřit. A nebo jestli se má vůbec k něčemu přiznat. „Nic,“ vyhrkl. „Vůbec nic. On lže.“

A dal se znovu do breku. „Na tom magneťáku to ale fakt bylo! Já ho měl zrovna puštěnej k nahrání písničky a museli jsme s paní Jarmilou odejít do kůlny pro uhlí…“ Posmrkl, snažil se o větší klid. „A oni to nevěděli“ — dotkl se očima prken stropu — „teda ona a Pavlásek, a začali se rafat a tranzistor mi zastavili, ale magneťák ne a tak se všechno, co si řekli, do písmenka natočilo. I to, jak řek, že ji zabije. Já si nic nevymejšlím.“

„Počkat, chlapče, cos to povídal — zabije? Tohle že řekl?“

„A někdo to teď vymazal,“ vzlykal. „Komu na tom nejvíc mohlo záležet — no, co myslíte, když jste takovej šerlok?“

Vzal jsem ho kolem ramen, přinutil ho, aby sebou přestal mlátit jako hříbě v maštali.

„Víš co? Sepíšeme spolu takovouhle smlouvu — já budu věřit, že říkáš pravdu, a ty mi povíš, jak to s tím magneťákem bylo. Hezky od začátku a pomalu, platí?“ Nesrozumitelné, ale ostré střídání hlasů od vedle signalizovalo hádku. Petrův klukovsky hubený obličej pořád ukazoval nedůvěru. Ale nakonec se rozhodl přijmout výzvu. Kývl hlavou ke dveřím.

„Dobře. Bylo to zrovna, jak ona vám chtěla telefonovat. Měl jsem v magneťáku Paula Anku — vlastně já myslel, že ho tam mám, z tranzistorovýho rádia, ale jak jsem musel do tý kůlny, tak jsem to nechal běžet, aby se mi to zatím nahrálo, ale oni zhasli tranzistor, aby jim neřval do tý jejich hádky, a nevšimli si…“

„Počkej,“ zpomalil jsem trochu ten povodňový proud. „Kdo — oni?“

„No vždyť říkám, přece — Sylva a on, Pavlásek!“

„Výborně, synu. Ale trochu pomaleji. A stručně. Mě hlavně zajímá, co jsi v tom magneťáku pak tedy měl.“ Lavina výmluvnosti se v Petrovi trochu přibrzdila. Už to pomalu dostávalo vzhled našich obvyklých debat. Pořád své údaje ze sebe sypal horlivě, ale srozumitelněji.

„No tak ona, tedy paní Jarmila, se hádala v telefonu s Mrklasem, a já si chtěl pustit toho Anku, jo? Jenže místo zpěvu tam najednou bylo, jak on — teda Pavlásek — zastaví ten tranzistor, jo, a pak se začli hádat. Totiž ne hned, nejdřív se jí ptal, proč je na něj taková. Totiž v hospodě na sebe byli všichni samej med, kromě Jarmily, samo, ale tady si ho Sylva už ani nevšimla, a kandidát, ten teprve ne! A v tom magneťáku si ona s ním tykala, pane Dykast!“

„Petře!“ Zmáčkl jsem mu rameno. „Už jste v češtině došli až k podstatným jménům podle vzoru stručnost? Co říkal ten magneťák?“

Málem se urazil. „Dyť jsem u toho! Ona si ho pořád držela od těla, jako že je mezi nima konec, že už spolu nemůžou nic mít, a on chtěl vědět, proč teda, a naštval se, že ho už podruhý převezla kvůli kandidátovi. Ale ona mu to nechtěla říct a on se nakonec odvázal a řek, že ji račí zabije a sebe taky. A pak už jsme se my vraceli z kůlny a tak on zase honem pustil tranzistor a Anka právě zpíval, tak jsem myslel, že ho mám nahranýho.“

„Takhle tedy.“ Zavřel jsem oči a snažil si představit si tu scénu. Nebyl vůbec důvod podezírat Petra z přílišné fantazie — ne, že by ji snad měl málo. Ale ta jeho byla dočista jiného druhu.

V neprůhledné mlze, do jaké se někdy lidé dovedou zahalit, jsem začal už trochu rozeznávat obrysy těch vztahů. Asi jako když se hodí podexponovaný negativ do slabé vývojky — obrázek sice vyleze, ale nejasně.

„A ona?“ vzpomněl jsem si. „Taky to s tebou poslouchala?“

„Jarmila?“ Pohoršil se. „Co vás nemá. Přece mám rozum, ne? Ztlumil jsem to, nic nemohla slyšet.“

Vstával jsem.

„Tak pojď. Své sis už vytrucoval. Další, co si tu můžeš pořídit, je už jen nastydnutí.“

Měl jsem tušit, že tak prostomyslná taktika u něho nezabere. Ztvrdl naráz jako beton za horka.

„Tam? K němu? Nikdy. Aby se zas na mě vytahoval, jo? Neudělat mi to s tím magneťákem, byl teď takhle malinkej. Ale já se mu ještě dostanu na kůži!“

Vedle se udělalo podezřelé ticho. Netrpělivost mě už pobízela zase zpátky. Rozhodl jsem se nechat Petra, aby se ještě pár minut podusil ve vlastní šťávě.

„Jak myslíš, Watsonku. Podle mne je blbost uhýbat před tím, koho považuju za svého nepřítele. Pořádný mužský to nedělá. Ale jak myslíš.“

Možná, že jsem tu pohrdavost trochu přehnal, vypadal aspoň dost popleteně, když jsem bral za kliku. Jako když neví, jestli si to přece jen nemá rozmyslet. Ale z židličky se nezvedl.

V kuchyni seděli ti dva na tři metry od sebe v atmosféře nevypovězené války. Vyznal jsem se v ní teď trochu lépe, díky Petrovi. Přemýšlel jsem o dalším postupu, ale Pavlásek mi to sám usnadnil.

„Co vám o mně napovídal?“ vyrazil. „Ten pohádkář? Ten Andersen, jenomže trochu drzejší.“

Usmál jsem se. „Víte co? Jděte se ho na to sám zeptat. Vlastní zkušenost odjakživa platí dvakrát tolik.“

Zamrkal, jako by nevěděl, jestli se nemá pro tu mou impertinenci urazit. Ale pak překvapil mě i svou ženu. „Taky že ano! Ostouzet se nenechám.“

Vyletěl z židle jak vypuštěný balón. Dveře za ním práskly, ani jsem nestačil zachytit Petrův jistě poděšený výraz. Doufal jsem, že nezaslechl, jak jidášsky jsem ho zradil. Ale mně se vzniklá situace výborně hodila.

Díval jsem se do chladné tváře té maličké ženské, dobře maskované brýlemi. Namlouval jsem si, že v ní už dovedu číst. A že opatrný postup by ji jedině mohl varovat. Proto jsem dal přednost útoku s otevřeným hledím. Třeba se něčím prozradí, možná že zčervená nebo aspoň mrkne.

„Paní Pavlásková, jak dlouho už víte, že váš manžel měl k zemřelé bližší vztahy?“

Přece jenom byla kanón. Vůbec nemrkla, tím méně zrudla.

„Asi tak od druhého měsíce po svatbě.“

IV

V komíně vítr zavyl jako pes. Pustil jsem z hlavy tu podivnou ženskou a myslel na vyloženého blázna tam venku. Křičí teď možná někde o pomoc a neslyší už ani sám sebe. Udělalo se mi z toho chladno po zádech. Poodkryl jsem levý rukáv. Čas utíkal jako běžec v cílové rovince. Už přes půl hodiny. Jak dlouho vydrží v takové fujavici chatrně oblečený a opěšalý člověk?

Nebylo mi souzeno, abych to domyslel. Do kuchyně vpadli současně Petr s Pavláskem, oba rudí jak uvaření raci.

Tentokrát si místo na lavici u kamen zajistil Pavlásek. Chlapec se uklidil co nejdál od něho, ke stolku s magnetofonem, jako by chtěl být nablízku, kdyby se to nějakým zázrakem dalo zase do pořádku.

Kamna mlela z posledního. Pavlásková se u jejich dvířek dopáleně zahřívala cigaretou. Manžel, vymrzlý z pokojíku, marně tlačil záda na kachlíky.

„Co takhle přiložit?“ navrhl rozpačitě.

Loupla po něm zlým okem. „Výbornej nápad. Jen co bude čím.“

Nenapadlo ho nic chytřejšího, než se automaticky obrátit k Petrovi.

Kluk to čekal. „No samo!“ reagoval vztekle. „Když jde o to něco odřít, tak hurá s tím na Petra, že jo? Ten všechno zařídí, přitahá, zorganizuje, od toho je přece tady. Tůdle! Uhlí ať si přinese, komu je zima.“

Počkal jsem, jak se to vyvine. Pavlásková zamáčkla cigaretu, stáhla s lenochu židle svou větrovku.

„Dej sem klíč,“ řekla zostra Petrovi. Kluk zrudl, ale vyhověl jí.

Rozkývával jsem se. „Vzhledem k tomu, že se hřeju taky…“

„Seďte!“ poručila mi. „Nebo s tím nakonec budete ležet.“

„Co vás nemá,“ řekl jsem s úmyslem ji urazit. „Asi chybná diagnóza. Počítám, že za hodinu budu normálně chodit.“

Neuznala mě už za hodna pohledu. Situaci, do které se teď dostal, nemohl Pavlásek dobře vyřešit jinak. Vstal mlčky a následoval ji. Vypadalo to na grotesku — napřed ona s tváří, jako by o existenci nás dvou nevěděla, za ní on, rozpačitý a znechucený stín.

Když vstoupili do síně, zazdálo se mi, jako bych zachytil slabé vrznutí dveří na půdě. Ale zmizeli venku ve větru a z hořejška se už neozvalo nic. Petr vítězně trůnil u stolku a s náramným zadostiučiněním sledoval odchod svého nepřítele. Teď měl zelenou k pomlouvání. Ukázal hlavou k vedlejší místnosti.

„Zůstat tam s ním, byl by do mě vandroval do samýho rána.“

„Pusť ho z hlavy,“ doporučil jsem mu.

Rozčilil se. „Jeho? Vždyť mi to betón vymazal on! Vzpomeňte si — jak dlouho mu trvalo, než za náma přišel nahoru?“

„Počkej…“ krotil jsem ho.

„Ježíš, pane Dykast, dyť je to jasný! Spočítal si normálně, že budem takovejch pár minut z toho vedle sebe, skočil do kuchyně a zmáčk to na záznam. Nahrál to ticho tady a tím vymazal všecko předešlý. Jasný, ne?“

„Až na to, že by o tvém magneťákovém objevu byl musel napřed něco vědět.“

Dostal se s myšlením na mělčinu. „No — asi mu to nějak došlo. Nějak se toho zkrátka domák.“

„Jedině tak, ale dokud tohle nedokážeš…“

„Betonově to byl on.“ Váhal. „Kdo jinej potom?“ Začal zase nabývat ducha, zkoušel to po stáru, s lichocením, „My ho odhalíme, pane Holmes. Ten do toho spadne jedna báseň. Vy si s ním už budete umět poradit. Trochu vám helfnu a to by bylo, aby do toho nakonec nespad.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem. „Ve dvou se to vždycky líp táhne.“

Viditelně se mu ulevilo. Četl jsem sí v jeho průhledné mysli kloučka a bylo mi ho dost líto, ale musel jsem mu ten jeho těžce konstruovaný klid pokazit.

„Poslechni, Petříku — opravdu ses té kouřové páčky nedotkl?“

Okamžitě vyměnil výraz. Na tvář se mu vrátila poplašenost, začal se červenat.

„No — zregulovat jsem to musel, ne? Jak se přiloží, tak to chvilku kouří, to přece dělají všechny kamínka. Ale nějaký schválnosti s tím, to je blbost. On lže.“

Pozoroval jsem beze slova, jak v něm narůstá potřeba dokázat to aspoň mně — když už ne sobě. Vybuchl.

„Lže, protože má sám máslo na hlavě. Potřebuje to prostě na někoho shodit. A myslí si, že nejlíp se na to šiknu já.“

Z mého vytrvalého mlčení mu začalo být trochu úzko. Snažil se rozplašit ticho.

„Je vám to přece jasný — šloh s kredence jedny ty prášky, jak bral čaj od kandidáta, cestou je do něj hodil.“

„Proč mu tak pořád říkáš, „kandidát“?“

„A není?“ opáčil, politý červení.

Venku vzali ti dva za dveřní kliku, položili v síni bedýnku, hlučně sdupávali sníh na betonu podlahy.

„Jsi si jist, žes ji — třeba náhodou — nenechal v té poloze: zavřeno?“

Sklonil hlavu, abych mu neviděl do očí. „Určitě ne,“ zahuhlal.

Vstoupili Pavláskovi, zasněženi za tu chviličku od hlav k patám. Ale vítr, jak jsem si náhle uvědomil, začal jako by ustupovat. Trochu se mi tím ulevilo. Meluzína přestala a syčení sněhu na oknech se už neozývalo. Člověk měl pocit, že se noc co nevidět zase uklidní.

Pavlásek zastrčil bedýnku pod dvířka kamen. Uvědomil jsem si, že teď je čas dát konečně dohromady tu záchrannou výpravu.

„Měli bychom polovici dát nahoru inženýrovi,“ navrhl jsem. „Nebo ještě líp — pojď, přivedeme ho sem. Nemůže tam přece zůstat do rána.“

„Nahoru?“ vyděsil se Petr. „Ne — já ne, prosím vás.“

„Nejsi přece dítě.“

„Nemůžu,“ bránil se zoufale. „Nemám na to nervy.“

Pavlásková zasáhla napůl mateřsky, napůl zdravotnicky.

„Kdybyste mu dal raději pokoj, když už ho neumíte dát sobě.“

Přemohl jsem bezohledně chlapcův odpor. Inženýr Pavlásek vypadal po té túře s uhlím nějak zkrotle, ustoupil nám ochotně z cesty. Sotva pod mou patou zaskřípal první schůdek, uslyšel jsem nahoře otvírání dveří.

Stoupali jsme po schůdcích. Ve dveřích pokojíku jsem uviděl stát inženýra Kulhavého s očima upřenýma k nám, obličej podivně napjatý.

Okamžitě na mne padla studená atmosféra smrti, tísně a ticha. Vůbec jsem se Petrovi nedivil. I sám Kulhavý musel už asi té náladě podlehnout.

„Chtěl jsem právě sejít dolů,“ řekl jako na vysvětlenou. „Rozbolela mě příšerně hlava. Snad bude mít paní Jarmila nějaké prášky.“

Zastavil jsem se na posledním schodě. „Jdeme si zrovna pro vás. Pojďte, dole vám bude líp.“

Místo odpovědi mlčky přemýšlel, pak ustoupil, abychom mohli pokračovat dále. Petr se pokusil o útěk.

„Skočím do kuchyně. Pro ty prášky, jestli je má.“

Z výšky k němu Kulhavý ostražitě shlédl. V jeho hlase se ozval starý poroučivý tón.

„I jen pojď, na chviličku. Nemůžeš se aspoň teď k ní chovat slušně?“

Říkám, chlapce jsem docela chápal. I mně se stáhlo hrdlo při tom děsivém varování, jak rychle umí s mrtvým člověkem naložit čas. Měla teď tvář zšedlou, přísnější než za živa, a divně ztuhlou. Člověk se musel Kulhavému skoro divit, kde na to bral nervy.

Nic se tu nezměnilo, ale jak jsem pokulhával špatně osvětleným prostorem vedle dveří, zazdálo se mi, jako by násypná dvířka u kamen byla úplně dovřená — ne tak, jak jsem je podle původního stavu nechal já. Snad se to přivřelo samo, vlastní vahou, řekl jsem si, že se přesvědčím později, teď jsem neměl náladu k policajtování.

Kulhavý vzal druhou volnou židli, přistrčil mi ji, sám si sedl na pelest protější postele. Petr zůstal ve stínu u kamínek, jako by se chtěl hřát. Ale podle toho, jak mu pracoval ohryzek při polykání nasucho, se dalo lehce uhodnout, že se snaží udržet mezi sebou a mrtvou co největší vzdálenost. Zblízka a ve světle stolní lampy bylo nejlíp znát, jak se začíná měnit. Kůže na čele se vypjala, podél nosu se jí udělaly vrásky.

Pohlédl jsem k smuteční černi okenního skla. Vítr za ním vál nyní pravidelněji, bez divokých nárazů a cloumání, s daleko menší intenzitou.

„Snad se to přece jen utiší natolik, aby šlo zařídit, co je třeba. Nejdřív byste měl jít s námi dolů něco sníst nebo vypít. Potom …“

Mlčel. Kývl jsem soustrastně k mrtvé.

„Tohle je jistě zlá věc. Nesmíme ale přitom zapomínat na toho, co zůstal na živu — doufejme, že zůstal. Na toho vašeho zloděje.“

Až mě polekal, jak to s ním škublo.

„Co? … Co říkáte?“

„Je třeba něco udělat. Nemůžeme se přece smiřovat s tím, že se někde venku tluče sám, bez pomoci. Jestli se ještě vůbec tluče,“ zdůraznil jsem.

Oči se mu zase uklidnily. Přitiskl dlaně ke spánkům.

„Kdyby mi chtěla raději rovnou prasknout. Už to pomalu není k vydržení. Zloděj — ještě toho mi připomínejte.“

Připadal jsem si, jako bych verboval lidi na brigádu. Každý teď bude mít důvod, proč odmítnout.

„Já vím,“ řekl jsem trochu netrpělivě, „v tomhle počasí můžu těžko někoho nutit, ale když pomyslím na kritický stav, v jakým teď třeba je… Ten jeden pokus přece nestačí.“

Nenechal mě dokončit. Oživl, začal si stěžovat.

„Zase jeden vděčný. A tak jsem se snažil nějak mu pomoci — bůhví, co to se mnou je, všechno končí vždycky takovýmhle úspěchem. S každým.“

Hledal jsem, čím bych odvedl jeho myšlenky na jinou kolej.

„Říkal jste, že jste mu dal několik těch — barbitálů. Vzpomínáte si kolik?“

Pomáhal si vraštěním obočí. „Teď honem nevím, dva — nebo snad tři?“

„Z které tuby?“ naléhal jsem opatrně. „Z té načaté?“

Zamžikal. „Víte, že už se nepamatuji? Při takovém nerváku …“

„Chápu. Nechal jste je pak nejspíš obě u sebe, že?“

„U sebe? …“ opakoval, jako by nerozuměl.

„V kuchyni totiž nejsou.“

Přestal se nechápavě dívat na mne a sklouzl očima k Petrovi. Vypadalo to skoro, jako by ty tuby chtěl objevit u něho. Kluk zavrtal ruce hloub do kapes domácí bundy a uhnul před nepříjemným pohledem, který ho nepouštěl z kleští.

„Nenechal jsem si v tvé bundě náhodou cigarety? Půjčil jsem si ji, když jsme přišli… Už ani nevím, kam co dávám.“

Petrovy prsty zajely do rohu kapsy. „Ne… Tady nic není.“

Zrak jeho otčíma nervózně těkal v úzké prostoře mezi stěnami pokojíku. Dotkl se poličky, zavadil o baťoh v jejím stínu na zemi. Vzpamatoval se a odvrátil oči ke svým kolenům.

Pokračoval v původní myšlence. „Tak to bylo s každým. Tenhle tady taky. Měl jsem s ním ty nejlepší úmysly. Vy přece Petra znáte léta. Copak nedovedu pochopit, že v jeho věku se cizí člověk těžko přijímá za nového tátu? Dost dlouho jsem měl trpělivost, nevnucoval jsem se mu. Nic mu nikdy nechybělo, na co pomyslel, to dostal. Teď vidím, že právě v tom byla nejspíš chyba.“

Začal se rozhorlovat. „Co byste řekl tomuhle? Vy znáte jeho vášeň pro motorismus. Slíbil jsem mu tedy — právě po tom jeho posledním kousku — motocykl s malou kubaturou. Jediná podmínka — větší snaha ve škole a lepší chování. Jaký byste hádal, že to mělo výsledek? Odpor. A ona?“ Ohlédl se k posteli. „Co cítil k ní, to už byla vyložená nenávist. Řekněte mi — co víc jsem ještě měl dělat?“

Podíval jsem se po očku k Petrovi. Klonil hlavu k zemi, i v tom stínu se dalo poznat, jak rudne.

„Ano,“ řekl jsem. Nenapadlo mě nic chytřejšího. „Tenhle věk, to je vždycky sakramentská potíž.“

Monotónní a unavený hlas pokračoval.

„Mám pro něho samozřejmě málo času. To dělá práce. A ty poměry teď v ústavě.“ Najednou vzhlédl k Petrovi útočně. „Nebo mě chce až do smrti trestat za to, že jsem se znovu oženil? Bude mi jednačtyřicet — měl jsem snad už zůstat sám?“

Petrova hlava teď byla úplně odvrácená do kouta. Byl bych se vsadil, že tam tajně pofňukává.

„Všechno mi v posledních letech jde nějak nakřivo. První žena nemocná. Druhá hysterka. Nebýt práce, která mě baví, a možnosti kariéry…“

Té asi nejvíc, napadlo mě. Zakašlal jsem. „Nejste v tom přece sám. Vemte třeba mou ženu. A jaká to kdysi byla ženská!“

Vystavil svůj potemnělý vášnivý obličej světlu lampičky.

„Snad. Ale je živá. Co já teď?“

„Je to tak,“ řekl jsem. A zase jsem se musel stydět za lacinou moudrost. Petr v koutku už nezakrytě posmrkával. Ovzduší začalo být špatně dýchatelné. Přesto jsem se nepokusil vytrhnout Kulhavého právě teď z jeho utkvělých myšlenek a odvést ho dolů. Dostal jsem vnuknutí. A vnuknutí já si vážím.

Mluvil jsem, jako bych nechtěl nic než ho trochu zabavit.

„Ale žít stejně musíte dál. Máte přece před sebou cíl. Jak to pokračuje s vaším jmenováním?“

„Kdoví, co z toho nakonec bude. Jestli se tohle roznese…“

„Kdo by vám mohl vytýkat, že vás potkalo neštěstí?“

„Lidi se chytají všeho.“

A teď jsem konečně mohl zapojit to vnuknutí. Snažil jsem se o co možná největší nenápadnost.

„Závistivci jsou přece všude. Máte tam taky přátele, ne? Tady pan inženýr Pavlásek, například …“

Opřel o mně pohled, mrkal, jako by přemýšlel, co vím nebo co se chci dozvědět.

„Pavlásek …“ opakoval.

„Víte, co mě dost udivilo?“ řekl jsem. „Snad není zrovna na místě to připomínat, ale ten váš výpad před chvílí proti němu — já vím, při vašem rozrušení — prostě, myslel jsem, že tak dobří přátelé… Když jste si ho sem už jednou pozval…“

Nechal mě koktat. Jeho utkvělý pohled přímo tlačil.

„Přátelé, ano… Pozval jsem ho, to je pravda.“

Konečně se to v něm hnuto směrem, který jsem potřeboval.

„Vidíte, teď jste mi připomněl…“ Zavadil letmo okem o klidnou, na vždycky nevšímavou tvář na posteli. „Pavláska k nám přivedla ona. Bývalý kolega z dřívějšího pracoviště. Schopný, tam prý se nemohl uplatnit. Schopný, to ano …“

Unikl mu náznak nejistého úsměvu.

„Rozhodně — teď si uvědomuju, jak cílevědomě ho fedrovala. Tlačila na mne, a jako sekretářka i na bývalého ředitele. Ano, Pavlásek dělal rychle kariéru … To bylo ono — správně, ta jeho ctižádost mi ho dělala sympatickým. Máme stejnou povahu, on taky se nenechá ničím odradit od jednou vytčeného cíle. Tím si získal mé sympatie …“

Vypadalo to skoro jako dialog s mrtvou. Za každou větou se vracel k jejím přivřeným očím, chvilku se na ně vždycky díval. Vyčítavě, napadlo mne.

„Nejsem zrovna společenský člověk, mám rád doma klid, ticho k práci… Ona zas pro společnost žila, byl to jakýsi lék pro její nervózu, zavedla návštěvy, Pavlásek byl u nás pečený vařený. I tohle pozvání byl její nápad…“

Zase se tak divně usmál. „Nebýt si jí tak jist, byl bych mohl žárlit. Byla hrozně chtivá obdivu…“

Cítil jsem, jak po mně sahá chlad. Z toho místa tady i ze všeho, co jsem za poslední hodinu vyslechl. Hodinu už? Pak jsem ale toho zlodějíčka nejspíš odsoudil k smrti. Teď už má setsakra malou naději. Vstal jsem nervózně. Jenže tu ještě zbývala poslední otázka.

„Slyšel jsem, že prý jste měli po příjezdu s Pavláskovými nějaké nedorozumění.“

Štětiny obočí se mu ostražitě zdvihly. „Nedorozumění?“ Teprve nyní jako by začal chápat, že naše řeči nebyly jenom rozhovor, ale i výslech.

„Tak nějak mi to Petr vylíčil.“

Viděl jsem, jak sebou chlapec polekaně trhl. Inženýr na chvíli ztuhl.

„Nesmysl,“ řekl po krátké pauze. Přelétl mou tvář lehkým dotykem očí, ve kterých už byl opět přídech cizoty. Chvíle porozumění končila. Byl jsem teď pro něho jen okrskář, policajt, šťoura.

„To se jich vůbec netýkalo.“ Uhnul zas ode mne k mrtvé. Teď ještě víc mi to připadalo jako výčitka, adresovaná jí. „Měli jsme před tím se Sylvou rozmíšku. Trochu nám oběma pokazila náladu.“

Položil jsem mu ruku na rameno. „Pojďte, tady by z toho bylo jen nastydnutí.“ Pohlédl jsem ke kamínkům. „Zapomněli jsme na vás s přídělem uhlí.“

Vrtěl umíněně hlavou. „Ne, dokud se s ní nerozloučím. Máme si ještě mnoho říci.“

Bylo mi čím dál nevolněji. Šoural jsem se ke kamínkům. „Mějte přece rozum.“

V papírové krabici pod popelníkem zůstaly jedna dvě lopatky uhlí. Ještě než jsem položil prst na porcelánovou hrušku u násypných dvířek, všiml jsem si, že páčka kouřového uzávěru je postavena na: otevřeno. Dívat se dovnitř už nemělo smysl. Otočil jsem se ke Kulhavému.

„Vy jste s tím něco dělal?“

Zas mu chvíli trvalo, než se probral k vědomí.

„Musel jsem přece přikládat, jinak bych tu zmrzl.“

„Škoda,“ řekl jsem.

Opáčil po mně. „Škoda?“

Na vteřinku se naše oči setkaly. „Říkal jsem přece, aby se s ničím nehýbalo.“

„Sám jste před chvilkou tvrdil, že je to tu o nastydnutí. Přiložit jsem musel a kouřit to nebylo možno nechat.“

Kýval jsem k tomu nespokojeně hlavou. Dostal mě a přitom mi ukázal, jaký jsem hlupák. To, co říkal, bylo naprosto rozumné, takové vysvětlení jsem musel přijmout. Zrovna tak je pravda, že uchovaly-li se vůbec na porcelánu hrušky něčí otisky, přikryl je teď svými. A ty jeho by měly v každém případě alibi…

Chviličku mě ta představa dráždila. Zrovna tak to ovšem mohla být vyložená hloupost. Vůbec — celá ta dosavadní kupa indicií, zdání a žalob mi začala v další vteřině připadat podezřelá. Kde mám jediný důkaz? Co když to všechno je jenom snůška nesmyslů? Výsledek nálad?

Klidně to tak mohlo být. Měl jsem chuť bouřit se sám proti sobě. Co s tím vším, jestli teď kvůli zbytečnému okolkování najdu venku další mrtvolu? Zvedal jsem se k odchodu.

S nesmírnou úlevou Petr otvíral dveře a nabízel mi rámě. Ještě na prahu jsem byl připraven k poslední výzvě, ale Kulhavý mě předešel. Doprovodil nás ke schůdkům, tam zůstal stát, díval se, jak sestupujeme.

„Dobře, přijdu za chvilku za vámi. Petře, prosím tě, podívej se mi zatím po cigaretách.“

V půli schůdků se Petr zastavil a přinutil tak i mě, abych zůstal stát. Ohlédl se zpátky. Ve světle, které sem šlo ze síně, měla jeho klukovská tvář výraz nesmírného soustředění.

„Ano — táto.“

Po obličeji Kulhavého jako by sjel blesk, ale ihned se vzpamatoval.

„Děkuji ti, Petře.“

Nedalo se proto poznat, jestli za ty cigarety nebo za toho tátu.

V

Pro tuhle jedinou chvíli jako by se tím slovem všechno vyčistilo. Nálada, ovzduší — dokonce i já jsem přestal potřebovat Petrovu pomoc. Noha teď byla jako z jednoho kusu, nateklá, v kotníku neohebná, ale zpevnělá.

I v kuchyni měli jakoby vyvětráno, napětí už trochu vyčichlé, manželé sice mezi sebou pořád udržovali mezeru, ale oba na stejné lavici. Z kachlíků opět sálalo teplo.

Na okamžik to zapůsobilo jako přechod do jiného světa, po tragické ponurosti tam nahoře. Oni to ovšem tak necítili, pro ně stín mrtvé obcházel i tady. Připomněl se mi tím zase důvod, který mě vlastně přiměl k téhle nesmyslné výpravě. Měla by se udělat čára i za tím. Ať mám čistý stůl.

Poslouchal jsem s netrpělivostí, jak vichřice ponenáhlu slábne. Dráždila mě ta pomalost, měli bychom už být do jednoho venku, udělat všechno, co se pro čisté svědomí vůbec udělat dá. Nedovedl jsem pochopit jejich netečnost. Oni si jednou odbyli své a teď už je podle nich věcí toho šílence, jestli na svou pitomost někde zajde.

Nejdřív ale bylo třeba vyřídit tu první věc.

„Teď už to jde,“ prohodil jsem přátelsky k Pavláskovi. „Ale když jsem ještě já putoval sem nahoru!… I vy v autě jste to museli cítit, jak se vám v tom větru řídilo? Jeli jste kudy — přes Trutnov? Nebo zkratkou?“

Petr už otvíral horlivá ústa, ale sklapl, když viděl, že se jeho nepřítel otráveně probírá z netečnosti.

„Ptáte se mě?“ Krátce přikývl. „Přes Trutnov.“

Jemu jsem nestál za další hovor. Pavlásková snad chtěla dodat dvě tři slova, ale taky se rozmyslela. Trutnov tedy. Dobře. Mluví-li pravdu, je rozhodnuto. Potvrdilo by se jen to, co jsem vlastně očekával už při odchodu z domova. Tak jako já se dnes zbytečně prošlo víc lidí.

Petr se uvelebil na židli, přitáhl si kytaru a stísněně se probíral ve strunách. Kluk zatracená, ani ho už nenapadlo, aby myslel na splnění slibu, který před malou chvilkou dal nevlastnímu otci.

Tak jsem tedy neuspěl, leda že by byl Pavlásek zalhal. Což by ovšem byla od něho pitomost, protože na jeho usvědčení z čehokoliv přece hladově číhá Petr …

Začaly se mi zajídat ty mé věčně profesionální pochyby. A okolky. Pustil jsem všechno k vodě a šel na ně s keserem.

„Panstvo, uznejte, že s tím něco udělat musíme. Já vím, to, že každý máte nějaký ten kousíček másla na hlavě, mi ještě nedává právo vyhánět vás do té sloty …“

Slyšeli jen první slova.

„Každý?“ začal Pavlásek výbojně. „Tak vy nemíníte dát pokoj se svým křivým osočováním? Poslouchejte, už toho bylo akorát! Podám na vás stížnost!“

Jako by tím křikem vyrazil zátku z pomyslné láhve, ve které bylo doteďka uzavřeno všechno napětí dnešního večera. Po místnosti se rozlily nezdravé výpary vzteku, podrážděnosti a záští.

„Co vy si na mne chcete ještě vymejšlet!“ rozlítila se jeho žena. „Vám musí stačit, co jsem vám už jednou řekla!“

Zmátli mě tak, že jsem přijal boj. „Musí? Těžko. Dokud mi například nedokážete, kolik těch zatracených barbitátů jste jí doopravdy dala. A to nedokážete, dokud se ty obaly nenajdou.“

Zbledla jako kupa sněhu za oknem. Samozřejmě, že mi okamžitě proletělo hlavou: jedině ze dvou možných důvodů. Buď jsem ji smrtelně urazil, nebo měla proč blednout. A na pořádně pocuchané nervy vypadala.

„Vy …“ Brejličky na nose se jí zachvěly. „Vy šťourale ohavnej! …“

„Ty své urážky budete těžko obhajovat!“ hrozil mi Pavlásek, i když se jí tím nijak nestavěl po bok. Taktik Petr jen mrkal z jednoho na druhého a držel se opatrně při zdi. Věděl dobře, oč vlastně jde, a dával pozor, aby se zbytečná neangažoval.

„Všechno bude,“ řekl jsem jí výhružně. „Jen žádné obavy, my dva si ještě popovídáme.“ Praštil jsem sebou na židli, rozšněroval botu a stáhl ji. „Račte mi sundat tu svou pitomou práci. Je to pouhý vymknutí, vy půldoktore. A já teď potřebuji chodit. No tak — umíte vůbec dát do pořádku vymknutý kotník?“

„Vy jste se dočista zbláznil,“ řekla potichu, čím dál bledší.

Proč ne, všem nám to už šlo na nervy, ten psí čas venku, ta atmosféra smrti, která se šířila z pokojíčku nahoře do všech koutů chalupy. Podlehl jsem tomu i já a rozeřval jsem se na ně jak policajt za starých dobrých časů.

„Nikoho z vás už se nebudu doprošovat! Ten vandrák možná chcípá pouhých pár kroků odtud a já už nesnesu pohled, jak to nijak neruší vaše trávení. Tak co — uděláte mi ten kotník, nebo s tím mám jít takhle?“

Místo na mne se podívala na Pavláska. Červenal a zelenal jak světla na křižovatce.

„Přeskočilo vám opravdu? Teď? Vždyť už je to přes hodinu! Ten chlap už musí být dávno za horama!“

„Nebo metr pod sněhem.“ Strhával jsem zuřivě obvaz. „Pojď sem, Petře. Chyť za to chodidlo!“

„Nastavovat krk pro nějakého lumpa?“ horlil Pavlásek. Couval spořádaně do obranných pozic.

Mě vypustila malá zdravotnice z vědomí, ale pokročila proti němu.

„Viď.“ A pak mu to prskla rovnou mezi oči. „Ty zbabělče.“

Najednou jí praskla v hlavě nějaká pojistka, za brejlemi se jí zablesklo.

„Ty fórovej hrdino! Panáku hadrovej, všechno vždycky jen hubou, ty bys sis tak šel pálit ty svý šlechtěný prstíčky pro něco, zač se neplatí! Mám tě už plný zuby, rozumíš? Plný zuby!“

Výlev zarazil Petrův rozběh ke mně. S ústy pootevřenými zůstal civět na Pavláska, který utrpěl fiasko při pokusu o ironický úsměv, opustil tu smutnou figuru a přešel vyvalenýma očima na paní Jarmilu. Hnala se právě ke dveřím kuchyně, přibouchla za sebou. Něco zaharašilo v síni, pak práskly venkovní dveře a hluk uletěl s novým zadutím větru.

Vstrčil jsem vztekle nohu zpátky do boty. A teď to tam může začít znovu. Nebylo by ostatně ani normální, aby takovýhle fukéř, co je jindy na dva dny, se dnes vybil během několika hodin. Ale co je normální v tom dnešním uřknutém večeru?

Pavlásek přemítal s pohledem nejdřív upřeným na mne, pak stejnou pozornost věnoval Petrovi.

„Do kůlny přece … Má klíč?“

Petr to popřel kategorickým zavrtěním hlavou.

„Pak tedy ale …“ uvažoval nejapně Pavlásek. Přestal řečnit, vteřinku ještě dumal, potom se přece jen vypravil do síně. Na obrátku byl zpátky s výrazem školáka, kterému vzali v šatně kabát.

„Její lyže jsou pryč!“

Vzteklý, jak jsem byl sám na sebe, namíchal jsem i pro něho koktejl ze samého jedu.

„Vám to došlo teprve teď?“

Tečku za nesmyslnou konverzací udělal venku vítr. Přinesl odněkud zdola útržek výkřiku, obalený svistem sněhu.

„ … Héééj!…“

Vyvolalo to dojem volání na rozloučenou. Poryv vichřice také odnášel výkřik někam do černé nejistoty. Vteřinu po něm jsem začal přemýšlet, co by její teatrální útěk mohl znamenat. Za prvé pouhé rozhořčení, snahu trumfnout ostudného manžela. Taky to ale mohl být pokus, položit z nějakých, jen jí známých důvodů, větší vzdálenost mezi ni a mne …

Pro mne v každém případě fiasko jako dům. Když jsem si uvědomil, že můj krásně a ušlechtile pojatý plán hromadné výpravy se scvrkl na tenhle paskvil, bylo mi nanic. Jako každý normální člověk jsem hledal vinu především u těch druhých. Nejdřív jsem si smlsl na Pavláskovi.

„Není vám hanba, člověče? Nebo by se vám snad hodilo takhle se jí zbavit? Jak koukám, tak byste byl skoro talent na Modrovousa.“

Samozřejmě, že jsem to trochu přehnal, ale člověk se těžko kontroluje, když má před sebou samečky Pavláskova typu. Taky že si na mne vyšlápl, jenže krok před mou židlí zůstal raději moudře stát.

„Vy asi nejste schopen uvědomit si, kam až zacházíte. Víte vy, co všechno jste si už dnes dovolil mi říct?“

Vyhnal jsem to až na ostří.

„Můžu vám klidně udělat soupis. Ale lepší bude ještě chvilku počkat. Třeba zatím něco přibude.“

„Jedno je potřebí udělat hned!“ řádil. „Definitivně přestat s tím křivým obviňováním a pitomými náznaky. Na vašem místě bych si tu vaši vtipnost nechal honem zajít!“

Petr asistoval s němou nenávistí. K tomu, aby se otevřeně postavil na mou stranu, neměl čeho se chytit. Taky bych ho vyprovodil, získal si u mne skoro stejný vroubek jako Pavlásek.

„Křivé podezírání?“ odfrkl jsem znechuceně. „Člověče, máte vy vůbec nějakou fantazii? Zkuste si jen představit, že se vás někdo ráno — a to už nebudu já — začne vyptávat, o čem jste si to vyprávěli tady, v téhle místnosti, když jste tu s paní Kulhavou zůstali o samotě?“

„Ano!“ vmísil se vítězně Petr.

„Ticho buď! Nebo — proč jste se tak horlivě nabídl odnést nahoru její čaj a proč jste tam zůstával tak dlouho, až za vámi její manžel musel poslat Petra? A nevíte náhodou něco o tom, kam se poděla druhá tuba s pentobarbitalem?“

Zášť Petra přemohla. Vrtěl se vzrušením, nadskakoval na židli, vybuchl jak přetopený kotel.

„To je ono! Jenom stál a potřepával sklenicí. Třeba musel počkat, než se to rozpustí. A jak ona se potom ošklíbala!…“

Ohlédl jsem se varovně po něm. Smrskl se do klubíčka, ale v očích mu žhavěla neukojená pomstychtivost. Pavlásek kvetl jak mák na poli. Než se sebral k odpovědi, dal jsem mu ránu z milosti.

„A konečně — i jiným než mně muselo být divné, proč jste nešel s námi všemi hned nahoru, když Petr přiběhl se zprávou o smrti, a co jste tady dole tak dlouho dělal …“

„Protože chtěl vymazat…“

„Kluku! Jestli mi ještě jednou skočíš do řeči…“

Teď už Petra vůbec nebylo vidět. Ale ani jeho zásahy neposkytly Pavláskovi čas, aby důkladněji zformoval svou obranu.

„Co je na tom — nesnáším prostě pohled na takové věci…“ Vzpamatovával se. „A to ostatní, s čím jste na mne vyrukoval, ten pentobarbital — to je prostě pitomost.“

„Doufejme,“ řekl jsem. Hezky odměřeně. „Protože tak a jinak pitomé otázky se určitě vyskytnou, jestli k nim dá pitva podnět.“

S menším zpožděním se jeho žluč začala dostávat do oběhu.

„U mne je zločinem, že jsem jí nesl čaj, protože její vlastní muž se s ní nemohl zdržovat, měl přednější práci — ošetřovat chlapa, který se mu vloupal do chalupy. To vám asi uniklo, co? Mít víc ohledů k zlodějovi, než k vlastní ženě?“

„Být vámi,“ řekl jsem s chladem, „nechal bych na hlavě. Neuniklo mi zato, že v tuhle chvíli se zase vaše choť motá sama v sněhový bouři, a vy si tu konverzujete u kamen.“

Poprvé za ten večer jsem ho uslyšel mluvit vulgárně.

„Co, hergot, ode mne chcete, s takovou hysterkou? Měl jsem si kleknout a prosit ji, aby nechodila? Aspoň teď vidí, káča, kdo měl pravdu.“

Přesto však, i když s malou ochotou, šel do sebe. Vytáhl zip bundy až k bradě, sebral rukavice a vypadl do síně. Harašil tam s lyžemi, čekali jsme s Petrem na klapnutí venkovních dveří. Kamna slabě dýchala a do ztichlé chalupy se opět nastěhovaly přízraky. Nepotřeboval jsem moc, abych se začal přesvědčovat, že nahoře na půdě zase něco vrzlo. Jako by tam někdo stál u schodů a se zatajeným dechem poslouchal, co se dole děje.

Mrkl jsem na sklíčko hodinek. Malá ručička už nechala za sebou jedenáctku, ale do půlnoci, hodiny duchů, ještě hodně zbývalo.

„A teď ty,“ řekl jsem Petrovi mstivě.

„Prosím?“ otázal se nečekaně spisovně i vychovaně.

Zdvihl jsem hlavu ke stropu. „Jsou jen tři možnosti. Smrt přirozená, přivoděná úmyslně, nebo neštěstí či nešťastná náhoda. Pro třetí případ přicházíš v úvahu ty.“

„Ježíši, pane Dykast,“ kvikl zoufale. „Já myslel, že už mi věříte!“

Co se víry týče, měl jsem chuť uvěřit, že vidím v jeho očích nefalšovaný strach. Tohle už opravdu chtělo přizvat ke spolupráci duchy. Pavlásková, Pavlásek, Petr …

Nastavil jsem ucho směrem k prostorám půdy. Přízrak se musel stáhnout. Odtamtud šlo zase jen ticho, pravidelně rušené dutím větru. A jako prve se nad dunami sypkého sněhu rozletělo volání, tentokrát basové a silnější.

„Jarčo! Jarmilóóóóó! … Neblázni!“

Křik mi probudil něco v hlavě. Začal jsem pohlížet na své snahy o záchrannou výpravu trochu chladnějšíma očima. Buď ten chlapík v tom bílém víření někde uvízl, a pak ho sotva najdeme živého. Anebo se mu to povedlo a v tom případě není třeba si s ním dělat hlavu, ráno ho už někdo vyšťárá.

Mnohem důležitější mi teď připadalo vědět, proč doopravdy podnikl rak nesmyslný bláznivý útěk.

Z toho maximálně mohlo vzejít jen bolení hlavy. Nakonec i já budu žebrat o jeden barbitálek u paní zdravotnice. Jenže by se napřed musely najít.

A byl jsem zpátky u první teorie ze své bohaté sbírky. Ženská nenávist a ženská mstivá žárlivost… Proč ne, vypadalo to dostatečně svůdně. Řekla přece sama — už druhý měsíc po svatbě.

A magnetofonový záznam o Pavláskově hrozbě, pokud si ji Petr nevycucal z palce? A Petrovo doznání, že si hrál s kamny? …

Muselo tohle potrefit právě mne? Kdybych byl večer rozumně zůstal sedět u televize, vyhrálo by si s tím ráno nějaké eso z okresu. Proč mi nestačí k obživě to, s čím se spokojí každý jiný rozumný okrskář? Vyhazovat v sobotu večer opilé výtržníky z hospody a v týdnu provádět vzrušující šetření o hospodářských deliktech ve státním statku nebo ve fabrice.

Divné taky bylo, že jsem se nemohl zbavit nervózního pocitu maření času. Jako by každou minutou, která planě utekla, bylo něco ohroženo. Jako by mi už měla vypršet nějaká lhůta a já jsem pořád ještě v začátcích. Tohle jsem naposled zažil snad ve škole, když hodina písemky končila a já měl v sešitu pořád jen tu první řádku.

Dolehlo to na mne trochu tvrdě. Měl bych — jak se u okrskáře předpokládá — provést jen první předběžná zjištění a zajistit všechno pro pozdější vyšetřování. A víc se do ničeho neplést. Jenže já bych taky rád jednou slízal med sám.

Petr vedle mne tiše klimbal, neodvážil se ani pípnutím rušit mé úvahy. Po deseti minutách se za oknem ozval svist lyží. Inženýr Pavlásek vjel do pruhu světla, vrženého žárovkou. Už za sklem vypadal zdrchaně, hotový trosečník z arktické výpravy, jako by už svým vyčerpaným vzhledem chtěl dokázat nesmírnou obětavost a hlavně nesmyslnost mého nápadu se zachraňováním zloděje.

Zadupal v síni, setřepal sníh, vstoupil s fialovým nosem a bezkrevnými rty. Třel si rukavicí zbělalou kůži na lícních kostech.

„Co jsem říkal?“ Oddychoval jako lokomotiva. „Hotový nesmysl se o něco pokoušet.“

Nereagoval jsem. Petr se posadil rovně a rozevřel do široka oči. Bylo znát, že Pavlásek je trochu vykulený. Aby ne, muselo zahýbat jeho suverenitou, když po zlodějovi teď zmizela i jeho vlastní žena.

„Paní jste nenašel?“ zeptal jsem se konečně s geniální zbytečností.

Poctil mě pohledem, jako bych právě sletěl s měsíce. „Ta ženská je blázen. Snad se pustila až někam dolů.“

„Slyšet vás přece bylo po celém kopci.“

„Hlasivky jsem si mohl strhat!“

„To nic, však ona se přihlásí.“

Vypadal, že víc než obava o ni ho trápilo, že se vzdálila z dosahu jeho kontroly. Tenhle nápad mi stačil, abych se rozhodl jednat. Někde okolo nich dvou leželo možné vysvětlení. Vyzul jsem se podruhé a natáhl k němu bolavou nohu.

„Určitě jste už měl v ruce vymknutý kotník. Když ne jako manžel zdravotnice, tak aspoň jako lyžař.“

S odmítavou tváří se opřel o kachlíky kamen. „Co je vám zase?“

Strhl jsem obinadlo. „Zkuste mi to vrátit zpátky.“

„Jdete mi na nervy,“ řekl. „Seďte klidně.“

„Vím přece, co povídám. Chcete si vzít na svědomí, že to požádám Petra?“

Kluk dostal strach, že bych to mohl vážně udělat. Minutu jsme s Pavláskem zuřivě diskutovali, pak podlehl a pomstychtivě popadl mé chodidlo. Trochu si zchladil žáhu, v kotníku luplo, na vteřinu jsem musel přivřít oči, ale hned bylo všechno v pořádku.

„Vidíte. I mistr tesař se utne, natož vaše paní.“

Dělal dojem, že nájezdy proti jeho ženě jsou mu šumafuk. Uvidíme, chlapče. Vklouzl jsem v ponožce do boty, utáhl šněrování, zkusil se projít. Fungovalo to nádherně, i když s nějakým tím pajdáním.

„No — a teď vám ji za odměnu přivedu. Půjčíte mi svou baterku?“

Pár vteřin civěl jako zaskočený, pak zavrtěl hlavou s pochybnostmi o mém zdravém rozumu. Ve strachu, že tu má s Pavláskem zůstat sám, Petr snaživě povyskočil, „já jdu s vámi.“

„Omyl, chlapče, od tebe potřebuju lyže. Pan inženýr je unaven, mohl by usnout. Ty snad ještě vydržíš?“

Skočil na to a urazil se. „Copak jsem prvně dýl vzhůru?“

„Právě proto. Tak se tu trošku porozhlížej a poslouchej, kde se co šustne. Každej podivnej, nenáležitej zvuk. Rozumíš? Za chvilku jsem zpátky.“

Šlo mi to jakž takž, jenže počasí bylo opravdu ohavné. Kožíšek upnutý, beranici přes uši, a přesto jsem se cítil snad ještě hůř, než když jsem si před půldruhou hodinou kousek níž udělal ten kotník. Zlodějův útěk tím dostával čím dál definitivnější vyznění.

Sjížděl jsem po tom hrbatém, přefoukaném terénu opatrně stranou. Jedna z možností byla právě tady, víc napravo, směrem k Mrklasovi. Bouře se sice z největší části přehnala, ale nechala po sobě přesypy zmrzlého sněhu, udusávané nárazy větru. Pod některými z nich by zloděj mohl ležet.

Světlo baterky skákalo po tyčích, označujících zavátou cestu. Věděl jsem tu o hustém vysokém křoví na mezi, kde by člověk, který nechce být spatřen, se v závětří mohl na čas ukrýt.

Vyšlo mi to do puntíku. Byla právě na zpáteční cestě od tohoto křoviska, když světlo baterky na ni narazilo. Zůstala otráveně stát v světelném terči, vyčerpaná do krajnosti, zmrzlá na kost, ale pořád pekelně umíněná.

„Tak dost trucu,“ hulákal jsem na ni. „Já nejsem váš manžel.“

Zřetelně ji to udivilo. Když mě poznala, pokusila se o svou starou jedovatost.

„Na tohle ale sakramentsky doplatíte.“

„Vy spíš, jestli si honem nepospíšíte ke kamnům!“

Poskytovala dost smutný obraz. Hotova s dechem i se silami, stála schouleně proti větru a neměla už nic než tu svou paličatost. Dojel jsem k ní a postavil se tak, aby byla v závětří. Oddychovala za dva, šilhala toužebně k zářícímu majáku okna. Nebylo k němu daleko, ale do kopce a proti větru nás ještě čekala pěkná fuška.

Využil jsem chvilky oddechu k bezohlednému postupu za cílem.

„Věřila byste, že mi nechce jít z hlavy, co jste mi prve řekla o svém muži — nevěrný už druhý měsíc po svatbě? A co když se to jen domýšlíte?“

Prokoukla mě hned, ale kupodivu se nevzpírala.

„To jsou mi ale finty! Vy zkrátka kvůli tomu dneska neusnete, co?“

„Rozumějte,“ spěchal jsem se očistit, „nechci vám lézt do soukromí…“

„Ale zvědavostí se jen třesete, ne?“

Mávla tyčkou a vydala se na cestu. S kopce a s větrem v zádech se mi to prve jelo, teď zpátky jsem se nedivil, že ona je načisto na hromadě. Křižovali jsme svah, už na první otočce se musela zastavit. Lapala chvíli po dechu.

„To přece znáte, ty prastarý historky o novomanželkách, jak chtěly svý mužíčky překvapit láskyplným úklidem jejich věcí. Já jsem to udělala s jeho stolem a v šuplíku jsem našla fotografii, na který byl s nějakou blondýnou v postoji, řekněme, důvěrným.“

Odmlčela se, jako by rozvažovala, jestli mě má zasvěcovat dál.

„Dokonce bylo na tý fotce i datum, akorát šest měsíců před svatbou. Překvapení teda spíš na mý straně. No — co bylo, bylo, řekla jsem si. Do minulosti novomanželů manželkám nic není. Tu blondýnu jsem pak po svatbě identifikovala jako čerstvou choť inženýra Kulhavého.“

„Stačí,“ řekl jsem. „Pojďte, ať už jsme v teple.“

Rozdělila si síly stejnoměrně na pochod i vyprávění. Pomalu na každý krok jedno slovo.

„Víte nejlíp, že v životě se nic neobejde bez náhody. Za měsíc potom se mi náhodou šiklo prohodit si ve špitále službu. Utíkala jsem domů a cestou jsem narazila na svýho chotě, jak si důvěrně vede tu z tý fotky. Byl z toho trapas, samozřejmě, ale můj je na vysvětlování kádr, to jste už dnes zažil. Doma mi věc vylíčil tak, že jde čistě o společenskej styk, ona je bývalá kolegyně a její muž je nějaký větší zvíře v jednom výzkumáku. Tam že by se rád dostal a ona mu k tomu slibuje protekci.“

Historie, jakých opravdu koupíte na každém rohu tucet za krejcar. Razil jsem cestu, ona se ploužila za mnou. Pokoj si už nedala, jednou puštěný flašinet se jí točil dál. Napínal jsem uši, abych ty větrem přerývané výlevy zachytil.

„A další náhoda. Já měla v tý době na extenzích jednoho vašeho skoro kolegu. Od kriminálky. Za dobrý ošetřování mi slíbil, že se mi po tom mým vydařeným choti ve volný chvíli podívá. Vyslídil dost.“

„Šetřte dechem,“ nabádal jsem ji. „Další až v chalupě.“

„Před celým plénem, ne?“ vykřikovala mi do zad. „Špatně mě znáte. Chtěl jste to slyšet, tak poslouchejte.“

Došlo mi konečně, že tahle zklamaná panička mi nepodává informace, za to bych jí určitě nestál, zvlášť v takhle nemožném prostředí. Přišlo to prostě na ni, potřebovala se ze svého manželského nezdaru vypovídat, padni komu padni. Vypláchnout si trochu mysl od usazenin té životní sladkosti.

„Rozešli se, protože si ona z vypočítavosti vzala Kulhavého, a on z dišperace zase mě. A sčuchli se znova, docela krátce po její svatbě — protože, jak známo, dobrý bydlo pálí. Krátce, v posledních dnech jsem začala mít všeho dost. Všech těch jeho schůzí, přesčasů, nočního bádání. A když mi předevčírem přišel s pozváním na chatu Kulhavých, že se tam má dohadovat s ním o svý šanci stát se jeho zástupcem, až Kulhavý udělá toho ředitele, důkladně jsem ho převezla. Počítal, že jako při podobných příležitostech za sebe zdvořile podekuju. Ale já jsem si to rozmyslela a jela jsem. Víte proč?“

Oddychla si, jako by se právě zbavila bůhvíjaké tíhy.

„Abych tady do toho před oběma konečně šlápla, usvědčila je, hodila mu takový manželství pod nohy a jim to udělala pohodlnější.“

Nezdržel jsem se. „A on — Kulhavý? Na toho jste ve svým programu nemyslela?“

Zůstala stát, námahou roztřesená jako osika.

„Život si má každý řídit jen svůj vlastní. Fušovat do cizích se nedoporučuje.“ Opřela se o obě hole. „Ostatně tomu ze všeho nejvíc zřejmě leží na srdci jeho kariéra. Láska? Tu má určitě zapsanou až v druhým pořadí.“

„Víte to tak jistě?“

Občas se mi povede šlápnout do něčeho jak slon do porcelánu. Otočil jsem se k ní, aby mě líp slyšela.

„Tak tedy, ta vaše — řekněme nechuť — k paní Kulhavé…“

Vytrhla vztekle hůl z prašanu.

„Mě dovedla až k tomu, že jsem svou sokyni otrávila čtyřmi pentobarbitaly, chcete říct?“ Křivě se zasmála, vydala se na poslední úsek cesty. „A proto jsem vám to asi teď všechno vysypala, ne?“

Čas se hnal k půlnoci. Vzpomněl jsem si na pitomu zloděje a nálada mě zas přešla. Stačilo představit si, jak někde leží, tuhý, vysoko přikrytý bělostnou duchnou. Zkoušel jsem přesvědčit se, že se mu to opravdu povedlo, že ho ráno najdu zabásnutého u Mrklase, hlídaného nepřekročitelnými baštami sněhu. Ten si pak bude nějak vážit erárního ubytování v lapáku!

S naším návratem ovzduší v kuchyni zase zhoustlo. Pavlásková sebou hodila na lavici u kamen. Vyčerpaně, ale nepokořeně. Její muž poodsedl, začal rozdělovat podezíravé pohledy mezi ni a mne.

„Všechno v rychtyku,“ hlásil Petr.

Pavlásek nerudně zavrčel. „Co by taky mělo nebýt.“

Kluk znervózněl, začal se probírat strunama. Náhle hlubší zabrumlání jeho kytary přivedlo Pavláskovou zase k sobě.

„Hoď tam něco, Péťo. Ať mi to zdvihne morálku. Ale piánko, žádnou opičárnu, aby to pasovalo k náladě.“

Protože byl už ode mne tolikrát zpražen, vyžádal si napřed očima souhlas. Zamrkal jsem povzbudivě, natáhl si nohu s bolavým kotníkem a přál si, aby se už začalo rozednívat. Denní světlo snad ten protivný stav neklidu a čekání zažene.

Chlapec se zatvářil jako světový virtuos. Podíval se s vášnivým zaujetím na hmatník svého nástroje, zapre-ludoval, pak si vybral a tlumeně rozhodil první akordy.

Měl vždycky pěkný hlásek a teď v pubertě si k němu pořídil mužnější podbarvení.

„You are my destiny …“

Začal s tou svou angličtinou v přehnaně profesionálním stylu. Viděl jsem paní Jarmilu, jak za brejlemi přivírá oči. Snad, aby si zvýšila požitek z mladického tenorku.

Zpěvák sotva dokončil první verš, když rozčilený bas pokryl zvuk strun i jeho hlasu.

„Kluku zatracená! Copak tohle se sem teď hodí?“

Petr vylekaně přestal. Otočil jsem se s nevolí k rušiteli.

„Co se děje?“

I paní Jarmila si kupodivu chtěla přisadit, ale z obavy, aby to nevypadalo, že souhlasí se svým mužem, stiskla jenom rty. Uznal jsem, že mají nakonec pravdu, nejvhodnější výběr to tedy nebyl. Ale říct se to každopádně dalo jinak.

„Kluk zatracená? …“ opakoval si Petr, s očima obrácenýma jakoby do sebe.

„Ještě se uraž!“ soptil Pavlásek. Začal si stěžovat nám dvěma. „Stropem to klidně může být slyšet až nahoře. Co si potom on o nás pomyslí? Sedí u mrtvé a my si tu koncertujeme!“

Nejhůř musí být člověku, když má dát za pravdu lidem, co mu lezou z krku. Dovedl jsem si představit Petrovy pocity.

„Kluk zatracená…“ opakoval. „Ježíši!“ vyletěl náhle, oči na vypadnutí. „To se ví — on!“

„Co tě bere?“ promluvila konečně i Pavlásková.

„Copak tomu nerozumíte?“ šílel Petr. Chytil se za hlavu. „Co jsem to za kořena? Jak vy byste mohla rozumět!“

Hodil kytaru do krámů na stolku a postavil se proti nám.

„Chtěl jsem se mu pomstít, jo?“ Teď se díval do obličeje jenom mně, jedinému, kdo mohl rozumět. „Jak jsem si pouštěl tu muziku z magneťáku prvně, tak tam taky bylo: Kluk zatracená! Nemoh si to zastavit sám?“ Ukázal rozčileně na Pavláska. „To říkal on! A pak mi zhas tranzistorák!“

Pochopení začalo Pavláskovi pumpovat krev do tváří. Jarmiliny brejle se pustily Petrovy natažené ruky a točily se dál směrem, kterým ta ruka ukazovala. Jestli jsem si uchoval jen stín pochybností o klukově historce, byl teď Pavláskovým obličejem definitivně smazán. To bylo totální doznání.

„A všecko, co si spolu říkali, jo, se natočilo a já pak dostal nápad pomstít se kandidátovi za to, jakej na mne je, tak jsem mu to přihrál, jak jsme vás šli hledat, a nechal jsem ten verk, aby zatím hrál tu počáteční muziku, než jsem výpad, jo, a on tu zůstal s tím zlodějem sám. Ale už v síni jsem slyšel křik: Kluk zatracená, nemoh si to zavřít! A pak se udělalo ticho, ale já idiot nepochopil, že to je normálně ticho, co bylo v magneťáku po křiku tady toho, protože zrovna v týhle větě měl hlas tak děsně podobnej kandidátovýmu. No a tak jsem myslel, že to fakticky zastavil kandidát, a vybod jsem se na to.“

Teď jsme fixovali zdeptaného Pavláska všichni tři. Petr měl pravdu. Po jeho odhalení se i mně zdálo, že Pavláskův hlas se v té větě před chvilkou silně přibližoval Kulhavého mužnému basu. Potřásl jsem nad Petrem hlavou — takovýhle tedy jsi, kloučku! Mstít se tím, že otevře oči postiženému.

„Hezké,“ řekl jsem. „Moc hezké. A co z toho?“

Z Petrových očí se udělala dvě veliká nechápavá kola. „No — že to vymazal on, přece, kandidát!“

„To bych já na jeho místě udělal taky. Aby žádný mstivý a beztaktní kluk už nemohl dál hauzírovat se soukromím dospělých lidí.“

„Ale pane Holmes — pane Dykast…“

Zakoktal se, přišel o poslední zbytek jistoty, ustoupil o krok, narazil pozpátku na svou židli a spadl na ni. Nedopřál jsem mu tu zdrcenou polohu hříšníka nadlouho.

„Koukej se raději zvednout a zavolat ho. Nemůže tam přece zůstat celou noc.“

Jako trestanec, právě odsouzený k nuceným pracím, se Petr stavěl zase na nohy. Nerad, strašně nerad, ale k protestu už neměl dost kuráže. Šoural se nahrble ke dveřím do síně, u kliky se zastavil, jako by očekával milost v posledním okamžiku.

Nebylo v plánu mu ji dát. Rozevřel tedy dveře, nechal je schválně dokořán, snad to měla být tak trochu pomsta, snad se bál čelit tomu sám. Ale na prvním schodě se zastavil, poslední procento odvahy mu došlo.

„Pitomec,“ sykl Pavlásek. „Musí sem kvůli jeho pohodlnosti z té ledárny táhnout?“

Bylo jasně slyšet, jak na půdě vrzly dveře pokojíčku, ale nikdo nevyšel. Petr vydychoval oblaka páry, díval se vzhůru, pak se zoufale otočil ke mně jako o přispění.

Nevědět, že se to absolutně nehodí k té atmosféře nahoře, byl bych se jeho výrazu musel smát. Kluk se zuby nehty bránil, aby nemusel vykřiknout ta čtyři písmena: táto. Slůvko, které se mu povedlo dát dohromady jen jednou a — jak to teď vypadalo — asi naposledy. Slitoval jsem se nad ním. „Inženýre! Slyšíte mě?“

„Už jdu,“ řekl hluboký, ušlechtile znějící bas. Pak se konečně ozvaly kroky na prknech a zapraskaly schody. Petr se otočil a zbaběle ustoupil zpátky do kuchyně.

Teprve když se jeho otčím objevil v síni, začal jsem si jasněji uvědomovat, co by klukovo odhalení mohlo znamenat. Ale na konkrétnější závěr nebyl čas.

VI

Na rodinné drama se snášela mlha pořád hustší. Další jednání začínalo tichem. Kulhavý vstoupil za Petrem, teprve tady si uvědomil, že je mu zima. V plném světle bylo znát, jak je bledý a pomuchlaný. Zachvěl se u prahu, točil se od kredence k nevlastnímu synovi, ale jeho snad ani neviděl, hleděl jakoby skrze tu jeho pošpiněnou bundu.

Snažil jsem se využít darované chvilky ticha a přeskupit honem svůj dezorganizovaný mozek k útoku na jiný cíl. Viléme, říkal jsem si, tak se už jednou pro něco rozhodni. Ale nedokázal jsem s tou novou Petrovou senzací hnout. Snad by se to ani od obyčejného venkovského okrskáře nemělo chtít.

Asi na mne až teď přišla únava z té druhé stoupačky. Mrzel jsem se na manžele Pavláskovy. Proč se nedovedou o svého hostitele starat, když už to nedokážu já? Čekal jsem, kdo první z nás protrhne trapné ticho. Musel to udělat sám Kulhavý.

„Ty cigarety?“ vyhrkl, jako by si právě vzpomněl. „Našels?“

„Ne,“ řekl Petr podlaze u svých nohou. Aspoň kdyby přiznal, že je vůbec nehledal!

Pavláskovou to konečně vysvobodilo z očarování. Beze slova napřáhla ruku s krabičkou. Poděkoval, připálil si od ní a zatáhl s výrazem nesmírné úlevy. Clonou kouře těkal nenápadnými pohledy kolem dokola po místnosti, jako by něco hledal nebo si na něco vzpomínal. Rozdíl mezi předešlým rozhovorem nahoře s dusným mlčením tady bil do očí. Napadlo mě — tuší snad, že už víme o tom magnetofonu?

„Nechcete se napít?“ nabídl jsem mu.

„Ne, děkuji.“ Přestal vrtět hlavou. „A nebo…“

Něco se mi začalo v mozku hýbat. V době, kdy to magnetofonové odhalení poslouchal, byla jeho žena možná ještě naživu …

Pavlásková nakoukla do hrnce na čaj. „Tak tam ale budu muset přilít.“

Najednou obrátil na čtyráku. „Ne, neobtěžujte se. Rozmyslel jsem si to. Půjdu zas nahoru. Tam si uvařím.“

„Nesmysl,“ řekl jsem. Neuvědomil jsem si, že se ten výraz dobře nehodí, jak to povídal nahoře? Nebýt si jí tak jist, byl bych mohl žárlit… Byla hrozně chtivá obdivu …

„Zůstanete tady s námi, vždyť vás to ničí.“

Inženýrův kouřem zamlžený pohled opět jako náhodou zabloudil k třetímu z manželského trojúhelníku. Viděl jsem, jak Pavláskův obličej tuctového krasavce rudne. Nemohl tomu zabránit a nemohl otočit hlavu jinam.

„Nevydržel bych tu,“ říkal zvolna Kulhavý. „Tam jsem klidnější.“

Kývl jsem Pavláskové. „Jen klidně na ten čaj postavte. Když nejí, musí aspoň pít.“

Pořád jsem se snažil vmyslit se do jeho kůže ve chvíli zdrcujícího objevu. Má hlavu plnou toho jasného důkazu o nevěře své ženy — a místo, aby letěl na ni, klidně ošetřuje dál bláznivku zloděje. Je něco takového možné? Anebo si počká, až jsou všichni v bezpečné vzdálenosti — a teprve pak si to jde s ní vyřídit?

Jako by mi viděl do hlavy, Kulhavý se neklidně hnul.

„Ba ne. Díky za snahu, myslel jsem, že se tu z toho spíš proberu, ale vidím, že na mne zas všechno padá. Půjdu zas.“

„Počkejte,“ chytal jsem ho. „Potřebuju se vás ještě na něco zeptat.“

Ale na co, na co honem … Vyháněl jsem myšlenky ze všech skrytých koutů hlavy, ani jediná nechtěla ven, na světlo. Jen jedno bylo naprosto jisté, něco bych se opravdu potřeboval dozvědět. Jenže se mi to zaboha nechtělo vybavit.

„Teď mi napadá — Petr jel s vámi nebo ve voze inženýra Pavláska?“

A on po tom pitomém nápadu kupodivu strnul a okamžitě zaujal obranné postavení. Udělalo se mi málem horko. Že bych byl pouhým plácnutím z nouze na něco narazil?

„S námi, přirozeně,“ řekl číhavě. „To jste se ale přece dávno mohl dozvědět přímo od něho. Nač — je to nějak důležité?“

„Ne,“ plaval jsem v nejistých vodách. „Má to jen vzdálenou souvislost.“

A zas mě to zahnalo na nebezpečnou hloubku. Zeptá se jakou, a utopí mě v ní. Hleděl se sevřenými rty na mé duševní přešlapování. Čekal jsem jeho otázku a cítil jsem, že bych se pak už z proudu nevyhrabal. Nezbude než opakovat, z čeho mě už prve vyvedl Pavlásek, a udělat si před ním kšandu.

„Vpředu?“ nadhodil jsem čistě ze zoufalství.

Div nade mnou nezakroutil hlavou. „Tam přece vždycky seděla moje žena.“

„Ovšem.“ Cítil jsem se dost bídně, jako ten největší pitomec, jaký si kdy troufl navléknout uniformu VB. Doufal jsem už jenom v pomoc shůry v nouzi nejvyšší. Tu někdy potřebují i chytřejší lidí.

Takže když mě to konečně osvítilo, nevěděl jsem zase, kam to povede a co se tím získá, ale bylo mi aspoň jasné, že je to poslední stéblo, kterého se ještě mohu chytit.

„Poslyšte, ona umí — promiňte — uměla řídit?“

Povolené rysy kolem úst mu začaly tvrdnout.

„Ano,“ řekl za chvíli a ne zrovna ochotně. „Ale na takovéhle túře vždycky řídím já.“

„Mhm.“ Hnal jsem své myšlenky tryskem, zuřivě, bez soucitu. „Než jste se dostali k Trutnovu, stavěli jste někde?“

Ztuhl. Neměl už jediné slovo a ve mně začal bít zvon na poplach — pozor, něco se blíží!

Zasloužil se o to Petr, ten klackovitý němý trucant, který najednou nedokázal zůstat tiše.

„K Trutnovu? My přece nejezdíme přes Trutnov. Nikdy.“

Teď mi znělo v uších těch zvonů nejmíň deset. S němou výzvou jsem se otočil na Pavláska. Nechtělo se mu do toho, rudl, ale pak si to jednou větou odbyl.

„Přes Trutnov jsme jeli jen my dva s Jarmilou, protože jsem zabloudil.“

Petr to dotvrdil. „My vždycky zkratkou přes Slemeno a Mladý Buky.“

Zvonění rázem ustalo. Slemeno! A je to tu.

I tak se přede mne ještě postaví kupa všelijakých záhad, ale to hlavní se už jasnilo — přece jen ta má cesta sem nebyla zbytečná. Slemeno …

Kulhavého zrýhované tváře se šedavě propadaly. Spaloval Petra svýma podkrouženýma očima. Mlčel. Nepustil jsem už chlapce z rukou.

„Slemeno? … A jak to — proč jste se rozdělili?“

K smrti otrávený Pavlásek se chystal k vysvětlování, ale pak to ještě rád nechal Petrovi.

„Před náma byla náhodou úplně stejná oktávie jako naše, jo, a jak jsme to řízli k tomu Slemenu, tak on — tady pan Pavlásek — si nás nevšim a jel normálně dál za tou první, na Trutnov.“

Záhady se rozplývaly rychleji než březnový sníh. Jen ta poslední zbývala, ta největší.

„A řídil — kdo?“

„No,“ polkl Petr. Nesnáz s označením vyřešily jeho oči, poslal je rozpačitě ke Kulhavému.

Ano, tady o to se to rozbíjelo. Chvěl jsem se nedočkavým napětím. Nedostanu se přes ten zátaras?

Kulhavý náhle vzdal partii. Spustil se na židli, lokty opřené o kolena, hlavu v dlaních.

„Až do zastávky v hostinci já. Potom si vynutila, abych jí to na chvilku půjčil. Neviděl jsem ji rád u volantu, nikdy jsem o to nestál. Byla vždycky nervózní. A dnes ještě to počasí k tomu …“

Finále se blížilo. Krotil jsem své vzrušení. Úspěch skoro v poslední chvíli. A jenom jako na pozadí jsem si udržoval myšlenku, že to je na účet známých lidí, takřka přátel. Což ovšem se týkalo spíš Kulhavého první ženy.

Ve chvílích nečekaných úspěchů člověk nemůže být nic jiného než to, co ostatně vždycky je — sobec. A tak nebo tak to nakonec byla i pěkná ukázka mé neschopnosti.

Nechat se jako nováček obloudit počátečním dojmem. Hned v první chvíli podlehnout náladě toho úmrtí a zdání, že jdu od počátku po falešné stopě. Člověk s taktem o kapánek menším, zato s větším smyslem pro své řemeslo, by nejdřív dovedl ke konci aspoň jednu věc. A kdyby zrovna neměl kvality otupělého mezka, musel by brzy narazit na rozpory …

Do Peruna s kajícností — vždyť jsem tu pár minut! Co se zmeškalo?

Pavláskovi se nasytili koukání na Kulhavého. I Petr, moje poslední záhada. Každý teď adresoval svou nechápavost mně. Já jsem teď přece musel podat řešení. Navlhčil jsem si tedy rty na tu dlouhou řeč.

„Dnes večer, krátce před osmou hodinou, byl v serpentinách mezi obcemi Slemeno a Dolní Kalná sražen neznámý cyklista autem, které nezastavilo a ujelo. Okamžitě zahájeným pátráním se podařilo zachytit první stopu. Dolní Kalnou projel mezi půl osmou a osmou hodinou ve směru od Slemena jediný vůz, červená oktávie.“

Kulhavý zdvihl hlavu s očima, zrudlýma od tlaku dlaní. „Ten cyklista?…“

„Odvezen do nemocnice v bezvědomí, s otřesem mozku a pohmožděninami.“

„Otřes? …“ opakoval po mně, jako by nedoslýchal. „Jenom otřes?“

Vypadalo to trochu šíleně, jako by ve skutečnosti, že ten chudák nebyl na místě zabit, chtěl spatřovat nějakou nespravedlivost vůči sobě. Spustil zase víčka na zrudlá bělma. Počkal jsem milosrdně, až si ukryje i tváře v dlaních. V kuchyni se neozval ani dech, jen šelestění větru venku ulehčovalo tíhu mlčení.

„Obsluha závor na nejbližším železničním přejezdu si asi v tu dobu všimla červené škodovky, kterou řídila žena. Všimla si jí hlavně proto, že vůz jel zvýšenou rychlostí a proti předpisu vůbec na přejezdu nepřibrzdil.“ Petr se rozdýchal, jako by ho honili.

„To já vůbec nevím, fakt! Já jsem spal! Já jsem usnul už v tom Slemenu!“

„Spal?“

„No fakticky, já měl za sebou nějaký to pivo v hospodě a pak ve voze to na mne padlo. Tak jsem se zkroutil na zadním sedadle.“ Běhal vyplašenýma očima ode mne k zřícenině na židli. „Já fakticky o ničem nevím.“ Všechno bezvadně klapalo, rozvíjelo se, zapadalo do sebe. Proto zahlédla ženská u závor jen dva lidi v autě, ženu u volantu a muže na sousedním sedadle.

„Silniční hlídky shromáždily údaje o třech červených oktáviích, které byly v inkriminované době spatřeny na silnicích v bližším okruhu místa nehody. Jedna, která jela od Slemena směrem na Trutnov a odtud k Žacléři, byla obsazena čtyřčlennou rodinou. Řidič prokázal, že místem, kde ke srážce došlo, neprojel. Druhá, ta s tou ženou u volantu, pravděpodobně po projetí zkratek zabočila v Mladých Bukách doprava na státní silnici k Trutnovu, její stopa se ztratila.“

Pobledlý inženýr Pavlásek se strojovou pravidelností přikyvoval k mým slovům. Dotkl se nejistým pohledem Kulhavého, hlas mu chraptivě vypověděl službu.

„Ano, tam jsme se zase našli. Čekali na mne.“

Teď zas bylo na mně, abych kývl.

„Třetí, řízená mužem a sledovaná starším tudorem, byla spatřena, jak jede k těmto místům. Všechny složky VB v kraji byly přizvány ke spolupráci. Červenou oktávii inženýra Kulhavého znám druhý rok. Musel jsem si tedy jít odbýt formální zjištění, nepřijel-li náhodou do své chaty na víkend, a ověřit si průběh jeho cesty. Na nějaké určité podezření jsem ani nemyslel, jednak bych byl u jeho osoby něco takového nepředpokládal, jednak vím, že vždycky řídí on. Kromě toho jsem byl zmýlen doprovodem tudora a hlavně tvrzením inženýra Pavláska, že se jelo přes Trutnov.“

Chystal se, že se ještě jednou ospravedlní. Zvedl jsem ruku, abych mu v tom zabránil. Díval jsem se nyní na prořídlé temeno inženýra Kulhavého. Sklánělo se pod těmi ranami pořád níž.

„Základní chybou ovšem bylo, že jsem neuvěřil, že by u Kulhavých něco podobného bylo možné.“

Tím jsem to všecko předal jemu. Potřeboval ještě celou chvíli, než se ke své těžké úloze připravil. Narovnal se, ukázal zčernalou tvář úplně cizího člověka s ostře vyrytými kruhy pod očima.

„Otřes mozku…“ Rty se mu chvěly víc než Petrovi. Potřásal hlavou, jako by to pořád nemohl pochopit. Snad vůbec neposlouchal, co jsem tu vykládal. Jako by se jeho myšlení zastavilo u této podrobnosti a nemohlo dál. Začal tiše, přerývaně hovořit.

„Nerozumím tomu. Nemohu to pochopit. Musel jsem v tom okamžiku ztratit všechnu soudnost. Bylo to jako rána do hlavy. Zčista jasna jsem přestal myslet. Příliš řízla jednu z těch zatáček, a když ho tak znenadání uviděla proti sobě, bez světla a jakoby opilého, vyděsila se. Chtěla mu uhnout, strhla vůz, ale dostala se do smyku a chytla ho pravým blatníkem …“

Položil si na vteřinu opět ruku na oči, snad je tak chtěl chránit před vnucujícím se obrazem osudné scény. Nepřipadalo mu to vůbec divadelní. Kdyby vždycky, v tuhle chvíli ten člověk nehrál. Musel to takhle cítit a měl taky proč.

„Zlomek vteřiny. A teď nás to zničilo oba. Nevím, jak jsem jí mohl dovolit, aby jela dál, proč jsem jí nevytrhl řízení z rukou. Počínala si jako rozumu zbavená, pryč, pryč od toho, šílela strachy, že ho zabila a že za to ponese následky. Nikdo na té opuštěné silnici nebyl, podlehl jsem její hysterii a nechal ji, ať dělá, co chce.“

„To je právě ono,“ řekl jsem. „Tohle u vás nepochopím. Ten člověk mohl být těžce zraněn, mohlo záležet na každé minutě, o kterou pomoc přijde pozdě.“

Mlčel k tomu. Pak opakoval prázdným bezbarvým hlasem. „Mysleli jsme, že je mrtev. Srážka vypadala zle.“ Jeho oči mířily rovně před sebe, strnule, bez hnutí.

„Vy, inženýr, jste si přece musel být vědom, že na voze zůstanou nějaké třeba sebemenší stopy, které chemická expertiza nebo mechanoskopie bezpečně prokážou. A i kdyby se vám je na vašem voze podařilo odstranit, nemůžete to udělat u jeho kola, kde docela určitě budou objeveny zbytky, třeba sebenepatrnější, vašeho laku. A tímhle šetřením by prošly všechny červené oktávie, které se dnes večer v kraji vyskytly. Vaši nevyjímaje.“

Asi jsem se namáhal zbytečně, nezdálo se, že by mě vnímal.

„Otřes mozku … Proboha, a kvůli tomu!“

Násilím se uklidnil. „Jediné, co měla v hlavě. Pryč, pryč odtamtud, snad si myslela, že když ujede, přestane to být skutečností. Já jsem z toho byl ovšem ochromen, protože jsem věděl, že teď jde o všechno, o budoucnost nás obou, o mou kariéru.“

Ano, tady asi byl hlavní a nejvíc vážící důvod. Ve dnech, kdy se jedná o to, aby dospěl možná k vrcholu své životní dráhy, nemohl rozhodně potřebovat skandál. A v těch mých myšlenkách pokračoval nyní Kulhavý nahlas.

„Sotva ještě budu tím člověkem, jakým jsem byl.“ Oči mu plály, když je ke mně obrátil. „Víte, jakým peklem jsem prošel za poslední tři hodiny? Kdybych vám to měl říct, asi byste nevěřil. Teď už ovšem vím, že ty naděje byly předem odsouzené, ale v té chvíli jsem věřil, přes všechny výčitky svědomí, že se nějak dostaneme z té hrozné věci. Zoufale jsem se té víry držel. A nás dva že to víc sblíží.“

Petr nevystihl pauzu a posmrkl právě do chvilky naprostého ticha. Pohlédl jsem na Pavláskovy. On byl pořád připoután ke Kulhavému tím ztuhlým ochrnutým pohledem, nedalo se poznat, jestli je to soucit, lítost nebo nenávist.

A malá brejlatá žena vedle něho, s kamennou tváří, vytáhla z balíčku jednu z posledních cigaret, připálila ji od své a beze slova ji Kulhavému podala.

Vztáhl popaměti ruku, vstrčil cigaretu do úst, dlouze zatáhl.

„A teď je ona mrtvá a já…“ Nepřítomně před sebe vyfukoval kouř v podivném zasnění. „Otřes mozku… Co mi teď zbývá …“

„Nemluvte hlouposti,“ řekl jsem, ačkoliv jsem nevěděl, co chtěl říci. „Neodpovědnosti tu už bylo dost. Následkům se samozřejmě nevyhnete. Nehledě k tomu, že jste ji měl v každém případě přimět k zastavení, bylo vaší neprominutelnou povinností při nejbližší příležitosti aspoň podat zprávu o nehodě.“

Mávl jsem nad tím v duchu rukou. Rozvádět smysl předpisů teď, když je dávno pozdě… Ty mu ostatně omlátí o hlavu soud.

„Jestli to bylo tak, jak říkáte, nese hlavní vinu zemřelá. A tu už nikdo soudit nebude.“

Blesknutí myšlenky mi na okamžik osvítilo hlavu. Otočil jsem se od něho k posluchačům.

„Teď jsem si něco připomněl, nepadlo snad tady — když jste mne po mém volání šli na kopec hledat — náhodou moje jméno?“

Samozřejmě že to byl Petr, kdo se první považoval za povolaného mluvčího.

„Ne,“ vyhrkl.

„Ano,“ opravila ho chladně Pavlásková. „Vykřikoval jsi to právě pod jejím oknem. Už se nepamatuješ? Héeej — pane Dykast?“

„Fakt,“ červenal se Petr. „Už mi to ulítlo.“

Pročistil jsem si na své prohlášení hrdlo.

„V tom případě se musím přihlásit do řady těch, kdo jsou podezřelí, že mohli nějakým způsobem zavinit smrt paní Kulhavé.“

Všemi, Kulhavým včetně, ta bombastická narážka škubla.

„Dokonce se domnívám, že bych v té řadě mohl zaujmout čelné místo. U zemřelé šlo přece o prodlužovaný a vlastně pořád zesilovaný šok. Nejdříve neštěstí, potom ten blázen pod postelí a nakonec já. Když zaslechla mé jméno, musila si logicky pomyslet, že s tím cyklistou se to prozradilo a že jdu pro ni.“

„A? …“ dýchl Kulhavý.

Pokrčil jsem rameny. „Třeba infarkt, co já vím. Řekl jste přece sám, že její srdce…“

„Infarkt myokardu?“ zapřemýšlela odborně paní Pavlásková. „Proč ne — ani to není vyloučeno.“

VII

Ješitné srdce obyčejného policajta musí expertovo uznání blažit. Přesto jsem se ještě podíval i ke skloněnému čelu už podruhé ovdovělého muže. Nevypadalo na souhlas.

„Jedna věc je tu ovšem opomenuta,“ říkal svým kolenům, „ten regulátor tahu, který jste mi tak vyčítal.“

I na to jsem byl připraven.

„Vím. Ale kde je důkaz, že pouhé zavření opravdu stačilo na přesycení vzduchu tím CO? Vždyť u takového patentu musí přece existovat nějaká záruka, nějaká jistota bezpečnosti při normálních podmínkách …“

Nechal jsem toho, podrobil si mě nový nápad. „Paní Pavlásková, řekla byste nám, jak probíhá otrava kysličníkem uhelnatým?“

Jak jsem očekával, neprojevila odpor, jen jsem ji tím trochu zaskočil. Zamrkala, chvilku jí trvalo, než se mohla pokusit o start.

„No… Tak kysličník uhelnatý… Vzniká při nedokonalém hoření v kamnech, že? Já si vůbec myslím, že v tomhle případě je to daleko nejpravděpodobnější… Stačilo víc naložit, uhlí je z tý kůlny zavlhlý, tah při zavřený klapce špatný nebo vůbec žádný — ucházelo to prostě do vzduchu …“

Plácala tak dlouho, dokud se jí z houfu neuspořádaných myšlenek nepřihlásily nabiflované vědomosti. „A když si uvědomíte, že k smrtelný otravě stačí půl až jedno procento obsahu ve vzduchu …“

„Ano,“ přerušil jsem ji netrpělivě a poněkud netaktně. „To už známe. Já myslím, jaké změny to v organismu způsobí a takové ty vnější příznaky.“

Dosáhl jsem jen toho, že jsem ji znervóznil ještě víc. Dělala další nátlak na svou paměť.

„Při… při takovým procentu se objeví v krvi asi šedesát procent karboxyhemoglobinu, což způsobí smrt organismu. To je — to je krevní barvivo, které místo kyslíku na sebe poutá kysličník uhelnatý.“

Sebrala se k parádnímu a už plynulému závěru. „Jeho afinita k tomu hemoglobulinu je asi třistakrát větší. No a příznaky, to už jsem, myslím, říkala — změna barvy kůže a sliznic. Krev bývá po smrti tekutá, cévy dilatované.“

Za brejlemi jí svitlo. „Teď mi napadá — u aterosklerotiků stačí i mnohem míň …“

Kulhavý chmurně vrtěl hlavou.

„Já také věřím, že to nebylo přirozené úmrtí. Ale naproti tomu, co si mýlíte vy, jsem přesvědčen, že si ho přivodila sama. Úmyslně.“

Trochu z nás tím stupňovaným tvrzením vyrazil dech. Právě jsem si uvědomoval, jak trapně musely působit na muže naše beztaktní dohady o způsobu smrti jeho ženy. A teď jsme vyslechli příspěvek do diskuse z úst manžela.

Brada mu opět klesla níž k hrudi, přimhouřil oči, jako by chtěl líp rozeznat něco u svých nohou, odříkával to spíš pro sebe než pro nás.

„Musel to pro ni být zlý okamžik. Sama, prášky možná začínaly působit, chtělo se jí spát a na všechno zapomenout. A najednou uslyší jméno, které může pro ni znamenat jen jedno — své vině se marně snažila utéci, trest se blíží.“

Vždycky jsem si myslel, že tyhlety racionální mozky jsou bez šťávy, na všechno že se dívají suše, jen očima rozumu. A zatím nás všechny napjala sugestivnost jeho líčení, skoro jsme ji viděli, jak si v posteli zděšeně sedá, rozhlíží se, poloomámená civí na slídová dvířka kamínek, ztemnělá od nasypaného uhlí, které přidusilo plameny. A pak jí to její omámení začne svůdně našeptávat jedno snadné a rychlé řešení. Jediné, které jí vlastně zbývá, chce-li se zachránit před hanbou trestu a před věčnými výčitkami svědomí — i ztroskotalého a podváděného manžela. Její odolnost je podlomena prášky, podlehne tomu našeptávání, vstane, uzavře tah kamínek, nechá jedovatý plyn proudit do místnosti a vrátí se na své úmrtní lože …

Ověřil jsem si nenápadně účinky jeho slov na Petrovi i na paní Jarmile. Oba si při tom přece přisadili. Ona předběžně svou maximální dávkou, kluk hulákáním mého jména…

Zastavil jsem se ve svých úvahách — třetím ve hře bych pak fakticky byl já, nositel jména, které vyvolalo smrtící paniku.

Pohyb Kulhavého mi vrátil myšlení zpátky. Přepínané nervy ho honily z místa na místo.

„Kampak?“

„Zůstaňte sedět,“ prosila ho Pavlásková. „Takhle to už přece není možný.“

Vyhnul se nám, ale u dveří se ještě zastavil.

„Přivedla nás oba do zlé situace a nakonec ztratila odvahu ji čelit. Proto však nepřestala být mou ženou. Moje místo, jako dřív, je u ní.“

Teď to skříplo, tady to přehnal. Až dosud ne, ale z téhle slov na mne dýchl závan neupřímného patosu, teatrálnosti, chtěného citu. Uvědomil jsem si, jak vlastně až do poslední chvíle doufal, že z té jejich společné viny sám vyklouzne a zachrání pro sebe čistý štít. A tohle jsem mu já zkazil.

Najednou jsem ho viděl úplně jinýma očima. Pocit porozumění a účastenství byl pryč. Nikdo z nás se ho už nepokusil zadržet. Zavřel za sebou a skřípavě rozezpíval schůdky. Petr s vervou vzlykal. Začalo mě to dráždit.

„Proč brečíš?“

Kluk si otřel mokrý nos.

„Já jsem rád.“

„Rád?…“ pohoršovala se Pavlásková.

„No — že to jako takhle dopadlo.“

„Petře!“ okřikl jsem ho. „Víš vůbec, co žvaníš?“

„Copak nemáš kouska citu?“ sekundovala mi, trochu nelogicky, paní Jarmila. „V takovýhle chvíli?“

Petr odmítavě posmrkával. „Ale jasný, že mám. Vy mi nerozumíte, já to myslím takhle — ona si to udělala sama a my za to nikdo nemůžeme. Tohle je přece pro všechny lepší, ne?“ Vytáhl konečně z kapsy veliký ušmudlaný kapesník a pečlivě si očistil nos.

To tedy měl být jediný zisk z odhaleného tajemství smrti paní Sylvy? Ukázalo se vzápětí, že je na řadě další. Paní Jarmila začala překvapivě chválit Kulhavého.

„Tomu říkám manžel. V štěstí i v neštěstí — je to jeho žena. I po smrti.“

Četl jsem v ní jako v knize. Tahle řeč platila především jejímu vlastnímu manžílkovi. S tím bych ještě souhlasil, ale dopálilo mě to její ženské měřítko.

„Vám to taky myslí podle okamžitých nálad, co? Nevzpomínáte si, jak jste ho oceňovala, když s paní Sylvou poslal nahoru vás — a sám se tu bavil s loupežníkem? A nebo, když do poslední minuty dělal, že on nic, on že muzikant? Napřed to muselo prasknout, aby si tohle všechno uvědomil.“

Petrovy oči se mě nejdřív chystaly probodnout, pak jejich ostří otupila nechápavost. Točil se ulekaně ode mne k Pavláskové. Začala půtku s energií nepřesvědčitelné ženy a k tomu zdravotnice.

„Jde o to, co cítí teď, v týhle chvíli. Teď mu jde o ni.“ Metr odtud vjel elán i do Pavláska. Nemohl jinak, než odporovat. Omočil si se zdůrazněným pohrdáním.

„Jemu? Tomu šlo v první radě o to ředitelování. Udělal by všechno na světě, aby si svou šanci udržel. Teprve teď, když vidí, že to bude muset asi sbalit, hraje si na tragického manžela. Komediant, odjakživa.“

Komediant? … Snad ne žárlivost až za hrob? Ale uvědomil jsem si, že člen manželského trojúhelníku měl dost možností vidět tvář svého soka ve všech osvětleních. Jeho vlastní ženě se ovšem ty termíny zamlouvat nemohly.

„Sbalit, říkáš? V tom případě ty s ním. A kvůli tomu snad mu teď nadáváš, charaktere?“

Měl jsem už dost toho jejich stavu trvalého podráždění, dost okázalého bolu inženýra Kulhavého, dost Petrova citového kolotoče. Nějak mi v tom dusném vzduchu tady začínaly rezivět nervy. Potřeboval jsem, aby se mi ulevilo, trochu se po někom povozit, trochu se mstít. Pavlásková se v dané situaci hodila nejlíp.

„Poslyšte, dejte si na vteřinku pohov s manželskou diskusí a něco zas řekněte mně. Potřebuju vědět, co se děje v člověku po použití větší dávky toho — pentobarbitalu, říkám to správně?“

„Správně. A schválně! Kdy mi už s tím dáte pokoj? Dělat z člověka pořád vraha! Pro dobrou vůli, kterou jsem měla?“

„No, no, no,“ konejšil jsem ji. „Konečně — jestli je ten křik hlavně proto, že na otázku neznáte odpověď, tak od ní samozřejmě ustupuju.“

Skočila na to jak pstruh po mouše.

„Nevím? Já? A proč myslíte, že študuju?“

Nekladl jsem překážky jejímu úsilí rozohnit se. Pavlásek se tvářil jako veřejný nepřítel číslo jedna a Petra mi začínalo být opět líto, vyloženě zase propadal svému komplexu. Zdravotnice si nasadila výraz studenta při první státnici. Mrkala přemýšlivě, popoháněla svou paměť.

„Barbituráty … otrava barbituráty … Dochází při ní k hluboké toxické narkóze… s útlumem dechového centra… smrt nastává zástavou dechu.“

Sama ho málem pozbývala taky, i bez barbiturátů. Zástava dechu — vybavil jsem si tu tvář nahoře, tvář s pootevřenými ústy…

Sklad našprtaných vědomostí se dál štědře vydával ze zásob.

„Po počátečním obluzení… upadne pacient do komatózního stavu s mělkým dýcháním a snížením krevního tlaku…“

Ta pootevřená ústa … Proto tedy?

„… puls je nitkovitý, hypoxie poškozuje cévní stěny, dilatovanými kapilárami uniká tekutina …“

„Děkuju, stačí. Ale tohle bych ještě chtěl — říkala jste, že maximální dávka jsou čtyři tablety. To je jednorázová. Kolik jich smí být vůbec, za celý den?“

Zastavila se, vykolejená a nespokojená, že jsem jí přetrhl důkaz o studijních schopnostech.

„Za den? Asi dvakrát tolik, ne? Nebo třikrát?“

Tady už to bylo s vědomostmi slabší. Dejme tomu. Třikrát čtyři dvanáct. Trojnásobná dávka snad už mohla stačit na otrávení. Kolik jich může být v jedné té trubičce? Deset, nejvýš …

Zahříval jsem se zrychleným myšlením. „Rozpouštějí se ve vodě?“

„Rozpadají. Asi jako acylpyrin. Ale vidět to na dně je.“

„A v čaji?“

„Dejte mi už pokoj!“ vykřikla zuřivě. „Už vás mám po krk!“

Nejlepší přitom bylo, že jsem vůbec nemyslel na ni. Mé díky samozřejmě jen přilily oleje do ohně. Rozpálil jsem ji důkladně, přesto se zimomřivě přitiskla ke kachlíkům. Hodila okem po svém chmurném a zledovatělém manželovi.

„Co takhle přiložit?“ opičila se po něm.

Důstojně vstával, aby splnil příkaz. Nahlédl do bedýnky a začal couvat.

„Máme-li s tím vydržet, mělo by se s přikládáním šetřit. Taky Roman má ještě dostat svůj díl.“

„Je mi zima,“ řekla s ženskou logikou i se slušným akcentem vzteku. „A chce se mi už spát.“

Udělal nemožnou chybu, navrhl jí očima postel v protějším rohu.

„Po něm?“ rozhořčila se. „To si raději rovnou lehnu na zem!“

Petr galantně povyskočil. „Tady vedle je vlněná houně. Já se s ní přikrejvám. Prima hřeje. Mám ji přinést?“

S gestem královny a jako jedinému snesitelnému muži v této místnosti mu udělila svolení. Na to tata byl Petr za dveřmi a na druhé tata zpátky.

„Není tam!“ začal se dušovat. „Ale fakt tam byla. Ještě když jsem mu odestýlal.“

„Byl jsem vedle dvakrát,“ zamíchal jsem se do toho, „ale žádné houně jsem si nevšiml. Leda, že by byla schovaná pod postelí.“

„Fakt!“ přísahal Petr. Včas se zarazil. „Ležela přece na týhle skládačce …“ Přemýšlení mu hloubilo vrásky na mladistvém čele. „Fakt, když jsem ji stěhoval sem, tak už na ní nebyla.“

Pavlásek to inženýrsky a pohrdavě rozřešil. „Vzal si ji s sebou.“

„Myslíte zloděje? To by nebyl tak nejhorší výklad. Ani špatný nápad od něho.“

Podíval se podezíravě na mne a odfrkl. „To bych prosil! Tím si přece značně zvýšil šanci na přežití.“ Zasmál se a dopřál si dokonce vtip. „Možná, že v tuhle chvíli ji už propíjí někde dole v hospodě.“

„Hm,“ řekl jsem. „Doufejme.“

Paní Jarmila okázale zívla. Zastrčila ruce do rukávů větrovky, zimomřivě se schoulila na lavici. Nevím, co mne to napadlo, ale rozhodl jsem se vyžehlit si to zase trochu u ní.

Vzal jsem svůj služební kožíšek a opatrně jí ho položil na ramena. Kupodivu mi ani nevynadala, ani neuhnula jako Pavláskovi. Jestli mě nemýlily oči, pak to, co jsem se domníval rozpoznat na její tváři, dokonce vypadalo jako neumělá kopie vděčného úsměvu.

Pavlásek raději sklonil mužnou bradu na prsa a předstíral, že taky spí. Vzal jsem židli a přistavil jí k Petrově. Prostorné kuchyně se konečně zmocnilo ticho. Seděli jsme s Petrem beze slova, dívali se na pokusy těch dvou o usnutí a poslouchali vání větní venku.

Něco za něco. Člověk si svým častým ponocováním přece jen získal větší výdrž, než mají tihle příležitostní sportovci. Pozoroval jsem jejich tváře, tak jiné v uvolnění dřímoty, a přemýšlel jsem, co by se stalo, kdybych teď popadl každého za rameno, hrubě s ním zatřásl a křikl mu do ucha.

„Přiznejte se, všechno už vím!“

Nejspíš by se mi vysmáli, protože oni vědí, že já nevím nic. Nebo skoro nic. Petr mrkal ve stále větších intervalech, co nevidět i jemu brada spadne. Mlčení se mi hodilo. Potřeboval jsem se trochu orientovat v tříšti těch různých událostí, dojmů a událostiček.

Chci-li se zítra na okrese pochlubit náčelníkovi rozlousknutým případem, musím si dát nejdřív do pořádku to, co už vím. Že tu leccos v pořádku nebylo, jsem viděl už v prvních okamžicích po příchodu. A od té chvíle snad každá minuta přinesla nějaký nový náznak, kterým se rušilo předešlé zdání, a vyvolávala domněnka, které zas další odhalení podrazilo nohy.

Musím se v tom zmatku držet hlavních opěrných bodů. Jedním je zemřelá, o které nyní bezpečně vím, že zavinila srážku v serpentině pod Slemenem a s vědomým souhlasem svého manžela ujela. To je potvrzeno jak svědky, kteří ji zahlédli za volantem vozu krátce po nehodě, tak doznáním manžela před několika minutami.

Z té smrti musim vycházet. Je možné — jak mi čím dál víc připadá nejpravděpodobnější — že ji způsobily rovným dílem panický strach z trestu, hlodající výčitky svědomí a nakonec i obava, že by napříště visela jen jako přítěž na krku manžela, kterého Její čin — a jeho vlastní spoluvina — pravděpodobně připraví o naději na kariéru.

To, že on až do poslední chvíle sázel na kartu utajení, mi bylo pochopitelné, i když nepřijatelné od člověka jeho úrovně. Když jde někomu o všechno, je taky schopen sám všeho, příkladů o tom už jsem jako esenbák zažil hezkých pár.

Teď mi vyvstávala v novém světle i ta jeho starostlivá zvědavost po mém příchodu. Proboha, co vás to sem vedlo, teď v noci a v takovémhle čase? …

A ve chvíli, kdy tohle říkal, už jeho žena nežila a zloděj prchal na druhé straně chalupy oknem, nebo už byl pryč. Co o těch věcech mohl vědět ing. Roman Kulhavý, CSc?

Možná nic, možná něco. Takových otázek bych dovedl sestavit celý seznam. Vyslechl-li magnetofonovou reprodukci rozhovoru mezi svou ženou a Pavláskem, pak ten svůj nynější vztah k zemřelé hraje. Neznám muže tak ušlechtilého, tak docela bez předsudků a bez nejmenší touhy po odplatě, aby se v tomto případě vyslovil o mrtvé jako on a myslel to upřímně. Ale hraje-li — pak proč?

Na chvilku z toho bylo pohrávání s myšlenkou o pomstě. Nesedělo mi to u člověka tak inteligentního a s takovými životními zkušenostmi. Ačkoliv, jsou okamžiky, že i ten nejrozumnější…

A proč se k ní vrací? Aby tam zakryl nějaké, mnou nepostřehnuté stopy? A čeho? Vždyť už by byl musel dávno všechno zahladit. Jestliže se však Petr mýlí a on opravdu magnetofon zastavil, kdo by pak byl odstranil z pásku ten kompromitující záznam?

„Nojo, ksakru, kdo?“ řekl jsem. Naneštěstí nahlas. Petr se toho chytil jako nabídky k rozhovoru.

„Co říkáte?“

„Tiše, bambulo, vzbudíš je.“ A zatáhl jsem ho šeptem do svých starostí.

„Co ty si myslíš o těch zmizelých trubičkách? Kdo mohl tu druhou nebo i obě vzít a kam je potom dal? Nebo zahodil?“

„To nevím,“ přiznal otevřeně. „Nemám šajna, fakticky.“

„Vůbec nepočítám s tím, že bys to věděl,“ šeptal jsem mu tajemně. „Já jen potřebuju, abych měl komu dávat otázky.“

Oči mu z mých řečí šly trochu kolem, ale vzal si poučku takticky k srdci a mlčel jako dub.

„Vezmem to po řadě,“ navrhl jsem. „V úvahu přichází za prvé: inženýr Kulhavý, protože podle svého tvrzení dal několik tabletek tomu nezvanému hostovi. Přitom si — opět podle svého tvrzení — nepamatuje, vzal-li tubu jednu nebo obě. Nač by je ale byl obě potřeboval?“

„No jo fakt,“ nechal se opět nalákat Petr.

Odmítl jsem ho. „Houbec. Dal-li tomu člověku dvě nebo tři tablety z kterékoliv, muselo by v ní v jednom i druhém případě ještě zbýt. Nač — proč potom obě?“

Teď už neodpovídal, ale mrkání naznačovalo namáhavé přemýšlení. A nějaký rodící se strach.

„Ten ne, ten určitě ne,“ řekl přece jen.

„Počkej,“ krotil jsem ho. „To je jen předpoklad. Podezřelý přece musí být každý, kdo byl okolo toho.“

„I já?“ zeptal se naivně. „I teď, ještě?“

„I ty. No tak — neplaš se! Kdybych byl v tu chvíli přítomen, podezíral bych teď snad i sebe.“

Moc ho to neukonejšilo, neměl ani kousíčka smyslu pro humor. Už v něm zas vystrkoval růžky jeho komplex. Pospíchal jsem dál od jeho vlastní přecitlivělé osobičky, ale z deště jsem se dostal pod okap.

„Za druhé — paní Pavlásková. Viděl jsi, že tu tubu opravdu vrátila zpátky? Co když to jen markýrovala? Anebo — co když tam dala prázdnou, úplně vypotřebovanou, a pak ji z opatrnosti odstranila?“

„Jarmila?“ pobouřil se. „Ta — něco takovýho?“

„Tiše, člověče!“

Tvářil se tak zle, že jsem toho raději nechal, s tím klukem nebylo rozumné pořízení. Spáči na lavici se neklidně zavrtěli, ale nevzdali se svých snů.

Přemýšlel jsem už zas jenom sám pro sebe. Pavlásek — je to tak nesmyslné představovat si ho, jak obratně shrábne obě tuby, cestou je vysype do hrnečku a zamíchá prstem? … Měl jsem chuť zaúpět — vždyť by z toho byla kaše, kterou aby pomalu jedla lžící!

Umíněnost mě nechtěla propustit ze zajetí. Dobře — ale vysypal-li tam jen obsah jedné? A pro koho by potom potřeboval tu druhou? To je ono, pro koho…

Ťukl jsem se do čela. „Petře, jak že to bylo s tím jeho magnetofonovým vyhrožováním?“

Roztrhal jsem mu předivo jeho vlastních úvah, vyletěl jak píchnutý vosou.

„Čím? Koho? Kdo?“

„No — nejdřív zabiju tebe a pak sebe? …“

„Jo — on?“ označil hlavou dřímajícího Pavláska. „Přesně tak.“

Tady se nabízelo jedno svůdné řešení. Až příliš svůdné, aby je člověk mohl brát vážně. Když tedy byly zhrzeny jeho city, pomstil se nejprve zbytkem první tuby — předpokládal přitom, že s tou Jarmilinou „koňskou“ dávkou to bude stačit — a druhou celou si nechal pro sebe … Což ho takhle prošacovat?

A co potom s tím uzavřeným tahem v kamínkách a pootevřenými dvířky a s Jarmilinými příznaky otravy CO? Už mě z hromady těch nesmyslů začalo loupat v hlavě. Neměl bych se raději vmáčknout mezi Pavláskovy a pokusit se taky usnout?

„A tím jako je váš příděl vyčerpanej?“ začal do mě vandrovat naivně Petr, aby mi oplatil něco z dřívějšího navalování.

„Nesmysl. Ještě přece zbývá jedna eventualita.“

„Kdo?“ naletěl.

„No — ty, přece.“

Ve vteřině přestal rozumět legraci, dal zřetelně najevo, že jakmile se to začne dotýkat osobičky pana Petra, musí všechno žertování stranou.

Udělali jsme se opět každý sám pro sebe. Kamna pomalu vychládala, roztálé květy na oknech zase začaly přimrzat. Od dveří nekřesťansky táhlo. Všemi skulinami se sem zvenčí dobýval mráz. Spáči na lavici zívli a zachvěli se. Poodhrnul jsem levý rukáv. Táhlo k dvanácté.

Pavlásek pootevřel oči, mrkl na schoulenou Jarmilu po své pravé ruce a rozdmychal z popelu svého kavalírství poslední živoucí jiskřičku. Vstal, přiložil celý zbytek uhlí najednou do kamen. Postával rozpačitě nad prázdnou bedýnkou. Natočil hlavu k Petrovi. Čekal jsem obvyklou srážku, ale Pavlásek překvapil.

„Půjč mi ještě ten klíč.“

Zpitomělý kluk automaticky sáhl do pravé náprsní kapsičky v bundě a bezeslova napřáhl ruku. Stejně mlčenlivé popadl Pavlásek bedýnku a opustil naše tiché společenství. Jak za sebou zavíral, zaválo k nám ze síně studené ticho.

Bylo všude. Svět, vysoce zavátý sněhem, se dusil v zmrzlém klidu. Hlídal nás, číhal málem na každé naše dýchnutí. I mé otužilé nervy začalo to ticho natahovat na skřipec.

Když už se mi zdálo, že nevydržím, že budu muset říci něco nahlas, abych zlomil tu tyranii ticha, podlehlo znenadání samo.

Nad našimi hlavami, někde nad dveřmi, zapraskal strop.

Bylo to, jako když těžká noha chce pomaloučku a opatrně vyzkoušet pevnost starých prken.

Po zapraskání se ticho pokusilo o návrat. Ale po krátké pauze neznámá noha dolehla ještě nemilosrdněji na trámový strop. Vyšlápla dál, směrem jako ke štítu chalupy.

Pavláskovou to vytrhlo z dřímání. Já s Petrem jsme se stačili na sebe podívat a prkna se nám nad hlavami rozechvěla kvapným ústupem tajemných chodidel.

Kulhal jsem co nejrychleji ke dveřím. Vykulený Petr mě následoval, ale u prahu zůstal z opatrnosti stát. Díval se jenom, jak pospíchám ke schůdkům.

IX

Jako obvykle jsem se k nim ještě ani nedostal a u pokojíčku cvakla klika. Opřel jsem se rukou o zeď.

„To jste vy, inženýre?“

Objevil se nahoře u schůdků s papírovou krabicí na uhlí v ruce.

„Co se děje?“

„Teď, před několika vteřinami, tady vpředu na půdě — to vy jste tam šlapal?“

Spustil nohu na první schod a nechal ji tam.

„Na půdě? Já?“

„Kdo tedy? Copak vy jste nic neslyšel? Ty kroky — a pak ten spěšný ústup?“

Stáhl nohu zpátky. Uhnul hlavou z pruhu světla, vrženého ke střešním trámům otvorem pro schody. Udělal několik kroků po prkenné podlaze půdy, která byla zároveň stropem kuchyně.

„Myslíte tady?“

Snažil se o klidný tichý tón, ale slova i kroky zněly v půdní temnotě jako ozvěny vzdáleného hřmění.

„To bych byl přece musel slyšet i já tamhle, kdyby tu někdo chodil. Co vás to napadlo?“

Trochu mě tím uvedl do rozpaků. Otáčel jsem se za Petrem pro jeho svědectví, ale kluk mě zradil, mlčel „Rámusilo to o něco míň,“ řekl jsem, „to je pravda. Ale marná věc, strop vrzal hezky hlasitě.“

Neodpověděl mi už, sestupoval s hlavou skloněnou, jako by se nechtěl víc o těch hloupostech bavit. Schody pod ním sténaly, začal jsem si skoro vyčítat splašenost. Člověk tak načichl atmosférou tísně a očekávání v téhle nešťastné chalupě, že sám už pomalu všude viděl a slyšel duchy.

S nelíčenou úlevou Petr rozevřel dokořán dveře kuchyně a pospíchal zabrat své místo v bezpečí. Za prahem kuchyně se Kulhavý otočil ke všem zády, uhnul do kouta před kamny, kde měla být bedýnka s uhlím.

„Hned ho přinese,“ řekl jsem. „Právě šel do kůlny.“ Zjistil, že Pavlásek chybí, zamžikal slepě proti světlu, jako by mu po dlouhém pobytu v šeru pokojíčku vadilo.

„Kočka, nejspíš,“ navázal na předešlý rozhovor. „Toulají se tu po okolí. Lidé sem v létě natahají koťata a na podzim to nechají osudu. Zdivočelé kočky se pak na zimu stahují do chalup — pokud je Mrklas nepostřílí v lese.“

Pavlásek sdupával v síni sníh s bot. Otevřel si loktem, bokem veplul do kouta s bedýnkou až po okraj, navrch lehounce poprášenou drobounkými krupičkami sněhu, jak se s tím prodíral závějí u kůlny. Pustil ji s ostentativním mlčením Kulhavému vedle nohou a šel se ohřát na své místo.

„Kočka?“ zapochyboval jsem. „A takový randál?“ Poprvé za dnešní večer se pán domu pokusil o bledý úsměv.

„Nevíte, co dovede půlnoční ticho v takovémhle stavení. I červotoče uslyšíte až z druhého konce. Natož kočku, když běží po těch seschlých rezonujících prknech. Musíte myslet, že ta chalupa nemá daleko do sta let.“

„Fakt,“ potvrdil Petr s novou loyalitou. „Kolikrát jenom mě už ty potvory vynervovaly.“

Říkáš to brzy, moulo, myslel jsem si otráveně. O dvě minuty dřív a nemusel jeho otčím sáhodlouze poučovat pitomého esenbáka.

„Mluvíte o té kočce?“ vmísil se Pavlásek. „Před chvilkou mě z ní div netrefil šlak. Skočila do kůlny tam vzadu, za špalkem, jak je ten volný přístup na půdu, k hambalkům. Kocour jak tele, praštil jsem po něm polínkem.“

Kulhavý to mlčenlivým kývnutím schválil. Podrobil jsem se. Kocour, budiž. Ale opravdu jak tele, nejmíň půlmetrákový!

Reakce na ledový průvan při příchodu Pavláskově se u jeho ženy dostavila teprve nyní. Zachvěla se, kožíšek jí přitom sklouzl s ramen a spadl na zem. Vzkříšený plamínek rytířství se v Pavláskovi čile hlásil k životu. Shýbl se, galantně jí pokládal kabát zpátky na ramena.

Myslel jsem právě na to, kolik času by asi bylo potřeba pro závod z kůlny na půdu, po délce celého baráku až sem nad naše hlavy a po nějakém tajemném pokuse v koutě půdy zase stejnou cestou honem zpátky. A tak tiše, aby — kromě nás v kuchyni — to Kulhavý ve své tragické poustevně vůbec nezaslechl.

Paní Jarmila ještě neměla kožíšek pořádně na zádech a už sebou s odporem škubla jako při dotyku hada. Nechala ho znova spadnout na zem, vzdorovitě si odsedla dál.

Pavlásek střídal barvy chameleona. Urážka v něm působila jako zápalná šňůra, přivodila výbuch.

„Teď už mám ale všeho dost! Všeho! Už je na čase, abychom si to vyřešili taky my dva!“

Měl jsem je v tu chvíli před sebou jako na jevišti, ty dva herce ochotnického manželského dramatu. Kulhavý se jako divák ničím neprojevil, jedině zkousnutím rtů. Polekaný Petr se na své židli snažil udělat ještě menším. Za brejlemi paní Jarmily se leskl pár výbojných očí.

„Jsem pro.“

Lákalo mě to, přisadil jsem si.

„Neřekl byste, co jste mínil tím ,taky‘?“

Pavlásek po mně sekl pohledem jak břitva. Kožíšek hodil na lavici, sebe na její protější roh a zahalil se do opovržlivého mlčení.

Zase jsem musel přijmout lekci v chování, inženýr Kulhavý projevil větší smysl pro takt než já. S jedinou výjimkou — ukazoval nám pořád záda, mluvil někam do strany. Ale vrátil nenápadně rozhovor ke kočce.

„Kdo jiný by tam také mohl být, kromě toho zvířete?“

„Liška,“ nadhodil snaživě Petr a hned se začervenal nad svou pitomostí.

Otčím ho neuznal za hodna povšimnutí. Zato se prvně podíval zpříma na mne. Ztrhanější tvář jsem ještě neviděl.

„Kromě zvířete se sem nikdo po vašem příchodu už nemohl dostat, vichřice to nedovolovala. A tady jsme byli jen my čtyři.“ Dotkl se očima stropu. „Když nepočítám ji…“

„A pana zloděje,“ připomněla mu dost nešetrně Pavlásková. Trhl prudce hlavou k ní, zůstal tak, jako by čekal, co řekne dalšího. Pak si typickým pro něho způsobem opřel hlavu o dlaně. Začal se, dnes podruhé, obviňovat.

„A pana zloděje… To je další věc, která na mně leží jako balvan. Nepodlehnout zbytečné netrpělivosti, nevybíhat ven, kde jsem stejně nebyl nic platný … Nemohl by býval utéci — a nebo bych to byl ihned zpozoroval.“

„Jestli vám dělají takovou hlavu ty dva tři prášky, co jste mu dal…“ Dával jsem si pozor na každé hnutí té rozkládající se tváře. „Tady paní zdravotnice vám jistě bude moct potvrdit…“

Zklamala totálně. „Totiž … Musí se brát v úvahu i…“ A víc než plané koktání z ní už nevyšlo.

Kulhavý hypnotizoval černé sklo okna s bílým závalem sněhu za ním.

„Všechno, všechno vychází ode mne. Poslal jsem ho odtud nahoru, umožnil jsem, aby nepozorovaně vyslechl tu naši šílenou diskusi o posledních fázích jeho nákazy vzteklinou.“ Vstal, sáhl znervózněle po své krabici, vsypal do ní trochu uhlí z bedýnky. „Můžeme se mu pak divit, že zešílel strachy a chtěl se zachránit sám, když nikdo z nás mu nemohl pomoci?“ Řekl jsem si, že je čas zarazit jak to sebemrskačství, tak ty jejich bláznivé teorie.

„Žijete všichni v bludu. Hajného pes nebyl nakažen. To náhodou bezpečně vím. Zjistila to odborná expertiza.“

Kulhavý sebou trhl. „A? …“

„Z toho logicky vyplývá, že liška nemohla nakazit ani toho vašeho zloděje.“

Netušil jsem a nikdo z nás to tušit nemohl, jaký účinek na něho má zpráva bude mít. Upustil krabici na zem, vytřeštil na mne své hluboko zapadlé oči.

„Nebyl?… To — neříkejte, to není možné… To není možné!“

„Proč se rozčilovat?“ uklidňoval jsem ho. „Tím líp snad pro něho, ne?“

„Nebyl nakažen… To mi neříkejte! Protože — co já… co já potom! To už je k nesnesení. To už je moc!“

Byl na pokraji toho rvát si vlasy, úplně jak rozumu zbavený. Žádný z nás tu přemrštěnost nemohl pochopit. Takhle neřádil ani při smrti své ženy. Zvedal jsem se, abych ho mocí uklidnil.

„Mějte přece rozum, člověče!“

Setřásl mou ruku s ramene. Rty se mu chvěly jako při vysoké horečce. „Já vyvolal tu diskusi…“ Pohlédl šíleně na Pavláskovou. „Já první jsem vám uvěřil!“

Zdravotnice rudla až do těch příslovečných kořínků vlasů. Do Kulhavého vjel nový ďábel, shýbl se pro krabici. Chytl jsem ho za loket.

„Nikam, už toho bylo dost!“

„Pusťte!“ Vyškubl se mi, hnul se s krabicí ke dveřím „Musím s tím být sám. Tady bych teď nevydržel.“

Hlava Pavláskové přikyvovala k jeho dupání na schodech.

„Hysterik,“ komentovala suše ten útěk. „Stejně jako ona.“

Teď, když byl pryč, se její tváře zas trochu upravily do normálního zabarvení. „A místo na něho si troufla alespoň na mne.“

„Že nebyl nakažen… Co tím chcete dokázat? Ta liška mohla být zdravá při setkání s Kazanem. A o den o dva později už mohla mít v sobě jed.“

„A jak vy chcete dokázat, že nejdřív měla tete á tete se psem a teprve potom s tím narušitelem soukromého vlastnictví?“ V mžiku zas byla jak krocan. Kochal jsem se tím. „Vůbec — jak dlouhá je u toho inkubační doba?“ Povedla se mi tím jedna z bot, jakých se člověk občas dopouští — dát jí zbytečně trumfa do ruky.

„Dva dny až osm neděl,“ vyrazila zprudka.

„Vidíte,“ prohlásil jsem hloupě. Nic lepšího jsem ani říct nemohl. Ale největší ránu mi dal nekňuba Petr.

„Třeba byl Kazan očkovanej!“

Pavlásková začala významně špulit rty.

„To by se napřed muselo zjistit,“ mručel jsem, ale bylo to jen troubení k ústupu. Kdo jiný než já věděl líp o vyhláškách o povinném očkování psů a koček? Měl jsem je na každém rohu.

Paní Jarmila začala vítězně rajtovat na svém koni.

„Nehledě k tomu, že vzteklina nepravá — kdy se postižený mylně domnívá, že byl nakažen — má stejný průběh s podobnými příznaky — vyjma té smrti, samozřejmě. To je potom psychická záležitost.“

Použil jsem hanebného triku, abych se dostal z obklíčení.

„A proč se v tom s takovou vášní babráme? Jen proto, abychom mohli uklidnit inženýra, že přece jen šlo o člověka odsouzeného? A že si neobtížil svědomí tím, že ho neuhlídal? Podle mne malér spočívá naopak v tom, že mu věnoval péče příliš mnoho. A na úkor své ženy. Kdyby byl místo toho seděl u ní a zloděje nechal plavat, byla by teď nejspíš na živu.“

Obhlédl jsem si je nenápadně. Pavlásek se při zmínce, o paní Sylvě pohnul, ale Jarmila zůstala jako kámen.

„Proč?“ odpovídala mi zamyšleně. „Poslyšte — vy taky věříte na tu kočku?“

Dala mi tím pěknou ránu mezi oči. To neujasněné, ten chybějící článek, který by mohl spojit všechny mé osamocené a pořád nevycházející výpočty, všechno hádání naslepo — že by to nakonec bylo někde v tomhle?

Zbožný obdiv přiměl koumáka Petra k hlubokému vydýchnutí.

„No jasně! Dyť on vůbec nemusel zahnout! Co když to jenom markýroval?“ A hned mi, střídavě s Pavláskovou, začal otvírat oči a rozvádět tu jejich verzi.

„Pane Dykast, dyť je to na dlani. Už jednou přece bral draka a vydržel deset metrů. Tak musel vědět, že je nemožnej sám se někam dostat.“

„Při všem svým chudým rozumu,“ navázala ona, „i při tý pochopitelný nervóze a strachu si byl nakonec vědom, že mu nezbývá nic jinýho, než čekat. Vyčkat, až se počasí uklidní, aby se mohl o něco pokusit. Proto se nechal taky nakonec odvést sem vedle. Jenže teď jste do toho přišel vy! A jeho plán — co si takový mozek může představovat? Že doběhne někam na středisko a dá si píchnout injekci. No a to teď bylo v pekle, protože vy byste ho po tom píchání odved rovnou do basy.“

Petrem vrtěla netrpělivost jako foxteriérem, kterého pán dlouho napíná kouskem salámu.

„Přesně! Vy byste na jeho místě udělal to samý, pane Dykast! Teda vy ne — ale každej! Počkal, až kandidát výpad před chalupu, rozevřel okno, nafilmoval útěk, popad houni a šel někam zalehnout. Zatím, než se bude moct zdejchnout fakticky.“

Neměl jsem čas obdivovat pravděpodobnost jejich dedukcí, protože se do toho znenadání zamíchal Pavlásek, až dosud uspávaný svou apatií. Probudila ho zášť, jejíž životaschopnost zdaleka nepřekročila kulminační bod.

„Kandidát?“ opakoval po Petrovi. „Komediant! Tady se teď bije v prsa a roní krokodýlí slzy o své vině. Proč ho tedy líp nehledal?“

Jarmila okamžitě otevřela druhou frontu.

„Šel přece z nás první!“ vyštěkla na něho.

Těšil jsem se, že tím manželským zastaveníčkem získám vteřinu, abych si v hlavě srovnal všechny eventuality, které mohly plynout z jejich divokého nápadu.

„Ale taky toho první nechal!“ odsekl rozvášněný Pavlásek. „A jak brzo! Ten nějak pospíchal zpátky do tepla.“ Hledala v mysli, čím ho usadit. „Ty — tobě se tam nechtělo vůbec!“

Trefa skoro do černého. Zalapal po dechu, ale než byl hotov, přestala ho brát na vědomí. Dala honem najevo, že se míní bavit zase se mnou.

Rozváděl jsem s ochotou nadhozené téma.

„Jinými slovy — s dekou na zádech se podle vás uchýlil někam do kouta půdy, ale vzhledem k neustálému provozu mezi pokojíčkem a kuchyní se tu necítil v bezpečí, málem se prozradil pokusem o přemístění a zachránil se jen tak tak útěkem na druhou stranu chalupy a do kůlny, kde jen díky přesvědčení inženýra Pavláska, že jde o kocoura …“

Neměl jsem to přehánět, ale patřím bohužel k té většině lidstva, co pozná své chyby, teprve když je spáchá. Nemohl jsem ovšem tušit, že v Pavláskovi, trapném hrdinovi milostné tragikomedie, je skryt takový elán. Jedním dechem proti nám vrhl všechnu svou hořkost a vylučovanou zášť.

„A nakonec tomu svému plácání věříte! Žvanit byste o tom vydrželi do svítání, ale přesvědčit se – víte, co já udělám, aby tady už byl jednou klid?“

Vyskočil z lavice, hrabal se ve svém baťohu, našel baterku, popadl v koutě za kamny dlouhý pohrabáč.

„Půjdu a toho vašeho imaginárního zloděje vám vyplaším, když se sami bojíte jít. A jestli se duchové dají chytit za límec, přivedu vám ho sem!“

Vykročil hrdinsky ke dveřím. Bylo mi z něho dost nevolně. Až k takovým ubohostem se dokáže snížit mužský, aby spravil svůj zničený kredit u ženy, která ho pro jeho nespolehlivost zavrhla. Ale ona mě překvapila taky.

„Zbláznil ses?“ vykřikla hystericky.

„Kam s tím rapírem?“ vysmíval jsem se mu. „To si to s tím chlapíkem míníte rozdat jako Jean Marais?“

Petr mě uznale podpořil opatrným uchechtnutím.

Od prahu na nás Pavlásek vrhl poslední zničující pohled. Pak otřásl chalupou energickým prásknutím dveřmi. Mrkl jsem po očku na Jarmilu. Jako zdravotnice musela vědět, že z jejího manžela nekřičí mužná odvaha, ale akutní hysterie. Měla krásnou příležitost dnes už k třetí diagnóze — tentokrát u vlastního muže. Ale místo toho se zachovala jako normální tuctová manželka — poplašeně zírala na dveře, u nichž se ještě chvěl plechový krycí štítek na klíčové dírce.

Ozvěna třísknutí neměla ani čas ještě doznít a Pavlásek tu byl zpátky. Vypadal velkolepě se svým pohrabáčovým kordem, rozcuchané vlny mu padaly mužně do čela a stínily rozlícenou tvář.

„Klíč!“ houkl na Petra.

Kluk, jako obvykle, když na něho někdo zhurta vyrazil, sebou škubl. Stejně navyklým způsobem pak sáhl do pravé náprsní kapsičky v bundě, uvědomil si, že klíč posledně zastrčil do levé, vsunul tedy prsty tam. Zarazil se, zůstal s pootevřenými ústy civět na Pavláska.

„Dělej!“ nadskakoval rozčilený hrdina.

Vytrhl mu klíč, vrhl se znovu ke dveřím. A znovu se zastavil, aby teprve nyní reagoval na mou předešlou impertinenci.

„Na toho třasořitku by mi stačily dva prsty, když chcete něco vědět. Ale štítím se ho, rozumíte? Štítím se ho!“ Ještě jednou se otočil a rozezněl křikem celou síň. „Pro klid vašich duší nevynechám ani centimetr! Od toho okýnka, kudy sem vlezl, celou kůlnu, celou půdu, i ten nejmenší kout. A kdybych ho náhodou přece jenom měl někde vyškrabat — jako že vím, že tu není — dostrkám vám ho sem špičkou toho pohrabáče!“

„Vratislave!“ vykřikla za ním marně Jarmila, tentokrát s nefalšovaným přízvukem samičky, bojící se o svého, byť nehodného druha.

X

Důkaz, k čemu všemu se nehodí víkendová tragédie. Nic nevyhubí tu starou banální pravdu, že každá věc má vždycky dvě stránky. Jenom na Petra neudělal Pavláskův hrdinský odchod žádný efekt. Strkal znovu prsty do levé kapsičky s výrazem média, které právě probudili z transu. Vytáhl něco, díval se do své dlaně.

„Tak jsou tady,“ oznámil posléze. „On je zapomněl v mý bundě.“

Podával mi dvě tuby s tabletami. V jedné, jak jsem si okamžitě ověřil, jich bylo šest, druhá byla nedotčená.

Oba, Petr i ona, se teď na mne dívali jako na rozhodčího nějakého zápasu. Na mně teď bylo rychle vyvodit důsledky toho nálezu. Ukázal jsem tu načatou paní Jarmile.

„Vaše alibi.“

„Nikdy jsem žádný nepotřebovala,“ řekla s nervózním poškubáváním rtů. „Tak už konečně budete věřit, že jsem ji neotrávila?“

Dala mi zřetelně najevo, že v tuhle chvíli znamenají pro ni všechna alibi světa míň než nic.

„Ani vy ani nikdo jiný,“ zasmál jsem se. Trochu s rozpaky, ani mně se ta veselost zrovna nevedla. „Na druhou není sáhnuto.“

Pentobarbital tedy definitivně odpadl. Ani Kulhavý jí ho nepřimíchal při slazení do čaje, ani Pavlásek nezasluhoval Petrovu obžalobu, že ho ukradl při odnášení hrnečku.

Přemýšlel jsem dál. Pentobarbital odpadá. Zůstal by jen ten kysličník uhelnatý. V tom případě by to bylo buď na jankovi Petrovi, nebo …

„Poslyšte…“ začala Pavlásková s kvapem narůstajícím neklidem. Napínala uši, kdy konečně už její hrdina zarachotí někde nad námi na půdě.

Nebo zase jen na Kulhavém… Nikdo jiný se už do mého příchodu přece nemohl ke kamínkům dostat. A pak už jsem je měl všechny na očích, nehledě k tomu, že na nějakou otravu by už ani nebyl čas.

„Poslyšte,“ vyhrkla znova. „To není možné… Já tam jdu za ním.“

„Že byste ani vy nebyla ušetřená hysterie?“ oplatil jsem jí za ty předchozí. „Snad se nebojíte, že ho tam fantom zloděje někde přepadl?“

„Dělejte si legraci z někoho jiného,“ odsekla. A pokapala to troškou jedu. „Pane Holmes …“

Šla mi na nervy s tím svým převlekem za poděšenou a ustaranou manželku. Kromě toho mě rušila v myšlení. Pociťoval jsem jasně, že teď po objevu ztracených tub není škrtnutí verze otravy tou nejpodstatnější věcí. Pořád jsem se nevzdával přesvědčení, že smrt paní Kulhavé přivodilo její nemocné srdce. Všechno, co bylo potřeba, byly dvě tři minuty klidného přemýšlení, abych přišel na pravý význam nálezu tub. Ale ta ženská mě myslet nenechala.

„Mně se to nelíbí… Péťo, buď tak laskav, pojď tam se mnou.“

Petr předvedl vzornou ukázku podmíněné ochoty — hnul nohou, jako by jí užuž chtěl vyhovět, ale vpůli kroku se zarazil, vyslal ke mně úpěnlivý pohled, jestli jako musí nebo raději nemá chodit.

„Neplašte se napřed, ženská,“ káral jsem ji. „Vydržte tu minutu.“

„Tak si tu zůstaňte oba, zbabělci.“

Neposkytla nám ani minutku času k reakci na takovou hloupou urážku. Tak, jak byla, vyběhla ze dveří.

„Pojď,“ řekl jsem namíchnutě. „Nadávat si přece nenecháme.“

Položil jsem tablety na kredenc, popadl svůj kožíšek, hrábl bezmyšlenkovitě do kapsy pro baterku, jako bych nevěděl, že je vysvícená už z putování po kopcích. Zvenčí bylo slyšet první předběžné volání Pavláskové, jak klopýtala sněhem do kůlny.

„Vráťo! Vratislave!“

Petr se za mnou táhl viditelně jen z donucení. Světelná koule před chalupou, kterou Pavlásek ze síně prve rozsvítil, vrhala svou měkkou zář do dveří kůlny a vytvářela náladu skoro vánoční — na vysoký bílý koberec závěje při slabém větru hustě a jemně sněžilo.

Pěšky se mi šlo dost bídně. Bolavá noha při každém šlápnutí propadala do měkké hloubky, nateklý kotník se ozýval. Skřípal jsem zuby a proklínal splašenou manželku, která se už hnala někde ve tmách kůlny.

„Vráťo!“ Teď z ní zněla nezakrývaná úzkost. „Ozvi se!“

Výřez světla padal dveřmi téměř až k zadní stěně kůlny. Na jeho konci se právě Pavlásková zastavila jako zasažená hromem. Zdvihla ruce ke spánkům.

„Vratislave!“

A vrhla se stranou do tmy.

Vykašlal jsem se na nohu. S největší rychlostí, jakou jsem byl schopen vyvinout, jsem klopýtal k ní. Tady se mi zase něco nepovedlo. Udílel jsem si tituly pitomců, pletoucích se do věcí, na které sami nestačí. Petr za mnou úzkostlivě udržoval bezpečnou vzdálenost, následoval jen s největší sebezapřením.

Rozeznal jsem stín paní Jarmily, klečící a nezdravotnicky hořekující nad dlouhým nezřetelným balíkem. To byl Pavlásek, ležel pod žebříkem, opřeným o jeden ze sloupů, nesoucích trámy půdní podlahy. Část stěny nad žebříkem nebyla pobita prkny. Tudy se do půdních prostor dostal zloděj. Teď se tam chtěl v jeho stopách dostat i Pavlásek a spadl dolů. Totiž přál bych si, aby byl jenom spadl. A snad si i jen natloukl…

Sjel jsem rukou k opasku, k uzávěru pistolového pouzdra. Fungoval stejně spolehlivě a rychle jako jindy. Pro uklidnění jsem nechal pouzdro otevřené.

Vedle Pavláska růžověl v hlíně kůlny malý kruhový terč, taková miniaturní a slabá svatozář. Pochopil jsem, že je to Pavláskova baterka. Vyklouzla mu při pádu z ruky i s pohrabáčem a zaryla se sklem do prachu. Zvedl jsem ji a posvítil nejdřív na okolí.

Nahoře se ostře a tiše černaly stíny trámů a střešních krovů. Dole, s výjimkou nás čtyř, mrtvé vládla prázdnota. Odstrčil jsem neschopnou zdravotnici a houkl na Petra. Šířil proti světlu baterky oči do velikosti kol od vozu, po obličeji se mu rozlézal strach. Poslechl mě strašně nerad.

S jeho pomocí jsem vytáhl Pavláska až k pruhu elektrického světla zvenčí. V bezvědomém stavu byl strašně těžký, ten špatný manžel, zhrzený milenec a fórový hrdina. Posvítil jsem na něho jeho baterkou. Kromě toho, že měl tu svou lyžařskou nádheru zřízenou k nepoznání, jak se vyválel v prachu, nebylo na něm na první pohled vidět nic poškozeného. Nohy i ruce se zdály celé. Není-li tu nějaké vážnější vnitřní zranění…

„Vy pod rameny!“ komandoval jsem Pavláskovou. „Ty, Petře, se mnou každý za jednu nohu!“

Scéna volala po malířově štětci. Vyklopýtali jsme s ním do závěje před kůlnou, pod svítící kouli. To bylo nejhorší, těch pár metrů sněhu. Proklínal jsem hlasitě svou nohu, nemožnou nešikovnost poblázněné Pavláskové a pitomé motáni se Petrovo. Jak tři opilci jsme pomalu dovrávorali se svým břemenem do kuchyně a tady už jsem byl na tom skoro stejně jako Pavlásek — jen se nechat položit na lavici.

Oči měl zavřené, na temeni nepokryté hlavy se v pěšince mezi vlasy zvedal z kůže podlouhlý buřtík rychle nabíhající krevní podlitiny. Nejevil zatím známky života, ale jeho bledé ženě se s každou další vteřinou vracely schopnosti zdravotnice.

Přihlížel jsem, jak opatrně omakává tu zhmožděninu. Nabral jsem dech k otázce.

„Myslíte, že z toho žebříku spadl? Tedy z žebříku jistě, ale jestli, tak na hlavu?“

Na půdě bouchly dveře u pokojíčku a kvapné dupání sbíhalo po schodech.

„Co tu máte?“ volal Kulhavý už ze síně. Vpadl dovnitř. „Co se tu děje?“

Petr mu ustoupil z cesty, aby viděl na Pavláska. Okamžitě přestal hlučet, ztuhl, zůstal jako vbitý do země. Vteřiny zíral na bezvědomého, pak trhl hlavou ke mně. Bas mu teď zněl tiše, unaveně.

„Co se zase stalo, proboha? Spadl někam?“

Přestal jsem ho pozorovat, přitáhl si mne nenormálně klidný hlas paní Jarmily. Odpovídala nám oběma najednou.

„Bohudík ne. Teda spadl asi, ale tu bouli nemá od pádu. Spadnout z těch čtyř metrů na hlavu, tak si musel zlámat vaz, nemyslíte?“

„Tak co tedy?“ znervózněl se Kulhavý.

Někteří lidé by dovedli člověku vypít moře krve. Chystal jsem se mu to vysvětlit sám, ale jak se jednou paní Jarmila rozjela, tak už na ni byl ve všem spoleh. Dokázala spojit ve svém hlase obviňující ostrost veřejného žalobce s pomstychtivou hrůzou ženy, kterou chtěli připravit o jediného možného druha.

„Tohle je po nárazu na něco. Anebo spíš něčím. Kdyby to byl kámen, měl by hlavu puklou. Kdyby se byl uhodil o — dejme tomu o hranu trámu pod tou dřevěnou stěnou, tak měl teď místo podlitiny ostrou ránu a taky asi proraženou lebeční kost.“ Udělala dramatickou pauzu a obrátila se potom přímo ke mně s řečnickou otázkou. „Tak co má tedy tohle na svědomí?“

Jenže si ji sama sobě nezodpověděla. Tím všechno předala mně a vzala na sebe opět tvář poplašené manželky.

„Pomozte mi s ním na tu postel. Ale opatrně, nemůžeme vědět, jestli nemá uvnitř něco zlámanýho.“

Uložili jsme ho, ona se věnovala prohmatávání Pavláskových údů a žeber, přiložila mu na hlavu studený náčinek. Ještě než pod ním podlitina zmizela, prohlédl jsem si ji znovu.

„Co má tohle na svědomí? Jistě nechcete, abych si tu hrál na soudního lékaře. Jinak, podle mých laických zkušeností, by to vypadalo, že ho někdo vzal přes hlavu klackem.“

Zamlčel jsem takticky, že něco podobného mě — kajícně a s křížkem po funuse — napadlo už při jejím prvním výkřiku v kůlně. I tak jsem ale dosáhl předem očekávaného účinku — kromě u ní, ovšem. V případě, že jde o manžela, je každá žena nadána jasnozřivostí. Úžas přistrčil Kulhavého o krok blíž.

„Cože — útok?“

Všechny si nás po řadě prohlédl, jako bychom se proti němu smluvili. Petr začal parádně blednout.

„Vám se to nezdá?“ řekl jsem.

Zdráhal se uvěřit. „To přece…“ Opustil mě a obrátil se na ni. „Je něco takového možné?“

Šlo to pěkně dokola jako při dětské hře. On se ptal jí, ona jeho nechala plavat a odpověď adresovala zase mně. Jenže to byla spíš obžaloba.

„Co jsem říkala? Vy jste si z toho ovšem dělal legraci a on…“ S převahou moudré ženy pohlédla na manžela, který se začínal probouzet k vědomí. „Chtěl dělat hrdinu, když se k tomu neměli ti povolanější.“

Řada byla tedy na mně a ví bůh, že jsem měl tisíc chutí využít po téhle drzosti svého práva, ale Kulhavý porušil pravidla hry. Rozčileně mi do toho vskočil. „Ale proč? A kdo?“

No — bylo třeba ze všeho nejdřív kousnout do tohohle a vyhlásit oficiálně, co se už před hezkou chvílí stalo tak říkajíc obecným míněním.

„Je tady teorie — ne nezajímavá — že ten váš zlodějíček nás podfoukl. Že svůj útěk jenom zahrál, aby nám — vlastně mně, protože ze mne dostal vítr — zalepil oči. A že od té chvíle sedí někde v koutku chalupy, drkotá zuby a čeká na vhodnou příležitost k opravdovému …“

Až do toho okamžiku se mi s napětím díval do tváře. Teď mě opět přerušil.

„Proč? Vysvětlete mi proč?“

„Třeba proto, že inženýr Pavlásek byl na cestě objevit tu jeho skrýš, ne?“

Záměr se mi nepovedl, podávání informací bylo na chvíli přerušeno. Zvukem svého jména nadobro vzbuzený k životu otevřel Pavlásek oči a chytil se toho nejbližšího, co bylo po ruce, to jest ruky manželčiny.

„Jarčo…“ dýchl nešťastně.

Začala rychlá a dojímavá výměna křestních jmen. Pavlásková se na něho vrhla, ošetřovala ho s podivuhodnou směsí manželské něhy a profesionální zručnosti.

„Vráťo!… Co se ti to, proboha, stalo? Uhodil tě?“

„Kdo?“ blikal Pavlásek.

Má ty dobroto! On chce, abychom mu to řekli my!

Jeho oči po nás vyjeveně bloudily. Inženýr Kulhavý vystoupil prudce do popředí, sklonil se k němu.

„Co to bylo, řekni!“

Pavlásek začal jevit sklon k pofňukávání.

„Nevím… Vůbec nevím. Lezl jsem na ten žebřík — najednou rána …“

V očních koutcích se mu objevily první stopy úlevné vlhkosti. Chytil se ještě zoufaleji Jarmiliny konejšivé ruky. Přesně tak jsem to očekával — svůdník, bořitel manželských krbů cizích i svého, hrdina nabízející smrt při první hádce — a když dostane sám po hlavě, brečí.

Kulhavý, jako by Pavláskovo prohlášení bylo pro něho postačující, ustoupil zase do pozadí.

Šel jsem si hřát záda ke kamnům. Vnucovala se mi představa Pavláska, jak kurážně stoupá po příčlích žebříku s předsvědčením, že má před sebou stejnou prázdnotu jako za sebou, v nejhorším případě však jen slabého, strachem rozviklaného člověka. A najednou — třeba tam z toho stínu za trámem — se vynoří čísi ruka a bác ho něčím do hlavy.

„Proč…“ opakoval Kulhavý už jako maniak. „Vždyť by přece musel vědět, že od té chvíle je tu nemožný.“

Petr si na to odkašlal. „Ono venku je to už skoro dobrý. Třeba stejně už chtěl vzít draka… A možná, že mu tady pan Pavlásek zrovna vlez do cesty.“

Paní Jarmila vůbec nevzala na vědomí tuhle podivuhodnou verzi, přestala raněnému načechrávat polštář pod hlavou a vložila se s rozčilenou energií do rozpravy.

„Proč? Vám to pořád není nikomu jasný? Protože zešílel.“

XI

V domě oběšencově se nemá mluvit o provaze. V téhle chalupě by se zas nemělo plýtvat termíny jako je šílenost a šílení. Už jsem tu zažil několik hezkých příkladů nesmyslného jednání. Petrův magnetofon, Kulhavého poměr k zloději, jeho hlídky u mrtvé, před malou chvílí Pavláskův hrdinský výboj… A teď je mi prezentován šílený lupič.

Jenže toho jsem jen tak bez ničeho spolknout nechtěl.

„Blázen? To myslíte vážně? Já tedy připouštím, že to musel mít v hlavě vykradené, soudě alespoň podle jeho plánu žít tady přes celou zimu. Ale faktické šílenství? Proč? Kvůli té vaší vzteklině? Ta je přece přinejmenším sporná.“

„Ale to on neví! Na to nezapomínejte. On to neví.“

Ten třetí vzadu, Petr, se namlsal a odvážil se znovu vstrčit mezi nás svou vlasatou hlavu.

„Co takhle jít po chalupě a křičet? Teda jako všichni,“ dodal honem, aby snad nevznikl dojem, že se k tomu nabízí sám. „Že jako je zdravej a aby se nebál, že mu nikdo nic neudělá? …“

„Výborně, Watsonku,“ řekl jsem. „A co se mnou? Chceš ho uklidnit tím, že poneseš před sebou mou hlavu, napíchnutou na lyžařskou hůl?“

Petr zarytě stáhl uši mezi ramena. Jediný z přítomných. Pavlásek, se k mému překvapení zasmál.

„Vidíte — jít prve vy místo mě, měl jsem já teď hlavu celou a on z té rány rozhodně větší potěšení.“

Pavlásková ho nejdřív mateřsky nechala domluvit, potom, když už to nebylo třeba, mu stejně mateřsky přikryla dlaní ústa.

„Vy to oba zlehčujete. A přitom vám uniká to hlavní, Zkuste se vžít do myšlenek toho člověka. On ví nebo si podle našich řečí domejšlí, že ho čeká bez okamžitý lékařský pomoci děsnej konec. A ví, sám se o tom přesvědčil, že k tý pomoci se nemůže vlastníma silama dostat. A i v tom nejlepším případě ho nakonec čeká basa.“

Zaútočila proti mně. „Na co byste v takový situaci myslel vy, kdyby pro vás z ní nebylo žádný východisko? Jak já mužský znám, tak aspoň na jedno — na pomstu!“

„Pomstu?“ zlehčil jsem znovu její dramatický závěr. „A proč, prosím vás, proč bych se mstil jiným za malér, který se stal mně a za který oni nemohou?“

Osopila se na mne. „To jste mužský a esenbák k tomu? Já, špitálnice, budu mít asi lepší zkušenosti s vaším plemenem, než vy. U primitiva, jako je on, se přece musí předpokládat, že dovede v takový situaci reagovat jenom nenávistí. Když to u nás s pacientem takovýhleho druhu dopadá špatně, kde začne hledat chybu? U doktorů a u sester, utopil by je na lžíci vody. A tenhle tady? Když jsem v tom já, čert vem i všechny ostatní!“

„Fakt!“ Petr žasl, jak rychle se v něm vylíhly myšlenky, úplně shodné s jejími. „Takovej on byl!“

Nezbylo než ji pochválit. „Ejhle motiv,“ řekl jsem. „Dokonce i psychologicky podepřený. Teď už jen upřesnit, komu jmenovitě by ta pomsta měla platit. Na koho měl podle vás nejvíc spadeno? Na vašeho manžela?“

„Na všechny,“ vyhrkl neudržitelný Petr. „Na každýho z nás.“

Pavlásková ho podpořila kývnutím. „Ten to v hlavě neměl v pořádku už dřív, než jsme přišli. Měl jste ho tu vidět a poslouchat. A ničemu byste se teď nedivil.“ Zmocnilo se jí to víc, než si sama uvědomovala. Přestala upravovat obklad na reliéfním temeni svého muže a věnovala se cele plamennému výkladu.

„Vy, kdybyste se někomu vloupal do stavení a on vás nachytal — taky byste se pak oplátkou za jeho shovívavost choval drze k němu, k jeho rodině a k jeho hostům? A vyhrožoval jim?“

„On vám vyhrožoval?“ žasl jsem.

„Ano! I mně.“ Trochu zčervenala, ale zahladila to zesíleným tónem.

„A mně co řek!“ hlásil se pyšně Petr. „Abych si dal na něj bacha, aby mě jednou nemuselo mrzet, že jsem se vůbec narodil!“

Vzápětí pobledl. Jednak proto, že se na vteřinku stal středem pozornosti, jednak ho asi napadlo, jak blízko je nyní k realizaci toho proroctví.

„Čím dál líp,“ zamumlal jsem. „To se podívejme.“ Kulhavého jsem si nechával naposled. „A vám?“ zpovídal jsem ho. „Vám taky vyhrožoval?“

Stáli jsme proti sobě, pohled proti pohledu. Stiskl rukou opěradlo židle.

„Mně ne.“ Pohnul očima ke stropu. „Ale jí.“ Klouby na ruce mu zbělely. „Jí nejvíc …“

Očividně se v něm všechno začalo měnit. Pochybnosti jako by ustaly, ještě pár vteřin a bude i on získán a přesvědčen.

A přesně tak, jak jsem mu to v duchu předpovídal, se Kulhavý najednou trhnutím osvobodil od váhání i od židle. Překotila se na zem s rámusem, který každému z nás hrábl do nervů. Chvíli se na mne díval beze slova. Pak, jako úplný protiklad, divoce a neovládaně vykřikl.

„Víte, co si dovolil jí říct? Mrcho… Ano, mrcho! To jí řekl otrapa, kterého jsem mohl dát z místa zavřít. Vy mrcho jedna!… A za co?“

Zapadlé oči mu žhnuly. „Protože v té nešťastné debatě vyslovila názor, že by bylo pro něho lepší umřít dřív, než se dostaví ta konečná, strašná fáze nákazy.“

Místo aby se ho pokusila uklidnit, přiložila Jarmila naopak ještě polínko.

„Hrozil každýmu. Co řekl mně? Dejte si na mě pozor, vás mám dávno v merku!“

Kulhavý, smutná postava pozdního mstitele, stál uprostřed kuchyně, zavíral oči a svíral pěsti.

„A já šílenec jsem ho před sebou omlouval rozrušením.“

„Všechny nás bude chtít teď pomlátit,“ řekl Petr s hlubokým přesvědčením člověka, který se tady, v klubku lidí vedle teplých kamen a pod svítící koulí, té perspektivy zatím moc neděsí.

Má předpověď pro inženýra Kulhavého se splňovala do těch nejposlednějších písmen.

„Ten nezaslouží žádné ohledy! Žádné výčitky svědomí. Musel jsem být blázen, když jsem ho tak dlouho protěžoval!“

Teď už nezavíral oči, naopak se divoce rozhlížel, jako by nás všechny bral za svědky. Přeměna byla dokonána. A nejlepší na tom bylo, že já jsem byl jediný, kdo si ji jasně uvědomoval. Všichni s ním samozřejmě plně souhlasili.

„Neříkala jsem to hned, jak jste ho objevil?“ triumfovala Jarmila.

I Pavlásek se odhodlal vzít zase svého dosavadního nadřízeného, protektora, hostitele i soupeře na vědomí. „Já jsem byl od počátku pro tvrdý kurs.“

„Ten to potřeboval jak prase drbání,“ uzavřel Petr originálně, moudře a skoro objektivně, aspoň bez viditelné známky osobního zaujetí.

Trojnásobná podpora vybičovala inženýrovo vzrušení do extáze. Vykročil ke mně, natáhl ruku k mému pistolovému pouzdru.

„Půjčte mi to na chvíli! Půjdu pro něho a přivedu ho sem.“

„Neblázněte,“ doporučil jsem mu.

„Půjčte mi to!“ rozkřičel se neovládaně. „Jakým právem by smělo takové individuum zavádět v mém stavení teror!“

V očích mu hořelo. Zaťal mi prsty do ramene.

„Vidíte to? Už to chápete? Teď teprve je mi to jasné — žádná sebevražda! On! Sylva je jeho první obětí!“

Překrvené oční koutky mu začaly slzet. Sípal, jak se snažil mě přesvědčit a sebe přivést do normálního stavu.

„Času na to měl přece dost. A příležitostí taky. Já idiot jsem čekal venku na vás, on si mohl nerušeně dojít za ní, zjistil, že spí…“ Vzrušení ho popohánělo k divokým záměrům. „Všiml si, že z kamínek kouří… Pomohl jim!“

Tlak jeho prstů mi už začínal vadit. Vymkl jsem se mu. Pustil, ale nechal ruku opět spadnout k pouzdru.

„Tak půjčíte?“

Klepl jsem ho přes prsty. „To je služební, nevíte? Jenom pro služební potřebu.“

Začal se zas chovat nepříčetně. „Dobře! Nechte si ten svůj krám! Stačí holé ruce!“

Lezl mi z krku. Měl jsem dávno dost jeho okázalého rámusení. Teď, když už je pozdě! Takhle se měl chovat, dokud byla na živu.

„To neříkejte,“ odpálil jsem ho chladně. „Pavláskovi, který si taky leccos myslel, málem pukla hlava.“

Stáli teď všichni na jeho straně. I ten jeho sok, který mu ještě před malou chvílí spílal komediantů, i jeho malá, zase na milost vzatá žena — dokonce i v Petrovi se rodil nový obdiv. Byl jsem osamocen mezi nimi jako jeden bílý vrabec v hejnu šedivých, ale nijak mi to nevadilo.

Přestal jsem ho vydražďovat. Byl opravdu čas myslit na to, jak přivést věci ke konci.

„Tak a teď mluvme trochu rozumně.“

Vžil se příliš do role divokého mstitele.

„Na to bude čas, až ho popadnu těmahle rukama!“

„Zkuste uvažovat se mnou,“ navrhl jsem mu. „Za předpokladu, že by váš lupič pobíhal někde po půdě a poslouchal ten rambajz, co tu právě děláme — co myslíte, že by udělal? Já bych sázel na nějaký ten zbyteček jeho rozumu. Podle mne by slezl šupito presto vzadu z půdy do kůlny, protáhl se tím vypáčeným okénkem a tradá velkým bílým tichem někam do bezpečnějších krajů.“

Třepal nesouhlasně svou řídce porostlou hlavou umíněného buldoka. Pavlásková se mu otevřeně postavila po bok.

„Tohle jsou úvahy rozumného člověka. Ale on je blázen. Šílencům je všechno jedno. Tiše se drží jen tý svý jediný myšlenky.“

„Dobře,“ podvolil jsem se. „jak myslíte. Já sice věřím na něco jinýho, ale to chvíli počká. Teď bych měl jeden pilnej návrh — každej se posílit turkem, jestli máte dost materiálu. Aby nám to líp myslelo.“

„Fakt,“ podpořil mě Petr. „Já bych si dal taky.“ A bez ohledu na mou předchozí zmínku o hodině duchů se hnal přiložit do kamen. Kulhavý se o mě otřel nepřítomným pohledem, jako by chtěl o mém návrhu zauvažovat. Pavlásková Petra zarazila.

„Voda je horká dost. Pro mne nedělej, nervózy už jsem užila takhle habaděj.“

Stoupla si ke Kulhavému, otevřela vrchní dvířka kredence a vyňala dva šálky.

„Kafe je v tý piksličce,“ upozorňoval horlivě Petr.

Otočila se ke mně. „Silnýho?“

„Vrchovatou lžičku. Já mám srdce v pořádku.“

Petr se honem hlásil. „Mně míň. Já bych nespal.“

Sypala kávu do šálků. Vedle ní Kulhavý pořád proháněl ty své šílené myšlenky.

„Počíhám si na něho nahoře.“

Sedl jsem si ke kamnům. Vrtěl jsem znechuceně hlavou. „Prosím vás.“

Pavlásková točila oči zpátky k lavici. „Kam jsme dali cukr?“

„A jestli se ještě jednou odváží…“ řečnil Kulhavý blouznivě.

Ovázaný hrdina Pavlásek se zvedl z lože a šel ke stolu. „Tady.“ Vzal cukřenku a šel s ní ke kredenci. „Kolik?“ Najednou z nás byl vzorný kolektiv. Petr dobrovolně přiložil, Pavlásek čekal s lžičkou připravenou.

„Ale — třeba tři,“ řekl jsem. „Já sladký rád. Cukr posiluje.“

„Slyšíte?“ řekla náhle Pavlásková. Ukázala prstem na okno.

Pavlásek pustil lžičku do šálku a šel si s ní poslechnout. Petr spěchal s naléváním vody a běžel, aby mu nic neuteklo.

„Fakt,“ prohlásil s určitostí, která vylučovala jiný názor. „Je po větru. Úplně.“

Pro jednou měl pravdu. Ticho, které se teď zvenčí tlačilo na okna, působilo neskutečně. Naše uši si příliš zvykly na neustálé dutí a nárazy vichřice.

Jediný Kulhavý se nepřidružil k všeobecnému zájmu. Maniakálně trval na svém. „Mně neuteče…“

Najednou se odtrhl od kredence a zprudka vykročil ke dveřím. Ohlédl jsem se za ním.

„Neblázněte! Nemá to žádný smysl!“

Pavláskovi poslouchali jeho kroky odhodlaného mučedníka, jak stoupá po schodech do nebezpečných končin půdy. Slabé klapnutí dveří u pokojíčku odzvonilo půlminutě dojatého ticha. Pokrčil jsem rameny, došel si pro šálek a míchal pomalu hustou usazeninu cukru a kávy.

Viděl jsem, že jsem pořád sám s tím, co mlhavě začínám tušit. Potřeboval jsem jen zachytit správnou nit, abych měl po čem běžet. K tomu mi musí dopomoci ten turek. Vytáhl jsem naráz polovičku šálku, ale víc to při vší chuti nešlo, Pavláskovic kafe byla ohavná brynda.

Otřásl jsem se a postavil to zpátky.

„On si svůj program vybral,“ řekl jsem. „Teď jde o to, co podnikneme my.“

Pavlásková se ode mne odvrátila jak Jidáš od Krista.

„Vy si dělejte, co chcete. Já zahákuju dveře a zabarikáduju je nábytkem. Protože já vím, čeho jsou šílený lidi schopný.“

Šla k manželovi a pohladila mu ovázané temeno. „Jedný zkušenosti je dost.“

Hříšník, vzatý tím na milost, vděčně stiskl hladící ruku.

Petrovi se při tom pohledu zalesklo v očích něco jako směs dojetí, smutku, vzteku, i nějaké tajné obavy.

Tak tedy, řekl jsem si, s boží pomocí do toho. A začal jsem s bouráním jejího projektu barikády.

„Kdepak zahákovat. Já bych byl spíš pro to, vypravit se do terénu.“

XII

Nejdřív to s nikým nehnulo. Pochopitelně, věci citu jsou u každého člověka před rozumem. Teprve když se v nich dostatečně vyžila, uvědomila si paní Jarmila, co vlastně říkám.

„Jak vás tak poslouchám — nepotřeboval byste taky nějaký ten pentobarbital? Když jich teď mám zase zásobu?“

Byla očividně znova v kondici. Zasmál jsem se povinně. „Spíš trochu pořádnějšího kafe. Tohle vaše dosahuje tak úrovně lógru ze závodně kuchyňský melty.“

Urazila se. „Co byste nechtěl? Pro pána je tuzex málo? Koukněte na Petra, jak mu šmakuje!“

Kluk právě vsrkával poslední kapky. Olízl se. „Bašta.“ Nakrčil jsem ramena.

„Proti gustu …“

Opřel jsem si loket o stůl, podložil bradu dlaní a snažil se dohonit myšlenku, která uháněla někam do zapomenutí. Pentobarbital… Co jsme to jen měli před chvílí s tím pentobarbitalem?

Zívl jsem. Přece jen toho dneska má člověk za sebou hodně. Přes půlnoc na nohou a to dvojí cvičení proti vichřici. Pachuť té bryndy mi nechtěla sejít s patra. Přitáhl jsem si znova šálek, jen tak pro zjištění, jestli mě třeba jazyk na lačno neoklamal. Mělo to stejně specifickou chuť jako prve — nechutná vyčichlá hořkost, zamaskovaná třemi lžičkami cukru. Jako by si to schovávali v té kredenci už od vánoc. Něco mě napadlo. „Petře, podej mi svůj šálek.“

Pitomě se divil. „Nic už v něm ale není. Jestli chcete, udělám vám nový.“

„Dávaj, dávej.“ Začínal jsem být netrpělivý. A vůbec už jsem si nezastíral, jak se těším na postel doma. Na ten konec týdne s dlouhým ranním vyspáváním, bez písařské roboty v kanceláři, bez policajtování po obci. Řádná neděle se zaslouženým klidem.

Sáhl jsem po chlapcově šálku. Nebyla tam opravdu ani slza. Lžičkou jsem nabral trochu usazeniny a ulízl. Jo — tak tohle bylo kafe. Petr měl normálního turka a to moje byla kvalifikovaná ohavnost.

Potlačil jsem nové zívnutí. To první mohlo být přirozené, ale jestli z toho bude série… A už to začalo běžet. Připomněl jsem si řeči Pavláskové o nepravé vzteklině. Psychická záležitost… To tedy jistě. Protože i já už jsem na sobě začínal shledávat příznaky. Nenormální ospalost, teď ke všemu i lenost, ani se mi nechtělo vstát a dojít k té pitomé kredenci.

Vzal jsem do rukou obě ty tuby a otočil se s nimi proti světlu. Jedna zůstala plná a neotevřená, tak jak byla, ve druhé nebylo nic.

Díval jsem se na ně a přemýšlel jsem. Celkem zbytečně. Odkašlal jsem si.

„Pojďte sem. Vemte si ty šálky a ochutnejte z každýho.“

I o sluchové halucinace jsem už měl postaráno. Slyšel jsem se jasně, ale asi tak, jako bych měl uši v druhém koutě kuchyně. Pavlásková se udiveně podívala na svého muže, ten na ni, pak si poslušně lízla nejdřív z Petrova, nato z mého šálku. Zůstala s ústy pootevřenými, za brejličkami jí oči povylezly.

„To je divný …“

Dal jsem se do smíchu. „To bych prosil! Jedna koňská dávka, jak vy říkáte. Něco ovšem zůstalo v tom zbytku.“

Ukázal jsem jí prázdnou tubu. Vykřikla. Zbytečně silně, bych řekl.

„To není možný!… Kdo tohle …“

Už jsem se tomu zívání nebránil. Ať je tedy, co stejně má být.

„Jo — to já vědět, milá paní, tak se vás už nikoho na nic neptám.“

„Někdo přece musel…“

„U kredence jste se motala nejdřív vy, pak váš manžel …“

„Dovolte!“ rozčilil se nedotknutelný hrdina Pavlásek.

„A kandidát!“ doplnil honem Petr. Se zlým zábleskem v očích. „Ten stál u ní pořád.“

„A ty,“ uzavřel jsem.

Ucouvl přede mnou, jako by čekal, že mu už chci nasadit želízka. „Já přece jenom… nalejval jsem jenom vodu!“

„Co si zas vymýšlíte?“ sípěl Pavlásek. „Viděl jste sám, že tam sypu cukr. A nic jiného!“

„A vy jenom to kafe,“ řekl jsem paní Jarmile. „A inženýr Kulhavý jenom stál zády ke všemu a řečnil. Nevíte, proč jste musela zrovna v té chvíli upoutat pozornost na počasí venku? Někomu se ta vteřinka moc hodila.“

Teď se na mne dívali bez hlesu. Jako bych každému přišpendlil jazyk k patru.

„Něco vám povím. Člověku se začne cosi proklubávat z hlavy, jako když se kuře proklubává z vejce. A pořád to nemůže ven. Potom přijde takový to pomocný ťuknutí zvenčí a kuře je vylíhlé. Mě právě ťukl do čela ten pentobarbital.“

„Kdo by to ale byl mohl udělat?“ opakovala tvrdošíjně Pavlásková.

„Ten z vás, kdo nutně potřebuje, abych už do ničeho nestrkal nos a dal si raději dvacet.“

První se vzpamatovala — jak se taky slušelo — paní zdravotnice.

Přitáhla mě ke kbelíku vedle stojanu s umyvadlem.

„Prst do krku! A všechno vyzvracet!“

Pokoušel jsem se o odpor. „Teď? v žaludku už dávno nic není. Měl jsem žízeň jak trám. To proletělo rovnou do ledvin.“

„Dost řečnění.“

Dopouštěla se na mně profesionálního násilí. Snad aby mě přesvědčila, že s tím neměla nic společného. Ale to já přece už věděl. Já jsem toho teď věděl moře, ale potřebovalo to trochu času. Klidnou chvíli na srovnání, seřazení a vyvození toho konečného důsledku.

Bylo pořád lacinější dráždit si čípek než dráždit ji, nenechala by mě přemýšlet. A s tím jsem potřeboval pospíchat, každá vteřinka teď vážila.

Výsledek byl ovšem trapný. Nechutná a marná gymnastika nad kbelíkem, před třemi páry lačných očí.

„Nemám co zvrátit,“ konstatoval jsem utýraně. „Naposled jsem jedl v šest odpoledne. A tady vás nikoho nenapadlo něco mi nabídnout. Co takhle zředit to půllitrem kafe? Občerstvilo by mě to?“

Petr se už točil k plotně, zdravotnice bezradně krčila rameny, Pavlásek skočil ke kredenci, div se mu turban na hlavě nerozsypal.

„Ale v tom případě si tohleto strčte do kapsy! Já už nechci slyšet žádné další obžaloby!“

Vzal jsem si od něho to nedotčené balení pentobarbitalu. Bez řeči, ani za úsměv mi už nestál. Vteřinky vesele uháněly a já jsem si ještě ani nevybral, z kterého konce začít. Posadil jsem se ke stolu. Možná, že jsem se do toho vmýšlel předem, ale přicházel na mne takový ne nepříjemný, mlžnatě odosobnělý stav, asi jako ve vinárně, když má člověk za sebou ten úvodní půllitřík červeného.

„Jak jste to říkala? Po počátečním obluzení? …“

„Nemluvte nesmysly!“ vyštěkla na mne. „Taková vazba jako vy toho musí snést trochu víc. Vstát! Chodit! Mluvit! Ale rozumně.“

Usmíval jsem se neradostně. „O to nejde. Ale já teď musím rychle něco vymyslet, kapišto? A myslet, to umím jenom v sedě.“

Díval jsem se, jak se oni dívají na mne, obličeje protažené očekáváním. Zkoušel jsem naroubovat si do hlavy jejich myšlenkové pochody. Běhá jim v tom šílenec, ukrytý někde v chalupě, a teď nová záhada s barbitalovým atentátem.

„Kdepak záhada.“

Varovné memento — zjistil jsem, že myslím nahlas. Zarděl jsem se. To zas byl důkaz trochu radostnější — ještě to není se mnou tak nahnuté, mám-li dosud strach z ostudy. Kdepak záhada …

Jenomže mi zaboha nechtělo znovu přijít na mysl, co jsem to mínil podnikat, než mi naservírovali ten svinský nápoj. Díval jsem se upřeně do jejich upřených očí. Prohlíželi si mne jako vzácný exemplář cvoka, u kterého to má každou chvíli vypuknout.

„Nevzpomínáte si někdo, o čem jsme mluvili před tím kafem?“

„Nechte to plavat,“ radila mi soucitně Pavlásková. „Kdyby vám snad začalo být špatně, uložíme vás na postel. Ubezpečuju vás, že se nemáte čeho obávat. Do rána je to z vás venku.“

„Do rána! Máte rozum, ženská? Mně jde o minuty! Jestli ho nedostanu hned teď, v nejbližší chvíli, tak už ho nedostanu vůbec. Aspoň já ne. A já ho dostat musím, jednak si to zaslouží on, a jednak si to zasloužím já. Do rána… Hned teď! Nenechat mu čas.“

„Dobře, dobře.“ Poslouchala s nepokojem mou zmatenou tirádu. Mrkla na Petra, aby jí pomohl upravit lože. Mne samého ten nečekaný výbuch překvapil. Čekal jsem spíš únavu, ospalou lhostejnost.

„S tím bych si nedělala hlavu,“ řečnila Pavlásková. „Sem se do rána nikdo nedostane. Ke dveřím dáme stůl, lavici — a inženýr Kulhavý? Co chtěl, to má, nikdo ho tam přece neposílal.“

Její podivuhodný obrat v nazírání na Kulhavého mě teď nezajímal. Konečně mi to přišlo.

„Halt!“ nařídil jsem vítězně. „Zahákovat. Už jsem doma. Kdepak zahákovat! Já musím do terénu.“

Zakousl jsem se do té myšlenky jako klíště do kůže, když ho tahají za nožičky ven. Bál jsem se, aby mi zas neutekla. Není to se mnou ještě nejhorší.

„Ale ne sám. Budu k tomu potřebovat jednoho pomocníka.“

Teď už bylo nad slunce jasnější, že nade mnou dělá Pavlásková kříž. Natřásla polštář, uhladila pokrývky. Lákalo to, nepopiratelně to lákalo. Natáhnout se, ruce za hlavu…

Dával jsem zoufale ostruhy svému bystrému rozumu. Minuty, teď jde o minuty. Než to na mne opravdu padne. Než se jemu podaří zahladit stopy. Co říkám — stopy, jedinou stopu!

Myšlenky se mi líhly v hlavě s trestuhodným zpožděním. Mrkl jsem na hodinky — dvanáct sedm. Šťastné číslo, tahle sedmička. Jestli ovšem to štěstí nezaspím. Přišla na mne chuť k řečnění. Asi to bude začátek toho blouznění.

„Hodina duchů, vidíte? Za chvíli vám toho našeho předvedu — když mi někdo z vás pomůže. Už nebude strašit.“ Ty řeči měly skvělý výsledek. Právě takový, jaký jsem vůbec nemohl potřebovat. Obvod Petrových očí se šířil, brejličky se nervózně pootočily k Pavláskovi.

„Pojďte se uložit,“ řekla. „S tím kafem to raději nebudeme přehánět.“

Vzmužil jsem se a bez dalšího plýtvání časem jsem začal plánovat svou past. Bude do ní potřeba návnady. Jednoho z těch tří tady. Pavláska jsem vyloučil rovnou. Ten už by nešel nikam ani za milión. Pavlásková? Zahájil jsem verbování.

„Legrace už jsme užili dost. Nejvyšší čas, abychom přikročili k vážné práci. Kdo z vás by byl ochoten vyjít nahoru? Vy, paní Pavlásková?“

„Pro něho?“ udivila se. „Co je to zase za novou šaškárnu s ním? Tak proč jste ho tedy nechal odejít? Nezlobte se, ale já opravdu nemám chuť dělat poslíčka. Stejně si s ním dvakrát dobře nerozumím.“

Trochu opožděně začala otvírat oči. Teprve nyní jí došlo, co vlastně od ní chci.

„A po tom, co právě bylo? Tohle chcete od ženský?“

„K němu ne,“ vrtěl jsem hlavou. „Půjdete jinam.“ Propletli si s Pavláskem prsty do sebe a stáli teď jako jedno spojené tělo proti šílenci, který se pokouší podkopat jejich rekonstruované štěstí. Měl jsem ještě dostatečně jasnou hlavu, abych pochopil, že proti takovému valu by všechny moje řeči nezmohly nic. Zbýval jenom Petr.

„Tak ty, Watsonku, ty mě jistě nenecháš ve štychu.“ Nafilmoval honem oči raněné laně.

„Nemůžu, pane Dykast. Fakticky, je mi špatně. Jak jsme ho … tady pana — prostě, nějak jsem se namoh.“

„Vždyť o nic nejde — koukej.“

„Zakazuju vám,“ řekla velmi zřetelně a velmi důstojně. „Nevíte zřejmě, co povídáte. Chcete si pohrávat i s životem toho chlapce? Manžel vám ještě nestačí? Toho jste taky takhle vyprovokoval!“

Sepjal jsem před ní ruce. „Ženská, nepleťte se do věcí, o kterých nemáte ponětí. Odpovědnost si beru na sebe já. Petře, heleď …“

Kroutil hlavou jak panák ve výkladě.

„Tam mě nedostanete, pane Dykast. Proč si tam nedojdete sám? Běháte s tou nohou stejně všude. A máte ke všemu bouchačku. Já mít váš kanón, už dávno jsem měl toho chlapa v želízkách. To ode mě nemůžete chtít, s holejma rukama do kůlny.“

Lil to do mě hezky, hošík, a byl bůhvíjak pyšný, že mě doběhl s tou pistolí. Začínal se ve mně rozbíhat vztek, špatný rádce.

„Kdo mluví o kůlně, janku!“

Teď se samozřejmě přidal i inženýr Pavlásek, dotčený tónem, jaký jsem si dovolil vůči jeho ženě.

„A kdo vás vůbec oprávnil k takovémuhle postupu? Posílat jiné místo sebe?“

„Fakticky, pane Dykast,“ dodal Petr, posílený dvojnásobnou podporou.

Tady ovšem bylo bolavé místo celého plánu. Ale ať si nepředstavují, že kvůli tomu od něho couvnu! Injekce, kterou jsem před chvílí tím nápadem dostal, pořád ještě nepřestala působit.

Vždyť to můžu našim ráno přinést na talíři!

Tři proti jednomu? Beru. I proti přesile se dá hrát. Objal jsem Petra okol ramen jako vlastní táta, abych ho trochu izoloval od Pavláskových.

„Koukej, Péťo.“

Člověk se pořád učí. Tenhle trik jsem odkoukal od Pavláskové. Péťa zabral, od teďka nedám na psychologii dopustit. Ne, že by Petr okamžitě přestal s odporem, ale kapánek změkl přece, to se poznalo.

„Myslil jsem to s tebou někdy špatně?“

„To ne, ale …“

„O nic nejde. Budu za tvými zády. Ty jenom vyběhneš po schodech nahoru, zahneš vlevo od komína, k té hromadě sena u štítu …“

„Fakticky,“ děsil se Petr, „není mi dobře, já vám nelžu, pane Dykast.“

Oči Pavláskové byly teď zas jenom chlad a opovržení. Zajímavé, od prvního okamžiku setkání byly sympatie u nás zřejmě vzájemné.

„Říkám naposled, běžte si tam sám, to je vaše práce, ten kluk zůstane tady.“

„Ano,“ stvrdil rezolutně Pavlásek s hlavou zabalenou jak nastydlé koleno. „Sedni si tamhle a neposlouchej ho. Nemá ti co poroučet.“

Přikládali pode mne pěkně, pomalounku se to ve mně začínalo vařit. Ještě jedno slovo od toho mamlasa a sjedu ho, že mu obvaz spadne i s boulí.

„To ne,“ začal mě Petr znenadání bránit. „On mi neporoučí, to zas …“

Okamžitě jsem pustil z hlavy ten nemožný pár a chytil se Petra.

„Řekni jim, kdo tě zná dýl a líp — oni nebo já?“

„Jasně.“

Málo platné, barbital zabíral. Čím dál obtížněji jsem sháněl myšlenky dohromady.

„A teď poslouchej — a je nech na okamžik plavat. Chceš přece, aby tahle divoká noc už skončila …“ Zívnutí mi rozevřelo ústa jak vrata garáže. „A aby se všechno vysvětlilo? Věříš mi nebo ne? Když řeknu, že se ti nic nemůže stát, tak je to, jak říkám. Za to já ručím. Vším, Petře. Jde jen o několik kroků a několik vteřin. O zkoušku něčeho. Budu při tom za tebou, za tvými zády. Moc mi tím prospěješ, Watsonku. Dojdeš tam a vrátíš se. To je všechno.“

Chrlil jsem na něho to naléhání ne jediným proudem, ale po troškách, tak, jak se mi to stačilo v otupělé hlavě líhnout.

Bez dechu a se strachem, že v něm zatím uschne ten slabounký stonek váhání, ze kterého jsem chtěl vypěstovat souhlas. Pavláskovi měli pravdu, věděl jsem, že k tomu nemám právo, věděl jsem, co by se mi stalo, kdyby se mu něco přihodilo, ale já měl proti nim jistotu, že to musí vyjít. A tahle lákavá vidina zaplašila všechny ostatní úvahy.

Jako vlastní táta jsem Petra hladil a konejšil. A k závěru jsem sáhl do pouzdra u pasu.

„Vidíš ji? S tou budu stát na schodech. Ještě se ti něco nezdá? Péťo, ručím za všechno.“

Vyhlížel teď jako zhypnotizovaný králík. S očima v mých se nechal zvednout se židle, odvádět ke dveřím

„Petře! …“ zavolala roztřeseným hlasem naposled Pavlásková.

Rozbolavělý Pavlásek potichu bouřil. „To je neslýchané! Budu si na vás stěžovat.“

Nechal jsem pro jejich uklidnění dveře do síně otevřené. Postrčil jsem ochromeného Petra na schůdky, sám, s pistolí v ruce, jsem vyšel za ním skoro do polovičky. Tak, abych měl hlavu v úrovni půdní podlahy. Dbal jsem, aby mé kroky splývaly s jeho.

V napětí, které se nás všech zmocnilo, se mi v hlavě vyjasnilo. Ty kroky zněly v našich uších jako hromobití. Na posledním schůdku obrátil Petr dolů tvář, strachy úplně zbělalou:

Dodal jsem mu úsměvem odvahy a naznačil pistolí, kudy jít dál. Těžce vzdychl, s obrovským sebepřemáháním vyšel z pruhu světla, padajícího sem odspodu ze síně. Obrátil se zády ke dveřím pokojíčku těsně za komínem, točil čelo ke štítu chalupy. Váhal.

To všechno se mi výborně hodilo. Rámusu bylo už tolik, že by to muselo vzbudit i mrtvého, ale nikde se nic ani nepohnulo. Petr nutil nohy k prvním tápavým krokům do temnot půdy. Prkenná podlaha dunivě zaprotestovala.

Vzrušení mi tlouklo v hrdle silnými klokotavými údery. Tyhle vteřiny teď rozhodnou, jestli jsem hádal dobře.

Rychlost Petrova postupu umírala s každým dalším krokem. Už musel být jen kousek od té kupy loňského sena… Věděl jsem, co v něm teď dělá jeho vyděšené srdce, ale nemohl jsem si dovolit ušetřit mu třeba i jen zlomeček toho jeho strachu. I mé vlastní začalo bít pomalu se zrychlujícími údery divné radostí.

Dávno už by se byl při ozvěně těch kroků musel ozvat. Mlčí-li v té své díře, je to jasný důkaz, že jsem trefil hřebík na hlavičku.

Teď se Petrovy nohy úplně zastavily. Ještě vteřinku se vznášelo v tmách pod krovy to usvědčující ticho. Pak se roztrhlo v zaječení šíleného děsu.

Leknutí mnou hodilo vzhůru po schodech. Ale dokázal jsem se opanovat. Ne! Nic takového! Není to možné.

Přesto, pro uklidnění sebe i všech jsem napřáhl pistoli někam pod hřeben střechy a stiskl spoušť.

Rána se roztříštila v tisíc splývavých ozvěn. Strašidelný vnitřek chalupy se chvěl vlnou hluku. Ještě neulehl a rozletěly se dveře pokojíčku. Petr pořád ječel.

Sehnul jsem na schodech hlavu. Za další zlomek vteřiny přibyl ke klukovu ryku nový zvuk — dupání prudce běžících nohou. Teď už jsem mohl jít nahoru.

„Petře!“ vykřikl jsem na posledním schodě.

Přiletěl jako šílenec, hystericky se mi pověsil na krk. Čahounek s vyřízenými nervy, přerostlé dítě, ve kterém divoce zvonilo srdce.

„Pane Dykast!…“

„Všechno v pořádku, Petříku, všechno v pořádku. Moc dobře jsi to provedl.“

„Bane, srab jsem, pane Dykast, srab.“ Vzlykal bezútěšně a nezastavitelně. „Já to vím, ale nešlo to přemoct. Najednou mě napadlo, že tu někdo je …“

Na druhém konci chalupy dupot dozněl. Poplácával jsem Petra po zádech levačkou, pravou jsem vsunul pistoli zpátky do pouzdra, vytáhl z kapsy Pavláskovu baterku. Měla slušný dosah. Na konci dlouhého svítícího kužele se mihavé světlo opřelo o postavu inženýra Kulhavého.

Stál před nízkými schůdky, které vedly k podlaze jakéhosi otevřeného podkrovíčka, sýpky nebo co. Topůrkem od sekery ukazoval vzhůru na okénko v zadní stěně chalupy, pod samou střechou, dokořán otevřené. V černém výřezu okenního rámu odhalovala baterka jednotlivé, volně se snášející vločky sněhu.

Tak to byl tedy konec. Konec všeho. Jedné sněhové bouře, dalšího lidského žití, marně udržovaného tajemství.

„Tady, vidíte? …“ chroptil Kulhavý z dálky patnácti metrů. „Vyskočil z okna! …“

Pořád ukazoval tím svým topůrkem, jako by mi doporučoval, abych si šel taky skočit.

„Nechte toho. Pojďte sem.“

Váhal chvilku, než poslechl. Vracel se — jako by ho něco napadlo, začal zrychlovat krok. Dvakrát třikrát obrátil při tom hlavu zpátky. Vypadalo to jako obava, že by se okénko mohlo samo od sebe zase zavřít.

Pod konejšením mé dlaně se Petr neustále chvěl.

„Běž teď dolů a udělej nám každému ještě turka. Budeme to všichni potřebovat.“

Kulhavý postřehl, že posilám Petra pryč a sám se obracím k pokojíčku. Zrychlil chůzi skoro do běhu. Dokázal, bez velké námahy, položit ruku na kliku dřív než já. Pohyboval jsem se už jako ospalý stín.

Vmáčkl jsem se za ním dovnitř. I v tom ponurém příšeří se mi hned na prahu zdálo, že tu něco nehraje, ale nedovedl jsem postřehnout co. A on mi nenechal čas, abych si to jasně uvědomil. Odhodil topůrko na židli, postavil se proti mně. Pod bundou se mu hruď ještě překotně zdvíhala.

„Co chcete … dělat? Necháte ho … běžet?“

Vrtěl jsem hlavou. „Jak je to okýnko vysoko? Šest, sedm metrů? To je při nejmenším na zlámání žeber nebo nohou.“

„Padl přece do sněhu …“ oddychoval.

Sáhl jsem po jeho topůrku. „Vy jste ho viděl? Petr ne.“ Švihl jsem topůrkem nad hlavou. „Docela slušná zbraň. Tou se trefit, tak postižený neřekne ani popel.“

Mlčel a dýchal. Podíval jsem se do stínu k úmrtnímu loži a to zvláštní, co jsem na prahu ještě nedovedl určit, mě teď přece jen uhodilo do očí. Postel mrtvé byla překryta přehozem z protějšího lůžka.

Díval jsem se na tu novotu a cítil jsem, jak mě oči Kulhavého ostražitě sledují.

„Už mi nějak vynechávaly nervy, nemohl jsem ten pohled už snést,“ vysvětloval nuceným hlasem člověka, kterého se nikdo na nic neptal.

K tomu se dalo jedině kývnout. „Půjdeme dolů?“

Teď zase on oněměl. Kroutil otupěle hlavou.

Ve mně se líhla absurdní představa. Kdybych ten přehoz nadzdvihl…

Podlehl jsem nutkání. Zanícené oči Kulhavého se zúžily, hnul rukou, jako by mi v tom chtěl zabránit. Pro jednou jsem byl rychlejší než on.

Přistoupil jsem k hlavám postele, vzal za vrchní cíp přehozu, volně spadajícího přes pelest až k zemi. Čekal jsem, že pod ním bude ta zmizelá houně. A pod ní obličej neznámého, který jako půlnoční fantom ještě před malým okamžikem strašil v hlavách všech přítomných.

Byla pod ním samozřejmě jen mrtvá tvář paní Kulhavé, zšedlá a rychle se měnící.

Násilím zadržovaný dech ucházel z inženýrových plic trhavými pohyby hrudníku. Odstoupil jsem od postele. Lapal po vzduchu.

„Máte pravdu. Bude mi přece jenom líp dole.“

Přiměl mě tím, abych se obrátil k východu. Věděl jsem, že si ještě něčeho musím všimnout, ale nedovedl jsem to přesně určit. Kulhavý sáhl po vypínači. Od prahu jsem se ještě jednou otočil k posteli mrtvé. Široký přehoz nejasně prozrazoval obrysy jejího těla a padal podél celé postele až k podlaze.

Pak ten zvláštní obraz náhle zmizel ve tmě, Kulhavý mě vystrčil ven, zavřel, otočil v zámku klíčem a vsunul ho do kapsy. Poprvé za dnešek.

„Proč?“ zíval jsem. „Bojíte se, že se sem ještě vrátí?“

Ve stínu za dveřmi jsem zakopl o výstupek v podlaze. Zrovna tou bolavou nohou. Zaklení otevřelo ventil nápadu. Vzhlédl jsem ke skleněné kouli palubního světla na střešním trámu.

„Proč to nikdy nerozsvítíte?“

Podíval se na mne očima opilce, nechápajícího, co se mu říká. S úsilím se vzpamatoval.

„Praskla. Nemám náhradní.“

„Možná taky, že nemáte rád moc světla?“

Neodpověděl. Scházeli jsme po schodech pomalými kroky lidí, kterým už nic nemůže utéct.

XIV

Dole vřela na plotně v plecháči voda. Petr, s bezkrevnou tváří a s nervózními pohyby, uchystal pět šálků a sypal do nich lžičkou dávky tuzexové kávy. Při našem vstupu zkameněl jak kuchař v pohádce. Ruka mu zůstala trčet ve vzduchu, jen oči se hýbaly a točily se ode mne k strhanému obličeji Romana Kulhavého. Dva Pavláskovi drželi s tísnivým výrazem stráž u kamen, záda na kachlících.

„Víc,“ řekl jsem zkamenělému Petrovi.

Probudil se ze zakletí a hrábl lžičkou ještě jednou do plechovky.

„Smrťáka?“ ujišťoval se. „To je pro vás?“

„Ne.“ Ten smrťák mi zazněl do téhle nálady nepříjemnou disonancí. Naznačil jsem hlavou Kulhavého. „Pro něho.“

Inženýr došel krokem automatu k židli u okna. Posadil se proti šiku nás čtyř, šedý v tváři skoro jako jeho mrtvá žena, oči u špiček svých bot. Připadal jsem si jako ten nejospalejší člen nějakého ospalého soudního tribunálu. Ta jeho židle by mohla sloužit za lavici svědků. Nebo obžalovaných — podle okolností.

Šálky v Petrových prstech se nebezpečně třásly. Vteřinu po vteřině atmosféra v kuchyni houstla. Udělal jsem zkušenost, že vždycky a všude je to žena, kdo první poruší ticho.

„Nezamkneme?“ navrhla Pavlásková tajuplně přiškrceným hlasem.

„Proč? Ještě se bojíte? Čeho?“

Dál se nepřela, jenom si přisedla blíž k manželovi. Věděl jsem, že taková láska je jen na chvíli, než se boule zahojí, ale chválil jsem ji v duchu i za to. I kyselost vůči ní mě pro ten okamžik přešla. Já nesnáším jen urputné, agresivní ženské, hromádka neštěstí nebo bázně mě vždycky spolehlivě dojme. Konečně, každý víme své, mým osobním přesvědčením je, že každé minus mezi lidmi by mělo být vyváženo nějakým kladem, třeba malým a krátkodobým. A raději dřív než později.

Kulhavý si hřál vystydlé ruce o šálek, s nepřítomným výrazem usrkával vřelý nápoj. Postavil jsem svůj prázdný hrnek na okraj plotny. I já jsem potřeboval povzbuzení. Měla by ve mně teď běhat radost, pýcha nad úspěchem. Možná i nějaké to rozčarování z lidí, ačkoliv to už dávno není pro mě novinka. Hlavu jsem začínal mít olověnou, čím dál častěji mi klesala brada. To jsou už léta, co se tu při služebních pochůzkách zastavuju. Na sklenici čaje, na kousek přátelského tlachání. Petra, osmiletého prcka, jsem začínal učit první kroky na lyžích. To měl ještě starostlivou mámu. Teď je z něj skoro mužský, až na tu hysterii. A neví vůbec, co na něho šiju, co mu chci v nejbližších chvilkách připravit.

Jenže já sám jsem dobře nevěděl, čím ty vteřiny zahájit. Nebylo mi totiž jasno, co smím a co nesmím. S takovou hlavou, jakou jsem teď měl… A vzduch mi taky začínal chybět.

V tom koutku mozku, kde mám naskládány své služební předpisy a poučky, muselo dojít k nějaké dezorganizaci. Obvyklý pořádek se najednou postavil na zadní. Tohle je má první velká věc, že ano, a tu si teď naaranžuju po svém. A hotovo. Za trošku vynadání mi to vždycky stojí.

Chodit, nařizovala prve Pavlásková. Tak jsem se zvedl a promenoval jsem po té krátké trase mezi dveřmi a Kulhavého židlí. Dělal jsem, co se dalo, abych se vymanil z té utloukající atmosféry číhavého napětí.

Kulhavý usrkoval poslední kapky kávy s výrazem notorického alkoholika, který tuší, že už mu nebudou chtít nic nalít. Pavláskovi mlčenlivě sledovali mé komíhání jako diváci na tenise. A Petr, na kraji lavice u dveří, chytal úzkostlivě můj pohled.

Oči mi pořád bloudily po kuchyni, od oken až ke skřínce starého telefonního přístroje. Ta bedýnka mi konečně dala báječný nápad. Vůbec všechno, co mě teď napadlo, bylo báječné. Sáhl jsem po sluchátku.

To Pavláskové pomohlo, aby se vymanila ze zakletí. „Nenamáhejte se,“ varovala mě, „nefunguje.“

Bylo mi z toho do smíchu. Co ta mně může vykládat? Mávl jsem po ní rukou, jako to dělají opilci, kteří vědí své. Tohle byl určitě nejlepší způsob, jak mu to povědět a nemusit mluvit přímo k němu. A musil jsem mu to přednést hodně rychle, dokud se mi jazyk ještě hýbe.

Brada mi ochotně sklesla k mušli sluchátka, ještě jsem si zkusil představit, jak to náčelníkovi právě zvoní na stole. Času mám na všechno jak šafránu. Dvanáct patnáct. Opravdu málo vhodná doba k telefonování náčelníkům. Jenže já jindy nemám čas. A možná, že ještě než to dořeknu, zavřu oči a složím se na stole.

To ale nesmí být dřív, než všem dokážu, jaký je Dykast kanón. Za dvě hodiny, vážení, si poradit s takovýmhle mordem!

Cvakl jsem patami o sebe. Otřes mi zas na chvilku přivedl mozek do pořádku. To se musí, před náčelníkem vždycky do haptáku.

„Soudruhu náčelníku, volám z chaty manželů Kulhavých, bližší údaje v písemném hlášení.“

Pavláskovi vyvalili oči, Petra to pozvedlo z lavice. „Fakt, ono to už zase jde? A jak to, že ne přes Mrklase? …“

Nedal jsem se rušit, pro ně to nebylo. „Žena, která zavinila srážku s cyklistou a s manželovým svolením ujela, je nyní mrtvá.“

Zapůsobilo to. Všem jsem mohl připadat jako blázen, ale Kulhavý, třeba vypadal duchem nepřítomen, pozdvihl trochu hlavu od země. Překládal pořád prázdný šálek z ruky do ruky. Vyřízený chlap. Obvaz na temeni Pavláskovy hlavy mě zbavil posledních ohledů. Stačila letmá představa toho topůrka, jeho oblých, pevných okrajů. Aspoň na několik okamžiků se mi tím mozek vyčistil. Politování, omluvy, snaha pochopit, všechno se ze mne vykouřilo.

„Ano, soudruhu. Ona byla první, která na toho cyklistu doplatila.“

Petrovy oči teď udržovala v důlcích jen setrvačnost. I on už pochopil, že mluvím s nikým. Kulhavého ruce se třásly jako ruce senilního starce. Snad právě tenhle pohled mě přiměl, abych se vzpamatoval a přestal s nesmyslem telefonování. Nechal jsem spadnout sluchátko a vrátil se ke stolu.

„Ten druhý je ubožák zloděj, který si právě před chvílí odbyl posmrtný přesun.“

Ostrý zvuk tříštění posloužil jako doprovod k poslední větě mé tirády. A mě vytrhl z osidel pentobarbitalu.

Kulhavý povstal s překrveným bělmem šílence. Střepy šálku se mu kutálely u nohou. Jeho pohled se potkal s mým. Několik sakramentsky dlouhých vteřin jsme si to tak rozdávali očima. Pak se i v něm všechno roztříštilo na trosky a já jsem si uvědomil, že už k tomu taky nemám daleko. Ale ještě jsem si nějaké zhroucení nemohl dovolit.

Hlava mu zas klesla na prsa, zhroutil se zpátky do židle, poničený obličej schoval do dlaní. Zmatek a poděšenost přiměly Petra, aby v pokleku začal sbírat střepy šálku.

Mžikal jsem usilovně, abych udržel víčka od sebe. Ale intervaly byly pořád kratší. Řekl jsem té tragické karikatuře chlapa.

„Šest pilulek na vazbu jako jsem já? To je málo, pane inženýre. Já vím, neměl jste na vybranou, tyhlety už byly připravené, otevřené. Na ty druhé nebyl čas.“

Od jeho skleslé hlavy zaznělo něco jako zachroptění. Taky možná, že to byl vzlyk, neměl jsem čas to rozebírat, a i uši mě už začaly zrazovat. Neměl jsem nejmenší úmysl ho šetřit. Tenhle člověk, kterého už znám hezkých pár týdnů, mě zklamal. Přemýšlel jsem s námahou, jak mu to povím. Že se stal vrahem, to bych ještě pochopil, případů, že se zločinu dopustili lidé, od kterých by to nikdo nečekal, jsem už taky zažil pár. Ale že vraždil tak nesmyslně, bezcitně …

Poulil jsem oči před sebe, ale i tak mi jejich tváře v některém okamžiku splývaly.

„Víte co? Já vám povím, jak jste se prozradil. Můžete mě opravovat, jestli chcete.“

Už jenom smysl toho, co chci říkat, byl pro mě fuškou, natož přednes.

„Já vím, že se nepokusíte zítra zapírat, to inteligenti nedělají.“

Zjistil jsem, že místo na něho se dívám do barevné tmy. Honem jsem zkusil hluboké dýchání, to pomáhá proti závratím.

„Víte, co vám ublížilo? Ty ztracené barbitaly. Okolo těch se to od začátku točilo. A druhá věc, která mi otevřela oči, je vaše charakteristika tady od inženýra Pavláska — komediant.“

Podařilo se mi při tom udržet oči dokořán; viděly tak, jak stud a nevolnost pokryly Pavláskovu tvář zdravou červení.

„Slyšel jsem to od něho tolikrát, že jsem si na vás začal dávat pozor… Hrál jste zpočátku dobře, to je fakt, ale potom se to zvrhlo v přehrávání. A všemu nasadil korunu Petr objevem těch tub.“

Kluk vůbec nevnímal chválu, viděl jen zříceninu svého otčíma. Pospíchal jsem s myšlenkami, ale jazyk zůstával pozadu, pletl se, zastavoval v půli slova.

„Každý… Každý si myslí, že jemu se to musí podařit.

To se ví, že si při tom už předem kope jámu. Nač ty řeči o dvou třech tabletách, které měl dostat zloděj na uklidnění před tím divadelním útěkem? Když se potom založené tuby najdou a ukáže se, že nedostal vůbec nic?“

Byl jsem spokojen sám se sebou. Dalo to fušku, ale ještě jim to dokážu říct.

„Kdo lže jednou, může lhát vždycky. Když už ale zbytečně lžu, musím mít přece aspoň tolik chladný krve, abych si pamatoval, kam jsem ty usvědčující pilulky zastrčil.“

Byl jsem na sebe nesmírně hrdý. Bál jsem se jen, že to nedoříkám. Pořád víc se mi chtělo konečně si odpočinout. Rozehnal jsem znovu tu mlhu před očima a zahlédl manžele Pavláskovy. Jejich prsty se opět našly, hltali to, co povídám. Ale z čahounka Petra byla hromádka. Třásl se jak list na větvi.

„Všechno samá komedie. Komedie s omlouváním zloděje, když vás měl v hrsti, protože náhodou v tom svým úkrytu vyslechl hádku s vaší ženou kvůli té srážce. Tyátr s debatou o vzteklině, rvát si před námi vlasy, že to přispělo k ztrátě zlodějovy psychický rovnováhy a k jeho sebevražednýmu pokusu o útěk.“

Vzruch se ve mně vyčerpával. Už to nešlo vemlouvat se do vervy. Opřel jsem si čelo o dlaň.

„Co jste mu sliboval za mlčení?“

Pozdvihl náhle proti mně obličej, zčernalý a oteklý od tlaku prstů.

„To ona! Ve všem mi přinesla jen zklamání a bídu. Hysterie, faleš, zrada. Dnes večer nám oběma zničila budoucnost. To ona mi nasadila do hlavy ten šílený nápad! Ona! Ona! Kdo začal říkat, že když už umřít musí, bylo by pro něho i pro nás všechny lepší, kdyby umřel raději dřív, než přijde ten hrozný konec?“

Počal se tlouci pěstí do spánku jako šílenec. Hezky se mi to poslouchalo, dělalo mi dobře, že už nemusím mluvit sám, uspávalo mě to.

„Líp pro nás oba!“ křičel. „Proč mě o tom všichni přesvědčovali? Byla to v mém duševním stavu tak hrozná myšlenka? Když mu v té situaci nikdo nemohl pomoci a on musel umřít strašnou smrtí? Proč neměl umřít dřív a milosrdněji, dřív, než nás dva stačí prozradit?“

Kýval jsem k tomu spokojeně hlavou. Krásně se všechno potvrzovalo. A po každém kývnutí jsem byl blíž k tomu potřebnému stavu zapomenutí. Blíž k tomu dávno zaslouženému odpočinku.

„Ano, ano … A topůrkem po hlavě místo dvou barbitalů. Co jste mu o mně napovídal, když jste ho vylákal do „úkrytu“ v seně na půdě?“

Ještě jednu otázku bych mu byl rád položil. Všechno člověk uhodnout nemůže. Vložil jsem poslední energii do těch několika zbývajících hnutí jazykem.

„A vaše žena? Co s tou jste udělal, když jste vyslechl ten magnetofonový záznam?“

Vrtěl hlavou pomalými pohyby. Ani jeho už nebylo slyšet.

„Šílel jsem. V první chvíli bych byl snad schopen všeho. Přestal jsem váhat s tím zlodějem. On a ona. Ona mě uvedla do neštěstí, celé manželství mne zrazovala. On mi hradil cestu k záchraně. S ní — s ní už jsem nemohl žít. Šel jsem k ní, když… když tamto bylo hotovo… Řekl jsem jí, co jsem před chvilkou vyslechl. K ničemu jinému jsem už neměl sílu. Jenom jí to říct. Aby věděla, že se mnou už nemůže počítat. Že s námi dvěma je konec …“

Už se nedalo mluvit. Jenom čím dál častěji přivírat oči a jen tak v útržcích myslet. Ona, a to její srdce. Nervově zničenější než on. Muž ji zavrhl, a já, světská spravedlnost, se blížím. Všechno, co ještě svede, je počkat, až manžel za sebou zavře. Pak vstane a jde to zařídit s tím špatným tahem.

Se zavřenýma očima jsem se usmál. Pyšně, sám pro sebe. Pořád mi to myslí. Do poslední chvilky.

On je muž. Je ještě větší sobec a větší komediant. A má víc energie. Vrátila se mu odvaha. Ona musí ve vlastním zájmu mlčet. Dokud není ztraceno všechno, stojí za to bojovat. Je třeba jen dohrát tu vysokou hru. I po další ráně, kterou je Sylvina nenadálá a nečekaná smrt… Nakonec ale prospěšná, odvrátila pozornost jinam. I po tom otřesu, kterým je pozdější poznání, že zabil zdravého člověka. Že ztratil poslední výmluvu pro svůj čin.

Už jsem byl hotov. Jenom několik posledních myšlenek.

Když tedy tu hru rozpoutal, hraje ji dál. Zaplétá se do pavučin omylů a chyb, se zoufalou drzostí je zpřetrhá a padá do dalších. Teď už nemůže couvnout a přiznat barvu, teď musí dojít až k samému konci, ať je už jakýkoliv.

Sedí v tom strašném strážním stanovišti vedle mrtvé, kterou má vlastně taky na svědomí. A hlídá. Každé vrznutí dole mu trhá nervy. Každé skřípnutí schodů ho žene vstříc každému, kdo by mohl náhodou objevit zabitého v seně. A Pavláskovo chlubné hulákání ho přinutí k činu, který už hraničí se zoufalstvím. Běžet mu naproti až na druhý konec půdy, počíhat si na něho za trámem a srazit ho s žebříku topůrkem…

Neslušně jsem zívl, nechal jsem hlavu padnout na loket. Ale klape mi to, klape.

To je tak chvíle, kdy jeho uštvané hlavě se začalo zdát, že se to přece jen obrací k lepšímu. Kdy už nemusel hlídat kroky na schodech, protože se mu v době, kdy my jsme tahali Pavláska z kůlny, podařilo odtáhnout mrtvolu ze sena do pokojíčku a schovat na bezpečnějším místě — pod postelí s mrtvou, zakrytou přehozem až k podlaze …

Naposled jsem se přiměl zvednout hlavu. Kulhavému spadla na kolena. Pavláskovi dali ty své dohromady nad roztřeseným sirotkem Petrem, další obětí dnešního večera. I teď mi to ještě myslelo. Jako bych je slyšel. Postaráme se o tebe, Péťo, nic se neboj.

Myslel jsem si své. Už proto, že v manželových očích bleskl nesouhlas, ale až k jazyku se mu nedostal. Asi si ho schoval pro nejbližší příležitost.

Dej pánbůh, dej pánbůh. Nic zvlášť hezkého by tě, chlapče, u nich nečekalo. Z Romana Kulhavého byl teď nehybný, do vůle osudu odevzdaný vrak.

Ještě poslední úkol mi zbyl, podívat se na hodinky. Dvanáct dvacet. Před půl osmou přejeli toho cyklistu. No, v každém případě aspoň rychlá práce. S obrovskou úlevou jsem naposled důkladně zívl, položil si hlavu na ruce a odhlásil se na nějakou chvíli ze služby.