Giorgio Scerbanenco

V Miláně se vraždí v sobotu

MASAKR

Část první

Slečna Matylda Crescenzaghiová, svobodná, dcera Michela a Ady rozené Pirelliové, vyučovala na večerní škole Andrey a Marie Fustagniových ve třídě s třináctiletými až dvacetiletými chlapci, z nichž většina už byla v polepšovně. Měli otce alkoholika nebo matku prostitutku, někteří byli tuberkulózní a několik jich trpělo dědičnými následky příjice. Bylo by bývalo lépe, kdyby tuto třídu měl na starosti starší seržant cizinecké legie, a ne tato křehká a něžná severoitalská maloburžoazní slečinka.

1

„Zemřela před pěti minutami,“ řekla jeptiška.

Duca Lamberti se podíval přes rameno na Mascarantiho hrubý, vzrušený obličej a mlčel.

„Chcete ji přesto vidět?“ zeptala se jeptiška. Věděla, že jsou to policisté, kteří přišli vyslechnout tu malou učitelku, jenomže vyslýchat mrtvou je poněkud obtížné.

„Ano,“ přisvědčil Duca.

Měla na sobě jen žluté dětské punčocháče, které už dávno vyšly z módy, a ležela zde mrtvá, s tváří změněnou grimasou utrpení a s podlitinou pod pravým okem. Harmonie čela byla též porušena, neboť jí bestiálně vyrvali chomáč vlasů. Ta částečná holohlavost byla tragikomická. Hrudník byl zakulacený jako sud sádrovým obvazem vyrobeným ve velkém spěchu, aby ji přestala mučit zlámaná žebra. Bylo jich moc, možná všechna, ale chirurg neměl čas je počítat.

Chlapík s vozíkem na kolečkách připomínajícím postýlku, jenže s šedým nepromokavým plátnem místo prostěradla, už čekal, aby ji odvezl do suterénu, kde bude ležet v ledové místnosti až do pitvy.

V nemocničním pokojíku byl i uniformovaný strážník, který Duku poznal a bojácně přiložil ruku k štítku čepice. Byl velmi mladý a s dojetím, které je u policisty nezvyklé, naivně řekl: „Je mrtvá.“ Založil zpocené ruce vzad, sevřel jednu v druhé a dodal: „Ještě vykřikla ,řediteli‘ a pak umřela.“ Asi nevolil dobře, když šel dělat policajta.

Duca přistoupil, aby se podíval na ostatní spoušť způsobenou zločinci na tom ubohém stvoření. Matylda Crescenzaghiová, stáří dvaadvacet let, dcera Michela a Ady rozené Pirelliové, bytem Milán, Italská třída 6, svobodná, učitelka. Vyučovala různým předmětům a též správnému chování, pokud to bylo na večerní škole Andrey a Marie Fustagniových vůbec možné.

Viděl rozdrcený levý malíček, který připevnili k plastické dlaze, aby se jim nerozpadl, protože byl hrozně poraněný a dolámaný, ale bylo to jen základní, první ošetření. Museli rychle napravovat závažnější škody, což bylo vidět i z obrovské vatové bubliny, kterou měla na slabinách poď žlutými kalhotkami; připomínajícími punčocháče panenky. Ty jí přinesla do nemocnice matka, když se dozvěděla, co se stalo. Obvazy však měla i na různých jiných místech. Vypadala, jako by se dostala pod vlak.

„Matka je v šoku, dosud neví, že dcera zemřela,“ zašeptala jeptiška, která šla za nimi.

Ano, zemřela před několika minutami s výkřikem „řediteli“. Ve válce se prý umíralo s výkřikem „duce“ nebo „dejte mi černou košili“, i když mnozí určitě spíš volali maminku. Tahle žena zemřela s. úpěnlivou prosbou, aby ji ředitel školy zachránil. I to je smutné.

„Kdy budu moct vyslechnout matku?“ zeptal se Duca jeptišky. Zvedl zrak od nešťastné lidské bytosti.

„Dřív než zítra asi ne,“ odpověděla jeptiška. „To rozhodne pan profesor.“

Duca poděkoval a vyšel s Mascarantim z nemocnice. Zastavili se na kraji chodníku zahaleni v hustou mlhu, která jim ucpávala ústa jako roubík. Bylo vidět jen jednu pouliční svítilnu a modrý majáček policejní alfy, která na ně čekala na druhé straně ulice. Ostatní byla jen šedá vatová tma, která dusila a tlumila i hluk.

„Proč ten blbec zaparkoval na protější straně?“ zavrčel Mascaranti. „Mohl na nás čekat před nemocnicí. Teď musíme přes ulici.“

„Je to jednosměrka,“ poznamenal Duca.

„No jo,“ ušklíbl se Mascaranti. „Musíme se řídit pravidly. My od policie jsme asi jediní, kdo to děláme.“

Opatrně přešli širokou ulici. V hustých chomáčích mlhy každou chvíli zaplanuly reflektory aut plazících se desetikilometrovou rychlostí, a když se octli u modrého majáčku, Mascaranti řekl:

„Nezlobte se, doktore, ale rád bych se něčeho napil.“

Policista Mascaranti už viděl ledacos, ale poté, co uviděl to děvče, potřeboval doušek snad i proto, aby nepukl vztekem.

Duca přikývl: „Já taky.“

„Není vám zima, doktore?“ otázal se Mascaranti, když kráčeli po chodníku k rohu ulice, kde prosvítal mlhou fosforeskující nápis Tavola calda.

Ano, bez pláště, klobouku a šály a s vlasy ostříhanými na ježka bylo Dukovi v ledové lázni milánské mlhy opravdu trochu zima, ale bez pohledu na tu ubožačku by ho určitě mrazilo méně.

„Trochu ano,“ přisvědčil, zatímco Mascaranti otvíral dveře hospody. „Dám si pálenku, a ty?“

„Dám si dvě,“ odpověděl Mascaranti.

„Dvě dvojité grappy,“ řekl Duca dívce za pultem. Pozoroval její hubený krk, když hledala láhev s kořalkou. Byla neobratná a utahaná, ale pak láhev našla a nalila lihovinu do sklenic.

Duca pil zvolna, ale vytrvale, a pozoroval přitom tlustého břichatého pána u mlčícího hracího automatu. Konečně stiskl knoflík. I když to byl obstarožní člověk, vybral si kazetu s Caterinou Caselliovou. Jenže Duca najednou neviděl nic, i když měl oči otevřené. Ani Mascarantiho, který vedle něho také pomalu a vytrvale upíjel grappu. Před jeho duševním zrakem se zjevilo jako v panoramatickém kině tělo mrtvého děvčete v žlutých nemoderních punčocháčích. Viděl i obvazy, které byly už zbytečné. Oddělali ji jako zvíře, pomyslel si. Potřásl hlavou a dopil. Kdyby byla spadla do sklepa plného hladových krys, nebyla by dopadla hůř. Ti kluci se chovali jako dravé šelmy. Opět potřásl hlavou a konečně zas viděl tlustého pána před hudební skříní a Mascarantiho.

„Jdeme,“ řekl mu.

Pluli mlhou za majáčkem alfy.

„Kam?“ zeptal se Mascaranti.

„Do školy,“ odpověděl Duca.

2

Večerní škola Andrey a Marie Fustagniových u náměstíčka Loreto byla stará dvoupatrová budova ve slohu středověkého hrádku. Kdysi se tak stavěly vily na nejzazší městské periférii a na venkově, teď tu však stála obklopena paláci o deseti, patnácti i dvaceti patrech a krčila se u záhybu silnice, který vytvářel jakési malé náměstí. Před školou stál policejní vůz připomínající spíš vojenský kamión. Rozsvícené reflektory měnily mosazný štít s názvem školy v ohnivý plát. Na chodníku, s límci vyhrnutými až k uším, čekali čtyři strážníci a fotograf, který pospával vstoje. Bylo tu také pár mladíků, kteří dělali publikum, neboť i sebevíc odpudivé divadlo má své diváky.

Duca s Mascarantim vystoupili z alfy. Fotograf se probudil, trhl sebou a všiml si vozu: „Policejní ředitelství? Je něco nového?“ Duca neodpověděl a Mascaranti vzal fotografa pod paží: „Můžeš odejít, tady není nic na práci.“

„Musím udělat pár fotek uvnitř,“ žadonil fotograf. „Nebo aspoň jednu… vím, že je tam tabule popsaná sprosťárnami a pomalovaná tak svinskými kresbami, že se to nedá uveřejnit, ale stačí mi učitelčin stolek s tabulí v pozadí, takže ty malůvky nikdo nerozezná a slova nepřečte, moc vás prosím, pane inspektore, jen jednu fotku.“

Mascaranti ho odvedl a Duca vešel do školy. Posluchárna A byla hned v přízemí. Vlevo od schodiště měl dvě místnosti školník a jeho žena. Oba už stáli u schodů vedoucích do vyššího patra, kde byly ostatní třídy. Byli staří, unavení, nervózní a zdrcení jako zničené oběti katastrofy, která se tu odehrála před osmačtyřiceti hodinami. Posluchárna A byla kdysi salón vznešené vily, ale teď před ní stál na stráži další strážník.

„Vraťte se do bytu, zatím vás nepotřebují,“ řekl Duca malému muži a babce, kteří zde pracovali jako školníci. Strážník otevřel dveře a Duca s Mascarantim vešli do třídy osvětlené dvěma dlouhými trubicemi zářivek, příčně protínajícími strop. Vše bylo jako před dvěma dny, tak jak to našel maličký školník a jeho stará žena. Přibyla jen černá látka napnutá pracovníky policie před okny na dřevěných latích jako opatření proti fotografům a novinářům. Třída byla v přízemí a okna vedla přímo na pár čtverečních metrů zmrzlé země nazývané zahrádkou. I osoba malého vzrůstu se mohla podívat ze zahrádky do třídy. Byla tu sice železná mříž, okenní sklo a vnitřní žaluzie, ale jeden fotograf sklo rozbil a pokusil se vytáhnout žaluzii, aby si vyfotografoval vnitřek. Chytili ho, vyhnali, ale pak okna radši zaslepili.

„Podej mi mapu,“ požádal Duca Mascarantiho. Postavil se před tabuli a Mascaranti hledal v aktovce. Našel bílý aršík, kterému mezi sebou říkali mapa, a podal jej Dukovi.

Ten odvrátil oči od tabule a pozoroval skoro vědecké znaky, které propůjčovaly třídě nezvyklý vzhled. Byly zde kružnice nakreslené bílým lakem. Některé měly velikost kroužků, které zanechá mokrá sklenice, jiné odpovídaly průměru velkého demižonu. Uvnitř každého kruhu bylo zaznamenáno týmž bílým lakem číslo. Bylo jich přesně dvaadvacet, což uváděla i strojem psaná zpráva. Mapa popisovala, v jakém stavu byla třída při objevení masakru.

Bílé kruhy byly všude, na učitelčině stolku vedle tabule, na zemi, na čtyřech stolcích tvořících lavice a na téměř bílé zdi, kde byly ovšem zakresleny černě.

„Cigaretu, prosím tě,“ řekl Duca Mascarantimu. Natáhl k němu ruku, ale pořád se díval na kruhy, a teď upřel zrak na jeden vzadu, s číslem 19.

„Tady, doktore.“ Mascaranti mu podal cigaretu a zapálil mu ji.

Duca Lamberti se podíval na mapu, na číslo 19. Pod tímto číslem bylo napsáno: láhev kořalky. Jiný kruh na podlaze byl označen čtyřkou. Na mapě četl: zlatý křížek, pravděpodobně jednoho z žáků.

Číslo čtyři bylo blízko kresby vyznačené na podlaze též bílým lakem, rychlého obtahu lidského těla. Zde ležela učitelka Matylda Crescenzaghiová.

Kouřil, aniž vyndal cigaretu z úst. Když byl nedopalek příliš blízko rtů, vyplivl jej na zem. Kontroloval každý detail mapy. Číslo 1: lidská postava, číslo 19: láhev s kořalkou, atakdále.

„Cigaretu,“ požádal znovu.

Usedl na tvrdou nepohodlnou židli u stolku, který sloužil jako katedra, a hleděl na čtyři stolky vždy se čtyřmi židlemi. To tedy byly lavice těch podařených žáků. Opět nahlédl do mapy. Číslo 8: moč. Ne jen jeden, ale několik žáků se vymočilo v koutě, měníce tak skromné, ale počestné a snaživé humanitní zařízení v hnojiště, z něhož bylo člověku nanic.

Vykouřil další cigaretu, a aniž pohlédl na Mascarantiho a hlídku u dveří, pokračoval v studiu mapy. Číslo 2: kalhotky. Kalhotky diplomované učitelky Matyldy Crescenzaghiové byly nalezeny na zdi, zavěšeny na jednom z háků přidržujících velkou zeměpisnou mapu Evropy.

„Cigaretu!“ Plynoucí čas sledoval Duca jen podle cigaret podávaných mu Mascarantim. Teď si musel pořádně prohlédnout tabuli, která vyvolala takový zájem fotografů a novinářů a na níž nebylo nic než ubohá pornografie. Vstal a s cigaretou mezi rty přešel k ní. Nikdy tak nekouřil, obvykle držel cigaretu mezi prsty, ale tímto způsobem kouření se snažil překonat vztek a zoufalství. Moc to nepomáhalo.

Prohlížel tabuli kousek po kousku. V levém rohu bylo napsáno sice napůl překrytým, ale ještě dobře čitelným písmem slovo Irsko. Bylo jasné, že je napsala učitelka, Irsko bylo náplní výuky večer před masakrem. Jedna z dvou středečních výukových hodin byla věnována zeměpisu. Žáci se učili o Irsku a učitelka pravděpodobně vysvětlovala, že Irsko je nezávislé a že nejde o Irsko připojené k Velké Británii, které se jmenuje Severní Irsko.

Ať už žáci pochopili z výuky cokoli, den nato byl u názvu Irsko nakreslen mužský úd a všude kolem napsány všechny možné výrazy týkající se tohoto orgánu. Většina slov byla v milánském nářečí. Jeden žák, zřejmě Romaňan, připsal v dialektu tohoto kraje několik názvů ženského pohlaví. Byly vyjmenovány všechny erotogenní oblasti, doložené pokusy o nemotornou kresbu, a připojeny celé věty napsané nesprávným pravopisem a podněcující k různým normálním, ale především nenormálním sexuálním činnostem. Mezi všemi těmi ubohými špinavostmi, sprosťárnami a neurotickými škrábanicemi vypadalo napůl setřené jméno Irska bezelstně a něžně.

Číslo II: podprsenka. Zavěsili ji na okenní kliku vlevo od tabule. Sukně, číslo 6, byla na věšáku ve třídě spolu s kabátem a svetrem. Jedna punčocha, číslo 21, byla napnuta hřebíčky mezi dvěma stolky. Asi se bavili tím, že ji přeskakovali. Druhá punčocha však na mapě nebyla, neboť ji nenašli ve třídě, ale – podle poznámky s dvěma hvězdičkami – v brašně jednoho žáka, Carolina Marassiho.

Uprostřed místa nechutných jatek se Duca Lamberti hloupě zasmál jménu Carolino. Carolino – Karlíček, Karloušek. Carolino, sirotek po matce i otci, si dal punčochu své mladé učitelky do brašny. Levou nebo pravou? Podle Bertranda Rusella prý nelze, na rozdíl od bot, určit, která punčocha je pravá a levá, ale lze stanovit těžiště. Punčochy svlékl učitelce pravděpodobně ten, kdo jí strhl podvazkový pás.

Mapa, číslo 7: podvazkový pás se našel v zásuvce jednoho stolku, jako by jej žák, který se ho zmocnil, hodlal v budoucnu použít.

Proč si dal Carolino Marassi punčochu do brašny? Chtěl se jí vzrušovat? Karlíček

Duca Lamberti si vše důkladně ověřil. Téměř po špičkách kráčel mezi bílými kruhy na podlaze a zastavil se za tabulí. Na její zadní straně byly napsány další sprosťárny. Dokouřil cigaretu.

„Doktore Lamberti,“ ozval se Mascaranti a v studené místnosti zněl jeho hlas pronikavě.

„Co je?“ vyplivl nedopalek na zem.

Mascaranti vzdychl a pak řekl: „Ale nic….“

Číslo 3: levá bota učitelky Matyldy Crescenzaghiové byla připevněna vzadu na tabuli, ale čím? Mapa to určovala přesně – žvýkačkou. Jeden z žáků, který právě žvýkal, zvedl lehounkou botičku své učitelky a přilepil ji na zadní stranu tabule žvancem, který měl v ústech.

Duca Lamberti obešel třídu a sledován pohledem Mascarantiho a strážníka otevřel zásuvky čtyř stolků. Byly prázdné, vše bylo odneseno pro účely dalšího šetření. Laboratoř, atakdále. Pak si sedí na bobek před bílým kruhem, který byl ze všech nejmenší. Podíval se do mapy: číslo 18, padesát švýcarských rapů. Tady byly nalezeny švýcarské peníze v hodnotě poloviny franku. Zavrtěl hlavou, jako by chtěl všechno popřít, ale o ničem nepochyboval, jen se snažil tu hrůzu pochopit. Stále na bobku řekl Mascarantimu:

„Přiveď školníka, nebo radši ji, školnici.“

Zvedl se a šel si sednout k učitelčinu stolku, na židli, kde každý večer kromě svátečních dnů sedávala malá, teď už mrtvá učitelka Matylda Crescenzaghiová.

Mascaranti se vrátil se starou ženou, manželkou školníka, a dovedl ji až k Dukovi. Měla šedé, krátce sestřižené vlasy jako muž. U ženy jejího věku to bylo překvapující.

„Podej jí židli,“ přikázal Duca Mascarantimu.

Usedla. Bylo vidět, že je ustrašená a unavená.

„Kdy začíná vyučování?“ otázal se Duca.

„Ráno o půl sedmé.“

„Cože? To není večerní škola?“

„Je,“ řekla školnice. „Někteří chlapci však nemohou přijít večer, a tak se ráno učí od půl sedmé do půl osmé. V osm pak přicházejí žáci na obchodní nauku, těsnopis a účetnictví. Odpoledne chodí ti, co se učí jazykům.“

„Takže to není večerní škola,“ opakoval Duca a natáhl ruku k Mascarantimu s žádostí o cigaretu.

„Jmenuje se to tak, ale škola pracuje po celý den,“ odpověděla nervózně stařena.

„A večer?“

„Večer se učí jen tady, v třídě A.“ Školnice se snažila nehledět na tabuli s nestydatými kresbami, ale naneštěstí seděla přímo před ní.

„Co se učí v třídě A?“ zeptal se Duca.

„Ach,“ vzdychla žena, „co chcete, aby študýroval tahle pakáž z celého obvodu? Víte, sociální pracovníci, ty slečny a páni s taškami z černé kůže, chodí kolem dokola jako honci, navštěvují všechny chudé rodiny od náměstí Loreto až k Lambrate a říkají jim, že chlapci musí chodit do večerní školy a ne hrát kulečník. Posílají je sem, ale oni se nic nenaučí a jen dohánějí učitelku k šílenství.“ Stiskla zuby, dlouze se nadechla a pak dodala: „… nebo zabíjejí a pak si jdou zahrát. U kulečníku se setkávají se zkušenými darebáky a asi tam chodí právě proto.“

Žena s chlapeckým účesem, kdysi se mu říkalo bubikopf. se vyjádřila jasně.

„Kdy přicházejí žáci ze třídy A?“

„O půl osmé večer.“ Opět nabrala dech, protože nemohla zapomenout na to, jak našla bílé nahé tělo ležící na zemi téměř pod tabulí. Stehna učitelky barvil potůček krve a ve světle zářivek vypadala její pleť ještě bledší. Pořád slyšela vzdech, který malá učitelka vydala, a viděla zvířecí škrábance po celém těle.

„Ale oni přijdou vždycky dřív,“ vysvětlovala svědomitě stará žena. „Ne kvůli učení, to nejsou chlapci, kteří chtějí studovat, ti jen čekají, až budou moct vypadnout, ale chodí sem, aby byli pěkně pohromadě a mohli společně provádět lumpárny. Už dvakrát jsem upozornila komisařství, že se mi ti mládenci nelíbí, ale přišel jeden ouřada, a jestlipak víte, co mi řekl? Pokud jde o něho, hodil by je prý všechny do hajzlu a stáhl, ale podle zákona je třeba je učit, a tak musí zůstat ve škole. Řekla jsem mu, že jim zločin kouká z očí, že to jsou darebáci, kteří dokáží zabít a ještě se chechtají, a on mé ujistil, že až někoho zabijí, půjdou do basy, ale než to udělají, budou chodit do školy a studovat. Tak zní zákon. Nu, teď k tomu tedy došlo, zabili, policie je strčila do vězení, ale chudince učitelce už nikdo život nevrátí, je mrtvá, protože zákon říká, že darebáky je třeba učit.“

Hořké a výstižné. Několika větami vyjádřila zcela konkrétně jeden z nejzávažnějších společenských problémů.

„Jak je možné, že při tom všem, co tu vyváděli, nebylo nic slyšet?“ Duca přešel od společenských problémů k vlastnímu výslechu. „Byli opilí a museli dělat rámus.“

„Víte, dokud nepřijde učitel, mrkneme s mužem občas do třídy, abychom věděli, co dělají. Představte si, že jednou přišli mnohem dřív a pokusili se propašovat do třídy holku, ale muž zavolal policii a museli to děvče pustit. Ředitel chtěl třídu A zavřít, ale sociální pracovníci protestovali. Když prý ti mladíci nebudou navštěvovat školu, budou mít čas na alotria. Je třeba mít trpělivost. Víte, náš ředitel nemá moc ducha, a tak to nechal plavat.“ Mluvila zlostně a smutně. „Před dvěma roky sem přišla z Bergama slečna učitelka, byla drobounká, vypadala jako jeptiška a trochu se tak i oblékala. Tmavomodré šaty a bílé manžetky. Vydržela tu jen tři dny, pak utekla ke mně a plakala: Řekněte panu řediteli, že to nedokážu, nedokážu… Ani řediteli, ani mně se nepodařilo zjistit, co jí ta sebranka udělala, ale umím si to představit.“

„To je moc zajímavé,“ poznamenal Duca.

Nikoho nenapadlo, že pro takové žactvo by byl lepší mužský učitel, nejlépe vybraný z řad seržantů cizinecké legie a tedy schopný zvládnout ty kluky pěstí. Byl to nedostatek představivosti, anebo nebylo dost učitelů, kteří by se obětovali pro tuto nevděčnou, bídně placenou práci? Tu vykonávaly místo nich ženy, některé z nutnosti, ale mnohé, jako ta mrtvá, z upřímné lásky ke svému poslání.

„Moc zajímavé,“ opakoval Duca, „ale rád bych věděl, jak je možné, že nebyl slyšet žádný hluk. Kluci se pořádně odvázali a váš byt je přece hned vedle.“

„Nic není slyšet, pane doktore, nemáte představu, kolik aut, tramvají a náklaďáků tady projíždí skoro až do devíti,“ přerušila ho stařena. „Někdy na sebe musíme s mužem hlasitě křičet, jinak nevíme, co kdo z nás povídá.“

Duca přikývl. Tramvaj je od domu vzdálena tři metry, nákladní i osobní auta jezdí těsně u chodníku, ženě lze věřit, že nebylo nic slyšet.

„Jak jste objevila, co se stalo?“ zeptal se školnice.

„Po deváté jsem vyšla do zahrady, abych si odnesla domů květináč s brčálem. Ve dne ho máme venku, ale na noc ho dáváme dovnitř, protože už je chladno. Květináč je těžký, a tak muž šel se mnou. Vzali jsme květináč, postavili na schodiště a já si všimla, že světlo ve třídě A je zhasnuté. Nad dveřmi je takové okénko a tím bylo vidět, že je ve třídě tma.“ Odmlčela se a Duca si náhle a zcela nevhodně vzpomněl na svou malou neteř Sáru. Dcera jeho sestry Lorenzy rostla jako z vody a vdávala na něho „strejčínku, strejčínku, cos mi přinesl?“

Musí jí něco koupit, ale proč na to myslí teď, na tomhle příšerném místě?

„Muž povídá, sakra, učí se tam, nebo chrápou?“ pokračovala školnice. „Ale já hned prohlásila, že se mi to nelíbí a že se půjdeme kouknout. Vešli jsme do třídy a…“ Polkla a sklonila hlavu.

Duca poděkoval a propustil ji. Pohlédl na Mascarantiho. „Jedeme domů,“ řekl, ale znamenalo to, že pojedou na policejní ředitelství.

3

Když tam dojeli, poslal Mascarantiho, aby si něco snědl, ale sám spěchal do své kanceláře. Na psacím stole ležel lístek. „Tvá sestra už dvakrát volala, okamžitě jí brnkni, Carrua.“

Vytočil číslo. „Co je?“ zeptal se, když uslyšel Lorenzin hlas.

„Sára má skoro čtyřicet stupňů horečky, pálí jak žehlička,“ odpověděla Lorenza.

„Podívej se jí do krku, jestli tam nemá bílé tečky nebo vyrážku.“

„To jsem už udělala, nic tam nemá, ale teplota je moc vysoká,“ řekla Lorenza. „Přijď hned, Duko, mám hrozný strach.“

Díval se na šedou obálku, kterou měl na stole. Byly v ní kopie záznamu výslechu jedenácti chlapců ze třídy A večerní školy Andrey a Marie Fustagniových. Musel je všechny pročíst. „Neměj strach, pošlu ti Livii s nějakými čípky pro malou a přijdu, až to tady dodělám. Zatím dej malé na čelo pár kostek ledu.“

„Proč nepřijdeš hned?“ Skoro plakala.

„Pokusím se být doma co nejdřív. Neboj se, bude to jen chřipka.“

Zatelefonoval Livii. Vždycky se ozvala hned a její hlas byl dychtivý a jasný: „Ach, Duko!“

„Poslyš, Sára má trochu horečku a já se teď odtud nemohu hnout.“

„Jsi na ředitelství?“

„Ano. Prosím tě, zajdi k Lorenze, ale napřed se zastav v lékárně a kup čípky. Jeden Sáře dej, a když do hodiny teplota neklesne, dej jí druhý. Kup i tablety, jmenují se Luminalette, a taky jí jednu dej. Dudlík pořád namáčejte ve vodě, ale bez cukru. Jakmile skončím, přijdu, a kdyby něco bylo, zavolejte.“

Liviin dychtivý a jasný hlas ho ujistil, že vše zařídí.

„Díky, drahá.“

„Nebude to nic vážného, viď?“

„Nevím, myslím, že ne, ale pospěš si.“

„Ano, miláčku.“

Duca položil sluchátko, vstal a šel otevřít okno pokojíku, který byl tak malý, že zabíralo skoro polovinu stěny. Dovnitř ihned vniklo trochu vzduchu o teplotě minus tři stupně. Venku nebylo vidět nic kromě‘ mlhy, ale ledový vzduch odnesl i nepříjemný zápach starého dřeva, papíru a kouře, který se v malé místnosti trvale držel. Nechal okno otevřené a sedí si ke stolu. Vyhrnul límec saka a sáhl po objemné obálce.

Začal číst list po listu. V obálce bylo jedenáct spisů, přesně tolik, kolik bylo žáků večerní školy, původců masakru. U každého chlapce byly uvedeny osobní údaje a pár řádek životopisu. Následoval výslech zaznamenaný magnetofonem a pak přepsaný. Každý záznam vyžadoval podle Dukova výpočtu asi dvacet minut čtení, protože si musel dělat poznámky a všechno shrnout do několika řádek.

Když studoval třetí spis, slyšel, jak se otvírají dveře. Mascaranti. „Doktore, máte tady zimu jako v psinci. Copak to necítíte?“

„Cítím.“ Opravdu skoro jektal zuby. „Můžeš zavřít.“

Mascaranti zavřel okno. „Můžu vám pomoct?“

„Ano, jdi do Carruovy kanceláře, on tam není, a hod sebou na pohovku. Zkus spát a já tě pak zavolám,“ řekl Duca. „Vyspi se dobře, poněvadž bude moc práce.“

„Dobře, doktore,“ přikývl Mascaranti a u dveří dodal: „Cigaretu?“

„Jednu ne,“ odsekl Duca. „Tři balíčky nacionálek bez filtru, nevývozních, a dvě krabičky zápalek.“

„Tři balíčky?“ divil se Mascaranti.

„Rozuměl jsi dobře,“ přerušil ho Duca a pokračoval v čtení. Byl bledý a ruce měl modré zimou, ale seděl tak dlouho při otevřeném okně schválně, aby si zachoval objektivní a chladný úsudek.

„Tys ještě tady?“ vyjel na Mascarantiho. „Dobrá, sežeň mi ještě dvě láhve anýzovky a pak si jdi lehnout. A nezapomeň na cigarety a sirky.“

„Ale, doktore, kam teď půjdu pro anýzovku?“ zabědoval Mascaranti. Anýzovka je sicilská specialita, kterou prodává jen několik vybraných obchodů.

„Sicilskou anýzovku,“ řekl Duca pokračuje v čtení pod ostrým světlem stolní lampy, „seženeš v první sicilské restauraci tohoto velkoměsta. Dvě láhve!“

„Ano, doktore,“ přikývl nejistě, ale poslušně Mascaranti.

Když byl Duca u pátého protokolu, zazvonil telefon.

„Pro vás, doktore,“ řekl muž v ústředně. Duca poděkoval a pak uslyšel hlas své sestry.

„Jak to Vypadá?“

„Špatně, horečka neklesá, daly jsme jí dva čípky, ale pořád má čtyřicítku. Když jí dáme na čelo led, klesne horečka nejvýš o půl stupně. Duko, bojím se, přijď hned!“

Cítil její neklid. „Má průjem?“

„Ne.“

Duca stiskl rty. Nebyl dětský lékař a přes pět let, včetně těch tří ve vězení, nevykonával praxi. Obyčejné antibiotikum však předepsat mohl, tím nic nezkazí.

„Nemohu jít domů, Lorenzo.“ Nervózně zakašlal. Jeho pohled padl na velkou fotografii přiloženou ke spisu. Představovala učitelku Matyldu Crescenzaghiovou tak, jak ji našli po masakru. Snímek byl ostrý, znamenitě nasvětlený, ve skutečnosti věci tak jasné nejsou, skutečnost je prchavá a pomíjející, ale fotografie je konkrétní. Jako lékař byl zvyklý na operační sály i na patologii, ale tuhle fotku by radši neviděl.

„Nemohu přijít, Lorenzo, promiň,“ opakoval a hlas měl jako struhadlo. „Pošli Livii pro antibiotikum a dejte malé dvacet kapek. Zatím seženu dětského lékaře.“

„Co má přinést?“

„Antibiotikum, jmenuje se to La-der-mi-ci-na,“ hláskoval.

„Ladermicina,“ opakovala Lorenza.

„Najdu pediatra, já dětským nemocem příliš nerozumím, ale nevzrušuj se, nemůže to být nic vážného.“

„Duko,“ přerušila ho, „chce s tebou mluvit Livie.“

„Duko,“ uslyšel Liviin hlas, „musíš domů, holčičce je moc špatně.“ Znělo to jako rozkaz, Livie Ussarová neměla rozsáhlý rejstřík. Buď poslouchala, nebo přikazovala.

„Livie, nejde to,“ řekl suše, aby přemohl slabost, kterou vyvolal její tón. Musel skončit svou práci do deseti hodin ráno, než přijde vyšetřující soudce. „Během hodiny u vás bude pediatr, který toho ví mnohem víc než já.“

„Nešvindluj, Duko,“ odsekla trpce a nelítostně. „Nejde jen o schopného lékaře, ale o to, že tvá neteř má vysokou horečku, tvá sestra je na pokraji zhroucení a ty zůstáváš v kanceláři kvůli nějaké svinské záležitosti a nejdeš domů, abys Lorenze poskytl aspoň morální podporu.“

Má pravdu, že jde o svinskou záležitost, a má pravdu i v tom, že on odmítá poskytnout morální podporu. Stoupenkyně Kantovy filozofie si toho hned všimla, ale Duca přesto řekl:

„Tak dost, do hodiny tam máte dětského lékaře,“ a zavěsil.

Chvíli si oddechl a pak vytočil číslo. Ozval se ženský hlas.

„Promiňte, paní, že ruším tak pozdě, ale jsem Lamberti a rád bych mluvil s vaším manželem.“

„Manžel spí,“ řekla odmítavě žena známého pediatra.

„Odpusťte, ale je to nutné.“

„To se ukáže,“ odsekla nezdvořile a velmi hlasitě.

Čekal dlouho. Konečně uslyšel hlas profesora Giana Luigiho. Pediatr zřejmě zíval: „Ahoj, Duko!“

„Nezlob se, Gigi, ale má neteř je nemocná, má čtyřicet stupňů horečky a já jsem zahrabaný na policejním ředitelství a nemohu se odtud hnout. Řekl jsem sestře, aby jí dala pár čípků, ale teplota neklesá. Prosím tě, udělej to pro mne, zajdi tam a mrkni se na holčičku.“

Opět slyšel zívnutí. „Zrovna dnes, když se mi podařilo dostat se v deset do postele.“

„Moc mě to mrzí, Gigi, ale buď tak hodný…“ Dokončil čtení pátého protokolu, začal číst šestý a byl skoro na konci, když vešel Mascaranti s dvěma láhvemi v náruči, s cigaretami a zápalkami.

„Kam to mám dát?“ zeptal se.

„Na zem vedle mne,“ řekl Duca. „Teď jdi spát, zavolám tě včas.“

„Ano, doktore.“

Přečetl sedmý, osmý a pak devátý spis. V každém našel fotografii vyslýchaného zpředu a z profilu, jak se to dělá u všech zločinců. Nebyly to hezké tváře. Před čtením desátého spisu opět otevřel okno a zhluboka vdechl hustý příboj mlhy, který se valil ulicí Fatebenefratelli. Nechal okno otevřené, vrátil se ke stolu a prostudoval desátý i jedenáctý záznam výslechu. Udělal si výpisky a ukončil tak první část své práce. Pak se pustil do kontroly poznámek. Do místnosti vnikal ledový vzduch, a tak si opět vyhrnul límec saka.

Než hoši vešli do školy, museli zazvonit. Toto opatření platilo jen večer. Školník jim chodil otevřít dveře, takže věděl, kdo vstoupil. Skutečně potvrdil, že v den masakru přišlo do školy jedenáct chlapců. Duca si zapsal jejich jména a shrnul hlavní údaje v pořadí podle věku.

13 let: Carletto Attoso – otec alkoholik, hoch má TBC

14 let: Carolino Marassi – sirotek, zlodějíček

14 let: Benito Rossi – počestní rodiče, ale chlapec je násilnický typ

16 let: Silvano Marcelli – otec ve vězení, matka mrtvá, hoch má dědičné následky příjice

16 let: Fiorello Grassi – počestní rodiče, žádné provinění, hodný chlapec

17 let: Ettore Domenici – matka prostitutka, svěřen tetě, dva roky v polepšovně

17 let: Michele Častého – počestní rodiče, dva roky v polepšovně, dva roky v sanatoriu

18 let (nedovršených): Ettore Ellusic – počestní rodiče, falešný hráč

18 let (nedovršených): Paolino Bovato – otec alkoholik, matka ve vězení pro kuplířství

18 let: Federico dell Angeletto – počestní rodiče, ale chlapec je alkoholik a násilník

20 let: Vero Verini – otec ve vězení, tři roky v polepšovně, sexuální maniak

To tedy byli protagonisté noci hrůzy. Školník s jistotou dosvědčil, že je viděl vejít před sedmou večer do školy, a své svědectví podepsal. Byli vyslechnuti a společná obranná linie jedenácti provinilců byla prostá a dětinská: každý z nich tvrdil, že on nic neudělal a že učitelku mučili ostatní.

Technici sejmuli všechny možné otisky, a tak se pozná, kdo a co při tom řádění dělal, ale Duca chtěl před příchodem vyšetřujícího soudce ty kluky znovu vyslechnout a hlavně se jim podívat do tváře. Zachvěl se, zavřel okno a vyšel z kanceláře vzbudit Mascarantiho, který spal v Carruově služební místnosti v hlubokém křesle.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Mascaranti. Spánek mu ještě tížil víčka, a tak se těžce zvedal.

„Skoro dvě, musíme začít,“ odpověděl Duca.

„Ano, doktore.“ Stáli proti sobě v ospalém světle lampičky na Carruově stole. Mascaranti se zapotácel, ospalost a únava konaly své.

„Zůstaneš se mnou a budeš poslouchat,“ řekl Duca. „Teď mi jednoho probudíš, a až ho vyslechnu, přivedeš dalšího. Budeš mi je vodit jednoho po druhém, aby ospalostí nestáli pořádně na nohou, jako teď ty.“

Mascaranti se usmál a přikývl.

„Půjdou ke mně v pořadí, které určím. Začneme s Carlettem Attosem, který je nejmladší.“

„Ano, doktore.“

„Ať s ním přijdou dva dozorci jako svědci. A vzbuď stenografa, bude výslechy zapisovat.“

„Nevezmeme si magnetofon?“

„Ne, magnetofon zaznamená i plesknutí facky. Chci stenografa,“ ušklíbl se Duca.

„Doktore,“ řekl vážně Mascaranti, „pan Carrua mě požádal, abych vás upozornil, že žádného z těch kluků nesmíte zmlátit, jinak vás vyhodí.“

„Dobrá, ať mě vyhodí, ale teď mi přiveď Carletta Attosa. A nespleť jméno!“

„Ano, doktore.“

Duca se vrátil do své malé kanceláře a opět otevřel okno. Díval se na mlhu světélkující v záři pouličních svítilen. Stále houstla. Zhluboka nadechl, zavřel okno a usedl za stůl. Gigi určitě šel k malé Sáře. Netelefonovali, takže nejde o nic vážného, ale snad by měl přece jen zavolat. Vytočil číslo a uslyšel Liviin hlas.

„Jak je, Livie?“

„Je to zlé.“ Tón byl chladný, skoro nepřátelský. „Chce s tebou mluvit profesor.“

Zatímco čekal se sluchátkem na uchu, dveře se otevřely a vešli dva dozorci, kteří vedli mezi sebou dlouhého kostnatého mládence s nosem jako skoba. Mžoural do světla stolní lampy, kterou Duca už předem nastavil tak, aby bodala vcházejícího do očí. Pak vstoupil i Mascaranti a tlustý stenograf, jehož tvář zdobil divadelní bíbr.

„Duko?“

„Ano, Gigi, mluv,“ řekl Duca a podíval se na vyšetřovance. Byl to blonďák s vystouplýma očima, jaké mají lidé s nemocnou štítnou žlázou, ale čišel z nich vzdor a zkaženost, jako by mu ani nebylo třináct.

„Není to nic vážného, ale….“ odmlčel se slavný pediatr. Duca neměl slůvka jako „ale“ nebo „kdyby“ příliš v lásce.

„… ale,“ pokračoval lékař, „je to silná bronchitida. Už jsem dal Sáře injekci a doufám, že nemoc zastavím. Nechtěl bych, aby se to vyvinulo v zápal plic. Jenže víc starostí mi zatím dělá tvá sestra, bylo by třeba, abys šel domů, byla by klidnější.“

Duca sklonil stolní lampu, aby nesvítila chlapci do obličeje, a gestem naznačil Mascarantimu, aby ho posadil na židli před psacím stolem. Chlapec si sedí, ale jeho vzpurný výraz se nezměnil.

Duca řekl do telefonu: „Gigi, dej Lorenze sedativum.“

Vytáhl z velké šedé obálky fotografii mrtvé učitelky a podal ji Carlettu Attosovi. Přikryl mluvítko přístroje dlaní. „Prohlédni si tu fotku,“ poručil mu, „a dívej se dobře, vezmi ji do obou rukou, a dokud budu telefonovat, pořádně koukej. Jinak ti rozmlátím fasádu.“

Vyslýchaný sice poslechl na slovo, ale jeho chování bylo pohrdavé a nebojácné.

„Duko, Duko,“ volal do telefonu Gigi, „slyšíš mě?“

„Ano, slyším.“

„Duko, sedativa nepomohou, tvá sestra není schopna být v tomhle stavu sama s dítětem a i pro malou je tvá přítomnost lepší. Jestli se za dvě až tři hodiny dýchání zhorší, můžeš jí dát injekci, ale sestra to nezvládne, je příliš vyděšená.“

Duca poslouchal a současně pozoroval třináctiletého nezletilce hledícího na fotografii. Hnusný holobrádek. Jedno oční víčko sklopil, ale obočí nad druhým znuděně povytáhl.

„Poslyš, Gigi,“ řekl do telefonu, „opravdu nemohu přijít, i kdybys mi oznámil, že Sáře jde o život. Nebyl bych doma nic platný, zatímco zde mohu udělat kus práce. Nejsem dětský lékař, a vlastně už ani lékař, však víš, a jde-li o injekci, nařiď Livii, ať ihned sežene ošetřovatelku. A pokud jde o morální podporu, vysvětli Lorenze, že trpím daleko víc než ona, když nemohu být s ní. Je mi líto, ale musím končit. Díky!“ Zavěsil.

Dlouho, snad po celou minutu pozoroval chlapcovu tvář, bezcitnou a netečnou k srdcervoucím detailům na snímku. Vedle židle stáli oba dozorci. Byli připraveni zasáhnout. Lidé se domnívají, že tito chlapci jsou slabí a bezmocní, ale policisté a dozorci dobře vědí, jak takový třináctiletý darebák umí být nebezpečný.

Mascaranti se postavil vlevo od stolu a vpravo se usadil na stoličce, která taktak stačila pro jeho široký zadek, stenograf. V ruce držel papír a kuličkové pero.

Duca konečně promluvil: „Polož fotku na stůl a dívej se na ni po celou dobu výslechu.“

Mechanicky a s provokující poslušností položil kluk fotografii a se sklopenými víčky předstíral, že se na ni dívá.

„Trochu si popovídáme,“ řekl Duca. „Ty se cítíš náramně jistý nejen proto, že je ti třináct, ale kvůli té tubeře. Lékařský nález je nesporný, máš rozsáhlé infiltráty na obou plicních lalocích, s degenerativní tendencí.“

Který, policista by se odvážil dotknout byť i jen prstem bezbranného, třináctiletého tuberkulózního dítěte?

„Nemohu tě zfackovat, to jsem jen tak hrozil, ale mohu udělat něco horšího. Dobře víš, že tě čeká polepšovna, ale zodpovíš-li pravdivě mé otázky, mohu se zasadit o to, aby tam s tebou slušně zacházeli. Zkusíš-li fixlovat, zapíšu to do protokolu a octneš se v černé knize. Tys v polepšovně ještě nebyl, ale někteří tví kamarádi už ano, takže určitě víš, co je to černá kniha. Nikdy se nedostaneš ven, na to můžeš vzít jed. I darebáka budou sice léčit, ztloustneš a uzdravíš se, ale budou ti trest prodlužovat tak dlouho, až dosáhneš dospělosti a půjdeš do normálního vězení. Ty totiž určitě něco provedeš, vy mladí jste nejen neřádi, ale i pitomci, a za nekázeň, vzpouru nebo napadení dozorce je náramně tvrdý postih. Všechno ti přišijí, protože se zápisem v černé knize půjdeš už ode mne.“

Carletto Attoso náhle zvedl víčka a upřel na Duku své vystouplé oči. Byl to úděsně jistý pohled, jen zřídka se najde tak drzá jistota u dospělého.

„Nic jsem neudělal,“ prohlásil. „Jsem nejmladší, měl jsem strach, byli jako utržení ze řetězu.“

Klidně si dělá ze mne blázny, pomyslel si Duca. ale je třeba mít trpělivost. Vzal balíček cigaret, otevřel ho, vyklepl cigaretu a nabídl ji klukovi: „Zakuř si!“

Zapálil mu a pak řekl: „Tak začneme a nezapomeň na černou knihu!“

Část druhá

Při výslechu je vyšetřovatel vždycky v nevýhodě. Pokud nepoužije fyzického násilí, vyšetřovaný směle lže, vymýšlí si a zákon je proti němu bezmocný.

1

Duca pokynul stenografovi a položil první otázku:

„Jak se jmenuješ?“

„Carletto Attoso.“

„A tvůj otec?“

„Giovanni Attoso.“

„Matka?“

„Marilena, za svobodna Dovatiová.“

„Kdy ses narodil?“

„Čtvrtého ledna 1954.“

Po těchto formálních otázkách nutných pro stenografův záznam se Duca dostal k jádru věci. „Před třemi dny jsi šel do školy jako každý večer?“ Byla to první past a kluk do ní jen taktak nespadl, návnada byla lákavá, už měl chuť říct, že toho večera ve škole nebyl, ale včas si uvědomil, že školník určitě jeho přítomnost dosvědčil, a kromě toho si vzpomněl, že to sám už přiznal. Po chvíli mlčení řekl:

„Ano, byl jsem ve škole, ale nic jsem neproved.“

Držel se obranné linie všech jedenácti darebáků.

Duca zvedl zpod stolu láhev anýzovky, odšrouboval zátku a přičichl k likéru. Na nálepce bylo napsáno, že má 78 procent. Byla to sicilská kořalka, ostrá jako meč, ve srovnání s ní chutná whisky nebo gin jako minerálka. I zdatnému pijanovi stačí pár loků, neboť tato superlihovina vyvolává jakési mocné psychické kacířství: neutlumí nervový systém, ale rozpálí ho. Mladíci, kteří fetují nejrůznější přípravky, zřejmě nemají o účincích anýzovky ani tušení.

„Ano, to už jsi říkal,“ navázal Duca na klukovo prohlášení. „Nechceš si trochu líznout kořalky?“

„Ne, je moc silná,“ odmítl Carletto Attoso. Chytil se.

„Jak to víš? Už jsi ji ochutnal?“ zeptal se vlídně Duca. „Neochutnal, ale je vidět, že je silná.“

„Podle čeho?“

„Nevím, snad podle láhve, vypadá jako láhev grappy.“

„Mohla by to být taky láhev citronového sirupu. Na, Ochutnej!“ Z Dukova pohledu chlapec uhodl, že se dal nachytat, ale hned udělal další chybu: „Ne, ne, ne,“ breptal rozčileně ze strachu, že ho budou nutit k pití, „dělá se mi hrozně zle.“

„Jak to? Tys už někdy anýzovku pil?“

Trochu zlomen, ale zdaleka ne zcela, sklonil Carletto Attoso hlavu: „Ano, ten večer ve škole.“ Tohle přiznat mohl, tím si nepřitíží. „Donutili mě,“ dodal.

„My tě nutit nebudeme,“ řekl klidně Duca. „Stačí, když si přivoníš. Tumáš, čichni si!“

Kluk poslechl a tvář se mu stáhla odporem. „Je to ta kořalka, kterou tě donutili pít?“ zeptal se Duca. Carletto přisvědčil.

Duca vstal. „Tak se mi líbíš, ale mluv pravdu pořád.“

Přešel za židli, na níž chlapec seděl, a položil mu ruce na ramena: „Neotáčej se a pořád se dívej na fotografii před sebou. Prý jsi ubohý mladistvý usmrkánek, který se dostal na scestí vinou prohnilé spotřební společnosti. Ale podle mne jsi rozený zločinec, protože hoch tvého věku nemůže při pohledu na tento snímek zůstat lhostejný. Každé jiné dítě by začalo křičet a při pohledu na svou takhle zřízenou učitelku by se pozvracelo. Jenomže ty nejsi dítě, ale dozrálý shnilý plod, a v tomto směru tě čeká úspěšná kariéra. Posloucháš mě, ty mizero?“ Duca stiskl trochu silněji hubená ramena. „Neotáčej se a odpověz!“

„Ano, poslouchám, ale nic jsem neudělal.“ Stále stejná písnička. Duca se ušklíbl.

„Samozřejmě, ale jestli posloucháš, slyš dobře i toto: nechci, abys doznal všecko, cos provedl, na tom mi nezáleží, poněvadž vím, co to bylo. Vsadím se o tisíc lir, žes to byl ty, kdo napnul mezi lavice punčochu své učitelky a skákal přes ni, protože ještě rád skáčeš přes švihadlo. A po anýzovce se ti určitě skákalo ještě líp.“

„Nic jsem neudělal.“

„Dobrá,“ Dukův hlas byl náhle přísný a nemilosrdný. Pořád stál za klukovými zády s rukama na jeho ramenou. „Nechci nic vědět, stačí, když mi laskavě zodpovíš jedinou otázku.“

Carletto otočil hlavu a nejistě na něho pohlédl.

„Neobracej se,“ zařval Duca tak hlasitě, že Mascaranti, stenograf i oba strážci nadskočili. „Dívej se na fotografii, a nebudeš-li koukat pořádně, zavedu tě do márnice, kde ta tvá pošetilá učitelka, která si myslela, že z tebe udělá člověka, čeká na pitvu. Nechám tě tam s ní samotného celou noc a zhasnu světlo.“

Hoch začal prudce dýchat. „Dívám se, opravdu se dívám,“ ujišťoval překotně.

„Fajn. Dívej se a zároveň poslouchej,“ pokračoval Duca trochu tišeji. „Chci, abys mi řekl, kdo přinesl do školy láhev anýzovky. Na víc se tě už nebudu ptát a nechám tě vyspat. Na ostatním mi nezáleží, můžeš si to nechat pro sebe.“

„Nevím, nikoho jsem neviděl, opravdu to nemohu říct,“ blekotal Carletto zděšeně. Dukovy ruce, které mu tiskly ramena, aniž mu ubližovaly, ho velmi znervózňovaly.

„Poslyš, ty osle, než plácneš nějakou hloupost, dej si na čas a uvažuj. Mysli na černou knihu. Chci od tebe úplnou maličkost, žádné doznání, ale když mi ji nepovíš, nebudeš mít pokoj dvacet let. Pošlu tě do polepšovny s takovým posudkem, že strávíš půlku svého mládí na samotce a dalších deset let v obyčejné base. Dobře si všechno rozmysli, než mě zas zkusíš tahat za nos. Takže znovu: kdo přinesl do třídy láhev anýzovky?“

Ticho. Mascaranti, který si právě zapaloval cigaretu, ztuhl a zápalka mu zhasla. Chlapec upíral zrak na fotografii a konečně ze sebe vyrazil: „Fiorello Grassi.“

Duca se vrátil ke stolu a usedl. Pohlédl na vyslýchaného, který se neodvážil zvednout oči od snímku, a zalistoval ve svých poznámkách. Fiorello Grassi – počestní rodiče, zatím žádný delikt, hodný chlapec.

Ovládl se vší silou vůle: „Mám značnou trpělivost, ale nezneužívej jí. Nelži!“

Fiorello Grassi byl jediný „čistý“ mezi těmi jedenácti výtečníky zralými pro polepšovnu. I podle názoru muže, který je vyšetřoval první, a to byl sám Carrua. To on napsal, že Fiorello Grassi je hodný, a Carletto Attoso asi svaluje vinu na jediného slušného kluka, aby zachránil ostatní darebáky.

„Je to pravda!“ vykřikl chlapec, který začínal ztrácet nervy. „Vešel do třídy a řekl, že přinesl něco k napití, než přijde učitelka.“

„Právě Fiorello Grassi. Nemýlíš se?“

„Ne, byl to on, nespletl jsem se.“

„A proč jsi to neřekl už při prvním výslechu?“

Carletto se opět trochu vzpamatoval: „Nikdo se mne nato neptal.“

„Ne? Ptali se tě, je to zde zapsáno. Otázka zněla: kdo přinesl do třídy láhev kořalky? Ptali se týmiž slovy jako já.“ Už opět řval, a tentokrát ještě silněji. „A jak jsi odpověděl? Že nic nevíš, žes nic neviděl.“

Křik chlapcem otřásl, prudký útok zvukových vln je jednoduchý a účinný prostředek. „Nechtěl jsem zradit kamaráda, nejsem donášeč,“ řekl skoro s pláčem.

Duca ztišil hlas. „Jen na mně zkoušej dál ty své podfuky a vylezeš z polepšovny jako třicátník.“

Pokynul dozorcům: „Odveďte ho!“

Hoch doprovázený strážci ještě ani nebyl za dveřmi a Duca už vytáčel číslo svého bytu.

„Jak je?“ zeptal se, když se ozvala Lorenza.

„Trochu líp, Sára spí a teplota mírně poklesla.“

„Jak dýchá?“

„Zdá se mi, že dobře. Je zde ošetřovatelka, která ji stále pozoruje“

„Jdi si lehnout, Lorenzo!“

„Ano, drahý, počkej chvíli, chce s tebou mluvit Livie.“

Pak uslyšel Livii: „Buď klidný, Duko, malé je líp.“

„Děkuji ti, Livie.“

„Kdy přijdeš?“

„Neptej se, nevím, ale moc pozdě. Je tu práce, kterou musím dodělat a nemohu ji za žádných okolností přerušit.“

„Ach, miláčku, odpusť mi, že jsem byla tak zlá. Brzy tě zas zavolám.“

Položil sluchátko, zavadil pohledem o stenografa, který vypadal, jako by chtěl co nejdřív usnout, a řekl Mascarantimu: „Po nejmladším se teď mrkneme na nejstaršího. Přived mi Vera Veriniho.“ Zhluboka vydechl. Sáře je líp.

Vero Verini byl nejstarší žák večerní školy a patřil spíš mezi dospělé. Duca si znovu přečetl jeho charakteristiku: otec ve vězení, tři roky v polepšovně, sexuální maniak.

Mascaranti odešel a za chvíli se vrátil s dalším provinilcem.

2

Vero Verini byl prcek a označení tlustý bylo pro něho málo. Byl doslova nafouklý a měl špinavé dlouhé vlasy natřené pomádou, která ztuhla v šupiny. Vypadal, jako by už překročil třicítku. Od přírody malé oči byly teď ještě menší, neboť mu je přivíral spánek.

„Posaď se,“ pokynul mu Duca.

Předčasně zestárlý mladík usedl.

„Blíž ke stolu,“ poručil mu Duca.

Vero Verini si přisunul židli tak těsně, že měl kolena pod stolem.

„Stačí,“ řekl Duca. Vzal do ruky svůj sešit s poznámkami. „Jmenuješ se Vero Verini a je ti dvacet let. Tvůj otec Giovanni si odpykává trest za loupež a ty jsi strávil už celkem tři roky v polepšovně. Byl jsi tam několikrát na různě dlouhou dobu a vždycky za stejné provinění – za oplzlosti na veřejných místech, čímž se rozumí zahrady, parky, a dokonce i okno tvého bytu. Když si totiž někdo stoupne do okna, čeká, až půjde okolo nějaké děvče, a pak se tam producíruje pohoršujícím způsobem, dopouští se nemravností, které jsou trestné, že ano?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou ten starý kluk. „Nic takového jsem nedělal, to mi přišili policajti, aby mě voddělali.“

„Ale jdi! Pročpak by chtěli policajti oddělat takovou nádobu na odpadky, jako jsi ty?“ podivil se Duca. Chlapec na něho upřel zatvrzelé a nebojácné oči.

„Protože to jsou surovci a chtějí každému ublížit. I slušným mladíkům.“

Všichni přítomní se usmáli. Vero Verini si toho všiml a spokojeně se ušklíbl jako herec, který ví, že měl úspěch.

„Dobrá, jsi slušný mladík,“ přisvědčil Duca. „A jako takový mi tedy zodpovíš jednu otázku a já tě pak pošlu na kutě. Jedinou otázku, víc jich klást nebudu, rozumíš?“

„Ano.“

„Odpověď si dobře promysli. Kdo přinesl do třídy láhev anýzovky?“

Zavrtěl hlavou. „To nevím.“

„Cože, ty to nevíš?“ Duca udělal pravou rukou pohyb, jako by chtěl uchopit láhev anýzovky stojící na stole, ale s úmyslnou neobratností o ni zavadil, odzátkovaná láhev se převrhla a tekutina se lila přes okraj stolu na stehna a kolena vyšetřovaného a na zem. Instinktivně se snažil, aby dostal nohy z dosahu toho proudu, jenže Duca se natáhl přes stůl, popadl Veriniho za ramena a zařval: „Ani se nehni!“ Mascaranti ztuhl a sledoval, co bude dál. Když Duca řval, bál se i on.

Pach anýzovky byl nesnesitelný. Stenografovi začaly rudnout oči, Mascaranti se vysmrkal, jeden z dozorců kýchl a vyslýchaný začal blednout. Toho večera, kdy zmasakrovali učitelku, určitě vypil dost té kořalky a asi mu trvalo celý den, než se trochu vzpamatoval. Teď mu ta hrozná vůně, stoupající z nasáklých kalhot, bot a podlahy, obracela žaludek. Oči mu slzely a chtělo se mu zvracet.

„Můžeme otevřít okno?“ zeptal se Mascaranti.

„Ne, venku je zima a mlhavo,“ odpověděl Duca. „Co kdyby nám ten chudinka nastydl?“ Po chvíli znovu zaútočil na pobledlého tlusťocha, jehož obličej byl zkřiven nevolností:

„Znovu tě žádám, abys mi řekl, kdo přinesl tu láhev. Třeba sis už vzpomněl. Namáhej mozek a já tě pak pošlu do postele, dokonce s balíčkem cigaret.“

Položil před něho cigarety a zápalky. „Tak dělej!“

Vero Verini si přitiskl ruku k ústům. Nutkání k zvracení bylo strašné, jeho dosud pobledlý obličej zrudl a on řekl:

„Ano, vzpomněl jsem si, kdo přinesl tu flašku.“

„Kdopak to byl?“ zeptal se jedovaté Duca.

„Fiorello Grassi. Všiml jsem si, že ji přinesl.“

Duca Lamberti se nehnutě díval na své ruce položené na stole. „Děkuji, můžeš jít.“

Chlapec vstal. V kalhotách nasáklých anýzovkou vypadal jako lidská troska.

Když dozorci s Verem Verinim odešli, Mascaranti se zeptal, zda už může otevřít okno. Duca zavrtěl hlavou:

„Ten smrad připomíná našim mládenečkům jejich řádění. Když je sebrali, byli ještě namol a nějaký čas nebudou chtít o anýzovce ani slyšet.“

Mascaranti si pomyslel, že za chvíli se obrátí žaludek jim všem, ale nehnul ani brvou: „Mám přivést Fiorella Grassiho?“ Domníval se, že Grassi bude další v pořadí, když ho ti dva obvinili, ale Duca zavrtěl hlavou:

„Ne, přiveď jiného chytráka – Ettora Domeniciho.“

„Rozkaz, doktore!“

3

„Sedni si tady ke stolu,“ vyzval Duca chlapce. „Musíš prominout, že podlaha je trochu mokrá. Spadla nám láhev anýzovky. Už jsi pil anýzovku?“

„Ano, pane,“ přikývl Ettore Domenici, o němž poznámky prozrazovaly, že je to sedmnáctiletý syn prostitutky, který byl svěřen do výchovy tetě a má za sebou dva roky polepšovny. Pokusil se totiž pobodat staršího, řádně pracujícího bratrance, který mu odmítl dávat další peníze.

Byl to typ zbabělce, který se krčí před dozorci, a policisty se snaží obměkčit a oklamat povolností a poslušností. I on ospale mhouřil oči.

„Trochu mi povyprávěj o tom, cos dělal ten večer, kdy jste ubili svou učitelku,“ vybídl ho Duca. Sklonil stolní lampu, aby kluka neoslňovalo světlo a mohl v jejím stínu snáze lhát. Jen ať si vypráví své pohádky a dojde k přesvědčení, že se mu podařilo navěsit vyšetřujícímu bulíky na nos.

„Nic jsem neudělal, pane, nemám s tím nic společného.“

Duca jen vzdychl. „To samozřejmě vím, ale povídej, cos viděl kolem sebe.“

Vzhledem k tomu, že tenhle policista byl tak vlídný, začal kluk podceňovat jeho schopnosti a řekl s falešnou pokorou: „Měl jsem strach, a tak jsem se radši nedíval.“

„Poslyš, Ettore, to vaše řádění trvalo dost dlouho. Je možné, abys po celý ten čas civěl do zdi? Buď tak laskav a řekni mi, co se dělo.“

„Neviděl jsem nic, pane,“ stál na svém kluk.

Duca pokrčil rameny. „Jak chceš.“ Vstal a obešel stůl. Mascaranti polkl slinu. Bál se, že Duca kluka uškrtí a on tomu nebude moci zabránit. Nikdo z policejního aparátu milánského ředitelství si totiž nemyslel, že doktora Duku Lambertiho je možno zadržet, když se k něčemu odhodlá, a tak Mascaranti jen tiše trpěl. Stačí pár facek a Duca poletí od policie, tak zněla Carruova hrozba.

Duca se však nedal strhnout. Postavil se vedle Ettoreho, nakapal si na dlaň zbytek kořalky a strčil mu ji pod nos.

„Pokud snad dobře necítíš vůni anýzu v této místnosti, čuchni si k mé dlani. Pil jsi ten večer anýzovku?“ Ucpal mu dlaní nos a ústa a chlapec se rozkašlal:

„Ano, ale nechtěl jsem, přinutili mě. Strčili mi flašku do úst a já musel pít.“

„Kdopak tě nutil?“

„Nevím, bylo jich moc, vlastně všichni.“

Lže a kecá, pomyslel si Duca. Určitě ho nenutili, byla to jen naivní, hloupá výmluva. Stejný grázl jako ostatní.

„Tak tys neviděl nic z toho, co dělali tví kamarádi učitelce?“

„Ne… skoro nic.“ Opět se rozkašlal, anýzovka se mu dostala do plic.

„Co znamená skoro? Snad to, že sis přece jen něčeho všiml?“ Ettore kašlal, ale tentokrát už kašel předstíral. „Ano, pane, viděl jsem, že ji svlíkli, a to mě moc vylekalo. Pak jsem se přestal koukat.“

„Když mládenec tvého věku vidí svlečenou ženu, obvykle neodvrátí oči.“

„Jenže já měl strach, viděl jsem, že jí strčili do úst kapesník, aby nemohla křičet, a s tím jsem nechtěl nic mít.“

„Musíš tedy vědět, kdo to udělal.“

„Já.“

„Koukej to vysypat,“ řekl Duca vztekle.

„Já….“ Ettore Domenici zrudl. „Ano, viděl jsem Fiorella Grassiho.“

„Víš to určitě?“ Duca vyjmul ze spisu fotografii Fiorella Grassiho a ukázal ji vyslýchanému.

„Ano, pane, byl to on.“ Sklonil hlavu.

Duca dlouho mlčel a ostatní tiše čekali, co bude dál. Zlost, která ho spalovala, nabývala vrchu.

„Ty samozřejmě nevíš, kdo přinesl anýzovku.“

„Ne, to nevím.“

Další odmlka trvala tentokrát krátce. Duca prudce otevřel zásuvku psacího stolu, vytáhl list čistého papíru a pero, položil obojí před chlapce a řekl: „Výslech skončil, začíná písemný test.“

Hoch na něho nedůvěřivě pohlédl a dokonce se usmál. „Namaluješ mi pár kresbiček. Třeba tuhle…“ Pro vyjádření toho, co má nakreslit, použil nejhrubšího a nejsprostšího výrazu. Ettore Domenici zrudl ještě víc, ale určitě ne studem nebo z uražené cudnosti. Tón Dukova hlasu ho děsil.

„Nepovídej, žes nikdy nic takového nekreslil,“ ušklíbl se Duca. „Nebo snad potřebuješ bližší vysvětlení?“

Ettore zavrtěl hlavou, načrtl ženské boky a několika čarami znázornil ženské pohlaví.

„Teď ti nadiktuji pár slov a ty je zapíšeš,“ pokračoval Duca. I když Mascaranti, stenograf a dozorci byli zvyklí na ledacos, při prvním výrazu sebou pořádně trhli.

„Piš!“

„Mám to opravdu napsat?“ zeptal se nevěřícně kluk.

Duca praštil pěstí do stolu: „Samozřejmě!“

Poslušně psal.

„A teď tohle!“ Vyslovil další oplzlost.

Chlapec přikývl a poslušně zapsal žádané slovo.

„Přejdeme k celým větám.“ Pozoroval ho, jak smolí písmena. „Dobře. Ještě jednu větu a dvě slova.“

List byl skoro plný sprostých kreseb a výrazů.

„Odveďte ho,“ poručil Duca dozorcům. Když odešli, podal papír Mascarantimu. „Pošli to grafologům. Jsou to slova a kresby ze školní tabule. Expertiza nám určí, kdo na ni čmáral.“

„Zařídím,“ ujistil ho Mascaranti. „A koho teď? Fiorella Grassiho?“

„Kohokoli jiného, ale jeho zatím ne.“

Mascaranti přikývl a pak se pokorně zeptal: „Můžu už otevřít okno? Ten smrad z anýzovky…“

„Je mi líto, ale okno otevřeme až po skončení výslechů.“

Byly skoro čtyři hodiny ráno.

4

V šest měli za sebou další čtyři. Šestnáctiletého Silvana Marcelliho s dědičnými následky příjice, jehož matka byla mrtvá a otec ve vězení. Paolina Bovata s otcem alkoholikem a matkou ve výkonu trestu za kuplířství. Ettora Ellusika, hocha slovanského původu, jehož rodiče byli počestní a on zatím bez zkušeností z nápravného zařízení, ale byl to falešný hráč, který unikl polepšovně jen díky jedné sociální pracovnici. Krátce před šestou přišel na řadu čtrnáctiletý Carolino Marassi. Pocházel z velmi slušné rodiny, ale brzy ztratil otce i matku, začal s drobnými krádežemi a strávil rok v polepšovně.

Žádný z těch čtyř se ve škole ničeho nedopustil a nic neviděl. Byli donuceni vypít trochu anýzovky a přihlížet útoku na učitelku. Nikdo z nich samozřejmě nevěděl, kdo přinesl láhev. Chtěli utéct, ale zlí kamarádi jim v tom zabránili. Duca dal všem nakreslit sprosté kresbičky a napsat oplzlá slova. Z pachu anýzovky měnili vyšetřovaní barvu, dělalo se jim zle a jeden se dokonce pozvracel. Mascaranti to sice utřel, ale vzduch v kanceláři byl teď ještě odpornější. Stenograf nesměle požádal o dovolení trochu vyvětrat.

Duca vzal z podlahy druhou láhev anýzovky, odzátkoval ji, postavil na stůl a zavrtěl hlavou. „Musíte vydržet.“

Vylil láhev anýzovky na židli čekající na dalšího provinilce a na podlahu. „Poněvadž mi zákon nedovoluje používat při výslechu násilí, musím si pomoct jinak. Aspoň mi nikdo nemůže vytknout, že s těmi klacky zacházím brutálně. Anýzovka pročišťuje a to oni náramně potřebují. Bohužel, zatím to čištění nemá velký účinek, sice ‚ se jim dělá zle, ale pořád svorně zatloukají. Uvidíme, zda mají všichni stejnou náturu, třeba někdo přece jen změkne.“

Stenograf rezignoval.

„Koho teď?“ otázal se Mascaranti.

„Fiorella Grassiho.“

„Konečně!“ – povzdychl si v duchu Mascaranti.

Fiorello byl malý, rozložitý a silný jako mladý býček. Měl tupý nos a v něm tak velké dírky, že připomínaly nozdry.

„Sedni si,“ pobídl ho Duca.

Chlapec pohlédl na židli. Rozlévající se louže anýzovky šířila nesnesitelný puch.

„Židle je mokrá,“ namítl.

„To vím,“ přikývl Duca a podíval se hochovi do očí. „To ti nemůže vadit. Posaď se!“

Tón Dukova hlasu býčka přesvědčil, že se nedá nic dělat. S nechutí usedl.

„Nohy dej pod stůl, na mokrou podlahu,“ poručil mu Duca a Fiorello Grassi opět uposlechl, protože odpor by byl marný. Duca zkontroloval, zdá má i nohy v anýzovce, a pak nevlídně začal s výslechem.

„Jmenuješ se Fiorello Grassi, je ti šestnáct, tví rodiče jsou slušní lidé a ty jsi prý také hodný chlapec.“ Odmlčel se a pak pokračoval: „Před třemi dny jsi byl ve škole, kde zmasakrovali učitelku. Podívej se na tuto fotografii.“

Mládenec sklopil oči a hleděl na fotku.

„Při prvním výslechu jsi prohlásil, že tě donutili pít kořalku, ve které si teď máčíš zadek, a zakázali ti opustit třídu z obavy, abys je neudal. Zůstal jsi tam tedy až do konce. Je to tak?“

Tenhle šestnáctiletý chlapec je zatím jediný, který nevypadá jako zločinec, pomyslel si Duca.

Fiorello Grassi mlčel.

„Položil jsem ti otázku a žádám odpověď,“ řekl důrazně Duca.

Přikývl. „Ano. Musel jsem být ve třídě a dostal jsem nařezáno, když jsem nechtěl dělat to, co oni.“

„Dobrá, věřím ti, ale vysvětli mi, proč tví kamarádi tvrdí, že láhev anýzovky jsi přinesl ty, a svádějí na tebe i jiné věci.“

Fiorello sklonil hlavu a Duca si všiml drobných vrásek na jeho čele. Zřejmě stárl rychleji duševně než fyzicky.

„Věděl jsem, že to shodí na mne,“ řekl hořce. „Bodejť ne…“

Duca vstal. V chlapcově hlase zněla upřímnost, nebyl v něm falešný přízvuk lži. Přistoupil k němu a položil mu ruku na černé ježaté vlasy. Byly husté a tvrdé jako kartáč.

„Rád bych ti pomohl. Jsi v nebezpečí, že ztratíš deset let života. Dva roky budeš v polepšovně a pak budeš poletovat mezi pracovním táborem a ochranným dohledem. Řekneš-li pravdu, budu moct něco pro tebe udělat.“

Fiorello Grassi stále seděl se skloněnou hlavou a zdálo se, že ani neposlouchá.

„Před chvílí jsi prohlásil, že tě obvinění tvých spolužáků nepřekvapuje. Proč?“ Vzal ho za bradu a donutil ho, aby konečně zvedl hlavu. Chlapcovy oči byly vlhké.

„Já vím proč. Protože nejsem jako ostatní.“ Po ducatých tvářích sklouzly dvě slzy.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Duca, ale ani nemusel čekat na odpověď. Síla a statný vzhled byly v rozporu s povahou toho nešťastníka, který měl něco změkčilého v hlase, pohybu rukou i výrazech.

Fiorello Grassi se hlasitě rozplakal: „Nejsem jako oni, a proto si na mne troufají. Vždycky všechno shodí na mne, ale já nic neudělal, donutili mě, abych zůstal ve třídě.“ Naříkal, škytal a z ostrého pachu anýzovky se mu zvedal žaludek.

Duca ho vzal pod paží, zvedl ho a dovedl k oknu, které otevřel. „Bude ti trochu zima, ale udělá se ti líp, dýchej zhluboka!“ Pohladil chlapce po hlavě. Oknem vnikala mlha. I když bylo skoro sedm, byla venku ještě tma.

Duca požádal dozorce, aby otevřel i dveře, udělal průvan a trochu uklidil kancelář. Pak poklepal hochovi na rameno: „Přestaň fňukat a vezmi si cigaretu.“

Fiorello Grassi zavrtěl hlavou: „Děkuji, nekouřím.“

Duca se zahleděl do mlhy. Dvě nejbližší pouliční svítilny už zhasly, takže se mlha změnila v inkoustovou skvrnu, jíž začalo prozařovat něco růžového. Rodil se nový den.

„Chceš kávu?“ zeptal se chlapce, který stále ještě vzlykal.

„Ano, děkuju.“

Dozorce přinesl kávu a Fiorello ji dychtivě vypil, protože uklidňovala rozbouřený žaludek. Pak si postěžoval, že mu je chladno. Celý se třásl.

Duca zavřel okno. „Ohřejeme se u radiátoru.“

Přešel s chlapcem k vysokému, nemodernímu, ale výkonnému tělesu ústředního topení a dovolil mu, aby se o ně opřel. Sám si hřál jen ruce. Fiorello přestal vzlykat a choulil se k topení.

„Povíš mi, co se ten večer stalo?“ otázal se tiše Duca.

Chlapec stál čelem k radiátoru, jako by se chtěl nadýchat teplého vzduchu. Zavrtěl hlavou: „Nejsem zrádce.“

5

Všichni přítomní se po sobě podívali. Duca se však kupodivu nerozčilil, ale opět pohladil ježatou hlavu:

„Vezmi rozum do hrsti. Podle tebe není správné zradit kamarády, i když jsou mizerové. Musíš se tedy smířit s tím, že zůstaneš s nimi i nadále. Budou tě týrat a smát se ti. Copak nechceš už nikdy žít se slušnými lidmi, jako byla tvá učitelka, a záleží ti jen na věrnosti těm darebákům? Chudák slečna Crescenzaghiová byla přece jako tvá matka nebo sestra, snažila se tě vychovat, aby ses měl v životě líp, a určitě to nedělala kvůli hubenému platu, ale z lásky k vám všem. Pěkně jste se jí odvděčili! Tobě ovšem záleží jen na tom, abys nebyl zrádce. Kdyby ti někdo z tvých spolužáků zabil matku, taky bys mlčel?“

Fiorello Grassi se opět rozplakal.

„Slzy nic nespraví, Fiorello,“ řekl Duca a začal přecházet po malé kanceláři. „Vím, žes nic neprováděl, věřím, že tě přinutili zůstat ve třídě, pít kořalku, dívat se na tu hrůzu, a žes dostal i pár facek. Tehdy jsi byl bez viny, ale teď se dopouštíš trestného činu, protože znáš pravdu a nechceš mi ji prozradit. Kryješ vrahy, a tak jsi taky vrah!“

Chlapec přestal plakat, ale nepromluvil. Narůžovělá záře za oknem začala pomalu vítězit nad světlem stolní lampy.

Duca přistoupil k hochovi, který se stále opíral o ústřední topení. „Podívej, Fiorello, nebudu na tebe spěchat. Musíš si vybrat sám, kam vlastně patříš, zda ke zločincům, nebo k jejich obětem. A neboj se, nebudu ti vyhrožovat a bít tě, nejsem jako tví kamarádi. Dám ti čas na přemýšlení, a promluvíš-li, pomůžeš sám sobě. Rozhodnout se ale musíš sám.“

Fiorella Dukova slova zřejmě dojala a podíval se na něho uslzenýma očima. Opakoval však, že není zrádce.

Duca jen pokrčil rameny. „Teď si jdi lehnout, jsi už unavený. Budeš-li chtít se mnou mluvit, můžeš přijít kdykoli. Nařídím dozorcům, aby mi to vyřídili.“

„Nejsem zrádce,“ řekl ještě jednou vzlykající nešťastník, ale Duca už ho ani neposlouchal. „Až budeš uvažovat, na či straně jsi, mysli i na své rodiče. Určitě se teď kvůli tobě trápí.“

Chlapec měl měkké srdce. Když ho odváděli, neviděl pro slzy na cestu.

Mascaranti přistoupil k oknu. „Slunce,“ konstatoval suše, a skutečně, růžová záře už zcela zvítězila nad světlem lampičky na Dukově stole.

Duca se zabýval svými poznámkami a slunce nevnímal.

„Přiveďte Federika dell Angeletta,“ přikázal Mascarantimu.

Ale ani Federico dell Angeletto nic neprozradil, neřekl, jak to bylo s anýzovkou a kdo začal s násilnostmi, a tvářil se jako nevinná oběť svých spolužáků. Ano, napil se, ale nic neví, protože usnul.

„Tys vážně spal?“ podivil se Duca. Inu, nestoudnost některých jedinců přesahuje všechny meze. Osmnáctiletý, podle zákona už trestně odpovědný spratek chtěl, aby mu uvěřil, že tloukl špačky, zatímco ostatní mučili a vraždili.

„Opravdu,“ přikývl vyslýchaný. „Jakmile si trochu loknu, chce se mi spát.“

„Dobrá,“ vzdychl unaveně Duca, „vrať se do cely a spi.“

I poslední výtečník, Michele Častého, sedmnáctiletý mladík, který měl za sebou dva roky v polepšovně, tvrdil totéž. Na otázku, kdo ho nutil pít a přihlížet, se dušoval, že byl tuze vyděšený a nedokáže si vzpomenout.

Duca pokynul strážným, aby ho odvedli. „Po deseti letech v base se ti paměť vrátí, uvidíš,“ vyštěkl za ním zlostně.

Bylo skoro osm hodin. Stenografovi se klížily oči. Mascaranti sice odolával spánku, ale i on musel být hrozně unavený.

„Sejdeme se odpoledne,“ řekl Duca. „Přepište výslechy a já je pak podepíšu.“

Stenograf přikývl.

„Vrátím se za chvíli,“ oznámil Mascaranti.

„Ne, spi nejmíň do dvou,“ nařídil mu Duca. Počkal, až oba odešli, a pak vytočil číslo svého bytu.

„Jak je, Livie?“ zeptal se, když uslyšel její něžný, ale jakoby vyprahlý hlas.

„Horečka se vrátila,“ řekla Livie.

„Kolik?“

„Jedenačtyřicet. Měřeno v konečníku.“

Tedy nejmíň čtyřicet a půl při normálním měření, pomyslel si. „A dýchání?“

„Moc dobré to není.“ Cítil, jak je vyčerpaná.

„Dala jí ošetřovatelka injekci?“

„Ano, před dvěma hodinami. Nezabírá.“

V místnosti nebylo nijak teplo, ale Duca cítil, jak mu zvlhlo čelo. Přetřel si je rukou.

„Je třeba znovu zavolat Gigiho.“

„To jsem už udělala, přijde za chvíli,“ oznámila smutně Livie. „Říkal, že bude nejlepší odvézt Sáru do nemocnice a dát ji do kyslíkového stanu.“

Zápal plic není u dvouletého dítěte nevyléčitelný, ale žádná maličkost to není.

„Až Gigi přijde, ať mi zavolá,“ požádal Duca. „Jsem v kanceláři.“

„Ty se tedy nepřijdeš na nás podívat?“

„Nemohu.“

„Dobrá,“ odsekla suše.

„Počkej, dej mi ještě Lorenzu.“

„Spí, dala jsem jí prášek. Když viděla, že teplota zas stoupá, ztratila hlavu, chtěla utíkat za tebou na ředitelství, a tak jsem ji přinutila, aby si vzala sedativum.“

Mohl jen poděkovat, víc dělat nešlo. Položil sluchátko. Teprve teď si všiml, že do místnosti vešel jeho nadřízený, doktor Carrua, starý přítel jeho zesnulého otce.

6

Carrua mlčel a opíral se o zavřené dveře Dukovy kanceláře. Sluneční světlo už sahalo až k nim.

„Promiň, neslyšel jsem tě vejít,“ omlouval se Duca. „Dobré jitro.“

„Dobré,“ opáčil Carrua a usedl na židličku u stolku pro psací stroj. Byl oholený a vypadal odpočinutý, což byl řídký jev. „Potkal jsem Mascarantiho, prý jsi vyslechl všechny ty kluky.“

„Chceš říct, že ti Mascaranti okamžitě vykecal, že jsem s těmi mladými kriminálníky nezacházel právě v rukavičkách?“

„Mascaranti je povinen referovat o všem, co děláš.“ Dobrácky, ale přísně pokračoval: „Prý jsi jim nezkřivil ani vlásku, ale trápil je výhrůžkami, urážel jejich osobnost a kropil je anýzovkou.“

Duca se usmál.

„Moc se nechechtej, nežertuji.“ Carrua začal zvyšovat hlas. „Jsem zvědav, jak to s námi dopadne, až soud zjistí, že vyslýcháš pomocí anýzovky.“

Duca se opět pousmál, ale bylo to spíš jen neklidné škubnutí rtů. „Jsi pořádně utahaný, Duko, mořil ses s těmi pacholky celou noc. Máš oči celé červené a oteklé. Jdi domů a vyspi se. Za chvíli přijde vyšetřující soudce. Předám mu těch jedenáct výlupků a on pošle některé do polepšovny a jiné rovnou do kriminálu, pár jich už má předepsaný věk pro normální vězení. Tím to pro nás skončí a oddychneme si.“

„To by bylo náramně pohodlné,“ poznamenal Duca.

„Někdy mám pohodlí docela rád. Na mé rodné Sardinii občas zavřou místo banditů komisaře. Nemám chuť skončit ve vězení San Vittore jen proto, že ztratíš trpělivost a vyrazíš některému z těch hajzlů pár zubů.“

„Nedotkl jsem se jich ani prstem.“

„Nechme toho,“ povzdechl Carrua. „Jdi domů a vyspi se.“

Duca k němu přistoupil. Malý, zavalitý Carrua a vysoký, hubený Duca si upřeně hleděli do očí.

„Myslím, že jsem něco objevil.“

Carrua chvíli mlčel a pak ho vybídl: „Tak spusť!“

Duca začal mluvit. Stál a vypadal jako přednášející profesor. „Zatím jsme vycházeli z předpokladu, že ti chlapci ztratili ten večer sebekontrolu a spáchali zločin, protože se opili. Budeme-li se držet této verze, dostanou nejvýš pár let. Mají dvě polehčující okolnosti: většinou jsou nezletilí a jejich odpovědnost byla snížena množstvím alkoholu. Bohužel, alkoholické opojení jim pomůže k nižšímu trestu.“

„Může být,“ řekl kysele Carrua. „Ale co se staráš, kolik jim napaří? To je věc soudu, ne tvá. Chceš snad, aby dostali doživotí?“

„Všichni ne. Stačí jeden.“

Carrua se na něho podíval: „A který?“

„To ještě nevím. Dej mi čas a já ti povím jeho jméno a dodám důkazy.“

Dukova jistota Carruu zviklala. Přesto však nevlídně zavrčel: „Tak se pochlub, cos objevil. Vyslýchal jsem je první, ale žádný objev jsem neudělal, je to jen banda hajzlů. Dostals z nich snad víc než já?“ Duca zavrtěl hlavou: „Ne, všichni mi opakovali to, co řekli už tobě. Ale jeden z nich přece jen něco prozradil.“

„Který?“

„Fiorello Grassi, šestnáctiletý, dosud netrestaný kluk z dobré rodiny.“

„Myslím, že si na něho vzpomínám. Co ti pověděl?“

„Řekl mi, že je jiný než ostatní. Podle mne to znamená, že je homosexuál. Tys na to nepřišel?“

„Ne, takové fajnovosti mě nezajímaly,“ štěkl Carrua. „A jaký to má podle tebe význam?“

„Jako homosexuál se určitě nepodílel na znásilnění učitelky a jeho tvrzení, že chtěl odejít a že ho donutili zůstat, může být pravdivé.“ Carrua se zamyslel. „To prospěje spíš jemu, než nám. Bude se předpokládat, že se jako teplouš nezúčastnil sexuálních orgií. Pro nás to nic neznamená.“

„Ale ano,“ odporoval Duca. „Jsem přesvědčen, že s masakrem nesouhlasil a nakonec kápne božskou.“

„Proč by to dělal?“ ušklíbl se Carrua. „Snad proto, že se mu líbíš?“ Duca se zasmál: „To snad ne. Prohlásil, že není zrádce. Proto zatím mlčí.“

„Asi ví, proč to dělá,“ odfrkl pohrdlivě Carrua. „Když poví, jak to bylo, stáhnou mu ti pacholci kůži z těla, nebo mu provedou ještě něco horšího. Nebyl by to první případ.“

„Jenže on promluví, cítím to, a uvidíš, že objevíme něco překvapujícího.“

„A co, prosím tě?“

„Poslyš, to nebylo jen řádění výrostků zdivočelých alkoholem. Za tou hrůznou historií se schovává někdo dospělý. Dokonce soudím, že všechno zorganizoval.“

Carrua chvíli mlčel. „Tak si na to sedneme,“ řekl posléze a uvelebil se na Dukově židli u psacího stolu.

„Vím, že máme co dělat s darebáky, kteří jsou schopni všeho, ale naplánovat a předem promyslet takovou zhovadilost by nedokázali,“ prohlásil pevně Duca.

„Na čem stavíš svou teorii?“

„Zatím jen na dohadech, ale podívej se například na jejich způsob obrany. Umučili učitelku a pak Šli klidně domů. Snaž se vžít do jejich mentality. Kdyby spáchali ten čin sami, určitě by se po tak bestiální vraždě snažili někde skrýt, protože i sebehloupější pachatel ví, že ho po objevení mrtvoly budou hledat nejdřív doma. Proč si tedy šli všichni pokojně lehnout do vlastní postele? Protože jim někdo dal přesné pokyny, co mají dělat a jak vypovídat.“

Carrua se opět zamyslel. Měl Duku Lambertiho rád, ale šlo mu na nervy jeho šťourání do hloubky. O obyčejném kapsáři z obchodního domu byl schopen napsat filozofický traktát, zatímco on, Carrua, měl radši černé a bílé a na jemné odstíny si nepotrpěl. Byl však spravedlivý a vycítil, že Dukova metoda může vést tentokrát k cíli.

„Ty tedy tvrdíš, že nešlo o náhodný čin, ale o úmyslnou akci zorganizovanou osobou, která je dospělá a vůbec nepatří mezi žáky večerní školy?“

„Ano, přesně tak si to představuju,“ přisvědčil Duca. „Všechno bylo vědomě připraveno předem, možná pár dnů, možná týdny a měsíce před zločinem. Uvědom si, jak se hájí. Opilí jdou domů a chvíli po půlnoci jsou zatčeni, když klidně vyspávají opici. A při výslechu odpovídají všichni úplně stejně. Nic neudělali, byli nuceni zalézt do kouta a jen přihlíželi, co provádějí ostatní. Všichni jsou nevinní. Je to absurdní obrana, ale skálopevná. Jak dokážeme vyslýchanému, že se na masakru podílel? Ne, na tuhle taktiku nemohl přijít necelý tucet darebáků otupených anýzovkou, ale někdo mazanější. Tohle ti kluci nemohli vymyslet na místě činu, na tomto způsobu obhajoby se nemohli dohodnout.“

Carrua kupodivu souhlasil bez výhrad: „Co chceš dělat?“

„Je třeba, aby zůstali v našich rukou. Jakmile je soudce pošle do polepšovny, už pravdu neobjevíme a vrah, skutečný vrah Matyldy Crescenzaghiové, nebude potrestán. A přesně to chce ta osoba, která zločin naplánovala.“

Carrua zavrtěl hlavou: „A jak to mám podle tebe zařídit? Copak mohu přikázat vyšetřujícímu soudci, aby je neposílal do polepšovny?“

„V tom ti neporadím, ale musíš je držet na policejním ředitelství, aby nám byli k dispozici. Brzy někdo z nich promluví, tím jsem si jist. Copak soudci není jedno, zda jsou tady nebo v polepšovně?“

„Dobu vyšetřovací vazby stanoví zákon o trestním řízení, pokud jsi o něm dosud neslyšel,“ zaryl Carrua.

Duca se usmál: „Neboj se, slyšel, ale snad je důležitější zjistit, kdo trestný čin skutečně spáchal.“

Carrua se zvedl: „Nechme diskusí. Nevěřím, že soudce přesvědčím, ale zkusím to. Požádám o týdenní odklad. Stačí?“

„Domnívám se, že ano.“

„Když uspěju, dám ti vědět. Teď se jdi vyspat, vůbec se mi nelíbíš.“

Duca mu poděkoval.

Chytil před ředitelstvím taxík a jel domů. Mlha zřídla, propouštěla sluneční paprsky a zároveň jimi byla ozařována. Klamné, nepravděpodobné jaro. Na náměstí Leonarda da Vinci však mlha ještě ležela a vrcholky stromů v sousedním parčíku nebylo skoro vidět.

Zazvonil, ale nikdo mu nepřišel otevřít. Odemkl si tedy vlastním klíčem a pochopil, že jsou všichni pryč. Domov bez lidí vyvolává pocit úzkosti. Prošel všechny tři pokoje a kuchyň. Sestřina ložnice byla rozházená, což svědčilo o kvapném odchodu. Sářina postýlka stála napříč, injekční stříkačka se válela na zemi a z předsíně doléhalo k Dukovi melancholické tů, tů, tů. Telefon byl vyvěšený. Nebylo těžké si představit, co se tu událo. Stav dítěte se prudce zhoršil a sanitka je odvezla do nemocnice.

Položil sluchátko na vidlici a přemýšlel. Livie s Lorenzou zřejmě Sáru doprovázely a nemohly jet do jiné nemocnice než do té, kde pracoval přítel Gigi. Vytočil číslo a požádal o spojení.

„Ano, doktore Lamberti, hned vám profesora dám,“ řekl vlídný hlas v ústředně.

Poděkoval a čekal. Pak uslyšel Gigiho a rychle se zeptal, co se děje.

„Poslyš….“

„Poslouchám,“ přerušil ho Duca, „slyším dobře, tak mluví“

„Jsi na ředitelství?“

„Co se staráš, kde jsem?“ zařval Duca. „Řekni mi, co se stalo!“

Gigiho hlas jakoby náhle povadl. „Před osmou jsme ji museli honem odvézt sem, dostala kolaps.“ Nadechl se a dodal: „Zemřela během převozu.“

Oba se odmlčeli a teprve po chvíli začal pediatr vysvětlovat: „Stává se to tak u jednoho ze sta tisíc případů, ale může k tomu dojít.“ Popisoval technické podrobnosti kolapsu. Duca poslouchal. Chápal, že to nebyla ničí vina, kolaps prostě přišel jako lavina, kterou též nelze předvídat. Dnes umře na zápal plic jedno dítě ze sta tisíc, ale proč to byla právě Lorenzina dceruška?

„Děkuji ti za všechno,“ řekl Duca. „Přijdu hned.“

„Ano, to bude nejlepší,“ přisvědčil Gigi. „Lorenza je na tom dost špatně.“

„Přijdu hned,“ opakoval Duca a položil sluchátko. Blesklo mu hlavou, že bude muset zajít do pohřebního ústavu, zařídit obřad, promluvit s farářem a objednat květiny, ale pak už jeho mysl odmítala o těchto věcech uvažovat. Pohled mu sklouzl na podlahu a spatřil Sářinu bačkorku. Sjela z nožičky, když holčičku rychle odnášeli, a nikdo si toho nevšiml. Shýbl se pro ni, ale v tom zazvonil telefon. Nechal ho zvonit, zvedl teď už zbytečnou bačkorku a strčil si ji do kapsy.

Telefon stále vyzváněl. Zvedl sluchátko.

„Doktore, tady Mascaranti.“

„Co chceš?“

„Ten kluk, co není normální, víte, ten…“ koktal Mascaranti.

„Fiorello Grassi,“ skočil mu do řeči Duca. Bylo těžké se ovládat a trpělivě poslouchat.

„Ano, Fiorello Grassi,“ opakoval Mascaranti. „Chce s vámi ihned mluvit, ano, řekl ihned, byl jsem u něho, ale on chce jen vás, prý všechno poví jen vám.“

Duca sevřel vlněnou bačkorku v kapse. Chlapec zřejmě v cele přemýšlel o jeho slovech a je ochoten stát se zrádcem. To znamená, že odhalí pravdu.

„Dobrá, vyved kluka z cely a jdi s ním do mé kanceláře. Dej mu něco k jídlu a pití a řekni, že přijdu hned.“

Mascaranti vycítil jeho rozrušení: „Jen klid, doktore, hned pro něho půjdu a počkáme na vás ve vašem kumbálu.“

„Děkuji.“

Musí co nejrychleji na policejní ředitelství. Na sestru a mrtvou holčičku mu zbývá slabá čtvrthodinka, víc ne.

Část třetí

Děti nikdy nic neřeknou rodičům. Mluví jen s přáteli, doznají všechno prvnímu člověku, kterého potkají v baru nebo na ulici, ale otci a matce se nesvěří.

1

Jen čtvrthodinka. Za tu dobu musí dojet taxíkem do nemocnice, zeptat se, kde je zemřelá Sára Lambertiová, a případně vysvětlit, proč má holčička matčino jméno. Ano, Lorenza byla neprovdaná, svobodná matka.

Vyběhl po schodech na dětské oddělení a vešel do pokojíku vedle ošetřovny, kam uložili mrtvé dítě. Sára klidně ležela na postýlce, matka seděla u ní a už ani neplakala, vypadala jako omámená, protože jí dali sedativa. Když ji Duca pohladil, pootevřela oči a zas je zavřela. Po chvíli však zvedla víčka a oči se jí zalily slzami. Vedle Lorenzy stála Livie Ussarová. Upřela na Duku pohled, který pálil. I v zimě byla její tvář snědá, ale byl to jen nános líčidla milosrdně zakrývající jizvy, které jí hyzdily tvář i po různých plastických operacích.

V místnosti voněla velká kytice bílých růží položená na nočním stolku vedle postýlky. Duca Lamberti se sklonil k holčičce a políbil ji na čelo. Ještě nebylo úplně studené. Pak pohladil bledé, už trochu nafialovělé tvářičky. „Sbohem, Sáro!“

Jen čtvrthodinka. Objal Lorenzu a pevně ji tiskl k sobě, dokud nepřestala křečovitě vzlykat. Otupělou bolestí a Gigiho pilulkami ji něžně usadil do lenošky a pokynul Livii. Musel si s ní promluvit.

Vyšel s ní na chodbu, kde pobíhali sestřičky, doktoři a pomocný personál.

„Livie, musím zpátky na policejní ředitelství, nemohu zůstat u Lorenzy. Zařiď, co je třeba, občas zavolám, ale věř mi, jinak to nejde!“

Chladně se na něho podívala, ale bylo vidět, že její zlost mizí. „Jen jdi, o Lorenzu se postarám.“ Pomalu zvedla ruku a pohladila ho po tváři, která píchala dlouho neholenými vousy. „Netrap se, zvládnu to.“

„Díky.“

Ze čtvrt hodiny mu zůstaly tři minuty na cestu z nemocnice na policejní ředitelství. S hrdlem staženým lítostí nad úmrtím neteře vyběhl po schodech a otevřel dveře své malé kanceláře. Octl se před Mascarantim a v rohu místnosti už seděl chlapec, který se rozhodl promluvit.

2

Fiorello Grassi si přesedl k Dukovu stolu. Oproti předchozímu výslechu se jeho výraz změnil, přejížděl jazykem rty a rukama se opíral o třesoucí se kolena.

Duca Lamberti vzal židli a postavil ji vedle vyšetřovance: „Jsi moc rozčilený,“ řekl mu. „Nechceš-li mluvit, nevadí, nikdo tě nebude nutit.“

Homosexuálové mu byli většinou protivní, ale tohle mládě v něm probouzelo soucit.

Fiorello se mu zničehonic vrhl kolem krku a hořce vzlykal.

„Opravdu jsem nic neudělal….“

Tělesný kontakt s tímhle chlapcem nebyl Dukovi příjemný, ale pro ten upřímný pláč ho strpěl.

„Věřím ti a určitě ti uvěří i soudce. Ty nejsi schopen něčeho takového.“

Kluk stále vzlykal, ale Dukova slova měla zázračný účinek.

„Příčinou všeho byla ona,“ řekl.

Duca slyšel dobře. Původcem masakru byla tedy žena.

„Když mi povíš, kdo to byl, všechno si velmi usnadníš.“

„To nepovím, už jsem řekl dost.“ Fiorello Grassi se chvěl jako osika. „Radši se zabiju.“

„Tak tedy žena,“ zamumlal Duca spíš pro sebe.

Chlapec na něho zděšeně pohlédl uslzenými zraky: „Ö žádné ženské jsem nemluvil.“ Pak ale hystericky vykřikl: „Ano, byla to ženská, byla! Jsem zrádce, ale byla to ona, a víc ode mě nechtějte vědět!“

Zmítal sebou jako v záchvatu a Duca ho musel pevně držet.

„Přestaň a uklidni se!“ pohladil ho po tváři a hoch se ztišil.

„Už se na nic neptejte a nechte mě být, jinak si rozbiju hlavu o zeď.“

Duca ho opět pohladil. Znal mnoho způsobů, jak ho donutit k výpovědi, a v zájmu spravedlnosti měl právo použít všech prostředků, které zákon dovoluje. I kdyby si pak ten kluk kvůli přiznání rozbil v cele hlavu, tak hrozná ztráta pro společnost by to zase nebyla, bez jednoho teplouše se svět nezboří. Rychle však překonal tyto pocity a vlídně řekl: „Jen klid, už od tebe nic nechci. Pošlu tě na ošetřovnu, poněvadž si potřebuješ odpočinout. Další otázky nemám.“ Duca nechtěl, aby se Fiorello Grassi zabil. Byl to chudák, ale ne zločinec. Nebylo by správné, aby došlo k nejhoršímu.

„Hlavně mě nedávejte k Ostatním,“ zanaříkal chlapec. „Jestli se dozvědí, že jsem se zmínil o té ženské, dopadnu ještě hůř než učitelka.“

„Budeme tě chránit,“ ujistil ho Duca.

Hoch vycítil, že Duca neslibuje marně. Vyčerpaně si přetřel oči.

„Doveď ho na ošetřovnu,“ poručil Duca Mascarantimu. „A zařiď, aby se nesetkal s ostatními.“

„Ano, doktore.“

Duca osaměl. Oknem bylo vidět stromy v ulici a ženy v různobarevných holínkách. Konečně měl trochu času pro své záležitosti.

Vrátil se do nemocnice. Malá Sára byla stále v pokojíku vedle ošetřovny, s bradičkou podvázanou složeným šátkem, aby se jí neotevřela ústa. Lorenza seděla bez hnutí u postýlky, Livie Ussarová stála u okna. Duca si mlčky přisedl k sestře. Nebylo co říci. Z chodby doléhaly zavřenými dveřmi vzrušené hlasy. Bylo slyšet ječení nemocniční sestry: „Mám jen dvě ruce, nemůžu dělat všechno.“

3

„Měla v tom prsty nějaká ženská,“ řekl Duca Carruovi.

„Jak to víš??“

„Prozradil mi to jeden z chlapců.“

„Který?“

„Ten šestnáctiletý teplouš.“

„Ten, co ho držíš už tři dny na ošetřovně?“ ušklíbl se Carrua a začal se vztekat: „Tady není dobročinný ústav, ale milánské policejní ředitelství. Je mi fuk, jestli ho bude ta banda týrat, protože kecal, a vůbec, chci mít tu sebranku už z krku.“

Bolest a únava vzaly Dukovi všechnu sílu: „Tebe tedy nezajímá, kdo ty kluky navedl?“

„Ne, nezajímá,“ odsekl Carrua. „Máme spoustu důležitějších případů. V Miláně se loupí, střílí a zabíjí každý den.“

Duca čekal, až Carrua trochu vychladne, a pak poznamenal: „Ti klackové by byli nevraždili, kdyby nebylo jedné ženy, a já chci vědět, kdo to byl.“

„Já ne, já na to kašlu,“ štěkal dál Carrua. „Až přijdou před soud, uvidíš, že je přejde chuť na báchorky a ani ten tvůj teplouš už nebude tvrdit, že je někdo navedl.“

Pokýval hlavou a pokračoval: „Naše práce je už tak dost složitá. Nedělejme si ji ještě složitější.“

Má pravdu, pomyslel si Duca, je zbytečné se tolik snažit, třeba pravda vyjde najevo sama a není nutné si na to vyhrnovat rukávy. Jenže v polepšovně už ti mizerové nepromluví, a až se dostanou ven…

„Chci vědět, kdo byla ta žena,“ opakoval tvrdohlavě. „A chci si to zjistit co nejdřív.“

„Zvědavost?“ posmíval se Carrua. „Tak ty děláš policajta ze zvědavosti, teď to konečně vím.“

Svlékl si sako a jako by s ním odložil i vztek. Zvážněl:

„Nemohu držet provinilce na policejním ředitelství, je to proti předpisům, které platí pro každého. Už mi volali od soudu.“

Duca rezignoval: „Rozumím. Předej je tedy soudní moci, ale aspoň ty pány upozorni, že Fiorello Grassi musí být pečlivě hlídán, jinak ho buď ubijí jeho kumpáni, nebo se oddělá sám.“

Carrua přikývl a pak se zeptal: „Proč jsi tak skálopevně přesvědčený o účasti té ženské? Kvůli výpovědi chlapečka, který žvaní v šestnácti víc než já v padesáti?“

Duca zavrtěl hlavou: „To není jediný důvod. Tušil jsem to.“

„Nesmysl.“

„Podívej, celý ten zločin je iracionální a hysterický.“

Carrua opět vzplanul: „Promiň, asi mám dlouhé vedení. Iracionální zločin! A co je podle tebe racionální zločin?“ Dukův nadřízený se tvářil jako bazilišek.

„Hned ti to vysvětlím,“ uklidňoval ho Duca. „Kdybys nenáviděl určitou osobu, šel bys jednoduše za ní a zastřelil ji. Tomu říkám racionální zločin. Hysterická žena, která nenávidí, musí svou nenávist nasytit co nejúplněji. Žádá mučivou, teatrální smrt, protože hysterka je i komediantka.“

„Zkrať laskavě svou přednášku,“ zavrčel Carrua.

„Už jen pár slov. Chce-li taková žena zabít, udělá to s celou parádou, a to, k čemu došlo ve večerní škole, bylo příšerné, děsivé divadlo, jehož režisérem je buď žena, nebo…“

Dukovy úvahy se Carruovi líbily stále méně: „Nebo?“

„Nebo muž, který vlastně není mužem.“

„To by se hodilo na tvého chráněnce, ne?“

Duca zavrtěl hlavou: „Homosexuálové mohou překvapit lecčíms, ale tenhle by nebyl schopen vymyslet tak složitou akci. Vím, že se mohu mýlit, ale v tom případě mi neuteče. Musím hledat tu ženu, musím ji chytit, než nám zmizí.“ Dukova tvář byla bílá vzrušením. „Bez ní by ti kluci ve škole nic nepodnikli, mezi Loreto a Parco Lambro mají pro své lumpárny daleko širší prostor a nejsou v nebezpečí, že je seberou policajti, protože nemáme dost lidí, aby to tam pořád pročesávali. Kdyby chtěli učitelce něco udělat, počkali by si na ni tam.“

Odmlčel se a prosebně pohlédl na Carruu: „Dovol mi to pátrání, já tu mrchu najdu a přivedu ti ji, taková divá šelma přece nemůže zůstat na svobodě, nebylo by to spravedlivé.“ Ani nevěděl, že při některých slovech buší rukou do stolu.

Carrua ho pozoroval. Nedá si pokoj, je jako jeho táta, pomyslel si. Znesnadňuje si život. Věděl však, že se Duca nikdy nezmění.

„Dobrá, hledej si ji,“ kapituloval snad i proto, aby měl už od něho pokoj. „Nezapomeň však, že jsi ve službách zákona a nevymýšlej si krkolomné postupy, jinak přijdeš o chleba.“

Duca poděkoval a požádal o služební auto.

„Řekni si Mascarantimu,“ přikývl Carrua.

„Nerad řídím. Chci i šoféra.“

„Bude řídit Mascaranti. Jako vždycky.“

„Mascaranti se mi nehodí. Potřebuji Livii Ussarovou.“

Carrua si popotáhl kalhoty přidržované úzkými červenými šlemi. „Nestačí ti, že má tvou vinou znetvořený celý obličej? Chceš na ni přivolat další pohromu?“

Duca stiskl rty. „Livii se práce se mnou líbí, už jsem s ní mluvil a souhlasila.“

„Jak chceš, ale úřední povolení k pátrání máš jen ty.“

Duca chtěl odejít, ale Carruův hlas ho zadržel. Zněl teď, jako by ani nepatřil tomu policejnímu bouřlivákovi a mrzoutovi. „Jak se daří Lorenze?“

„Za moc to nestojí,“ odpověděl Duca.

Od pohřbu Sáry uplynuly teprve dva dny. Není možné, aby se tak rychle vzpamatovala.

„Rád bych ji někdy navštívil,“ řekl Carrua.

„Můžeš přijít, kdy chceš, je pořád doma.“

„Přijdu,“ ujistil ho Carrua.

Duca vyšel ze dveří jeho kanceláře.

4

Mascaranti mu ihned sehnal velkou černou mercedesku. Duca sedí za volant a vyjel v chladném slunečním ránu z policejního ředitelství. Jel pomalu, ulice plné aut ho rozčilovaly. Nejprve zamířil do ulice Giardini, kde u křižovatky s ulicí Croce Rossa zaparkoval na chodníku. Na předním skle vozu byla tabulka s nápisem Policie, aby mu horliví strážci pořádku dali pokoj. Vešel do obchodu se sportovními potřebami, předložil svůj průkaz a požádal o Berettu B 1. Byl to malý dámský revolver i s náboji. Duca zaplatil a odjel na náměstí Leonarda da Vinci. Země kolem stromů byla zmrzlá a Duca bez klobouku, kabátu a s krátce přistřiženými vlasy se roztřásl zimou.

„Jak to chodíš v takové zimě?“ zlobila se Livie, která mu přišla otevřít. „Vezmi si aspoň klobouk.“

Zavřel dveře. „Kde je Lorenza?“

„V kuchyni, máme práci.“ Livie ztišila hlas, protože předsíň byla hned vedle kuchyně. „Včera jsme vypraly všechny Sářiny věci, teď je žehlíme a pak je pošleme pryč. Už jsem volala do dětského útulku, vezmou je rádi, všechno se jim moc hodí.“

Duca neodpověděl a vešel do kuchyně. Lorenza žehlila růžovou zástěrku s bílým lemováním. Na židli stála velká lepenková krabice plná pečlivě srovnaných šatiček, svetříků a dětského prádla. Na druhé straně stolu byla ještě spousta věcí k žehlení. Celá Sářina výbavička od narození až do dvou let, dvou měsíců a čtrnácti dnů.

„Ahoj,“ řekla Lorenza.

Položil jí jen ruku kolem ramen. Pak si zapálil cigaretu, usedl ke stolu a vdechoval teplý pach prádla a všech těch mrňavých věciček ještě vonících pracím prostředkem.

„Lorenza žehlí a já zašívám,“ oznamovala Livie. Přisedla ke stolu, vzala do ruky Sářino tričko, pozorně je prohlédla, aby jí neunikla ani ta nejmenší dírka, a dala se do šití.

„Dej mi cigaretu, Duko,“ požádala Lorenza, ukládajíc do krabice pečlivě vyžehlenou zástěrku.

Zapálil jí, aniž se jí podíval do očí. Věděl, co by tam našel. Rozervanost a žal ze smrti dcerky poznamenaly její tvář.

„Dej mi také,“ poprosila Livie.

Lorenza vytáhla z hromádky oranžovou kombinézu. Bylo to letní pyžamko s obrovskou myškou na prsou.

„Půjdeme se s Livií projít, potřebuješ něco?“ zeptal se Duca sestry. Lorenza pokračovala se skloněnou hlavou v žehlení a něžně přejížděla žehličkou myšáka Mickyho, jehož obrázek natištěný na látce měla Sára zvlášť ráda. „Přines hořčici.“

„Omáčku nebo pastu?“

„Omáčku, ale kdyby měli třešně nebo fíky, přines radši ty.“

„Vím, kde mají nejlepší hořčicovou omáčku v celém Miláně,“ přikývla horlivě Livie. Věděla, že od smrti dítěte Lorenza skoro nejí a jen pud sebezáchovy jí brání, aby neumřela hlady. Bylo třeba povzbudit její chuť něčím, co měla ráda.

„Hned jsme zpátky,“ řekl Duca. Vstal, uhasil cigaretu pod kohoutkem u výlevky a hodil ji do nádoby na smetí. Hned si však nevědomky zapálil další.

Lorenza uložila oranžovou kombinézu do krabice. „Nespěchejte, napřed se trochu projděte.“ Zvedla oči, usmála se a zas sklonila hlavu k žehlení.

Vyšli a Livie usedla k volantu mercedesky. „V ulici Vitruvio je výborné lahůdkářství.“

Duca přikývl. Koupili omáčku a sáček s pečenými makaróny. Byly ještě horké, rovnou se mohly jíst.

„Myslíš, že to sní?“ zeptal se Duca.

„S hořčičnou omáčkou určitě,“ ujistila ho Livie.

Vrátili se na náměstí Leonarda da Vinci, Duca zůstal ve voze a Livie odběhla s nákupem k Lorenze. Za chvíli byla zpátky, usedla k volantu a zeptala se, kam má jet.

„Nejdřív si vem tohle!“ Duca jí podal revolver.

„Nechci,“ odmítla Livie.

„Pak se nedá nic dělat,“ řekl suše Duca. „Vystup si a jdi, kam ti libo. Se mnou nepojedeš.“

„To je vydírání,“ vzbouřila se Livie.

„Ano, je! Buď si tu bouchačku vezmeš, nebo tě pošlu pryč.“

Hněvivě na něho pohlédla, v takových chvílích ho skoro nenáviděla. „Proč mě nutíš? Jakým právem se mnou zacházíš jako s otrokyní? Nikdy jsem neměla zbraň, tak proč si ji mám vzít zrovna teď?“

„Filozofovat můžeme až pak. Vím, co dělám. Teď si revolver pořádně prohlédni. Neboj se, náboje jsem Vyndal.“

„Proč myslíš, že mám nosit pistoli?“ reptala tvrdohlavě Livie. Ostré sluneční paprsky nemilosrdně odhalovaly všechny jizvy na její tváři. „Z čeho nebo z koho mám mít strach?“

„Promiň, vzal jsem to za špatný konec. Bát se nemusíš, ale je možné, že nás čeká situace, kdy budeš muset na sebe dávat pozor.“ Potom jí vysvětlil, jak se s revolverem zachází, jak se vyjme prázdná nábojnice a vloží plná. Pozorně ho sledovala a pak to zkusila sama. „Dělám to správně?“ zeptala se.

„Výborně.“

Ukázal jí, jak revolver zajistit a odjistit. „Jsou-li vidět červené proužky, musíš být opatrná, tahle hračka má velice citlivou spoušť.“

Livie byla bystrá a učenlivá žačka. Duca si spokojeně oddechl. „Můžeme jet.“

„Kam?“

„Ještě okamžik. Ulož berettu a náboje do kabelky a slib mi, že budeš mít revolver pořád s sebou a použiješ ho, jakmile vycítíš nebezpečí.“

„Proč na tom trváš?“ Pohlédla na něho zrakem učitelky, hovořící se svým trochu podivínským žákem. Ano, Livie Ussarová učitelský diplom měla.

„Protože chci, abys se mnou dělala mou práci a mohla se bránit. Jsi-li příliš velká pacifistka, pustím se do ní sám.“

Kdyby jí byl dal zbraň, než ji ti zločinci zohavili, snad by se byla ubránila a zachránila. Nechtěl, aby se něco podobného opakovalo.

Beze slov a už poslušně vložila Livie berettu a náboje do kabelky.

„Kam pojedeme?“

„Do ulice generála Fary. Jed k ústřednímu nádraží, a pak ti budu ukazovat cestu.“

Pomalu a lehce se rozjela. Řídila výborně.

„Ke komu jedeme?“

„K jednomu otci,“ odpověděl krátce Duca.

5

Duca nerad jednal s rodiči provinilců. Byl přesvědčen, že v jistém smyslu odpovídají za to, že se jejich děti dostaly na šikmou plochu. Člověk se sice nestává darebákem jen v důsledku zděděných vloh nebo výchovy, ale praxe ukazovala, že téměř neexistuje případ, kdy otec, matka nebo oba dva jsou úplně bez viny.

„Ke kterému otci?“ zeptala se Livie, nespokojená s lakonickou odpovědí na svou otázku.

„Je to otec jednoho z těch jedenácti chlapců, které jsem nedávno vyslýchal,“ vysvětloval Duca.

Otec Federika dell Angeletta byl ve spisech označen jako počestný a matka rovněž. Duca však příliš nedůvěřoval povšechným definicím, počestnost je vágní pojem, a tak si myslel, že průzkum, zda si dotyčný toto dobré mínění zaslouží, by měl být trochu hlubší.

„Zahni do ulice Galvani a druhá vlevo je ulice generála Fary.“

Od výslechu rodičů si Duca sice nikdy moc nesliboval, ale u Federika dell Angeletta ho zaujala poznámka, že tento mládenec je alkoholik. Žádná pěkná vlastnost u osmnáctiletého, jen co je pravda. V tak mladém věku se člověk většinou opíjí proto, že jde o zděděný sklon k alkoholu. Pili tedy i rodiče, a Carrua kupodivu došel k názoru, že i alkoholici mohou být slušní lidé. Opravdu zajímavé.

Vjeli do ulice generála Fary. „Zastav u průchodu vedle obchodu s ovocem,“ přikázal Livii. „A vystup, půjdeš se mnou.“

Vešli do průchodu páchnoucího výčepem. Všechno tu bylo staré, zvetšelé a jakoby v rozpadu. O opravy, které by zlepšily stav domů, se nikdo nestaral, byl to pravý chudý Milán z dávných let. V ulici se zachovaly dva výčepy, které se nezměnily v moderní bary, a jen zelené plátěné ubrusy na stolech byly nahrazeny umělou hmotou. Opilci tu pospávali s hlavou opřenou o ruku a staré prostitutky si sem přicházely vypít pohárek, aby si odpočinuly po únavném shánění klientů v sousedních ulicích. Před kostelem San Gioachimo prodávala květiny malátná, křehká, kulhavá květinářka, připomínající období bohémy. Pravou atmosféru nenarušila ani auta parkující po celé délce ulice. To byli jen vetřelci.

„Kde bydlí pan dell Angeletto?“ zeptal se Duca domovnice sedící v pokojíku vytápěném uhelným sporákem, z něhož vycházel nakyslý zápach. Místnost byla přeplněna předměty americké výroby, na televizoru stálo ještě rádio a byla tu i lednička, takže pro ne právě štíhlou domovnici a její židli zbývalo velmi málo prostoru.

„Čtvrté patro, pravé schodiště.“ Její pohled nebyl ani nenávistný, ani srdečný, jako by mluvila s potenciálním nepřítelem. Jistě takhle vítala všechny policisty.

Ve čtvrtém poschodí jim otevřela vysoká povadlá žena, která se tvářila stejně. Inu, vřelé vztahy zde právě nevládly.

„Hledáme pana dell Angeletta,“ řekl Duca.

„Není doma.“ Tón byl hořký a vzdorovitý.

„Jste jeho žena?“

„Ano, proč se ptáte?“ S neskrývanou nechutí upřela zrak na Livii. Duca jí předložil svůj průkaz. „Musím mluvit s vaším mužem.“ Průkaz paní dell Angelettovou polekal a hlas jí znejistěl.

„Šel na chvíli do hospody.“

„Do hospody dole v domě?“

„Ano.“

„Sbohem, paní.“

Žena ho zadržela. Její hlas byl náhle něžný a plný žalu:

„Můj syn co s ním bude?“

„Půjde před soud.“

„Viděl jste ho?“

„Ano.“

„Bili jste ho?“ Neměla daleko do pláče a celá se třásla.

„Ne,“ odsekl Duca. „Dali jsme mu cigarety a donutili ho, aby se vykoupal. Už to potřeboval.“

Páchnoucím přítmím schodiště se nesl zoufalý pláč. „Já vím, že se provinil, ale nesmíte ho týrat.“

„Uklidněte se, paní, nikdo se ho ani nedotkne.“

Výčep byl hned vedle průchodu. Těžký vzduch páchl vlhkými pilinami, ale nebyla to příjemná vůně. Dva stoly obsadilo několik mužů a žena s obrovským poprsím. U dalšího seděl jen jeden člověk se sklenicí vína v ruce a civěl před sebe. Hosté mluvili tiše, na hospodu tu byl zvláštní klid, jako by byla prázdná.

„Je tu pan dell Angeletto?“ otázal se Duca mladé dívky za nálevním pultem.

„Kdo?“

„Pan Antonio dell Angeletto.“ To jméno znělo skoro vznešeně.

„Jó, Tóny,“ protáhla dívka. „Támhle sedí sám u stolu.“ Ušklíbla se, jako by si pomyslela: jakýpak je tohle pán?

„Policie,“ řekl Duca usedaje ke stolu osamělého hosta. Pohledem vyzval Livii, aby se posadila proti němu.

Muž s námahou soustředil pohled na Duku a jeho společnici. O předložený průkaz se nezajímal.

„Přišli jste kvůli synovi?“

Duca přikývl. „Potřebuji se vás na něco zeptat. Doufám, že mi odpovíte.“

„Můj syn už mě nezajímá,“ řekl Antonio dell Angeletto. V jeho chování byla určitá noblesa a uhlazenost. Vypil toho už asi dost, to, co provedl jeho syn ve večerní škole, ho nutilo zřejmě pít víc než obvykle.

„Jenže zajímá nás,“ podotkl Duca. „Chci vědět, jestli se přátelil s nějakou ženou, která byla pravděpodobně starší než on.“

Muž usrkl doušek tmavě červeného vína. „Nic nevím, nikdy se mi nesvěřoval a já neměl čas se ho na něco ptát. Děti nic neřeknou ani otci, ani matce, jen přátelům, prvnímu, s kým se sejdou v baru, ale rodičům ne.“

Duca pochopil, proč Carrua napsal, že chlapec má počestné rodiče. Měl před sebou skutečného poctivce, nešťastného otce, a ani opojení červeným vínem na tom nic neměnilo.

„Máte pravdu,“ přisvědčil, „ale snad znáte aspoň jméno některého kamaráda vašeho syna, třeba ten bude vědět, zda se nestýkal se starší ženou…“

„Všichni mají nějakou starší, dnes jsou i staré ženské.“

Vyjádřil se jasně, co jsou, ale pak si uvědomil Liviinu přítomnost a sklopil zrak. „Promiňte, slečno!“

„To nic,“ usmála se Livie.

Upřel na ni oči plné slz. „Promiňte,“ opakoval.

„Povězte mi to jméno,“ naléhal Duca. „Podaří-li se nám tu ženskou najít, pomůže to i vašemu synovi.“

Muž opět sklopil zrak. „Doma skoro nemluvil, ani o svých přátelích neřekl ani slovo. Přišel, najedl se, sebral trochu peněz nebo věc, kterou by mohl prodat, a byl tentam. Ale zkuste to v herně, znají ho tam a určitě o něm vědí víc než já.“

Jeho zoufalství i jistota byly stejně opravdové. Odešli.

6

Majitel herny nebyl jejich návštěvou příliš potěšen. Nejdřív je považoval za dvojici, která se přišla trochu ohřát do jeho teplého a osvětleného lokálu, ale když uviděl policejní průkaz, zneklidněl.

Za širokými dveřmi do sálu s kulečníkem a hracími stolky se ozývaly mladistvé hlasy, třesk kulečníkových koulí a bylo slyšet kletby hráčů karet. Nějaký chlapec manipuloval s hracím automatem a každou chvíli někdo vstoupil, aby si vypil kávu nebo koupil cigarety.

„Chodil sem jeden mládenec,“ začal Duca. „Federico dell Angeletto, určitě ho znáte, psaly o něm všechny noviny.“

Muž za barovým pultem byl ještě mladý. Vedle něho stála žena s vydutým břichem. Byla v sedmém nebo osmém měsíci těhotenství. Na Dukův dotaz neodpověděl a obsluhoval děvčátko, které žádalo žvýkačku, co dělá bubliny.

„Chodil sem často,“ pokračoval Duca s náznakem přísnosti, protože s vlídností se v herně daleko nedojde. „Ta sebranka vedle v sále se s ním kamarádila, ne?“

Dukův tón na mladého majitele zapůsobil: „Ano, chodil sem, ale pro mne je každý, kdo zaplatí, slušný zákazník. A on platil. Po ničem jiném mi nic není.“

„Neříkám, že máte mít jiné starosti,“ ujistil ho Duca. „Nemusíte se hned ježit.“ Pohlédl na těhotnou ženu. „Ptal jsem se jen, zda ho znáte.“

„Samozřejmě.“ řekla, a aniž zvýšila hlas, vychrlila ze sebe slova, která rozhodně nebyla lichotivá: „Byl to největší neřád ze všech a to, co udělal, je nejlepší důkaz. Snad bys ho nechtěl chránit?“ zaútočila na manžela.

„Nechci mít mrzutosti,“ odsekl majitel herny. „Můžou mi vzít licenci.“

„Tu ti vezmou, když neodpovíš na otázky,“ poučila ho moudře. K pultu přistoupil starý muž a požádal o čtyři padesátilirové známky. Vešel další: „Kávu, prosím.“ Žena čekající dítě odešla připravit kávu, její muž podal starci známky a Duca pokračoval: „Rád bych si promluvil s některým Federikovým přítelem. Jistě tu měl někoho, s kým se důvěrněji kamarádil. Víte, kdo to byl?“

Muž přikývl a ušklíbl se: „Pokud jde o důvěrnost, je mu nejbližší přítelkyně jménem Luiselia.“

„Kde ji najdu?“

„Bydlí tady nahoře. Pracuje doma, má pletací stroj a plete svetry.“

„Kudy se dostanu nahoru?“

„Dveře vpravo a pak do prvního patra.“

Vystoupali s Livií po schodech do prvního poschodí a Duca stiskl tlačítko starobylého zvonku. Otevřel jim starý člověk s vyhrnutými rukávy, jako by bylo parné léto. Byl mohutný a měl zarudlý obličej. „Policie,“ hlásil Duca.

Z mužova výrazu bylo zřejmé, že naprosto nemá v úmyslu je pustit dovnitř, i když si dobře prohlédl Dukův průkaz. Duca ho odstrčil a podržel Livii dveře.

„Jste Luisellin otec?“

Muž nebyl zvyklý poslušně odpovídat a zavrčel: „Proč se ptáte?“

„Poněvadž s ní chci mluvit.“

„Proč?“

Otázky toho chlapa byly únavné. „Nechte toho! Kde je vaše dcera?“ Nekřičel na něho, ale tón jeho hlasu na obra přece jen platil.

„Je doma. Pracuje.“ A vskutku, z vedlejší místnosti bylo slyšet cvakání pletacího stroje. Duca pokynul Livii, aby ho následovala. Vešli do malého tmavého pokoje. U pletacího stroje seděla drobná, bledá, světlovlasá dívka. Vzhlédla k nim neklidnýma očima.

„Je tu policie, chtějí s tebou mluvit,“ oznámil jí otec.

„Ona je taky od policie?“ zeptala se potměšile dívka a ukázala na Livii.

Duca zasáhl: „Ano, jestli ti to nevadí. Vypni stroj a poslouchej. Znáš Federika dell Angeletta?“

„Proč?“ Klást místo odpovědi otázku byla patrně rodinná choroba. „Ptal jsem se, zda znáš jistou osobu. Odpověz ano nebo ne. Táži se já, ne ty!“

I u ní jeho tón zabral. Poslušně přikývla: „Ano, chodíme spolu.“

„Řekl jsem, abys vypnula stroj.“ Provedla jeho příkaz a cvakání ustalo. Duca pokračoval: „Potřebuju od tebe jistou informaci. Povíš-li mi pravdu, třeba trochu pomůžeš i svému chlapci. Lež uškodí vám oběma.“

Pořád tak potměšile pokukovala, ale asi to byl její způsob.

„Chci vědět, zda se Federico stýkal kromě tebe ještě s jinou ženou, pravděpodobně starší než je on.“

Odpověděla rychle a krátce: „Ne.“

„Neukvapuj se. Sama víš, že mladíci v jeho věku mívají víc přítelkyň.“

„Možná že jich měl dvacet, ale já o tom nic nevím,“ odsekla.

„A znáš aspoň nějakého Federikova kamaráda?“

„Znám.“

„Kterého?“

„Ettora. Chodil do baru a hrával s Federikem v herně.“

„Příjmení?“

„Nevzpomínám si, ale je to ten, co utekl s rodiči z Jugoslávie.“

„Ettore Ellusic?“ Duca si vzpomněl na seznam vyšetřovaných. „Tak nějak.“ Děvče trochu roztálo. „A tenhle Ettore nějakou starší přítelkyni má…“

„Jak to víš?“

„Občas o ní mluvil. Když od ní dostal peníze, šel hned s Federikem a ostatními do herny. Moc rád hrál.“

„Co říkal o té ženě?“

„Mluvil o ní jako o tetě.“

„Snaž se vzpomenout na všechny podrobnosti.“

Pokrčila rameny. „Říkal jí teta.“

„Víc nevíš?“

„Prý je ze Sarajeva, Jugoslávka jako on.“

„Jméno a zaměstnání?“

„Jméno neznám, vždycky o ní mluvil jako o tetě a my jsme se mu smáli, ale vím, co dělá. Překládá do italštiny.“

„Jde tedy o vzdělanou ženu.“

„Ano, Ettore jí taky říkal profesorka.“

„Zkus mi ji popsat.“

„Nikdy jsem ji neviděla, ale je prý hrozně dlouhatánská.“

„Blondýna?“

„To namouduši nevím.“

„Povíš mi ještě něco?“

Dívka hleděla zamyšleně k zemi. Zřejmě se snažila spolupracovat, aby pomohla svému milému. Pak zvedla hlavu: „Nevím, jestli to má nějaký význam, ale Ettore jednou vykládal, jak to spolu dělají.“ Zasáhl otec: „Tak dost! Má dcera není povinna vám vykládat prasečinky.“

„To není,“ přisvědčil Duca, „ale nám může pomoct každá maličkost.“

„Není toho moc k vykládání,“ řeklo děvče. „Je to spíš divné. Ta ženská je panna a chce jí zůstat, a tak to vždycky dělali tak, aby se jí nic nestalo. Bůhvíproč!“

Duca pokýval hlavou: „Ještě něco?“

„Ne, už si nevzpomínám na nic, ale musela být hodně prachatá, Ettore jednou přišel do herny a měl skoro tři sta tisíc lir.“

„Mohla sis z Ettorových řečí udělat představu o věku té ženy? Třicet? Nebo snad víc?“

„O jejím věku se Ettore nezmínil, ale podle mne jí může být tak ke čtyřicítce.“

Duca se podíval na hodinky. „Děkuju ti. Možná že ještě přijdu, ale doufám, že to už nebude třeba.“

7

Duca pověřil Mascarantiho, aby se poptal u všech milánských nakladatelů po přibližně čtyřicetileté jugoslávské překladatelce, a kupodivu ji tento zdatný policista za necelé dva dny našel. Bydlela v malém dvoupokojovém bytě a jídlo si vařila na petrolejovém vařiči, který stál na mramorové desce staré komody. Na téže desce měla i psací stroj, protože své překlady opisovala vstoje jako středověcí písaři, a byla opravdu mimořádně vysoká. Pocházela vskutku ze Sarajeva.

Usadila Duku na pohovku u okna a sama si přinesla z vedlejšího pokoje židli. Mluvila dokonalou spisovnou italštinou, jakou jen zřídkakdy mluví rodilí Italové, a jen na výslovnosti „o“ bylo znát, že je cizinka. Byla hubená, spíš ošklivá, ale velké nepodmalované oči a nenalíčený obličej a rty jí propůjčovaly určitý půvab starých fresek. I vlasy měly nehezkou slámovou barvu.

„Znáte chlapce jménem Ettore Ellusic?“ zeptal se Duca. Neváhala s odpovědí: „Ano.“

„Víte, že je zapleten do vraždy své učitelky?“

Přikývla.

„Jak dlouho se znáte?“

„Skoro dva roky.“

„Jak jste se s ním Seznámila?“

„Znám jeho rodiče, pomáhala jsem jim při získávání italského státního občanství. Ettore s nimi přišel do Itálie koncem války a už neumí slovinský ani slovo. Mluví skoro jako rodilý Miláňan.“ Seděla nehnutě, odpovídala zřetelně, ale v očích měla úzkostný výraz a snad se i styděla.

„Co si o tom mladíkovi myslíte?“

„Je to nestydatý povaleč,“ řekla suše.

S další otázkou Duca trochu počkal: „Jak to, že o něm mluvíte tak špatně? Povaha vašich vztahů mi je známa.“ Věděl, že je krutý, ale nebylo vyhnutí.

Ženina víčka se zachvěla: „Povaha našich vztahů neznamená, že nedokáži odlišit povaleče od čestného člověka.“

„Vydíral vás?“

Energicky zavrtěla hlavou. „Ne!“

„Nebojte se, že mu přitížíte,“ ujistil ji Duca. „Je obžalovaný z účasti na zabití člověka a vydírání už mu moc neublíží.“

Smutně se usmála: „I když budu tvrdit, že mě vydíral, obviním jen sebe samu. Já mu sama dávala peníze, protože jinak by byl už ke mně nepřišel.“ Otevřeně přiznala holou a ošklivou skutečnost a byla naprosto upřímná. Duca si uvědomil, že jde po nesprávné stopě. Ztrácel čas, připravoval o něj i ji a ještě jí působil bolest. „Promiňte,“ omluvil se a vstal.

I ona se zvedla. „Mohu-li vám být prospěšná, jsem kdykoliv k dispozici.“ Myslela to vážně. Duca přistoupil k oknu a zamyšleně hleděl do ulice, už opět ztracené v mlze.

„Hledám ženu, starší, která se přátelí s jedním z těch jedenácti kluků. Dozvěděl jsem se o ní při výslechu, ale ta informace byla příliš neurčitá. Cítím, že existuje a že je velmi důležitá pro odhalení pravdy v tomto hnusném případě. Nezmínil se ten váš mladíček o něčem, co by nám poskytlo nit k dalšímu pátrání? I úplná maličkost, která vám připadá bezvýznamná, nás může k té ženě dovést.“

Pokrčila rameny: „Rozumím, ale on se mnou moc nemluvil, byla jsem mu dobrá jen proto, že byl vášnivý hráč. Jakmile ze mne vyždímal peníze, ihned odešel. Někdy ovšem přišel opilý, rád se napil a pak byl přece jen trochu sdílnější. Vzpomínám si, že se jednou zmínil o kamarádovi, který dostává od jakési lékařky drogy. Ettore přiznal, že i on si to jednou zkusil, ale prý se mu udělalo špatně od žaludku.“

„Jméno toho kamaráda neuvedl?“

„Ne.“

„Myslíte, že to mohl být jeden z těch jedenácti?“

Zachvěla se: „O tom nemám tušení.“

Byla to velmi mlhavá stopa, ale mohla mít význam.

„Snažte se vzpomenout na všechno, co s tím souvisí. Jediné slovo i nepatrná zmínka mohou být důležité. Oživte svou paměť a usilovně myslete na den, kdy vám Ettore vyprávěl o tom svém příteli, uvědomte si, kdy k vám přišel, a všechno, co se přihodilo od okamžiku, kdy začal povídat o drogách a lékařce, která je jeho kamarádovi dává.“

Poslechla. Svraštila čelo a vzpomínala. Po chvíli řekla:

„Mám dojem, že Ettore poznamenal, že ta kamarádova doktorka by měla nosit kalhoty.“ Podívala se na Duku. „Chápete?“

Nebylo nesnadné pochopit, co měl Ettore na mysli, pokud nežvanil.

„Vzpomínáte si ještě na něco?“

Namáhala paměť, ale marně. „Opravdu už nic nevím,“ omlouvala se, jako by se cítila vinna.

Duca jí poděkoval: „Moc jste mi pomohla. Doufám, že už vás nebudu muset obtěžovat.“

„Klidně přijďte, chci pomoct spravedlnosti,“ ujistila ho skoro slavnostně.

Duca se rozloučil a připojil se k Livii, která čekala v té citelné zimě u volantu mercedesky.

„Něco nového?“ zeptala se a rozjela vůz.

Duca pokrčil rameny. „Moc ne, ale trochu přece.“

8

Ve spojitosti s mladistvými vrahy se tedy vynořily tři ženy: děvče s pletacím strojem, jugoslávská překladatelka a dosud neznámá lékařka s lesbickými sklony. Pátrání po ní nebude snadné.

Jak dál? – ptal se sám sebe, zatímco Livie opatrně vedla mercedesku mlhou. Kolik ženských se motalo kolem těch kluků? Asi moc.

„Co si to mumláš?“ Slečna Ussarová neměla ráda nejasná slova.

„Nejradši bych se na to vykašlal. Učitelku zabili její žáci, o tom není pochyb. Budou řádně souzeni, strčí je do polepšovny nebo do basy, a i když najdu strůjce vraždy, co se vlastně změní? Carrua má pravdu.“

Zastavila před červeným světlem a chladně řekla: „Neprohlašoval jsi, že ti chlapci, ať jsou jakkoli zkažení, by nebyli udělali takový masakr, kdyby je nepodnítil sadista, který se vyzná?“

„Ano, svůj názor jsem nezměnil,“ přiznal Duca, „ale je to jen má teorie a může být úplně falešná. Riskuju, že budu zbytečně pátrat celé týdny, a pak zjistím, že jsem se mýlil.“

Neřekl jí, že když se ráno probudil, vzpomínal na malou Sáru a cítil se hrozně. Kam se poděla její pletená bačkorka? Zůstala v jeho kapse, nebo ji tam Lorenza našla a zahodila?

„Až zjistíš, že jsi neměl pravdu, necháš pátrání,“ poznamenala Livie věcně. „Dřív ne. Jinak nech práce u policie a začni dělat něco jiného.“

To sedí, pomyslel si Duca. Je-li dobrý policista, musí buď pokračovat ve vyšetřování, nebo hledat štěstí jinde. Jiná alternativa není.

Vzpamatoval se:

„Pojedeme k sociální pracovnici, která měla ty kluky na starosti. Dosud ji nikdo nevyslechl.“ Udal Livii adresu. Osmačtyřicetiletá Alberta Romaniová bydlela na rohu ulice Monza.

Mlha sice tlumila dopravní hluk, ale tisíce projíždějících aut rozechvívaly vzduch nejen v ulici, ale i v maličkém bytě novostavby, kde sociální pracovnice bydlela. Příliš vlídně je nepřijala, i když se jejímu chování nedalo nic vytknout. Bylo zřejmé, že je má za nevítané vetřelce. Světlé záclony v místnosti, do níž je uvedla, se lehce vlnily závany vnikajícími otevřeným oknem.

Usedla do lenošky. „Hned mi napadlo, že jste od policie, ale proč jste ke mně nepřišli už dřív? Měla jsem obavy, co se děje.“

Vypadala staře, měla zarudlý obličej, asi ji trápila játra nebo klimakterium, ale v mládí to mohlo být docela pohledné děvče.

„Vzal jste s sebou dokonce pomocnici,“ poznamenala trochu jedovatě.

Ani Duca, ani Livie se neusmáli, úsměv jim připadal nemístný.

„Chci vám položit pár otázek,“ začal Duca.

„Tak mluvte,“ vzdychla odevzdaně sociální pracovnice.

Zapálila si cigaretu, i když jí lékař jistě už před lety zakázal kouřit. „Předně bych rád věděl, kolik chlapců bylo díky vašemu zásahu zapsáno do večerní školy.“

„Snadná odpověď. Navrženi byli všichni.“ Hluboce vdechla kouř. „Všech jedenáct?“

„Navrhla jsem jich osmnáct,“ řekla trpce. „Sedm mi jich vyškrtli. A vybrali samozřejmě ty horší.“

Opravdu zřejmě přijali ty nejhorší, pomyslel si Duca.

„V téhle čtvrti pracují ještě dvě sociální pracovnice, že ano?“ Alberta Romaniová byla zřejmě touto otázkou dotčena: „Vedoucí pracovnicí jsem já, ty dvě slečny, o nichž jste se zmínil, podléhají mně a nemohou dávat posudky nebo něco navrhovat. Jen mi pomáhají c práci.“

„Vy tedy všechny chlapce, které jste doporučila k zápisu, dobře znáte?“

„Moc dobře ne,“ připustila, „ale určitě líp než jejich otec a matka.“ Ani tentokrát se Duca a Livie neusmáli.

„Dám vám velmi mlhavou a snad i zbytečnou otázku,“ řekl Duca. „Který z těch jedenácti je podle vás největší darebák?“

Pokrčila rameny: „Na to lze těžko odpovědět. Jsou jeden jako druhý, ale myslím, že jsou všichni napravitelní.“

„Jedna věc je přece vždycky horší než druhá,“ zafilozofoval si Duca. „Když je znáte, dovedete je jistě odlišit.“

Alberta Romaniová zavrtěla hlavou. Její nemocí poznamenaná tvář jako by změkla citem, hlas jí zteplal a ztratil svůj ostrý tón. „Ne, to nejde, žádný není horší. Vy nemůžete vědět, co v těch chlapcích je, jste policista a vidíte jen to, co provádějí: pijí, hrají hazardní hry, mají pohlavní choroby, nechají se vydržovat starými i mladými ženami a starými zvrhlíky. Vidíte jen tyto skutečnosti, ne to, jací by chtěli být. O to se policie nezajímá, o tom nemá představu. Víte, co se mne zeptal jeden z těch kluků, a možná podle vašeho pojetí právě ten nejhorší?“

Duca jí mrzutě přerušil: „Než mi to povíte, chci znát jeho jméno.“

„To ne,“ odmítla rozhodně a opět nevlídně. „Nechci, abyste si ho zařadil jako největšího darebáka. Moji chlapci mohli být společnosti užiteční, mnohem užitečnější než mnohé děti bohatých rodičů, které udělají doktorát a tím to skončí. Nemůžete je znát, protože jste s nimi hovořil jinou řečí než já, vy jste vyšetřovatel, tudíž jejich nepřítel. Správný policista přece nemůže být přítelem těch chudáků. Mně se však svěřovali, a víte, co mi řekl ten hoch, o kterém jsem se zmínila? Paní, chci se učit, abych mohl psát slova k písničkám. Mám fůru nápadů, rád bych psal texty a taky prý to hodně vynáší. Doporučila jsem ho do večerní školy, aby se naučil psát bez gramatických chyb.

Může být vrahem chlapec, který chce psát básně, i když tomu říká slova k písničkám?“

Duca měl na jazyku, že i nejhorší zločinci mají své něžné city. Jsou vegetariáni, kteří by ani pod hrozbou mučení nesnědli upečené kuře, ale klidně zabijí matku nebo ženu. Jiní zas milují a láskyplně pěstují květiny, získají první cenu v soutěži, ale v noci zavraždí dítě. Včas se však ovládl, aby nezabrzdil příval slov a citů sociální pracovnice.

„Nebo může být vrahem jiný z nich,“ lavina se valila dál a ženě se až chvěl hlas pohnutím, „hoch, který mi přinesl své peníze, i když je možná ukradl, a řekl: Paní, chtěl bych se zapsat do Touring clubu, aby mi posílali Le vie del mondo. píše se tam o dalekých zemích, kam bych chtěl jet, ale byl jsem v polepšovně, a tak mě asi nevezmou, prosím vás, zaplaťte místo mne a pak mi ten časopis dávejte! Nebo chlapec, který má tuberkulózu a strach ze smrti, a když začne plivat krev, jde místo k lékaři ke mně, protože u mne se prý nebojí, že umře.“ Duca ji pokynem ruky zarazil: „Učitelku zabilo těch jedenáct mladistvých, to je zcela nepochybné, i když to popírají. A kdo zabije, je vrah. Připouštím však, že je navedl někdo dospělý, který si přál její smrt. To je má teorie a přišel jsem si s vámi o ní pohovořit.“ Sociální pracovnice zamáčkla nedopalek cigarety do kávového šálku, přivřela oči a bylo jasné, že se zatvrdila. „Vysvětlete mi své domněnky trochu blíž,“ ucedila nepřátelsky.

„Beze všeho,“ souhlasil Duca. „Myslím, že vaši svěřenci jsou skuteční zločinci, nemám je však za schopné zorganizovat tak přesně a do nejmenších podrobností hon na učitelku. Na takové krveprolití jsou příliš hloupí a kromě toho si nedokáží vymyslet tak jednoznačnou obhajobu, která jim s ohledem na jejich věk, životní prostředí, chudobu, pití alkoholu a choroby vynese jen směšně nízké tresty. Za pár let budou zase na svobodě. Ne, na to všechno nemohli přijít chlapci, kteří jsou poloviční analfabeti.“ Vstal a přešel k oknu. „Musí existovat osoba, která to všechno z nějakého důvodu naplánovala a velmi podrobně ty mizery poučila, jak má ten hrozný čin proběhnout, a co mají dělat, až je policie najde.“

Přešel k sociální pracovnici, sklonil se k ní a důrazně řekl: „Asi se jí hrozně bojí. Vyslýchali jsme je přísně, ale žádný z nich se o ní nezmínil. Neměli odvahu. Víte-li o nich tolik věcí, snad přijdete i na to, kdo je navedl.“

Alberta Romaniová však unaveně zavrtěla hlavou: „Možná že vám mí chlapci nemohli nikoho prozradit, protože prostě neexistuje.“ Duca byl rád, že se nezmínil o Fiorellu Grassim. Určitě by na něj zanevřela.

9

Duca se opět posadil a hledal po kapsách cigarety. Žádné neměl. Livie mu rychle podala balíček i zapalovač. Zapálil si a pokračoval: „Nějak si protiřečíte, paní Romaniová. Nejdřív ty kluky popíšete jako nešťastné andílky, kteří jsou v jádru dobří, i když je kazí prostředí, v němž žijí, a teď zas popíráte, že za tím jejich řáděním stojí dospělá, za vše odpovědná osoba, která je navedla k masakru. Připouštíte tedy, že ti mládenci provedli všechno na vlastní pěst a že týrali a vraždili z pouhé rozkoše?“

Alberta Romaniová váhavě přisvědčila: „Myslím, že je lze napravit a adaptovat, ale když jim nikdo nepomůže, jsou schopni i krutostí a nepotřebují, aby je někdo podněcoval.“

„Popíráte tedy, že je někdo vedl, a nikdy jste neslyšela o člověku, který je mohl poštvat na učitelku?“

Vypadala, jako by ji přešel veškerý entuziasmus: „Nemohu to popřít zcela, neznám jejich soukromý život do všech podrobností, neznám jejich přátele, ale zdá se mi to nepravděpodobné. Proč by měl někdo zájem na tak zvířecí vraždě? Zapomínáte, že těm chlapcům zatíženým mnoha fyzickými i morálními vadami stačí trocha kořalky a začnou řádit hůř než divoké šelmy.“

„Nesouhlasím s vámi,“ odporoval zlostně Duca, „ale už jsem moc a moc přemýšlel i o té láhvi kořalky.“

Pohlédla na něho se zvláštním úsměvem. Její oči byly poněkud kalné jako u všech lidí s nemocnými játry a zamlžené slzami: „Nemyslela jsem, že jsou taky policisté jako vy. Ale snad ani nejste policista, protože vidíte příliš do lidského nitra. Uhodla jsem?“ Trvalo dlouho, než Duca odpověděl: „Před lety jsem byl lékař.“

„Tedy lékař,“ řekla smutně. „Doktoři vidí člověku do duše a cítí s ním. Musel jste být dobrý lékař.“

Livie se odvrátila, aby skryla dojetí. Ano, Duca byl dobrý lékař, ráda by to byla potvrdila.

„Neptám se, proč už nejste lékařem,“ pokračovala sociální pracovnice. „Asi to má svou příčinu a já nemám právo vyslýchat policistu.“ Usmála se. „Mám sestru, která je ženskou lékařkou, a kdysi dávno jsem chtěla i já studovat medicínu, ale otec si to nepřál, prý jedna z rodiny stačí. Tvrdil, že v Itálii je pro ženy doktorát na nic, protože se brzy vdají, mají hned děti a musí zůstat doma. Víte, on nebyl vzdělaný, v mládí opravoval boty a pak si otevřel obchod obuví. Dařilo se mu dobře, a tak měl na studia mé sestry Ernesty peníze, ale já směla studovat jen rok. Otec by mi byl dovolil ještě další, ale propadla jsem u dvou zkoušek. Nakonec jsem získala učitelský diplom, mnoho let kantořila a pak jsem šla do kursu pro sociální pracovnice.“ Duca přerušil ženino nostalgické vzpomínání. „Rád bych se vrátil k té kořalce,“ řekl. „Na místě činu jsme našli asi litrovou prázdnou láhev od anýzovky. Je to silná kořalka, ale jedna láhev na jedenáct kluků je přece jen málo, vždyť je to pakáž, která je zvyklá pít. Proto mi napadlo, že do té láhve někdo ještě přisypal nějaký omamný prostředek. Dokázat to nemůžu, láhev byla prázdná a nás nenapadlo odebrat klukům moč a udělat analýzu. Pořád mi ještě nevěříte?“ Ohrnula rty: „Viděla jsem v téhle čtvrti docela malé chlapce, jak si hráli na válku. Byla to hrůza i bez anýzovky a drog.“

Dukova tvář zkameněla vztekem a Livie se ho dotkla kolenem, aby ho uklidnila. Snažila se zbytečně. Duca na sociální pracovnici vyjel: „Mám pocit, že lžete. Dozvěděl jsem se, že jeden z těch jedenácti grázlů měl přítelkyni lékařku, která ho zásobovala drogou. Určitě víte, který z nich bral to svinstvo.“

Zbledla, upřela oči do prázdna a začala mluvit jako v transu: „Strávila jsem čtrnáct dní v Západním Berlíně, ve zvláštní škole pro kriminální živly. Byl to pro mne neuvěřitelný zážitek. Umístili tam hlavně děti nejhorších válečných zločinců. Žil tam i chlapec, jehož matka se chtěla zbavit přítele, který ji vykořisťoval, a tak polila postel benzínem a spálila ho zaživa. Žádné z těch dětí se nedopustilo krádeže nebo jiného trestného činu, byly společensky bezúhonné, ale rozervanost z vědomí, že měli za rodiče vrahy, sadisty, mravně narušené osoby a vyděrače, mohla zničit jejich osobnost. Neumíte si představit, co všechno jsem viděla. Na pohled byl ten ústav vlastně takový slušný hotel obklopený velkou zahradou, v každém pokoji bydleli tři chovanci a každé patro mělo svého dozorce, kterého vybírali z těch, kdo měli nejhorší rodiče.“

Už ji nepřerušoval a poslouchali s Livií nejen trpělivě, ale přímo dychtivě, protože policista musí být jako lovec. Když se někdo rozhovoří, je třeba ho nechat vymluvit a doufat, že se v řece slov najde zlaté zrnko.

„Měli tam oddělení pro chlapce a dívky, ale pouze pro noční dobu. Při výuce, jídle a hrách byli všichni pohromadě. Všechno bylo dokonale organizováno. Do ústavu přicházely už osmileté děti a horní věková hranice byla osmnáct let. Ti starší měli za úkol hlídat mladší. Kromě studia a psychologické terapie se učili různým řemeslům a hráli si.“

Udělala přestávku, aby si mohla zapálit cigaretu.

„Povím vám něco o těch hrách. Školu řídila žena, která mi řekla: Násilí je lidský instinkt jako láska, spánek a hlad, mírumilovní lidé neexistují, a najdou-li se, jsou to nenormální bytosti, u nichž je násilí skryto hluboko v nitru a vyvolává povahové anomálie. Proto je třeba usměrnit násilí a agresivitu společensky žádoucím směrem.“

Opět se odmlčela a pak pokračovala: „Ukázala mi ty hry. Každý čtvrtek přivezli do školního dvora tři až čtyři stará auta, rozbitý nábytek a jiné věci. Hoši a dívky se rozdělili do skupin, každý dostal dlouhou sekeru a železnou palici a jejich úkolem bylo ty vysloužilé předměty zničit, ale ne bezhlavě. Museli oddělit různé části, pryž od dřeva, ocel od bronzu, látku od skla. Kdybyste to viděl, doktore….“

Nazvala ho doktorem. Smutně se usmál.

„Asi dvacet chlapců a děvčat začalo na povel divoce mlátit do těch věcí. Vybíjeli tak svou divokost a útočnost. Skupina, která nejdřív rozbila auto a oddělila různý materiál, dostala odměnu. Vypadá to bláznivě, ale na ten ústav se obracela různá vrakoviště a škola odváděla dokonale provedenou práci. Těm mladým se nemohl vyrovnat žádný stroj a vrakoviště jim za to platila. Učili se využívat instinktu násilí tak, aby z něj něco měli. Bylo i mnoho jiných her tohoto druhu, ale hodně času padlo na studium, učení se řemeslu a na pohovory s psychology. Všechny děti byly podrobně informovány o zločinech, které spáchal jejich otec nebo matka, a psycholog jim vysvětloval, proč k tomu došlo a proč se oni nesmějí takové chyby dopustit. Nebyly však vedeny k nenávisti nebo k pohrdání rodiči. Bylo to dokonalé, doktore, německy dokonalé, a jsem přesvědčená, že žádný z těch chlapců a dívek nešel ve stopách svých rodičů. Dokonale se adaptovali a v pracovním společenství se budou v dospělosti chovat jako každý normální člověk.“

Ani teď ji nepřerušil, i když její obdiv pro tyto podivné výchovné metody nechápal a příčily se mu.

„Se mnou navštívila ústav i má sestra, která byla rovněž nadšena. Je věru krásné vidět jak strom, jemuž hrozil křivý růst, je zachráněn. Ústav na ni udělal tak hluboký dojem, že tam chtěla zůstat, i když její lékařský obor je zcela jiný.“

Zlaté zrnko pravdy se stále neobjevovalo a Duca začínal ztrácet trpělivost.

„Vedení ústavu souhlasilo, potřebovali spolupracovníky,“ řekla Alberta Romaniová. „Dali jí dokonce vyplnit pár formulářů, však víte, jak jsou Němci důkladní, udělali nějaké testy a vše bylo v pořádku, až na psychosexuální test. Po něm sestře oznámili, že ji nepřijmou.“

„Proč?“

Alberta Romaniová si přejela rukama tvář: „Má sestra je lesbičanka.“ Pohlédla na Duku, zrudla a sklopila oči: „Takové ženě nelze svěřit těžko vychovatelné děti.“ Znovu mu pohlédla do očí: „Asi mi neuvěříte, že jsem to předtím nevěděla. Teprve pak jsem pochopila, proč se Ernesta nevdává. Jsem sice také svobodná, ale z jiných důvodů. Má sestra je roztomilá, velmi hezká, nechápala jsem, proč se straní mužů. V německém ústavu mi to velmi jemně, ale jasně vysvětlili. Akutní parisexualita.“

Duca přikývl, ale nedala mu čas, aby něco poznamenal. „Od té doby se o svou sestru stále trochu bojím. Každá máme vlastní byt, ale vídáme se aspoň jednou týdně, nebo nejdéle za čtrnáct dní. Buď ji jdu navštívit, nebo mi zatelefonuje a sejdeme se v restauraci jako dvě staré panny. Jednou za mnou přišla večer a já si všimla, jak je neklidná. Dalo mi moc práce, než jsem ji přiměla k mluvení. Byl to moc smutný příběh, doktore, nevím, zda se mi podaří všechno vysvětlit.“

Duca ztuhl napětím: „Jen vyprávějte!“

„Sestra mi pověděla, že jednou přišla do její ordinace asi dvacetiletá dívka. Čekala dítě a prohlásila, že jí Ernesta musí pomoct, aby se nenarodilo, jinak se zabije. Sestra samozřejmě zákrok odmítla, ale ta holka přicházela znovu a znovu, plakala, vyhrožovala a ukazovala tubičky s prášky pro spaní. Bylo zřejmé, že je schopna svou hrozbu splnit, a tak jí Ernesta nakonec vyhověla. Tak vzniklo jejich přátelství.“

Její zrak sklouzl k zemi. „Pro Ernestu to byla tragédie, protože děvče mělo bratra.“

Nemusel být ani policistou, aby pochopil, co následovalo.

„Ten bídák začal sestru vydírat. Když mu nedá peníze, udá ji jako andělíčkáři. Postupně mu dala veškeré úspory, ale to nebylo vše. Měl žaludeční vřed a zvykl si na opiáty. Když jste mi prvé řekl, že jste se dozvěděl o lékařce, která zásobovala jednoho z těch jedenácti kluků drogou, pokoušela jsem se lhát, ale pak jsem pochopila, že se stejně dřív nebo později dopátráte pravdy, a tak raději přiznávám, že ta lékařka je má sestra.“ Zlaté zrnko konečně vyplavalo, a byl to dokonce pořádný valoun.

„Vyděrač je tedy jedním z žáků večerní školy.“

„Ano.“

„Jméno?“

I když šlo o zločince, který ublížil i její sestře, vyslovila je nerada. Byl to „její“ chlapec.

„Paolino Bovato. Možná že právě on je největší neřád ze všech, ale teď bude ve vězení bez opiátů hrozně trpět. Jste lékař, znáte narkomany a víte, že drogám nelze odvyknout naráz.“

Ta ženská je blázen, pomyslel si Duca. Chce, aby vyděrač a vrah dostával i ve vězení opiáty?

„Jak se jmenuje to děvče a kde ji najdu?“ zeptal se.

„Beatrice,“ odpověděla rychle a pak se odmlčela. „Žije u mé sestry,“ dodala váhavě. „Ulice Brianza 2. Pracuje jako její asistentka a uklízí i být.“

Prudce se zvedla: „Upozorňuji vás, že má sestra se ničím neprovinila. Je pouhou obětí.“

Ulice Brianza 2, opakoval si Duca, když scházeli ze schodů, a prohlásil, že tam pojedou hned. Pak však objal Livii kolem ramen: „Ne, je příliš pozdě. Někde se najíme.“

Když měl pocit, že se blíží rozluštění, vždy váhal a bál se mýlky. I teď mohl udělat chybný krok.

Část čtvrtá

Byla to stará prostitutka, která poznala policajta na dálku, a on byl čtrnáctiletý kluk, příliš hloupý pro život.

1

Livie zajela do pizzerie ve středu města. Dělali tu výbornou pizzu, v hospodě bylo pořád nabito a ze sálu bylo vidět pec a plameny ohniště. Livie zvolna žvýkala jednotlivá sousta, aby nebylo příliš vidět jizvy v koutcích úst.

Kromě pizzy si mohli dát srnčí s omáčkou. Dostali na ně chuť a pečlivě vytřeli z talíře každou kapku. K pití si poručili bílé víno. I když vše snědli, uvědomovali si, že nenasyty jen hrají a jejich myšlenky jsou daleko a jinde.

„Co si myslíš o sestře naší sociální pracovnice?“ zeptala se Livie, když čekali na účet.

„Nevím,“ odpověděl Duca. „Hledám zloducha a doufám, že ho najdu.“ Usmál se na ni.

„Na Ernestu Romaniovou to nevypadá,“ prohlásila s určitostí Livie.

„Ještě jsme ji neviděli, je předčasné dělat závěry.“

„Domnívám se, že žena jako ona nemůže být strůjcem podobného činu,“ trvala na svém Livie.

„Soud nezajímají domněnky, ale důkazy.“

„Tak už pojďme,“ vybídla ho se svou neutuchající horlivostí.

„Ne, pro dnešek dost. Pojedeme domů, k Lorenze.“

Pomyšlení, že sestra je tak dlouho sama, ho zneklidňovalo. „Víš co, koupíme moře zeleniny a uděláte pořádnou hustou polévku, jakou máme s Lorenzou rádi. Pomůžu vám zeleninu očistit a až do zítřejšího rána ti zakazuji mluvit o služebních věcech…“ Sevřel ruku v pěst a lehce ji opřel o Liviinu bradu. „…nebo uvidíš!“

Zbytek odpoledne a celý večer uplynuly skoro podle jeho přání. Nakoupili spoustu zeleniny, dojeli na náměstí Leonarda da Vinci, vyložili nákup z auta a donesli vše Lorenze, která jim přišla otevřít, šťastná, že je vidí.

„Je tu doktor Carrua,“ oznámila Dukovi. „Prý má chřipku a hodlá mě nakazit.“

„Ahoj,“ zahuhlal Carrua, který se objevil v předsíni. Duca odpověděl stejně a odnesl bedničku se zeleninou do kuchyně.

„Nebylo by marné dělat místo policajta prodavače ovoce a zeleniny,“ poznamenal Carrua a šel za Dukou. Pak řekl tiše, aby ho Lorenza a Livie neslyšely: „Vzal jsem si tři týdny dovolené a jedu na Sardinii. Pustíš se mnou Lorenzu?“

„Proč?“ zeptal se Duca, ale pochopil.

„Cesta a změna prostředí jí udělají dobře. Tady je sama, ty jsi pořád pryč a to pro ni není dobré.“

Měl úplnou pravdu. „Děkuji ti.“

„Už jsem s ní mluvil, nic nenamítá, ale chce, abys to odsouhlasil ty.“

Duca zavolal sestru do své pracovny, posadil ji na pohovku a něžně ji zakrákal za vlasy. Když byli malí, tahal ji za ně doopravdy.

„Carrua tě chce vzít na Sardinii. Jed, děvče!“

Prudce zavrtěla hlavou: „Už nechci, Duko, rozmyslela jsem si to, zůstanu zde.“

„Tak proč jsi napřed souhlasila? Děláš chybu, Lorenzo, musíš se rozptýlit, jít mezi lidi.“

„Ne, Duko.“ Byla umíněná a Duca věděl, že je zbytečné naléhat.

„Jak si přeješ.“

Carrua se samozřejmě urazil. „Vy Lambertiové jste zatracený paličatý plemeno, chlapi i ženské, ty, tvá sestra a tvůj nebožtík táta taky! Nemám vás rád a nevím, proč tu s vámi sedím. Co budeš, ty princezničko, dělat tady v Miláně? Budeš si kousat nehty, místo abys se mnou jela pod sardinské slunce?“

Když však ochutnal zeleninovou polévku se slaninou, uklidnil se. Vše bylo milé a důvěrně známé. Čtyři přátelé seděli u kuchyňského stolu a dívali se spolu na televizi, která přenášela nekonečné politické debaty o míru, společenských rozporech a stávkách a oznamovala sportovní výsledky.

Po takovém večeru Duca toužil. Dokonce vzal Livii za ruku, což příliš často nedělal.

Ano, vše probíhalo podle jeho přání, dokud kolem deváté nezazvonil telefon. Právě se chtěli dívat na film. Lorenza vstala a šla zvednout sluchátko. Pak se vrátila a oznámila Carruovi, že ho volá policejní ředitelství.

„Promiňte,“ omluvil se Carrua.

Z toho, co říkal, nebylo téměř nic slyšet. Když se vrátil, sedí si na své místo k šálku kávy, pokrčil rameny, ušklíbl se, přivoněl ke kávě a teprve pak promluvil: „Týká se to vlastně tebe, Duko, protože jde o ty kluky. Nemusíme si však kazit večer.“

„Co se stalo?“ zeptal se Duca

„Jeden z nich spáchal sebevraždu,“ odpověděl Carrua. „Předali je soudu a soudce je strčil do polepšovny, nebylo vyhnutí, však víš. Nu a tomu mládenci se podařilo utéct na střechu a skočit dolů. Telefonoval mi Mascaranti.“

„Který to byl?“

„Fiorello Grassi. Zemřel na místě.“

Fiorello Grassi, deviovaný kluk, který by snad byl promluvil, kdyby neměl takovou hrůzu z udavačství.

„Je jisté, že jde o sebevraždu?“

Carrua opět pokrčil rameny: „Nevím.“

Duca vstal: „Chci se tam podívat.“

Carrua dopil kávu a také se zvedl: „Mladická zvídavost. Půjdu s tebou.“

„Zůstaň s Lorenzou,“ řekl Duca Livii. Přikývla a dala mu klíčky od auta.

Jeli na náměstí Filangieri a zastavili před ústavem, jehož úkolem bylo pře vychovávat mládež. Pro Fiorella Grassiho vše skončilo. Vrhl se ze střechy před vstupní bránu do polepšovny a zaparkovanou fiatku. Její řidička vykřikla a omdlela. Přišla policie, zakreslila obrysy těla a udělala snímky. Pak se dostavil prokurátor a povolil odklizení mrtvoly. Vůz úklidové služby města Milána, vybavený stříkačkou, dokonale smyl všechny stopy tragédie, ale pořád tu postávalo pár zvědavců. Jedni prohlašovali, že chlapec spadl, druzí zas tvrdili, že skočil, a nechyběl ani názor, že ho někdo postrčil. Někteří odešli, ale přicházeli další, zastavovali se, a tak před budovou byl pořád hlouček lidí, kteří, jako všichni Zevlouni, necítili chlad a vítr táhnoucí se uboze osvětleným náměstím.

Duca vystoupil z vozu. Byl podrážděný, protože nerad řídil, a zlostně se zamračil na šuškající kroužek obklopující místo, kde zahynul šestnáctiletý chlapec. Vešel s Carruou do budovy.

Ředitel polepšovny byl vlídný, bystrý, inteligentní, ale nekompromisní člověk. Vysvětlil oběma, jak se vše zběhlo. Chlapci vcházeli do jídelny a jeden dozorce si všiml, že Fiorello Grassi nestojí v řadě, ale vzdaluje se ke konci chodby. Zavolal na něho, a když viděl, že se dal do běhu a zmizel na schodišti pro personál, běžel za ním. Myslel si, že se Fiorello Grassi chce dostat ven z budovy, a tak utíkal k východu. Hoch běžel nahoru, a když dozorce poznal svůj omyl, měl už Fiorello značný náskok. Přelezl zamřížovaný vstup na plochou střechu, a když ho dozorce skoro dohonil, hoch vykřikl: „Nepřibližuj se, nebo skočím!“

„Co udělal dozorce?“ přerušil ředitele netrpělivý Duca.

„Nešel k němu, ale snažil se ho přesvědčit, aby nestál tak blízko kraje střechy,“ odpověděl ředitel. „Jenže kluk ho snad ani neposlouchal a najednou se vrhl dolů.“

Tato výpověď tedy vylučuje vraždu, pomyslel si Duca. Nikdo z druhů z večerní školy Grassiho nesrazil. Ale proč se zabil? Vyčítal si snad mlhavé upozornění na ženu, která podnítila zločin? Poznat s naprostou jistotou příčinu Fiorellovy sebevraždy nebude snadné. „Můžeme si promluvit s ostatními chlapci?“ zeptal se ředitele. „Ano, je-li to nezbytné, ale radši bych se tomu vyhnul. Všichni samozřejmě vědí, co se stalo, a jsou rozčilení. Poslali jsme je na lůžko a zhasli. Nerad bych je budil a rozrušoval výslechem.“

Duca se ušklíbl, a než mohl Carrua zasáhnout, řekl: „Je mi líto, ale opravdu s nimi musíme mluvit.“

Ředitel mu vlídně a unaveně vyhověl.

Netrvalo dlouho a v místnosti vedle ředitelovy kanceláře se seřadilo osm chlapců v pořadí podle věku. Opírali se rameny o dlouhou stěnu. Carrua pošeptal Dukovi: „Zachovej klid!“

Jako důstojník cizinecké legie, který přehlíží při nástupu svou rotu šibeničníků, kráčel Duca podél řady a v slabém tesklivém světle místnosti se každému klukovi podíval ostře do očí. Když došel ke konci, vrátil se zpět. Pamatoval si je všechny podle jména. Znal jejich věk, ale především jejich nitro. V podstatě byli průhlední, někteří byli rození zločinci, jiné ovlivnilo prostředí a jen málo jich mělo naději začít nový život. Alberta Romaniová se mýlila.

Zastavil se u nejmladšího. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se, i když to věděl.

„Carletto Attoso.“

Třináctiletý tuberkulózní drzoun, který neměl v očích ani záblesk strachu a ostychu. Posměšně hleděl na dozorce, ředitele i na Duku. „Kolik je ti let?“

„Čtrnáct,“ odsekl Carletto.

„Ne, třináct,“ opravil ho Duca.

„Tak jo, třináct,“ poškleboval se mladý darebák.

„Víš, co se stalo Fiorellovi Grassimu?“ otázal se Duca. Chtěl kluka vyvést z míry, ale ten se nedal.

„Jo.“

„Co se mu stalo?“

„Skočil ze střechy.“

„Víš, proč to udělal?“ Po očku sledoval ostatní chlapce v řadě. Na rozdíl od vyslýchaného byli vyplašení.

„Nevím.“

Duca postoupil před zavalitého ouřezka, jehož oči byly kalné, jako by měl v sobě alkohol. Víčka se mu chvěla strachem.

„Jméno?“

„Paolo Bovato.“

„Věk?“

„Skoro osmnáct.“

„Ty víš, proč se Fiorello zabil?“ Dukův hlas byl tichý, chladný a neosobní, jako by vycházel z magnetofonové pásky. I velká, studená místnost působící dojmem prázdnoty, i když v ní bylo tolik lidí, vyvolávala zvláštní, nervózní atmosféru.

„Ne, nevím,“ zněla odpověď.

Bylo jasné, že lže.

Duca se teď ptal jednoho po druhém, až se dostal téměř na konec řady. Zastavil se před hochem s tváří porostlou spíš chmýřím než vousem. „A ty jsi kdo?“

„Ettore Ellusic.“

„Byli jste s Fiorellem kamarádi?“

„Chodil jsem s ním do školy.“

„Mimo školu ses s ním nevídal?“

„Ani ne.“

Klopil oči k zemi a rukou si přejížděl obličej, jako by si hladil své pomyslné vousy.

„Tak ano, nebo ne?“

Ettore Ellusic zvedl zrak a nejistě na Duku pohlédl. Měl překrásné oči prozrazující jeho slovanský původ.

„Někdy jsme se viděli,“ řekl. „Náhodně.“

„Kde?“

Chlapec mlčel a zřejmě se snažil vyhnout odpovědi na tuto otázku. Duca mu pomohl: „Nepotkával jsi ho v baru, kam chodil i váš další spolužák z večerní školy? Pokud se nemýlím, byl to Federico dell Angeletto, který tu s vámi není, protože je už dost starý, aby si trest odpykával ve vězení. Federico má přítelkyni Luisettu, děvče, které plete doma svetry. Tak co?“

Položil chlapci ruku na rameno a silně je stiskl. Ettore sevřel rty a zvedl své krásné slovanské oči v němé prosbě, aby ho Duca netrápil. „Ano, to je pravda.“

„Chodil jsi tedy do baru, kde je i herna, a Fiorello tam chodil s tebou?“

„Občas.“

Neurčitá slova mají ti grázlové moc rádi, pomyslel si Duca.

„Čím jste se tam s Fiorellem bavili?“

„No lecčíms.“

„Co tím chceš říct?“

„Hráli jsme,“ přiznal konečně kluk.

„Karty?“

„Taky.“ A opatrně dodal: „Někdy.“

Duca cítil za zády Carruu, ředitele a dozorce, jejichž mlčenlivá přítomnost mu byla na obtíž. Věděl, že jsou všichni unavení a podráždění, ale ani on neměl žádné potěšení z tohoto defilé provinilců, kteří buď lhali nebo se vykrúcovali. Nadechl se a pokračoval: „Hráli jste o peníze?“

„No… kdo prohrál, platil pití.“

„Jenom pití?“

„Ve veřejných lokálech se nesmí hrát o peníze.“

„Nežvaň a řekni pravdu,“ zavrčel výhružně Duca.

„Někdy jsme hráli i o peníze,“ připustil Ettore Ellusic.

Duca se kousl do rtu. Ovládnout se bylo nad lidské síly.

„Hrál i Fiorello?“

„Ne, Fiorello nehrál, neměl karty rád.“ Zahleděl se k zemi, protože před chvílí tvrdil něco jiného.

„Co tedy v herně dělal?“

Než mohl chlapec odpovědět, rozlehl se místností smích.

„Co se chechtáš?“ zařval Duca a skočil do středu řady, kde stál hubený vytáhlý hoch s vystouplýma očima a bradou porostlou dlouhými chlupy, které měly být jakýmsi pokusem o vous. Ty oči byly velmi světlé vodové barvy a nervózně těkaly.

„Jak se jmenuješ?“

„Carolino Marassi,“ rychle odpověděl chlapec.

„Proč ses smál?“

„Nevím.“

„Ale víš,“ ujistil ho skoro vlídně Duca. Komické řídké dlouhé chlupy ho bůhvíproč trochu obměkčily.

Kluka ta nečekaná vlídnost zmátla. Usmál se a řekl s dětinskou upřímností: „Fiorello nehrál, ale chodil do baru, protože měl rád Frice.“

Alberta Romaniová by měla radost. Tenhle hoch možná ještě nebyl dočista zkažený.

2

„Kdo je Fric?“ zeptal se Duca.

„Federico dell Angeletto.“ Klukův úsměv byl tentokrát poťouchlý, tohle téma se mu určitě líbilo. Duca ho pozoroval. Carolino. Karloušek. Vypadal jako ušmudlaný nestydatý spratek, ale zdálo se, že to přece jen není úplně červivé jablíčko.

„Fiorello tedy chodil do baru v ulici generála Fary proto, aby byl s Federikem?“ Duca položil chlapci ruku na rameno, ale tentokrát otcovsky, bez náznaku hrozby. „Byli velcí přátelé? Jaké to bylo přátelství?“

Carrua zakašlal, čímž chtěl Ducu upozornit, aby v tomto směru nepátral po podrobnostech. Ale hoch jménem Carolino se už neusmíval, odvrátil tvář a jeho oči se vyhnuly Dukovým. Pak řekl vážně a skoro tajuplně: „Byli snoubenci.“

Místností zaburácel hlučný chechtot ostatních sedmi chlapců. Nedbali na přítomnost dozorců, ředitele a policie a řehtali se jako pominutí. Smál se i drzý Carletto Attoso, tlouštík Benito Rossi, dědičnými následky příjice trpící Silvano Marcelli i Ettore Domenici, syn prostitutky, jejímž rajónem byla alej Tunisia. Smíchu se neubránil povaleč Michele Castello, kluk se slovanskýma očima Ettore Ellusic, ani opiáty otupený Paolino Bovato. Carolino Marassi, sirotek a zlodějíček, čahoun, který tu bouři smíchu vyvolal, však zůstal vážný.

Kromě Federika dell Angeletta a Vera Veriniho, kteří seděli ve vězení, chyběl z žáků večerní školy jen Fiorello Grassi a Duca opět uvažoval, proč se zabil.

Smích zmlkl stejně náhle, jako vybuchl, protože Duca zostra udeřil na Carolina: „Ty asi víš o Fiorellovi hodně, možná i to, proč skočil ze střechy.“ Kluk však neodpověděl a Duca svou otázku neopakoval. Ozvěna smíchu dávno dozněla a ticho v místnosti jako by rostlo, bobtnalo a bylo významnější než jakákoli odpověď.

Duca se obrátil k provinilcům zády a řekl řediteli polepšovny:

„Skončil jsem, můžete je poslat do postele.“

Po odchodu chlapců doprovázených dozorci připomínala místnost prázdnou ratejnu.

Duca se podíval na Carruu: „Tušil jsem, že se tu nic nedozvíme, promarnili jsme čas.“ Mluvil sklesle. „Znají pravdu, ale nepromluví, byli připraveni předem na všechno. Dokud je budeme vyslýchat podle předpisů, ani nemuknou.“

„A jak jinak byste je chtěl vyslýchat?“ zeptal se ředitel polepšovny, ale nemyslel to ironicky. Carrua ovšem výhrůžně vyjel: „To na ně chceš jít s bičem?“

Duca zavrtěl hlavou a dokonce se dokázal usmát: „Myslím, že máme ještě jinou možnost, jak objevit tu zrůdu, která má všechno na svědomí a zavinila i smrt Grassiho.“

„Jakou?“ vztekal se Carrua.

„Svěřte mi jednoho z nich,“ řekl Duca. „Například Carolina Marassiho.“

Carrua zalapal po dechu: „Cože?“

„Dejte mi ho do opatrování,“ pokračoval trpělivě Duca. Carrua jen znechuceně obrátil oči v sloup.

„Bude se mnou ve dne v noci, budu mít příležitost s ním mluvit a nakonec z něho dostanu pravdu. Ti holomci mlčí, protože se někoho bojí. Když se mi podaří jednoho z nich přesvědčit, že nemusí mít strach, najdu tu bestii, která byla v pozadí celého masakru, a zatknu ji. Potřebuji však, aby ten kluk byl u mne a došel k názoru, že je lepší mi pomoct než slepě poslouchat toho, kdo ovládá jeho i ostatní.“

Ředitel polepšovny si přejel rukou čelo. Carrua hleděl do země a pak se už bez zlosti zeptal: „Neznáš snad předpisy? Městská správa svěřila ty chlapce ředitelství ústavu. Žádný policajt si nemůže vzít některého k sobě. Nelze je ani odvést k výslechu a donucovat k přiznání.“ Jeho hlas byl plný neklidu.

„Nebudu ho k ničemu nutit,“ sliboval Duca. „A neboj se, nenařežu mu.“

„A co když ti uteče, nebo se zabije jako Fiorello Grassi?“

„Nenechám ho ani utéct, ani spáchat sebevraždu.“

„Samozřejmě,“ odfrkl Carrua. „Ty jsi pánbůh, který všechno řídí. Když chceš, aby se něco nestalo, nedojde k tomu.“

Ředitel polepšovny se na Duku usmál: „Kdyby to záleželo na mně, klidně bych vám kluka svěřil. I já si myslím, že je to jediná cesta, jak se dozvědět pravdu. Bude však obtížné přesvědčit městskou správu.“

„Za pokus to stojí.“ Duca opřel obě ruce o dlouhý stůl a naléhavě se naklonil k oběma mužům: „Dejte mi ho na pár dnů a já najdu pravého viníka.“

Carrua pokrčil rameny: „Magistrát ti to nepovolí, i kdybys měl tisíckrát pravdu.“

Duca zuřivě udeřil do stolu. „Ksakru, tak je zkus aspoň požádat!“

„Zkusit to můžu,“ připustil Carrua. „Zítra se u tebe stavím a budu ti vyprávět, jak se mnou vyběhli.“

3

Zastavili v ulici Brianza, u čísla 2. Livie právě přišla od kadeřníka, kde se dala ostříhat na kluka, aby mohla nosit paruku. Dlouhé vlasy jí padaly na ramena i do tváře a část jizviček pod nimi mizela. Bylo velmi chladno, sluneční svit byl ostrý, a tak si nasadila velké sluneční brýle, které skryly další pozůstatky zohavení.

„Proč nevystupuješ?“ zeptala se Duky.

Zamyšleně na ni hleděl skrz závoj vlasů a opět bojoval s depresí. Jaký má jeho práce smysl, když se nikdo nezajímá o skutečného vraha Matyldy Crescenzaghiové, nebrání vydírání a lékařka Ernesta Romaniová klidně dává nezletilci opiáty, aby mohla žít s jeho sestrou. Policie a městské úřady se topí v tunách předpisů a na nějaké jemné detaily nemají ani čas. Proč má tedy vyslýchat ženu, která provedla potrat a získala tak pomocnici i milenku?

„Tak co, půjdeme tam?“ naléhala Livie. Byla až krásná s těmi dlouhými vlasy připomínajícími spuštěné záclony a s velkými tmavými brýlemi. Pozoroval ji s něhou a dojetím.

Kvůli ní překonal i sám sebe. „Dobrá, ale napřed mi ukaž revolver.“

Poslušně otevřela kabelku a vytáhla z ní malou berettu.

„V pořádku?“

Spokojeně přikývl.

Zjistili, že lékařka bydlí ve třetím patře. Vyběhli nahoru, stiskli zvonek u štítku se jménem Ernesta Romaniová. ale bez titulu, a přišla jim otevřít mladá žena.

Nebylo třeba se ptát, kdo je. Duca ji okamžitě poznal. Sestra Paolina Bovata vypadala přesně jako on. I ona měla kalné oči a v jejím zjevu bylo jen trochu nejasné ženskosti, snad díky červeným rtům a krásným dlouhým rukám, které teď schovala pod bílou zástěru.

Vstoupili do úzké předsíně a Duca ukázal svůj průkaz.

„Potřebuji mluvit s doktorkou Romaniovou.“

Sestra Paolina Bovata je zavedla do čekárny se starými časopisy na stolku. Na jedné stěně visel uklidňující obrázek, jehož svítivé barvy měly vyjádřit krásu podzimního lesa.

Ernesta Romaniová je nenechala dlouho čekat. Velmi se lišila od své sestry Alberty, byla vyšší, neklidnější, vnímavější a vznětlivější. Na očích měla velké kulaté brýle s tenkými zlatými obroučkami, které propůjčovaly její už nemladé tváři filmový vzhled americké studentky.

„Prosím…“Pozvala je do ordinace a zopakovala slůvko prosím, když jim nabídla k sezení kovová křesílka vedle svého rovněž kovového psacího stolu. Chovala se jako učitelka, která čeká při zkoušce na odpovědi svých žáků.

Duca mlčel a pozoroval její brýle. Překrásné jemné zasazení skel do zlata a dokonalý kulatý tvar budily dojem prvotřídní, náročné práce.

Livie seděla se skloněnou hlavou a dívala se na svá kolena. Sukně byla příliš krátká, pro šoférku a pomocnici policie se to jaksi nehodilo.

„Policie?“ zeptala se lékařka a hlas se jí zachvěl. Duca přikývl a snažil se trochu lépe uvelebit na nepohodlném křesílku. „Jde o vraždu učitelky ve večerní škole. Vyslýchal jsem už vaši sestru. Je velmi rozumná a hovořila zcela upřímně. Dozvěděl jsem se, že dívka, která u vás pracuje, je osoba, na níž jste provedla nezákonný zákrok. Kromě toho jste prý dávala opiáty bratru tohoto děvčete, který vás vydíral.“

Byla zdánlivě klidná, a dokonce občas souhlasně pokývala hlavou.

„Přerušení těhotenství a podávání halucinogenních látek jsou trestné činy, za něž je trest vězení,“ pokračoval Duca, „ale kvůli tomu jsem nepřišel. Chci vám položit pár otázek týkajících se těch chlapců z večerní školy, či spíše Paolina Bovata. I vaše pomocnice by nám o něm mohla něco povědět.“

„Mám ji zavolat?“ zeptala se Ernesta Romaniová.

„To bude nejlepší.“

Lékařka vstala, otevřela dveře do chodby a zavolala: „Beatrice!“ Počkala, až děvče došlo ke dveřím, a vyzvala je: „Pojď dovnitř, policie tě chce vyslechnout.“

Dívka v dlouhé zástěře a lékařka v bílé široké kytlici usedly a nezdálo se, že mají strach.

„Jak je vám známo,“ začal Duca, „zavraždila skupina žáků bestiálně svou učitelku. Máme však pádný důvod se domnívat, že byli navedeni někým starším, kdo zločin zosnoval. Ti kluci se ho bojí, nikdy se o něm nezmíní a i při dlouhém výslechu tvrdí, že nic nevědí.“ Mluvil skoro omrzele, jako profesor, který už po tisícáté vysvětluje totéž.

„Vy, paní doktorko, znáte dobře Paolina Bovata. Můžete mi říct, zda se nepřátelil s nějakou dospělou osobou, nejspíše ženou, která je už starší?“ Pak se obrátil na pomocnici Ernesty Romaniové: „Nevíte, do jaké společnosti váš bratr chodil? Každá informace mi může pomoci.“

Paolinova sestra prudce zavrtěla hlavou a zlostně spustila: „Bratr je nestydatý darebák a nevykládá o tom, co dělá, kam chodí a s kým se stýká. Je ještě horší než otec, který se mě pokusil v deseti letech znásilnit. Zachránila jsem se jen tím, že se mi podařilo ho kopnout a on skončil zadkem na sporáku. Popálil se a nechal mě být. Neznám bratrovy přátele, šla jsem ve třinácti sloužit a domů jsem se už nevrátila. O Paolinovi vím jen to, že se před rokem objevil tady a začal paní doktorku vydírat. Je to všeho schopný zločinec a nedivila bych se, kdyby ta jatka ve škole zorganizoval on. V tomhle směru je náramně nadaný a nepotřebuje ničí návod nebo radu.“ Skončila bez dechu. V jejím projevu nebylo moc sesterské lásky, ale pravdy ažaž.

Duca postřehl, že lékařka položila dívce ruku na rameno. Byla to hezká ruka, spíš mužská, s krátkými čtvercovými nehty.

Oslovil teď ji: „Vy asi také nic nevíte o Paolinových přátelích.“

Ernesta Romaniová stáhla ruku z dívčina ramene: „Něco přece – a snad vám trochu pomohu.“

Duca sevřel pevně ruce a Livie opět upřela zrak na svá kolena. Oba strnuli napětím. Kolem přejížděl hřmotící nákladní automobil a lékařka počkala, až hluk utichl. Pak řekla:

„Když si jednou Paolino přišel pro obvyklou dávku laudana, cítil se bídně a vypil skoro půl lahvičky. Musela jsem ho položit na lehátko, aby se trochu vzpamatoval. Když lék vyvolá uvolnění, oslabí se sebekontrola a Paolino mi začal vyprávět, že byl se svým kamarádem ve Švýcarsku, kde se mu moc líbilo, ale zůstali tam jen jeden den. Prý se seznámili s dvěma hezkými Italkami, které pracovaly jako číšnice ve velkém hotelu. Paolino se chtěl do Švýcarska vrátit, ale bylo to obtížné, nemá pas a není plnoletý. On a jeho přítel se však chtěli s těmi děvčaty opět sejít a byli by šli přes hranice za každou cenu, jen aby je zas viděli. Řekl, že znají jednoho pána, který je doprovázel při prvním výletu až k hranici, a doufal, že s nimi půjde zas. Pořád blábolil, jak jsou ty holky krásné, jedna blondýna, druhá bruneta, ale jemu se víc líbí ta bruneta. Byl směšný, ale hnusil se mi, sedmnáctiletý kluk a už tak zkažený!“

Duca čekal, že bude pokračovat, ale skončila.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se.

„Minulé léto, koncem července nebo začátkem srpna.“ Přejela si rukou čelo. „Přesně si to nepamatuji.“

„O tom člověku, který je doprovodil až k hranici, neřekl nic?“

„Ne, ale myslím, že je tam odvezl autem.“

Inu, auto má každý druhý. „Nevíte, kde hranici přešli?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Vstal a poděkoval.

„Pomohla jsem vám?“ otázala se Ernesta Romaniová.

„Snad ano,“ přikývl Duca a s úklonou se rozloučil s oběma ženami. Bylo mu jich líto.

Vyšli s Livií z domu a nasedli do auta.

„Dovez mě na ředitelství.“

Cesta trvala dlouho, provoz probíhal jako v křečích, řidiči byli nervózní, nenávistně na sebe houkali a na všech křižovatkách svítila červená. Bylo dost času k přemýšlení.

Paolino Bovato a jeho přítel. Jak se dostali do Švýcarska, když neměli doklady? I když je někdo doprovázel, na normálním hraničním přechodu by to nebylo možné. Třeba ten kluk jen žvanil pod vlivem opiátu a kromě toho je nejisté, zda tato historka souvisí s předmětem Dukova šetření.

Dumal se zavřenýma očima a otevřel je, až když Livie oznámila, že jsou na místě.

Zajela do dvora policejního ředitelství.

„Počkej tu na mne,“ přikázal jí.

Vyběhl po schodech a rychle kráčel chodbou. V mysli mu blikalo těkavé světýlko, jako vždycky, když se blížilo správné řešení a rozhodnutí.

Otevřel dveře své kanceláře. Voněla voskem a byla pečlivě uklizená. Stará uklízečka si na ní zřejmě dávala záležet a všechno důkladně čistila a leštila.

Vyndal ze zásuvky stolu tlustý svazek spisů. Otevřel jej, fotografii zmučeného těla Matyldy Crescenzaghiové obrátil rubem navrch, aby mu ji nepřipomínala, a začal probírat protokoly výslechů seřazené v abecedním pořádku podle jmen chlapců. Attoso Carletto, Bovato Paolino, Častého Michele, atakdále. Listoval a horečně hledal, protože věděl, že Livie na něho čeká, ale uplynula půlhodina a on pořád nic nenacházel. Už mu zbýval jediný list, plánek všech předmětů nalezených v třídě A večerní školy Andrey a Marie Fustagniových. Číslo 1: učitelka, číslo 2: kalhotky, číslo 3: levá bota, atakdále.

Číslo 11: podprsenka. Číslo 16: náušnice. Číslo 18: padesát švýcarských rapů. Ano, jeden z chlapců ztratil při masakru švýcarský půlfrank. Jak přijde člověk k cizí měně? Bylo nepochybné, že jeden z kluků byl ve Švýcarsku, koupil si tam cigarety nebo čokoládu a zbylo mu pár drobných mincí. Podle všeho šlo o Paolina Bovata a doličný předmět patřil jemu.

Zatímco ukládal spisy do zásuvky, uvažoval, kdo asi mohl být Paolinův kamarád a co měli mladí darebáci ve Švýcarsku za lubem. Při odchodu z místnosti si ještě položil otázku, proč je ten neznámý pán doprovodil až k hranici.

Právě zavíral dveře, když uslyšel telefon. Vrátil se k němu a zvedl sluchátko. Volal Carrua. „Hledám tě od rána, stav se u mne, mám dobrou zprávu.“

Duca vešel do Carruovy kanceláře. Podle čínské filosofie se nikdy neví, zda je nějaká zpráva dobrá. Když si jde šťastný výherce pro peníze a cestou se dostane pod trolejbus, byla zpráva o výhře dobrá jen zdánlivě.

„Máš zvláštní kouzlo,“ uvítal ho Carrua. „Očaruješ ženy, muže, stařičké ouřady jako jsem já a nakonec i bezúhonné ředitele ústavů pro převýchovu mladistvých kriminálníků.“

Duca usedl ke Carruovu stolu a tušil, kolik uhodilo.

„Nejsi zvědavý, co se stalo?“ podivil se Carrua.

„Jsem, samozřejmé.“ Bylo lépe přisvědčit.

„Řekl jsi, že si potřebuješ vzít jednoho z těch kluků domů, abys měl příležitost ho přesvědčit, že má povědět pravdu. Doufám, žes na to nezapomněl.“

„Ne, nezapomněl,“ odpověděl Duca a cítil, jak mu naskakuje husí kůže a zároveň ho polévá horko. Asi na mne jde chřipka, pomyslel si.

Carruova snaha o špičkování byla dojemná a nakonec se usmál: „Požádal jsem městský úřad o dovolení vzít jednoho chlapce na pár dnů mimo ústav. Když se dozvěděli, že ho chci svěřit tobě, byli celí pryč radostí. Prý tě tam znají, nesouhlasili s tvým odsouzením, a kdyby byli mohli zasáhnout, byli by vynesli osvobozující rozsudek. Takže mi ihned podepsali příslušný glejt, ale než ti ho dám, něco ti povím.“

Duca přikývl. Jen ať si povídá!

„Jestli ti ten pacholek uteče, přijdeš o místo a budu to já, kdo tě vlastnoručně vyrazí.“ Teď už nežertoval.

„A jestli se mu něco stane,“ pokračoval, „jestli si zláme nohy, nebo ho někdo zraní či unese, ztratíš nejen místo, ale i svobodu, protože půjdeš rovnou do basy. Jasné?“

Duca opět přikývl. Bylo to logické.

„A ať se přihodí cokoli, přijdu o flek i já,“ zabručel Carrua a pak zvýšil hlas: „Odnesu to s tebou, protože jsem tvůj bláznivý nápad doporučil a dopřál tomu holomkovi, aby se s tebou špacíroval po Miláně. Ale než nás oba vyhodí, rozbiju ti ciferník, to si piš!“

Nezbylo než znovu přikývnout.

„Doufám, žes pochopil,“ dodal už klidněji Carrua.

„Ano.“

„S tímhle lístkem půjdeš za ředitelem polepšovny a on ti předá kluka, kterého si vybereš. Chceš pořád toho, kterého jsi měl tehdy na mysli?“

„Ano. Chci Carolina Marassiho.“

4

Carolino Marassi nedůvěřivě vyšel s Dukou z brány ústavu a rozhlížel se po náměstí. Měl na sobě kabát, jehož rukávy byly příliš krátké a odhalovaly zápěstí. Ušmudlané ruce mu zmodraly zimou. Duca ho nedržel, mohl se ztratit v milánské mlze, ale bál se léčky, policajti jsou všude a on by jim vletěl do rukou jako idiot. Než uteče, musí pochopit, co to všechno znamená.

„Nastup si,“ řekl Duca a podržel mu dveře vozu. Sám usedl vedle Livie. „Jedeme domů.“

Carolino pozoroval svýma vystouplýma světlemodrýma očima ulice, jimiž projížděli – Torino, náměstí Duomo, třída Vittorio, San Babila. Myšlenky se mu honily hlavou jako splašení koně. Proč pro něho ten policajt přišel? Proč ho veze k sobě a proč ho ani moc nehlídá? I teď sedí zády k němu, nestará se o něho, stačilo by otevřít dveře auta a vyskočit, protože v hustém dopravním provozu mohou jet jen velmi pomalu.

Duca mu představil Livii, prý mu dělá šoféra, ale Carolino si myslel, že je to nesmysl. Ta holka přece není šoférka. Třel si ruce, které v teple automobilu začaly rozmrzávat.

„Stavíme se u řezníka,“ řekl Duca Livii. Zastavila u řeznického krámu.

„Vystoupíme všichni,“ zavelel Duca a první vešel dovnitř, aniž se ohlédl, zda jde Carolino za ním. Ten však poslušně kráčel po Liviině boku – nohatý, hubený, s krátkými ježatými vlasy špinavě kaštanové barvy byl skoro tak velký jako ona.

„Čtyři kotlety.“

Řezník se na Duku přátelsky usmál a pak ostražitě pohlédl na otrhaného chlapce.

„Patří ke mně.“ vysvětlil Duca.

Carolino hleděl k zemi. Věděl, že je špatně oblečený, a tady v krámě se za to styděl.

„A půl kila vařeného masa.“

„Dám vám libové, pochutnáte si,“ ujišťoval Duku řezník.

Vyšli a Duca podal Carolinovi krabičku cigaret. „Zakuř si.“ Zapálil mu.

„Teď ještě musíme do uzenářství,“ řekl Livii, když usedli do vozu. Ihned splnila jeho přání, uzenářství bylo nedaleko.

„Nechceš-li vystoupit, můžeš zůstat ve voze,“ navrhl Duca Carolinovi, neboť pochopil, že se kluk ostýchá. Carolino se zamyslel a pak souhlasil: „Ano, počkám v autě.“

Díval se, jak policajt a jeho průvodkyně vcházejí do krámu plného lidí. Určitě se tam hezkou chvíli zdrží. Zašilhal po klíčku ponechaném ve startéru a hlavou mu opět začaly poletovat myšlenky na útěk, ale měl dost rozumu, aby pochopil, že ho podrobili zkoušce. Chtěli vědět, zda jim nefoukne. Řídit uměl, i když neměl řidičský průkaz a předepsaný věk, stačilo otočit klíčkem a vyrazit – jenže co pak? Než by našel někoho, komu by prodal kola a pneumatiky, dávno by ho čapli, a jak by ho jednou měli, draze by za svůj čin zaplatil. Ne, neuteče tak hloupě a bez liry v kapse, zkusí to, až se najde vhodnější příležitost.

„Teď jedeme rovnou domů,“ řekl Duca Livii, když vyšli z uzenářství. Nasedl a ani se nepodíval, zda je Carolino vzadu. Pak se však zeptal: „Nemáš hlad?“

„Trochu,“ odpověděl kluk, kterého trápil hlad snad už od narození.

„Vydrž, už jsme skoro doma.“

Vlekli se mlhou a konečně zastavili na náměstí Leonarda da Vinci.

„Pojď, Carolino,“ vyzval ho Duca.

Nahoře jim otevřela Lorenza. „Přivedl jsem ti svého přítele, který s námi povečeří,“ oznámil jí Duca. „Carolino, to je má sestra.“

Zavedl ho do koupelny a otevřel kohoutek pro teplou vodu. „Svlékni se a polož všechny své věci tady do kouta.“ Chlapec se začal poslušně svlékat. Duca mu podal cigaretu.

„Nemáš vši?“

Zavrtěl hlavou: „Vši ne, ale možná štěnice.“

„Štěnice jsou jen v posteli.“

„Když jich je moc, můžou zůstat v šatech, ale snad jsem nic nepřines.“

Místnost se plnila horkou parou a Duca otevřel kohoutek pro studenou vodu. „Máš rád vodu horkou nebo studenější?“ zeptal se svého návštěvníka, který už byl úplně svlečený. Carolino pokrčil rameny:

„Nikdy jsem se nekoupal, jen sprchoval. V polepšovně byla voda skoro studená a to nebylo příjemné.“

„Zkus chodidlem, zda ti teplota vyhovuje.“

Poslechl a prohlásil, že právě takhle teplou vodu má rád.

„Lez do vany pomalu,“ poradil mu jeho hostitel a sledoval ho pohledem. Byl jako lunt a štěnice na něm slavily hody.

„Pěkně se ve vodě protáhni. Je ti dobře?“

„Ano,“ vydechl blaženě Carolino.

„Zůstaň ve vaně, hned se vrátím.“

Duca shrnul chlapcovy věci do rance, vzal i jeho boty a vyšel z koupelny. Běžel na terásku u kuchyně, kde byl otvor na odpadky, a naházel do něj chlapcovo oblečení.

„Co je?“ zeptala se Lorenza, která přišla za ním.

„Dezinfekce,“ usmál se Duca a vrátil se do koupelny.

Carolino byl červený jako uvařený rak a voda černá jako kolomaz.

„Koukej, to je mycí houba, znáš to?“

„Ne.“

„Natáhni si ji jako rukavici a do druhé ruky vezmi mýdlo. Namydli houbu a pěkně se jí všude vydrbej.“

Carolino svědomitě plnil, co mu Duca přikázal. Vodu však bylo nutno vyměnit a trvalo dlouho, než byl opravdu čistý. Jeho špinavě kaštanové vlasy zesvětlely a z hocha byl najednou blonďák.

Za dveřmi koupelny se ozval Lorenzin hlas: „Duko, už mohu dávat na stůl?“

„Za deset minut,“ odpověděl Duca.

Oblékl chlapci své pyžamo. Docela mu padlo, stačilo jen ohrnout nohavice a rukávy, ale bylo příliš volné a vypadal v něm jako judista.

Za čtvrt hodiny už seděli všichni kolem kuchyňského stolu a Lorenza podávala makaróny.

„Přidej mu,“ pokynul jí a Lorenza vyprázdnila hrnec s kouřícími makaróny na Carolinův talíř.

Hltavě hleděl na horu těstovin, která se červenala omáčkou. Sýr, který na ně Lorenza sypala, vypadal jako sněhová závěj. Byl v rozpacích, i když se na něho obě ženy usmívaly. Duca mu promíchal makaróny s masovou omáčkou a sýrem a strčil mu do ruky vidličku: „Jez a nedej se rušit!“

Carolino se tedy pustil do jídla, díval se jen do talíře a přestal dbát na okolí.

Duca zapnul rádio. Maličký tranzistorový povídálek se chlapci zřejmě líbil a cpal se téměř v rytmu slov hlasatele, který četl zprávy. Červenobílý kopec makarónů rychle mizel.

„Na kotletu mu dej vejce,“ přikázal Duca Lorenze stojící u sporáku. Přikývla.

Po chvíli měl Carolino před sebou tlustou kotletu s volským okem. Nevěřícně pohlédl na Duku.

„Trochu vína?“ zeptal se Duca a naplnil mu sklenku.

Maso a ještě vejce. Carolino snad ještě nikdy neviděl tolik dobrot na talíři. Zatím nebyl tuberkulózní, ale bude-li se i nadále stravovat v polepšovně, je nebezpečí, že tuberu dostane, pomyslel si Duca.

Carolino ani nevěděl, z které strany se do masa pustit, ale pomohl mu instinkt. Odřízl maso od kosti, hltavě je spolykal, pak vzal kost do ruky a okousal ji do poslední nitky. Snědl i vejce a talíř vytřel kouskem chleba.

„Napij se,“ pobídl ho Duca a znovu mu naplnil sklenku. „Musíš ale pít pomalu,“ poučil ho, protože předcházející sklenku vypil příliš rychle.

Carolino se začervenal a bylo zvláštní, že se kluk z polepšovny ještě dokáže červenat.

Z rádia teď zněly písničky a Duca vyťukával prsty takt. Lorenza tiše rozmlouvala s Livií. V kuchyňce bylo teplo a vzduch zhoustl lahodnými vůněmi pokrmů. Carolino se potil, občas usrkl vína a pořád klopil oči.

„Cigaretu?“ zeptala se Livie a podala mu přes stůl balíček. Carolino zvedl hlavu a náhle si všiml zvláštních stop v její tváři. Taková krásná ženská – kde k tomu přišla? Škrtl Dukovým zapalovačem a zapálil si. Pomalu kouřil, přestal klopit oči, rozhlížel se kolem sebe a rty se mu občas pootevřely v náznaku úsměvu. Víno trochu zaplašilo jeho nedůvěru.

Z cigarety zbyl jen nedopalek a chlapci se začala klížit víčka. „Jsi ospalý?“ zeptal se ho Duca. Carolino ucítil na rameni jeho ruku.

„Bylo toho na něj moc. Pojď, Carolino!“ Duca mu stiskl paži, ale nebylo to hrubé sevření, na jaké byl zvyklý, ale spíš otcovské. Chlapec vstal a nechal se vést mlhou příjemné malátnosti, i když nevěděl, kam ho ten policajt vede. Pak uslyšel jeho hlas: „Lehni si do postele.“ Přikývl napůl ve spánku. Duca ho uložil a přikryl. „Vyspi se dobře.“

Polštář byl měkký, žíněnka též a hladké prostěradlo neškrábalo jako to ústavní. Ani nevěděl, zda někdo zhasl světlo, protože okamžitě usnul.

5

Probudil se dosyta vyspaný. Žaluziemi vnikaly do místnosti proužky světla a Carolino si náhle uvědomil, že není v polepšovně, protože si ho odvedl ten policista. Rychle se posadil, aby viděl, kde vlastně je. Pokojík byl malý, prostý, ale jemu připadal nádherný. Byla tu skříň, prádelník, dvě židle ze světlého dřeva, noční stolek a nic víc, ale jemu se zdálo, že je tu spousta nábytku a plno věcí. Na nočním stolku stála žlutá lampička a budík, který ukazoval, že už je čtvrt na dvanáct. Nikdy tak dlouho nespal. Zívl, ale jeho myšlenky už byly jasné. Napadlo ho, že ho chtějí napálit, a proto s ním zacházejí tak dobře. Policista od něho něco potřebuje, nikdo nedělá nic bezúčelně, a Carolino přemýšlel, čím bude muset za všechny laskavosti zaplatit. Bosky seskočil z postele, běžel k oknu, vytáhl žaluzie a otevřel je. Venku mrzlo, mlha ztuhla v ledové kapičky a nebylo vidět skoro nic. Okno vedlo do dvora, ale rozeznával jen balkóny a okna na boční zdi. „Dobré jitro, Carolino.“

Chlapec se lekl a odskočil od okna. Jeho hostitel nesl velký balík a krabici. Obojí hodil na postel.

„Dobré jitro, pane.“

„Neříkej mi pane, nejsme v polepšovně.“

„Ano, pane.“ Usmál se, poněvadž si uvědomil, že slovo „pane“ znovu zopakoval.

Duca ho zavedl do koupelny. „Pořádně se umyj a mýdlem nešetři.“

Nechal ho v koupelně a šel do kuchyně k Livii a Lorenze.

Carolino se vrátil do pokojíka a otevřel velký balík.

Obsahoval vše, co potřeboval k oblečení, od ponožek až po svetr, košili a kravatu. Na dně ležel světle šedý oblek a v krabici byly boty. Carolino vyvaloval na všechny ty věci oči, jako by nevěřil, že jsou pro něho.

Duca otevřel dveře pokojíku: „Zkus, jak ti to padne, nakupovali jsme všechno od oka,“ řekl chlapci. Ráno poslal Livii do obchodního domu, aby vše obstarala. Doufal, že jim správa policejního ředitelství náklady uhradí, ale jisté to nebylo.

Protože Carolino asi nikdy nenosil podobný oblek, pomohl mu trochu s oblékáním a kluk se mu měnil pod rukama, jako by pracoval s plastelínou. Utáhl mu pásek, uvázal uzel na kravatě – a najednou před ním stál mladý pán. Jen s vlasy se nedalo nic dělat. Livie měla míru v oku a vše mu dost dobře padlo, jen rukávy byly pořád trochu krátké.

„Ujde to,“ poznamenal Duca. „Ještě ti dáme upravit vlasy a něco se musí udělat s těmi dlouhými kozími chlupy na bradě. A taky potřebuješ kabát. Pak budeš docela k světu.“

Když si odpoledne po návštěvě u holiče oblékl Carolino nový, teplý šedý svrchník a podíval se do zrcadla, nemohl se poznat. Pohlédl na dárce a dívku s poznamenanou tváří a pak na své ruce. I ty se změnily, protože už neměl špínu za nehty.

Odpoledne ho Duca zavedl do kina a druhý den obědvali ve venkovské restauraci u jezírka. To děvče je stále doprovázelo, ale zatím nerozluštil, zda opravdu pomáhá policii, anebo zda je to policistova snoubenka. Oba byli vlídní, neotravovali ho otázkami, dávali mu jídlo, cigarety a vše, co potřeboval, a nepřipadalo mu, že ho hlídají, i když možná potají sledovali každý jeho pohyb. Chuť utéct ho teď užírala víc než dřív štěnice, ale věděl, že se nesmí o nic pokusit, a chtěl vytrvat i proto, aby zjistil, proč ho ten policajt zadarmo živí a vodí po zábavách. Pro vlastní potěšení to určitě nedělá.

Ale přesto se mu líbil, protože s ním zacházel jako se sobě rovným a ne jako s vyvrhelem. S ním se cítil jako člověk, který se nikdy nedostal do rozporu se zákonem.

Příležitostí k útěku měl spoustu, od rána do večera, a dokonce i v noci. Stačilo otevřít okno pokojíku, skákat uměl dobře, pro něho to nebyla žádná výška, ale odolal pokušení.

Pátý den odpoledne, když osaměli v autě, protože Livie šla něco nakoupit, mu začal policajt poprvé klást otázky. Ve voze bylo teplo a za skly okének automobilu bylo vidět zimou pobledlé tváře kolemjdoucích.

„Byl jsi někdy ve Švýcarsku?“

„Ne.“

„A nevíš, zda tam byl někdo z tvých spolužáků?“

„Nevím.“

„Ale je ti snad známo, že ten večer, kdy jste zabili učitelku, ztratil jeden z žáků švýcarský půlfrank.“

„To jsem nevěděl.“

Duca začal svůj výslech znenadání a domníval se, že Carolina zaskočí. Mýlil se, tohle dračí plemeno nelze jen tak překvapit a klukovy odpovědi to dokazovaly. Neztratil však trpělivost.

„Škoda že nic nevíš. Žiješ u mne už pět dnů, jsi skoro svobodný, dobře se najíš a nic ti nechybí. Za dalších pět dnů však musíš zpátky do polepšovny, což mě moc mrzí. Kdybys mi pomohl, mohl bych tomu návratu zabránit. Znám lidi, kteří by se za tebe zaručili, našli by ti práci a ty by ses nedostal až na dno. Máš tedy už jen pět dní na rozmyšlenou. Obvykle nikomu neradím, ale tobě jednu radu dám: Pomoz nám najít darebáka, který vymyslel ta jatka ve škole, a staneš se civilizovaným tvorem a ne čekatelem na kriminál. Nemusíš mi odpovědět hned, ale uvažuj!“

Z mlhy se vynořila poznamenaná tvář policistova děvčete. Dvířka auta se otevřela a dovnitř vnikl náraz ledového větru. Livie usedla k volantu a s úsměvem poznamenala: „Kvůli dvěma knížkám se plazíme až sem.“ Hodila balíček na zadní sedadlo, vedle Carolina. „Nějak se mračíš, Duko,“ řekla a rozjela vůz.

„Trochu jsme se nepohodli.“ Pohybem hlavy ukázal Duca na Carolina. „Nechce s námi nic mít, mlčí, nebo zapírá. Myslel jsem, že mám co dělat s inteligentním mladíkem. Škoda!“

Chlapec nebyl zvyklý na tak posměšný a zároveň vlídný tón a jeho nedůvěra vzrostla. Chtějí ho vymačkat jako citrón, donutit ho, aby jim všechno pověděl, a pak ho zas šoupnout do polepšovny. Na to jim neskočí.

„Ale Carolino přece je inteligentní,“ zdůraznila Livie.

Mluví o mně, jako bych tu nebyl, pomyslel si chlapec a zahleděl se do mlhy. Řídla, rozháněl ji vítr a občas vykouklo slunce.

„Dokonce velmi inteligentní,“ opakovala Livie.

Kdepak, zbytečně se namáhá, on jejich návnadu nespolkne.

Po další dva dny se policista na nic nezeptal. Povozili ho po celém Miláně jako turistu, který to město nikdy neviděl, vylezli s ním na střechu dómu, kde nikdy nebyl, šli s ním odpoledne do kina a večer do baru, kde měli barevnou televizi, ale otázka, proč to dělali, zůstala nezodpovězena.

V noci spal velmi málo a dny rychle ubíhaly. Už zbývalo jen posledních osmačtyřicet hodin, než ho zas pošlou do polepšovny. Kdyby však promluvil, co se na tom změní?

Osmý den v poledne seděli všichni u stolu a jedli fazolovou polévku.

„Došly mi cigarety,“ řekl najednou Duca.

„Tím líp,“ odsekla Livie. „U oběda se nekouří.“

„Souhlasím, ale dojít se pro ně může, ne?“ Vyndal z peněženky bankovku a podal ji Carolinovi. Bylo to deset tisíc lir.

„Až dojíš polévku, skoč mi pro cigarety!“

Carolino položil lžíci a vstal. Vzal si peníze a rozpačitě je strčil do vnitřní kapsy saka.

„Vrať se rychle, jinak ti vystydne maso,“ připomněla mu Lorenza.

„Hned jsem zpátky,“ ujistil ji Carolino.

6

Vyšel na ulici. Svítilo bledé slunce a bezlisté stromy, na nichž se zachytila jinovatka, vypadaly jako pokryté slabounkou zlatavou fólií. Carolino, který byl syn, vnuk a pravnuk sedláka, ucítil i v té zimě závan blížícího se jara. Líbilo by se mu žít na venkově, chodit na lov nebo si hrát u ledové bystřiny jako před lety, když ještě žil otec. Raději nevzpomínat.

„Dva balíčky nacionálek,“ řekl staré paní v bistru a dodal: „Jeden tonik.“ Usrkával nápoj a přemýšlel o tom, na co myslel od chvíle, kdy vyšel z ústavu. Touze zmizet už nedokázal odolávat. Cítil, že dělá chybu, protože ho asi brzy čapnou a bude zle, ale touha po svobodě byla silnější. Uvažoval, kam půjde. Neměl mnoho míst na vybranou, vlastně jen dvě. Mohl se vrátit na venkov a schovat se u přátel, ale copak se může věčně skrývat v polích a po venkovských senících?

Druhé místo bylo bezpečnější, ale moc se mu nelíbilo. Napil se toniku. Nejlepší řešení by asi bylo, kdyby se vrátil k tomu policistovi. To ovšem znamená i návrat do polepšovny. Na kolik let? Po tom, co se stalo ve škole, ho tam budou držet nejmíň do osmnácti a pak ho možná čeká pracovní tábor, který je napůl továrna a napůl vězení. Hrozná vyhlídka. Roky, kdy se nebude moct volně pohybovat, se v jeho představách měnily ve staletí.

„Kolik platím?“ Podal prodavačce bankovku. Trochu se mu chvěla ruka, protože se rozhodl. Kolotoč nejistoty a pochyb se zastavil. Vzal drobné a odešel.

Venku naposledy zaváhal. Policistův byt byl vzdálen necelých sto metrů, stačilo zahnout za roh a byl by na náměstí Leonarda da Vinci. Kdyby to udělal, přestalo by mu srdce tak šíleně bušit. Představil si však polepšovnu, její dlouhé pokoje a chodby a odporný zápach dezinfekce. Rychle vykročil opačným směrem, ke středu města. Byl na útěku.

Na druhé straně chodníku stálo malé černé auto, obyčejná jedenáctistovka. Sotva Carolino zamířil do Centra, vystoupil z vozu Mascaranti a řekl policistovi za volantem: „Budu ho sledovat pěšky a ty jeď s touhle rachotinou za námi.“

Carolino chvátal a ani se neohlédl. Nenapadlo ho, že byl po celých těch osm dnů hlídán ještě někým jiným, a to ve dne i v noci. Jedenáctistovka mu byla stále nablízku a Mascaranti a ještě jeden policista se vždy po dvanácti hodinách služby střídali.

Carolina se zmocnil báječný pocit svobody. Po chvíli zpomalil chůzi a šel ulicí Pascoli po sluncem ozářené straně, protože mu bylo chladno. Byl slušně oblečen, a tak se o něj nikdo nestaral – až na Mascarantiho a řidiče policejního vozu. Došel na náměstí Isaia Ascoli a zastavil se před barem.

Když si zapaloval cigaretu, zjistil, že se mu pořád chvějí ruce. Znovu ho přepadla nerozhodnost, vzdouvala se v něm jako mořské vlny a našeptávala mu, aby se přece jen vrátil. Přemýšlel, co by se stalo, kdyby promluvil. Policajt by určitě pozorně poslouchal, a pak? Slíbil mu, že ho už nepošle do polepšovny, když mu poví, jak to bylo s učitelkou. Prý se za něho někdo zaručí a sežene mu práci. Ano, ten polda byl slušný člověk a ty dvě ženské taky.

Jenže strach z polepšovny byl silnější, a tak znovu vykročil. Žádnému policajtovi se nedá věřit.

Prošel ulicí Nino Bixio, přelezl val a kráčel k baštám. Dostal se na náměstí Eleonory Duseové a stanul před jedním domem. Nevešel však hned a postupoval podle systému, který si osvojil. Hlavně se nesměl setkat s domovnicí. To bylo poměrně snadné, protože domovnice se objevila jen při zacinkání zvonku na domovních dveřích. Stačilo přidržet pružinu a zvonek ani nepípl. Carolino tak učinil a protáhl se do chodby jako had.

Rychle vyběhl do posledního patra, protože schody byly méně nebezpečné než výtah. Nad posledním poschodím byla ještě mansarda, na štítku bylo jméno Domeniciová. Stiskl tlačítko zvonku. Nic. Zazvonil znovu. Konečně se za dveřmi ozval hluboký, trochu chraptivý ženský hlas: „Kdo je?“

„Carolino.“

Opakoval své jméno ještě jednou, ale přesto trvalo skoro minutu, než se dveře otevřely.

7

Ženě snad nebylo ani čtyřicet, ale vypadala na víc. Její tvář byla rozrytá hlubokými vráskami, které nedokázal zastřít ani nános maškary. Na očích měla velké tmavé brýle, které povadlost obličeje ještě zdůrazňovaly. Měla na sobě minisukni a nohy v punčochách se stříbrnými proužky byly na rozdíl od tváře krásné a mladistvé.

„Pojď dál,“ vyzvala Carolina.

Chlapec vešel. Ucítil vtíravou vůni kosmetických přípravků, která se mísila s pachem petroleje ze sálajících kamínek.

Z tmavé chodbičky přešli do místnosti plné cigaretového kouře. Marisella Domeniciová kouřila nepřetržitě a vysypávala obrovské popelníky roztroušené po nábytku i po zemi jen tehdy, když už přetékaly.

Ostře pohlédla na Carolina: „Jak to, že nejsi v polepšovně?“ Zapálila si cigaretu a pozorně prohlížela jeho nový oblek, bílou košili a lesknoucí se boty. Tu změnu nechápala.

„Pustili mě,“ zalhal Carolino. Teď, když byl zde, se mu ruce už netřásly. Marisella mu pomůže, aby se nemusel vrátit do ústavu.

„Tak povídej,“ vyzvala ho žena.

Pokojík se zkoseným stropem měl jednu stěnu ze skla a za ní byla terasa s květináči bez květin, jejichž hlína byla pokryta nedopalky. Bezúčelnost této zdánlivé zahrady, zimní slunce a cáry mlhy za sklem propůjčovaly bytu zvláštní atmosféru zmaru, úpadku a beznaděje.

„…. vzal mě k sobě, koupil mi šaty, košili,“ všechno vyprávěl Carolino sedící na opěradle křesla, zatímco Marisella stála zády k oknu, aby jí ostré světlo nepadalo do tváře. A čím víc se jí svěřoval se svými zážitky, tím byla strnulejší, a dokonce přestala i kouřit, Držela cigaretu mezi prsty ruky, bezvládně visící podél těla.

„Chtěl ze mne tahat rozumy,“ pokračoval Carolino. „Proto si mě vzal k sobě, ale já neřekl ani slovo.“ Podíval se na ni, spokojen sám se sebou, že dokázal odolat poldovým návnadám. Čekal na pochvalu, ale ona jen poznamenala: „Výborně!“

Jenže to slovo vyřčené bez úsměvu v kamenné tváři hocha spíš vyděsilo.

„Byl by mě u sebe ještě pár dní nechal a pak by mě poslal zpátky. Jenže já se nechci vrátit do polepšovny,“ vysvětloval.

V Mariselliných očích pod tmavými brýlemi plála nenávist, ale to Carolino nemohl vidět.

„A nenapadlo tě, že tě mohou sledovat?“ zeptala se.

„Ne, proč?“ podivil se naivně Carolino. Bydlel u policisty, a tak si nedovedl představit, že by po něm šel další policajt.

„Protože tě nechali tak snadno utéct,“ řekla. Ovládla se vší silou a bylo to pro ni těžké, neboť jen ona věděla, do jakého nebezpečí dostal sebe i ji. „Nejsou padlí na hlavu a znají své řemeslo. Celou dobu je máš v patách, aby věděli, kam půjdeš.“

Carolino tvrdošíjně trval na svém: „To je nesmysl. Přece jsem mohl utéct kdykoliv, ve dne i v noci…“

Přerušila ho: „Jistě. A oni byli připraveni tě kdykoliv sledovat. Dnes jsi jim dal příležitost.“ Byla klidná, čím víc je člověk ohrožen, tím musí být klidnější.

Carolino na ni hleděl s otevřenými ústy. „Víš to určitě?“ zeptal se hloupě.

„Ano,“ odsekla. „Můžeme se podívat z terasy.“

Otevřela dveře v skleněné stěně, přistoupila k zábradlí u ozdobného hřebenu střechy, a aniž se vyklonila, pozorovala okolí. Prostitutka pozná policistu i z výšky třiceti metrů. Chvíli se rozhlížela po náměstí přeplněném zaparkovanými vozy. Carolino jí nakukoval přes rameno.

„Támhle! Jsou dva, u té jedenáctistovky.“

Carolino nebyl protřelý darebák, ale pár let v špatné společnosti stačilo k tomu, aby měl dobrý čich pro to, co je nebezpečné. Když teď uviděl dva muže nehnutě stojící u auta, pojala ho hrůza. I z výšky viděl, co mají na sobě, a měl dojem, že jejich saka skrývají pistole. Rychle se odtáhl od zábradlí, aby ho náhodou nezahlédli. Marisella se nemýlila. Úzkostně pohlédl na prostitutku. Mluvit nemohl, jen pohyboval rty, jako by lapal po vzduchu, a teprve po chvíli ze sebe vyrazil: „Co teď?“

Marisella Domeniciová neodpověděla. Vrátila se do pokojíku a mrkla na náramkové hodinky. Skoro dvě.

„Budu přemýšlet,“ řekla chlapci, který ji následoval. „Chceš-li něco jíst nebo pít, jdi do kuchyňky.“

Zavrtěl hlavou a opět vyšel na terasu s pocitem, že má ty dva poldy už za zády. Zapálil si cigaretu, ale nechutnala mu.

„Na chvíli si lehnu,“ zavolala za ním Marisella.

Byla unavená jako vždycky po probuzení, vstávala v jednu a rozčilení z nečekané návštěvy ji vyčerpalo ještě víc. Usedla na lůžko a otevřela zásuvku v nočním stolku. Bylo v ní plno tubiček s uklidňujícími i povzbuzujícími léky. Vzala si pilulku, zapila ji vlažnou vodou a s úšklebkem spolkla. Pak se natáhla na lůžko a čekala na účinek.

Zatracený spratek, přivede policajty až sem a oni snadno zjistí, že zde bydlí Marisella Domeniciová. Není úniku. Hlasitě a hořce se zasmála. S nervy nadranc nebude schopna vydržet výslech, nedokáže zatloukat a za chvíli jim všechno vysype.

Pilulka začínala působit, ze žaludku se šířily k mozku vlny blaženosti a energie, srdce bilo silněji, krevní oběh se zrychlil a tváře ji začaly trochu pálit. Je jen jeden prostředek, jak si zachránit kůži, a i když není zcela jistý, musí to zkusit. Zvedla se a otevřela jinou zásuvku nočního stolku. Kromě jiných věcí tam nahmatala krabici. Rychle sejmula víko a horečně šmátrala kolem. Ano, byl na svém místě. Zavírací nůž. Kdysi měla v krabici i revolver, dárek od Franconeho, ale Francone zemřel ve vězení a policie si ten revolver, který měl náhodou u sebe, nechala. Teď byla sama a vzpomínka na Franconeho ji pálila v duši.

Připomněl jí ho i nůž, který vyndala z krabice. Francone s ním uměl skvěle zacházet, stiskl pružinu, čepel vyjela a bylo po všem. Zkusila totéž, ale hrozně se vylekala, protože si neuvědomila, že drží nůž špičkou k sobě, a čepel jí polechtala paži. Zkusila to znovu, přesně podle Franconovy rady. Zvednout ruku a vést úder o něco dřív, než se stiskne pružina. Prudkost úderu znásobí prudkost vymrštěné čepele a ta pak vnikne celá třeba i do býka.

Usmála se při vzpomínce na Franconeho instruktáž a několikrát nůž znovu vyzkoušela. Pilulka jí dávala stále víc síly. Teď byla skoro šťastná, i když věděla, že se tomuto pocitu nesmí příliš poddávat. Uložila nůž do kabelky a vyndala ze skříně nápadný kožich z červené imitace, stejně krátký jako sukně. Svou zmalovanou tváří a maxibrýlemi však byla nápadná i bez kožichu.

Carolino se vrátil do pokojíku. „Neboj se, dostanu tě z maléru,“ řekla mu. Vešla do kuchyňky a nalila si půl sklenky koňaku. „Chceš taky?“ zeptala se chlapce. Odmítl. Odkašlala si a znovu se napila.

„Zmizíš přes střechy, tu cestu přece znáš….“

Přikývl. Bylo snadné skočit z její terasy na sousední, a pak na další a ještě jednu. Pak už stačilo vyrazit dvířka na schodiště, seběhnout do dvora a vyjít do ulice Borghetto. „Jenže tenkrát byla tma, teď ve dne mě může někdo uvidět,“ vzpomněl si náhle.

„To se může stát,“ přisvědčila. „V tom případě neutíkej, ale řekni, že bydlíš v ulici Borghetto a žes šel přes terasy kvůli sázce s kamarádem. Jsi kluk, každý ti uvěří.“

Dobrá výmluva, pomyslel si Carolino, Marisella je mazaná, s ní bude v bezpečí.

„Policajti na tebe čekají na náměstí, v ulici Borghetto určitě nebudou. Prima, ne?“ Usmáli se na sebe, ona pod vlivem drogy, on z naivnosti své víry v ni.

„Vezmu si auto jako obvykle. Ti dva smradi si mě sice všimnou, ale budu pro ně jen jedním z obyvatelů tohoto domu. Zatím nevědí, žes šel ke mně, a čekají jen na tebe.“ Její vysvětlení vypadalo věrohodně a Carolina snadno přesvědčilo. Měla pocit, že její plán je stoprocentní a určitě vyjde. „Budu na tebe čekat s vozem na rohu ulice Borghetto, naložím tě a odfrčíme.“

Carolino poslušně přikývl, i když měl určité obavy.

„Tak pojď a hod sebou,“ vybídla ho a otevřela dveře na terasu. „Dělej!“

Zaváhal. „Opravdu na mne počkáš na rohu ulice?“

„Proč bych tě tahala za nos?“ podivila se. „Když čapnou tebe, čapnou i mne, ne?“

Dívala se za ním, jak se spouští na nižší terasu, kde nebyla žádná mansarda, sledovala jeho zápas s ostnatým drátem na další terase, kde ho mohl někdo vidět z podkrovního bytu, a teprve pak zhasla kamínka. Rozhlédla se, zda nezanechala v místnosti nic kompromitujícího, a vyšla na chodbu. Seběhla do přízemí a za chvíli stála před domovními vraty. Věděla, že policisté z jedenáctistovky po ní koukají a vtiskují si její podobu do paměti, ale bylo jí to jedno. Klidně kráčela ke své fiatce zaparkované v ulici Salvini, nasedla a vyjela. Zařadila se do dopravního proudu na třídě Venezia, odbočila vpravo a dojela na roh ulice, kde měla čekat na Carolina. Podívala se na hodinky a zapálila si cigaretu. Když otvírala kabelku, znovu se přesvědčila, zda má nůž.

Musela čekat skoro deset minut. Už měla strach, že kluk udělal nějakou chybu, ale pak ho uviděla vycházet. Šel rychle, skoro běžel. Pitomec, pomyslela si a otevřela dveře vozu. Carolino skočil dovnitř, jako by ho někdo pronásledoval.

„Stalo se něco?“ zeptala se. „Proč ti to tak dlouho trvalo?“

„Nevím.“ Prudce oddychoval. „Jedna bába mě viděla, když jsem šel přes poslední terasu. Otevřela okno a začala vřískat: Zloděj, zloděj! Utíkal jsem pryč.“

Pitomec! Příliš hloupý pro život, pomyslela si a nervózně se rozjela.

Část pátá

Proč zatýkat stvůru? Proč ji potrestat a zabít? Ale proč ji nechat žít?

1

Livie pohlédla na své náramkové hodinky. Skoro dvě. Pak se podívala na malou šachovnici ležící mezi ní a Dukou. Zabíjeli čas při čekání na Carolinův návrat.

„Jsi na tahu,“ řekl Duca.

Posunula pěšce a myslela na jejich svěřence. Odešel už před hodinou. Hrála s Dukou ráda šachy, ale teď měla před očima hubeného kostnatého kluka s velkým orlím nosem a vystouplýma očima plnýma strachu a nedůvěry.

„Zvláštní obrana, tos vymyslela ty?“ zeptal se ironicky Duka.

„Neznáš? To je moderní Benoniho obrana a…“

Její výklad přerušilo zařinčení telefonu. Z předsíně se ozvala Lorenza: „Vezmu to.“ Pak vešla do kuchyně. „Volá tě Mascaranti.“ Duca vyskočil, běžel k přístroji a poslouchal. Pak řekl: „Rozumím. Přijdu hned.“

Vrátil se do kuchyně a smutně oznámil: „Tak přece utekl. Mascaranti ho sledoval a viděl ho, jak vchází do jednoho domu na náměstí Duseové. Hlídá tam, ale Carolino dosud nevyšel. Musím tam jít.“ Uložil šachové figurky do krabičky. „Prohrála jsi sázku,“ dodal a natáhl ruku.

Livie šla pro peněženku a dala mu tisíc lir. „Věřila jsem, že neuteče,“ usmála se lítostivě. „Myslela jsem, že je to hodný kluk.“

„Ale ano, je,“ ujistil ji Duca. „Jenomže tys nebyla ani v nápravném zařízení, ani v sirotčinci a nemůžeš pochopit, co znamená pro takového ubožáka svoboda. Pro ni dokáže i zabít.“

Dojeli na náměstí Duseové a Mascaranti jim oznámil, že Carolino je dosud v domě.

„Musíme počkat aspoň do devíti, kdy se dům zavírá. Zatím navštívím domovnici.“

Požádal Livii, aby počkala ve voze, a vešel do vrat, jimiž před hodinou vstoupil Carolino. Zvonek zacinkal a domovnice vystrčila hlavu. Duca jí ukázal svůj průkaz. Pozvala ho dál a omluvila se, že právě končí s mytím nádobí. Byla ještě mladá, upovídaná a na levé ruce měla navlečenou dlouhou žlutou gumovou rukavici, jíž se používá při domácích pracích.

Duca požádal o seznam nájemníků a žena mu ho podala. Stáhla si rukavici, sundala mokrou zástěru a ukázala tak oblé křivky svého těla ještě zdůrazněné přiléhavým svetrem.

Duca začal pročítat seznam a přitom se zeptal: „Neviděla jste asi před hodinou vejít vysokého, hubeného chlapce s orlím nosem?“ Domovnice předstírala, že usilovně přemýšlí:

„Ne, obědvala jsem, i domovníci se musí najíst. Nechávám sice otevřené dveře do kóje, ale to víte, pořád pozor nedávám. Je možné, že vešel a já ho neviděla, ale byla bych slyšela aspoň zvonek, mám to cinknutí tak v uších, že ho vnímám i ve spánku.“

Duca pokračoval v čtení a už ji ani neposlouchal. Seznam byl plný jmen, z nichž však mnohá již byla vyškrtnuta. Položil hovorné ženě další otázku: „Chovají se všichni vaši nájemníci tiše?“ Byl to hodně neurčitý dotaz, ale odpověď byla jednoznačná: „Až moc! V prvním a druhém patře jsou kanceláře, které jsou už v sedm hodin prázdné a zamčené. Ostatní nájemníci jsou staří lidé, nejmladší je ta ženská, co bydlí na půdě v podkroví, ale i jí už táhne padesátka. Mladé jsou tu jen služky, a s těmi je líp nemluvit.“

Duca se propracoval ke konci seznamu a z různých jmen, která v něm našel, ho zaujalo jen jedno. Domeniciová. Marie Domeniciová, v domácnosti. To jméno už někde slyšel a bylo to nedávno.

„Poslyšte,“ obrátil se na mladou strážkyni domu, „jestli uvidíte toho dlouhého hubeného chlapce, neříkejte mu, že se po něm sháněl policista. Rozumíte?“

„Proč bych mu to měla vykládat?“ podivila se se spikleneckým mrknutím. „Vím, že to, co se dozvím od policie, nesmím dávat dál.“

Duca rychle poděkoval a odešel. Někteří lidé přímo žízní po rozmluvě, ať je to s kýmkoliv a o čemkoliv.

Přešel náměstí, kývl Mascarantimu na pozdrav a přisedl do auta k Livii. „Jeď na policejní ředitelství.“

Když byli na místě, vystoupil a řekl jí, aby se trochu prošla a prohlédla si výlohy. „Ale moc dlouho se nezdrž,“ připomenul jí a utíkal do své kanceláře. Otevřel zásuvku, vyndal svazek s protokoly a vyhledal ten, který se týkal Ettora Domeniciho. Sedmnáct let, matka prostitutka, svěřen do výchovy tetě, dva roky polepšovny. Matkou Ettora Domeniciho mohla být Marie Domeniciová bydlící na náměstí Eleonory Duseové, pokud ovšem nešlo o náhodnou shodu jmen. Chvíli přemýšlel, hrál si s červenomodrou tužkou a pak usoudil, že by bylo moc divné, kdyby šel Carolino do domu na náměstí Duseové k někomu, kdo má stejné příjmení jako matka jeho spolužáka, ale byla by to jiná osoba. To se nestává. A je-li Marie Domeniciová matkou Ettora Domeniciho, jde o prostitutku, která musí mít záznam v policejním rejstříku.

Vydal se do archívu, který byl samozřejmě nejtemnější místností na celém policejním ředitelství a několik stropních zářivek tu tmu jen ‚zdůrazňovalo, protože jejich mrtvolné světlo působilo přímo tísnivě. Archivář byl nerudný člověk a nepřítel všech policistů. „Oni si myslí, že chytnou lupiče a vrahy šťouráním v mé kartotéce, a když se jim to nepovede, dávají vinu mně. Ať jdou do…“ Pocházel z Neapole a naznačoval po neapolsku, kam by měli všichni policisté jít. Duku však slušně pozdravil, i když nevstal a ani nezvedl hlavu od psacího stroje, na němž něco pomalu vyťukával.

„Marie Domeniciová, prostitutka.“ Duca věděl, že starý pán má rád stručnost a není užvaněný jako domovnice z náměstí Eleonory Duseové.

„Ano, doktore Lamberti,“ řekl archivář a zvedl se. Byl hubený, přihrblý a nosil brýle. „Samozřejmě nevíte, kdy se narodila a jak se jmenovala za svobodna, pokud je vdaná. Bude-li tedy v mé kartotéce padesát Marií Domeniciových, co pak?“ Při této promluvě vedl Duku dlouhými, temnými uličkami mezi kovovými stojany se spisy provinilců k písmenu D.

Duca opravdu nevěděl, co udělá, když se najde v kartotéce padesát žen téhož jména, ale neztrácel naději. Snad jich tolik nebude.

„Máte štěstí, doktore Lamberti,“ konstatoval archivář a podal mu spis. „Mám tu jen dvě prostitutky Domeniciové a Marie je jen jedna z nich.“

Byly zde všechny údaje o Marii Domeniciové, i její „umělecké“ jméno Marisella. Duca dychtivě četl. Za svobodna se jmenovala Marie Faluggiová a provdala se za Oresta Domeniciho zvaného Francone, který přijal za vlastního jejího syna. Puntíčkářský úředník připsal ke jménu Oresta Domeniciho tuto poznámku: viz osobní spis, též pod Francone.

Marisellin rejstřík byl obsažný. Celkem byla čtyřikrát odsouzena za různé zločiny – krádež, napadení nožem, jehož se dopustila na kolegyni, která se jí motala v rajónu, obchod s narkotiky a jejich požívání.

Spis byl sice tlustý, ale pro Dukův případ nic neznamenal. Sebral odvahu a znovu se obrátil na archiváře: „Buďte tak laskav a najděte mi ještě materiály Oresta Domeniciho, jinak Franconeho.“ Dostal, co žádal, a šel do své kanceláře, aby si vše podrobně prostudoval.

Třikrát pročetl záznamy o Domeniciho rušném životě a pak si dělal poznámky. Pan Oreste Domenici byl už od mládí pasák a kuplíř. Poprvé se oženil v šestadvaceti, ale zřejmě nutil svou ženu k prostituci a pak ji „prodal“ kamarádovi za částku představující dva tisíce v předválečných lirách. Když mu bylo čtyřicet, doplnil svou činnost obchodem s narkotiky a v souvislosti s tím si odpykal pár let vězení. Naposledy byl zatčen před rokem kvůli drogám pašovaným ze Švýcarska. Mezi spoustou údajů o Domenicim bylo i datum jeho sňatku s Marií Faluggiovou: 27. září 1960. Jejího devítiletého syna Ettora adoptoval, ale v r. 1964 byl zbaven pro svůj morální profil rodičovských práv a vzpurný nevlastní syn byl dán do opatrování tetě Faluggiové, ovdovělé Novarcové, matčině sestře. Spis končil poznámkou, že Oreste Domenici zvaný Francone zemřel na zápal plic v milánském vězení San Vittore 30. ledna 1968.

Výsledkem Dukova usilovného studia bylo tedy jen poznání, že Oreste Domenici byl mizera a jeho žena štětka. Policejní spisy jsou jako účetní bilance, v níž je vše zaznamenáno do posledního haléře, ale málokdo ví, že ve správních výdajích je zahrnuto i tři sta tisíc lir placených měsíčné přítelkyni generálního ředitele.

Duca poslal strážníka, aby vrátil materiály do archívu.

Vstal. Nemohl vyslechnout Oresta Domeniciho, protože byl v pánu, a i s Marisellou musel počkat. Bylo jasné, že Carolino utekl k ní. To znamená, že ji dobře zná, a proto hledá pomoc právě u ní.

Nemělo cenu jít do polepšovny a žádat o povolení k výslechu Ettora Domeniciho. Bude mlčet jako ryba. S kým by si tedy měl promluvit, aby doplnil holá fakta zaznamenaná ve spisech? Nahlédl do svých poznámek a vypsal si adresu: ulice Padova 96.

Požádal Livii, aby ho tam zavezla. Položil jí ruku na koleno a na okamžik si uvědomil její tělesnou přítomnost.

„Nech toho, prosím tě,“ zašeptala. „Už dlouho po tobě strašně toužím, jenže ty si na mne ani nevzpomeneš, dokud nevyřešíš ten svůj případ.“

Měla pravdu.

„Odpusť mi,“ zamumlal. Odtáhl ruku a zastyděl se. Ani netušil, jak ji trápí.

2

V ulici Padova 96 bydlela vdova Novarcová rozená Faluggiová. Byla to drobná, suchá paní s vlasy skoro ještě černými, bezvadně oblečená v šedých šatech s bílými puntíky. Na prsou měla řetízek s medajlónkem, v němž se nepochybně skrývala fotografie zesnulého chotě. Tato úhledná, počestná žena byla Marisellinou sestrou.

„Na policisty jsem si už zvyklá,“ vzdychla paní Novarcová. „Od té doby, co mi soud svěřil před lety Ettorina, chodí ke mně policie jako domů. Nechtěla jsem na sebe to trápení vzít, ale jsem jediná a poslední příbuzná, a tak se nedalo nic dělat.“

Duca usazený na tvrdém křesílku v nemoderním salónu poslouchal. Žena hovořila s měkkým milánským přízvukem a prokládala spisovnou italštinu místním nářečím. „Jsem sice sestra té ubožačky, ale máme spolu jen málo společného. Ty ženské ze sociální péče trvaly na tom, abych se Ettora ujala. Prý jsem sama, vdova, společnost dítěte mi prospěje, budu ho moct vychovávat a zbavit špatného vlivu ulice. Jsem takové přestárlé děcko, mám měkké srdce, a tak jsem se nechala dojmout. Souhlasila jsem, ale, panebože, od té chvíle jsem neměla ani chvilku klid. Chodila mi sem policie, Ettora posílali do polepšovny nebo mi ho zas vraceli domů, vyptávali se mne, kde je, když jim na pár dní zmizel, ale jak jsem to měla vědět? Přece jsem ho nemohla na každém kroku hlídat.“

Nabrala dech a pak se zeptala: „A co potřebujete vědět vy, pane strážmistr? Mluvte bez obalu, jsem s policií jedna ruka, i když mi z toho není do smíchu. Neumíte si představit, co jsem už musela kvůli tomu klukovi a jeho nešťastné mámě spolknout. Dělala jsem, co jsem mohla, aby z něho vyrostl pořádný člověk, ale zbytečně. Nedokázala jsem vůbec nic.“

Hořká slova se řítila jako lavina. Zmlkla a na vrásčité, i když dosud ne staré tváři se objevil rezignovaný úsměv.

Duca začal klást otázky: „Ettore s vámi bydlel?“

„Ano, musel,“ přisvědčila suše. „Nesměl vycházet po deváté večer a přes den pracoval jako příručí v uzenářství. Pak ho zapsali do večerní školy. Jenže všechny ty předpisy a nařízení jsou na bačkoru.“

Jako veřejný činitel nesměl úředně sdílet její názor, ale osobně s ní souhlasil.

„Někdy se můj synovec choval docela slušně,“ ujala se opět slova vdova Novarcová. „Vyřizoval pro toho uzenáře objednávky, trochu mi pomáhal doma a večer chodil do školy. To se mi pak zdálo, že ho lze napravit. Vysvětlovala jsem mu, že se mu bude lépe žít, když přestane vyvádět. Marně. Po čase zase zmizel z domova, nechodil do školy… Vždycky jsem upozornila policii, byla to má povinnost jako Ettorova poručníka. Jenže odpověď na mé hlášení byla vždy stejná. Prý se po něm podívají.“ Vzdychla. „Vím, mají na starosti tolik darebáků, že jim nezbývá čas na nezletilce svěřeného tetě. Občas se ovšem přišli pozeptat, zda je už kluk doma. Někdy ke mně zašla i sociální pracovnice.“

„Alberta Romaniová?“ přerušil ji Duca otázkou.

„Ano, paní Romaniová má tuhle oblast na starosti,“ přikývla drobná žena. „Ta mi ale radila, abych policii nic nehlásila, jinak prý Ettora zas strčí do polepšovny a on se tam zkazí docela. Je to moc hodná paní, ale pro darebáky je dobrota zbytečná. Jednou mě taky navštívila ta učitelka z večerní školy.“

„Slečna Crescenzaghiová?“

„Ano, slečna Matylda.“ Oči starší ženy s dosud skoro černými vlasy vzplály hněvem. „Ta, co ji ta banda mizerů zabila.“

Duca stiskl rty. „Co vám říkala?“

„Co jiného než to, že můj synovec už delší dobu nechodí do školy. Chudák učitelka, přišla se podívat, zda není nemocný. Byla moc svědomitá, hodná, přímo andělská, zajímala se o všechny své žáky… a takhle skončila.“

„Co jste řekla slečně Crescenzaghiové?“

„Pravdu,“ odsekla. „Že ani já jsem synovce už přes čtrnáct dní neviděla. Ptala se, kam mohl jít, a já odpověděla, že chodí vždycky na totéž místo – k matce a ke svému nevlastnímu otci.“

„Co tam dělal?“

Pohrdlivě odfrkla: „Co myslíte, že dělal u takové mámy a ještě horšího táty?“

Bylo opravdu těžké si představit, že by prostitutka a kuplíř vodili chlapečka do zoo, muzea nebo obrazárny.

„Byl váš synovec někdy ve Švýcarsku?“

„Jak to víte?“ zeptala se překvapeně.

„Nevím nic, jen se ptám.“

„Jednou se vrátil s několika balíčky cigaret a řekl, že jsou ze Švýcarska.“

„Váš synovec však nemá pas a je pod dohledem. Byl-li tedy ve Švýcarsku, musel přejít nezákonně hranici.“

Rozčilená paní vyhrkla: „Co se divíte? S takovou mámou a s nevlastním tátou, kterému není žádný zločin cizí, se dá provést cokoli nezákonného.“

„Například pašovat drogy?“

„Určitě. Jenže Ettore mi to samozřejmě nevyzvonil.“

„Proč jste neupozornila na jeho švýcarský výlet policii?“

Zarazila se. „Položil jste mi stejnou otázku jako učitelka. Tvrdila, že to musím ohlásit.“ Zahanbeně sklopila oči. „A já jí řekla, aby mi vlezla na záda, že s tím nechci nic mít.“

„Jak reagovala slečna Crescenzaghiová?“

Vdova Novarcová se při té vzpomínce usmála: „Ta chudinka se na mne hrozně rozzlobila. Takové kluky je prý třeba vychovávat a potrestat je, když si to zaslouží. Proto je nutné věc oznámit policii a zabránit Ettorovým stykům s rodiči. Několikrát mi to opakovala, jenomže sociální pracovnice měla zas jiný názor. Když tedy učitelka naléhala, abych synovce udala, prohlásila jsem, že to může udělat ona, a dodala jsem, že nehodlám ztrácet čas ani s Ettorinem, ani s ní. Ubohá slečna, pořád vidím tu její vyděšenou tvářičku, když jsem na ni křičela, ale přesto měla odvahu mi říct, že tedy na policii půjde. A šla tam.“ Duca Lamberti ani nedutal. Nehybně seděl na nepohodlném křesílku, protože člověk vždycky zkamení, když se náhlé dostane k podstatě věci. Vdova Novarcová ho dovedla k cíli, i když o tom nevěděla.

„Co se stalo pak?“

„To byste měl uhodnout sám. Učitelka uvedla, že synovec přestal chodit do večerní školy a že jeho matka a nevlastní otec asi připravují nějakou lumpárnu, při níž využijí i jeho. Udělala všechno náramně důkladně, protože chtěla kluka uchránit před špatným vlivem a nevěřila, že je to zbytečná snaha. Čtyři dny nato byli všichni tři zatčeni a málem zavřeli i mne, protože jsem mlčela. Vyšla najevo celá ta historie s pašováním drog ze Švýcarska. Sestřin muž odvezl synovce a jeho kamaráda ze školy k švýcarské hranici a oni pak už přešli sami, protože dva kluci jsou méně nápadní než dospělý člověk. Pak vyhledali v jakémsi baru dvě číšnice, které jim drogy předaly, a vrátili se stejnou cestou. Oreste na ně čekal. Nejhorší však bylo, že už i Ettore začal s narkotiky. Poznala jsem to na něm, protože poslední dobou byl jako náměsíčný.“

Duca pozorně poslouchal a nepřerušoval ji, dokud sama nepřestala vyprávět. Když skončila, poděkoval jí, rozloučil se a za chvíli už byl i s Livií v Carruově kanceláři.

3

Bylo šest hodin a ještě se nesetmělo. Jaro se prudce dralo zimou, jako když uniká vzduch z prasklého dětského balónku.

„Konečně víme, proč zabili Matyldu Crescenzaghiovou,“ řekl Duca Carruovi. „Byla to pomsta. Měla strach o osud jednoho žáka, hledala ho u tety a vzhledem k tomu, co se dozvěděla o něm a jeho rodičích, oznámila vše policii. Ettore Domenici se vrátil do polepšovny a matka a její manžel byli zatčeni a potrestáni za pašování a distribuci drog s přitěžující okolností, že použili nezletilce. Po několika měsících byla matka propuštěna, ale Oreste Domenici zvaný Francone zemřel v lednu ve vězení San Vittore.“

V kanceláři bylo přetopeno. Carrua přisunul k Livii balíček cigaret. Když odmítla, zapálil si sám a zeptal se: „A jak tu pomstu podle tebe zorganizovala?“ Otázka zněla trochu ironicky a Duca to vycítil.

„Navedla kluky.“

‚„Dokážeš jí to? Navést jedenáct kluků je pořádná fuška a není to snadné ani u jedné osoby, protože navedený přemýšlí, zda má nebo nemá.“ Sympatizoval s Dukou, ale stále ještě nebyl docela přesvědčen.

Duca seděl s hluboko skloněnou hlavou a díval se na Liviiny nohy. Jsou krásné, to věděl už dávno.

„Domnívám se, že Marisella Domeniciová považovala učitelku za bezprostřední příčinu Franconeho smrti. Byla mu vděčná za to, že si ji vzal a že dal jméno jejímu nemanželskému synovi. I když ji Francone vykořisťoval jako prostitutku, bylo všechno jaksi v rodině. Na drogách vydělával hodně a vedlo se jim dobře. Po jeho smrti zůstala sama, bez ochránce a příliš stará na to, aby si našla jiného. Ve své samotě, bez peněz z pašování drog a s hrozící bídou na krku asi hodně přemýšlela o pomstě na ženě, která to všechno zavinila. Prostitutky jsou velmi pomstychtivé.“

„Jak to víš?“ zavrčel Carrua.

Duca měl chuť vyletět, ale ovládl se: „Pracoval jsem půl roku v ambulatoriu pro pohlavní choroby. Denně jsem vyšetřoval desítky těchto žen. Když chytily kapavku, zuřily a ječely, že až najdou toho, kdo je nakazil, roztrhají ho na kusy. A myslely to vážné.“

„Dobrá, dobrá,“ zvýšil Carrua hlas, „ty zkrátka všechno víš a máš pro všechno důkazy, doklady a statistiky. Ale na základě čeho obviníme tu ženskou, jak jí dokážeme, že byla původcem masakru? K tomu tvá jemná intuice nestačí. Budiž, i já věřím, že máš pravdu, ale na tom soudu nezáleží. Uvažujeme, dedukujeme, ale zatím je to jen podezření.“

‚Duca zvedl hlavu a pohlédl Carruovi do očí: „Když něco začnu, dokončím to. Doufám, že mě necháš na případu pracovat dál.“ Po chvíli mlčení Carrua vstal a několikrát přešel místnost. Zastavil se za Liviinými zády a překvapivě vlídně se zeptal: „Co chceš dělat?“

„Zatknout Marisellu a donutit ji, aby promluvila.“

Carrua zavrtěl hlavou: „Nepromluví. Sice jsem nebyl v ambulatoriu pro pohlavní choroby, ale vím, že prostitutky dokáží mlčet.“ Duca trpělivě opakoval svou žádost: „Nech mě ji zatknout a uvidíme.“

Carrua položil ruku na Liviino rameno: „Myslíte, že jde správnou cestou?“

Odpověděla bez váhání: „Nevím, ale dovolte mu to!“

Carrua se vrátil k svému křeslu. „Vždycky ho nechám dělat, co chce, tak proč bych měl být v tomto případě jiný?“

Podíval se na Duku se skrytou otcovskou náklonností:

„Ale koukej nejen zatknout tu ženu, ale taky najít toho spratka, co ti utekl, i když jsi ho vytáhl z polepšovny, hostil ho a zacházel s ním podle nových vyšetřovacích metod. Kde ho máš? V domě na náměstí Eleonory Duseové? To je skvělé! Přišel tam kolem jedné, teď je šest, Mascaranti hlídá barák, ale po klukovi jako by se slehla zem. Nechci slyšet, že se ti ztratil, jinak si to odskáčeš.“

4

Carolino měl být podle všeho v podkrovním bytě Mariselly Domeniciové.

„Jed rychle,“ přikázal Duca Livii. Ale před sedmou se ulice auty jen hemží, a tak jim cesta trvala skoro půl hodiny.

Mascaranti a jeho druh byli stále na náměstí Duseové a Carolino dosud nevyšel. Setmělo se, pouliční svítilny se rozzářily a domovnice, která si tak ráda popovídala, oznámila, že žádného vysokého nosatého kluka v šedém obleku neviděla a že z domu vyšla jen paní Domeniciová. „V tom červeném kožichu ji člověk snadno pozná,“ dodala.

Trvalo skoro hodinu, než sehnali zámečníka, otevřeli dveře mansardy a mohli vejít. Prohledali byt, ale našli jen spoustu nedopalků a zásuvky plné prášků a pilulek.

Duca otevřel dveře vedoucí na terasu, vyšel ven a rozhlédl se. Protože domovnice neviděla Carolina vyjít, musel se dostat z bytu jinudy. Jediná cesta vedla přes střechy.

Asi v osm se Duca dozvěděl od staré paní bydlící v podkroví na třetí terase, že nějaký kluk v světle šedém obleku šel kolem jejího okna, a když začala křičet, utekl. Tím klukem mohl být jen Carolino.

Duca se vydal stejnou cestou a dostal se do ulice Borghetti.

Vše bylo jasné. Marisella Domeniciová pochopila, že Carolina sleduje policie, a přiměla ho k útěku přes terasy. Pak klidně vyšla na náměstí a Mascaranti nemohl vědět, kdo to je. Ale co se dělo dál? Kam šel Carolino a kam Marisella? Zůstali spolu, nebo se rozdělili?

Pochopil, že ztratil chlapce, za něhož odpovídal, a zkompromitoval tím Carruu, ředitele polepšovny i lidi z městského úřadu, kteří mu věřili a povolili, aby si Carolina vzal. A nejhorší bylo, že Duca neměl ani potuchy, kam kluk zmizel.

Livie tiše rozjela vůz. „Kam teď?“

„Víš co, zajdeme do kina,“ navrhl k jejímu překvapení Duca. Snědli v baru vedle kina pár chlebíčků a pak se šli podívat na detektivku, v níž dva mladíci vyvraždili celou rodinu, aby našli pár dolarů. Sebrala je policie, pár let strávili ve vězení a nakonec je oběsili.

„Proboha, ne!“ zarazil Duca Livii, když vycházeli z kina. „Nemám náladu na diskusi o trestu smrti.“ Uhodl, že má po shlédnutí filmu obrovskou chuť na sociologicko-psychologický rozbor.

Kráčela vedle něho s bojovně vztyčenou hlavou. „Nechápu, jak může mít civilizovaná země trest smrti. Je to barbarství,“ vybuchla konečně, ale Dukovi teď nezáleželo na civilizovaných zemích, ani na barbarství. Zaplatil dozorci parkoviště a nasedli do vozu. „Domů nepojedeme, jeď kam chceš, ale nenechávej mě samotného.“

Slyšel, jak hluboce vzdychla. „Proč se nechceš jít domů vyspat?“

„Kvůli Carolinovi.“

Hořce se usmála tomu komickému jménu, které po tom všem, co prožili, znělo zvlášť nepatřičně.

Projeli náměstí San Babila a dostali se na třídu Venezia.

„Uvidíš, že ho brzy najdeš.“

„Určitě,“ ušklíbl se Duca. „Ještě mi řekni, že nemůže být daleko. Moc mě to uklidní.“ Zapnul autorádio. Ozvala se příjemná hudba beze slov. Chvíli poslouchal a pak přístroj vypnul. „Zastav,“ požádal Livii.

Vešli do maličkého baru. Napil se silného černého piva, opřel se o pult a hněvivě pozoroval v zrcadle, jak všichni příchozí zírají na Liviin obličej. Ostré světlo lamp zvýrazňovalo jizvy. Proč na ni tak nemilosrdně a nešetrně civí? Mají snad zvrácenou radost, že oni mají normální tvář a ona ne? Svíralo se mu hrdlo, když viděl, jak Livie čelí těm pohledům s úsměvem na rtech a posměšným zábleskem v očích. Jen si koukejte!

Dotkl se její paže. „Vedle je hotel,“ zašeptal sotva slyšitelně.

„Vím,“ řekla. „Bude to tam pohodlné.“

Hotel je přijal vlídně. Když recepční uviděl Dukův policejní průkaz, dal jim nejlepší pokoj a číšník okamžitě přinesl Dukovi pivo a Livii zmrzlinu.

Seděli daleko od sebe, ona na pohovce a on na židličce u zrcadla. Okna byla sice zavřena, ale z třídy Buenos Aires sem doléhal slábnoucí hluk dopravy.

„Přivedl jsi mě sem jen proto, že bys dnes neusnul?“ zeptala se klidně.

Zamračeně přikývl: „Ano. Být s tebou poprvé v hotelu jsem si totiž představoval trochu jinak.“

„Jak jinak?“

„Ne v milánském hotelu.“

„Je milánský hotel něco špatného?“

Livii bylo zbytečné něco vysvětlovat.

„Máš pravdu, je to fajn i tady.“

Dojedla zmrzlinu a zmlkla. Duca držel v ruce sklenici piva, ale nepil. „Toho kluka jsem ztratil. Jsem bezmocný a nemohu nic dělat.“

„Neexistuje situace, v níž nelze nic dělat,“ ujistila ho.

Zavrtěl hlavou. Má snad chodit po Miláně a volat „Carolino, kde jsi?“, nebo jít ke Carruovi, všechno přiznat a požádat ho, aby vyhlásil poplach pro všechny policejní oddíly? To by byl konec, rozlícený Carrua by ho okamžitě vyhodil.

„Nevím, kde máš Carolina hledat,“ řekla zamyšleně Livie. „Ale vím, že ho hledat musíš. To je vše.“

Nelítostný, ale pravdivý fakt. Přisedl k ní: „Jak najít jednoho kluka v dvoumiliónovém městě? Ale máš pravdu. Nemám výchozí bod, ale víš co, začneme si představovat, jak uvažovala Marisella, když k ní Carolino přišel a ona si uvědomila, že ho sleduje policie.“

Určitě neměla z jeho příchodu radost a musela vycítit nebezpečí. Dokazovala to skutečnost, že Carolina přiměla k útěku přes terasy. Pak se někde sešli. Pokračovali v útěku společně, nebo šel každý jinam?

„Poslyš,“ řekl Livii nehnutě sedící vedle něho, „schovat takového chlapce není snadné, nezletilci jsou ožehavá věc. Marisella má určitě mnoho známých, ale lze předpokládat, že nikdo zas není takový kamarád, aby si ho vzal na starost.“

„Správně,“ souhlasila Livie.

„Takže musela zavézt Carolina do nějakého osamělého úkrytu, kde nikdo není a s nikým se tam nesetká. Nesmí přece vzbudit zvědavost domovnic, sousedů, obchodníků, atakdále. Takový útulek však ve městě prakticky neexistuje a spíš se najde na venkově. Jenže na malé vesnici by si také chlapce všimli, tam si všichni vidí do talíře. Carolino tedy nebude ani v Miláně, ani v nějaké dědině, ale Marisella ho nemohla odvézt moc daleko.“

„Proč ne? S vozem by to zvládla.“

Opřela se mu o rameno a její fyzická blízkost pomalu uvolňovala jeho napětí. Pak mu sklouzla na prsa a nakonec její hlava spočinula na Dukových kolenou.

Položil jí ruku na tvář. Měl velkou ruku a skoro jí zakryl obličej. Cítil její teplo a nepravidelný dech, který mu hřál dlaň.

Teprve po chvíli odpověděl na její otázku: „Marisella Domeniciová je mazaná a zná policii. Bude mít strach ze silničních hlídek. Musí počítat s kontrolou, takže nemůže jet daleko. Bude se držet stranou a pojede jen po okreskách.“

Hladil Livii po vlasech jako malou holčičku. „A pojede někam, kde to dobře zná a kde může kluka pár dní nechat.“

„Pěkný rébus,“ vzdychla Livie.

Přikývl. „Je to k ničemu. Nevím, kde začít, a nemám sebemenší stopu. Jen pomocí dedukce nelze nikoho najít.“

„Netahej mě za vlasy,“ upozornila ho Livie.

Neuvědomil si, že ji v rozčilení přestal hladit a jeho nervózní prsty jí ničí účes. „Promiň.“ omluvil se, opět jí položil ruku na tvář, aby cítil vánek jejího dechu. „Prohrál jsem. Zítra musím ke Carruovi a oznámit mu, co se stalo. Vrátím průkaz a kromě bývalého lékaře budu i bývalý policista. Čím dřív k němu půjdu, tím líp.“

„Proč bys to dělal?“

Přitáhl ji k sobě a z jeho objetí vycítila, jak je zoufalý. Jsou věci, o nichž se těžko mluví.

„Nejsem si tak docela jist, zda ta žena chce Carolinovi pomoct. Co když ho zabije?“

Livie vstala a šla si upravit vlasy. Duca pokračoval:

„Kdyby mohla, zbavila by se všech jedenácti, vlastně už jen deseti kluků, protože Fiorello Grassi už nežije. To se jí ovšem nepodaří, ale Carolina má v rukou. Zná ho a ví, že právě on je nejslabší článek. Když ho zabije, umlčí ho navždy a ostatní se jí budou bát ještě víc.“ Ano, prohrál svůj případ a musí všechno vzdát. Zachvěl se zimou, i když v pokoji bylo velmi teplo. Mrazilo ho úzkostí. Viděl Carolinův hubený obličej, dlouhý nos, vystouplé oči a úzká ramena. Umožnil mu útěk a on šel za vlastní zkázou. Byl ještě naživu?

Livie se k němu otočila: „Vezmi si prášek pro spaní,“ řekla. „Mám ho v kabelce, někdy nemohu usnout ani já.“

Odmítl, neměl rád umělý, chemicky vyvolaný spánek.

„Nemá cenu sedět s otevřenýma očima a přemýšlet,“ přemlouvala ho, ale zbytečně.

Ulehli oblečeni na přikrývku, pevně přitisknuti k sobě.

„Kolik je hodin?“ zeptal se. Kravata ho škrtila, revolver na boku tížil a nepohodlí zvyšovalo i to, že se ani nezul.

„Čtyři,“ odpověděla.

Kde je asi ve čtyři hodiny v noci Carolino?

Livie se odtáhla a vstala. „Je mi zima, musím se přikrýt.“ Svlékla si svetr a sukni a něco jí přitom spadlo na zem. Duca vyskočil:

„Co to bouchlo?“

„Revolver. Nosím ho za podvazkovým pasem.“

Musel se zasmát. Poslouchala ho na slovo.

S úlevou se zul a uvolnil uzel kravaty. Svlékl si sako a opět se rozesmál.

„Nesměj se mi. Přestaň!“ Její hlas byl přísný.

Ulehl vedle ní a pevně ji objal.

„Snaž se spát,“ přikázala mu, „a zahřej mě!“

Zahříval ji teplem svého těla, ale ona neusnula. Jeho neoholené vousy ji šimraly na krku a každou chvíli sebou neklidně trhl. Ležela bez hnutí, aby si trochu odpočinul aspoň on.

Probudila ho ve čtvrt na šest. Zeptal se, kolik je hodin, a opět začal přemýšlet, jak najít Carolina.

5

Na místě, které vskutku nebylo daleko od Milána a nebyla to dědina, zastavila Marisella vůz. S úsměvem na rtech, kterým už žádná rtěnka nemohla vrátit mládí, vyzvala Carolina, aby vystoupil: „Tady jsme v bezpečí,“ poznamenala.

Carolino poslechl. Ještě nebyly ani tři hodiny odpoledne a krajina byla plná mlhy i slunce.

Nebyly tu žádné stromy, půdu nikdo neobdělával, a tak se tu široko daleko nic nezelenalo. Bylo vidět jen převysoké kostry stožárů s dráty vysokého napětí. Za nimi začínala rýžová pole, ale Carolino ani netušil, že tam jsou, protože je zakrývala hustá mlha.

Jeho ostatně zajímal jen dlouhý dřevěný barák se zatlučenými okny i dveřmi. Přečetl skoro smytý, těžko čitelný nápis na tabulce: ENEL, elektrovod Magentino, úsek 44, nezaměstnaným vstup zakázán. Pozor, vysoké napětí!

Barák byl zřejmě už dlouho opuštěný.

„Pojď,“ řekla Marisella Domeniciová. „Nikdo tu není.“

Měla pravdu. Pár kilometrů od Milána, v oblasti, kde se to jen hemží lidmi, bylo pusto a prázdno a lidskou přítomnost prozrazovala jen cesta, do níž asi už před lety vyryly hluboké brázdy těžké traktory navážející stavební materiál.

Marisella se zastavila před zabedněnými dveřmi a opět se na chlapce usmála. Dveře musely být zatlučeny už dlouho, protože všude visely husté sítě pavučin. Kopla do nich. Byly zpuchřelé a okamžitě povolily.

„Jdi dovnitř,“ vybídla ho mateřským tónem. Otevřela kabelku, vyndala cigaretu a dotkla se přitom nože. „Tohle místo objevil loni Francone,“ vysvětlovala a vešla za Carolinem dovnitř. Dveře nechala otevřené, aby do místnosti vnikalo trochu světla.

„Na ten barák se zapomnělo, snad už nikdo ani neví, že tu ještě stojí. Když dělníci, kteří tu pracovali na vedení, odešli, nechali tu všechno, kamna, lampy i petrolej.“

V prachem páchnoucí temnotě si zapálila cigaretu a plamen zapalovače na chvíli ozářil dlouhé stoly a pár převrácených židlí na podlaze. Vrátila zapalovač do kabelky a myslela na mrtvého Franconeho. Jeho smrtí pro ni všechno skončilo, ale ona ve špinavém vězení nezemře, ji nikdy nechytnou.

Sevřela prsty nůž. Musela zničit jednoho svědka své pomsty. Aspoň jednoho! Pilulky jí dodaly dost síly, aby jej vrazila do zad chlapci, jehož nenáviděla i proto, že byl mladý a ona stará a vyřízená.

Bodla vší silou. Carolino, který hledal na zaprášeném stole lampu, se prudce otočil. Nevykřikl, necítil bolest, jen náraz, a nechápal, co se stalo. Jeho ruka však instinktivně nahmatala místo, kam mu ránu zasadila, a dotkla se nože. Vytrhl ho a teprve teď vykřikl. Tělem se začala šířit bolest a cítil teplo krve stékající po zádech.

„Já přece…“ zabreptal hloupě, „co ode mne chceš?“

Vrhla se k němu, aby mu vyrvala nůž a mohla znovu bodnout. Carolino konečně pochopil, že ho chce zabít. Už se na nic neptal a kopl ji kolenem. Byl to prudký úder, který ji zasáhl do brady, protože se přihrbila jako kočka.

„Ty hnusná štěnice,“ zaječela, ale kopanec byl tak tvrdý, že se kousla do jazyka a bolestí ztratila vědomí.

Carolino na ni chvíli hleděl. Zkrvavenou ruku tiskl k ledvinám a prudce oddychoval. Pak se vybelhal z baráku. Chtěl volat o pomoc, ale rozum mu poradil, aby nekřičel a snažil se zachránit sám.

Auto! Sluneční paprsek prorazil mlhu a divadelně je ozářil jako reflektor. Carolino přivřel oči. Pryč odtud, musí se dostat daleko od Mariselly, která mu usiluje o život. A musí najít někoho, kdo ho ošetří a zbaví stále palčivější bolesti v ledvinách.

Nasoukal se do vozu a nastartoval. Vyjel a usilovně přemýšlel, kam má jet. Do první vesnice, kde najde doktora, nebo do nemocnice?

Vjel na okresní silnici Magento-Milán. Řídil jednou rukou a druhou tiskl k ráně, která nejen bolela, ale zbavovala ho i vědomí. Předjíždělo ho mnoho aut, vztekle troubila, protože jel příliš pomalu. Řidiči po něm pokukovali a i při letmém pohledu jim muselo být jasné, že za volantem sedí nedospělý kluk. Snad někoho z nich napadne, že není dost starý, aby směl řídit auto, a třeba i pozná, že je zraněný a potřebuje pomoc. Zastaví, doveze ho do nemocnice… a oznámí vše policii.

Všechny Carolinovy myšlenky na záchranu končily u policie. To však znamenalo návrat do polepšovny a tam nechtěl, i kdyby ho to mělo stát život. Radši vykrvácet na silnici, radši umřít!

Uviděl parkoviště, opatrně sjel ze silnice a zastavil na holém, štěrkem vysypaném místě, kde nebylo žádné jiné auto. Byl šťastný, že je tu sám. Mlha zas náhle zhoustla, a tak se cítil v bezpečí.

S rukou na ráně se přesunul na sousední sedadlo. Kdyby někdo přišel, může tvrdit, že čeká na otce. Byl spokojen, že našel útulek,‘ a rázem usnul. Občas ho vytrhlo ze spánku zatroubení vozu, jedoucího po silnici, anebo dunění vlaku na nedaleké železniční trati. Při každém probuzení ucítil bolest a zasténal.

Po určitém čase otevřel oči a snažil se pochopit, kde se octl. Uvědomoval si, že je blízko Milána, pobodaný a těžce zraněný. Nemyslel na to, že zemře, děsil se jen polepšovny. Opět ho přemohl neklidný spánek, ale probouzel se stále častěji a pak začala nová muka. Už dlouho nepil a ztráta krve znásobovala žízeň. Rty a jazyk měl úplně suché, ale věděl, že nemůže jít do baru nebo hostince. Ne, nesmí lidem na oči, všimli by si, že je zraněný, a to by byl jeho konec.

Setmělo se a Carolino stále bojoval s mučivou trýzní. Cítil, jak mu otéká jazyk, dýchal stále hůř, nevědomky chroptěl a spolu s vidinou vody tekoucí ze všech stran se mu náhle zjevil obraz policisty, u něhož pár dnů bydlel. Byl jiný než ostatní, měl sestru a děvče, staral se o něho a to přece poldové obvykle nedělají.

Jestli mi může někdo pomoct, je to on, pomyslel si. Dá mi vodu, vodu!

Třásla jím horečka, ale znovu přesedl k volantu, spustil motor, sešlápl spojku a pomaloučku vyjel z parkoviště. Rozsvítil reflektory a usilovně myslel na to, že se musí dostat na náměstí Leonarda da Vinci, kde ten policajt bydlí. Poprosí ho, aby mu dal napít, protože je to jediný člověk, kterého se nebojí.

Náměstí Leonarda da Vinci, opakoval si jako zaklínadlo. Musí tam dojet bez nehody, aby ho nechytili jiní poldové. Může požádat o pomoc jen jednoho z nich. I když mu v poledne utekl.

6

Když dorazil k Dukovu bytu, už svítalo, ale dům byl ještě zamčený. Mohl by zatelefonovat, zná přece policistovo jméno: Duca Lamberti. Kde však vzít telefonní známku, když ani obchody a bary nejsou ještě otevřeny? Vše bylo proti němu.

Omdlel a pomalu se svezl na vedlejší sedadlo. Změnou polohy se rána otevřela a znovu začala krvácet.

Probral se, když uslyšel nějaký hlas. „Carolino, Carolino,“ volal ten člověk, který ho vytáhl z polepšovny.

„Mám hroznou žízeň,“ zašeptal chlapec.

Když se Duca Lamberti vracel s Livií domů, všiml si auta s rozsvícenými světly, nahlédl dovnitř a uviděl ho zkrouceného na předním sedadle, Zdálo se, že spí, ale on okamžitě poznal, že jde o mdlobu. Dotkl se temné skvrny na saku. Byla vlhká a zanechávala na prstech červenou stopu.

„Sedni k volantu a jedeme do nemocnice,“ přikázal Livii.

Opatrně přesunuli Carolina na vedlejší sedadlo, Duca se usadil vzadu a vyrazili do nemocnice Fatebenefratelli, kde byl chlapec okamžitě převezen do operačního sálu. Ujali se ho dva mladí lékaři, dostal narkózu a sešili mu ránu. Transfuze, pár injekcí, infuze, a do Carolinových rtů se pomalu vracela barva.

„Nůž minul ledvinu jen o milimetr,“ řekli Dukovi.

Bezvědomý, ale živý Carolino putoval na nemocničním vozíku dlouhými chodbami do pokoje, kde ho ošetřovatelky uložily na postel, stáhly žaluzie, aby ho nerušilo světlo, a odešly.

Duca s Livii usedli po stranách jeho lůžka. Chlapec spal a nevěděl, že unikl jen o vlásek smrti.

„Je mimo nebezpečí?“ zeptala se Livie.

„Doufám,“ odpověděl Duca.

„Kdy se probudí?“

„Za pár hodin.“

„A kdy bude smět mluvit?“ Byla netrpělivá spíš kvůli Dukovi.

„Snad večer.“

Od rána do večera je dlouho, ale Duca s Livií střídavě hlídali u chlapcova lůžka.

V devět hodin se dostavil Carrua. Pohlédl na spícího Carolina a pak na Duku: „Co se stalo?“

„Někdo ho bodl,“ vysvětloval Duca. „Nevím, zda to byla Marisella Domeniciová, zatím jsem s ním ještě nemohl mluvit.“

„Dostane se z toho?“

„Myslím, že ano, ale musíme počkat nejmíň čtyřiadvacet hodin.“

„A co když zemře?“

Duca neodpověděl a jen se mu unaveně podíval do očí.

„Ptám se tě, co uděláme, když ten kluk umře.“ Carrua byl nemilosrdný.

Zlost, která se Duky zmocnila, vyvolala i hořká slova:

„Když někdo umře, je třeba ho pohřbít.“

„Odpovídáme za to, že jsme ho pustili na špacír a nahnali pod nůž. Uvědomuješ si to?“ Byl by rád řval, ale musel šeptat.

Duca si toho byl vědom, ale mlčel.

„Koukej, aby zůstal naživu!“ Pořád šeptal, ale jeho planoucí oči dodávaly: „Jinak tě vlastnoručně uškrtím.“

Duca přikývl. Ano, bude se snažit, aby Carolino nezemřel.

Chvíli před desátou otevřel Carolino oči, ale bylo jasné, že ještě není při vědomí. Ihned zas usnul, ale jeho spánek byl lehký. Obracel se na lůžku, vzdychal a natahoval dlouhé nohy.

Když se opět probudil, uviděl Livii a slabě se usmál.

„Jak je ti, Carolino?“ Livie přiblížila svou tvář k jeho, aby se nemusel namáhat hlasitým mluvením. Neslyšel ji však, víčka mu klesla a Duca, který ho upřeně pozoroval, pochopil, že znovu ztratil vědomí. Uchopil Carolinovo zápěstí a nahmatal puls.

„Skoč pro Parelliho, kolaps,“ poručil Livii.

Profesor Gian Luca Parelli, ozdoba nemocnice Fatebenefratelli, přišel naštěstí včas.

„Injekci do žíly a kyslíkový stan!“ rozhodl.

V poledne už byl Carolinův dech méně namáhavý a srdce začalo pracovat normálně. V jednu otevřel oči, ale pořád kolem něho mávala černá křídla anděla smrti.

V kyslíkovém stanu zůstal dva dny a pak se konečně probral k plnému vědomí. Úzkostně se zeptal: „Jsem na ošetřovně v polepšovně?“

Duca, který se po celou tu dobu skoro nehnul od chlapcova lůžka, zavrtěl hlavou: „Copak nepoznáš nemocniční pokoj?“

„Mám žízeň,“ řekl Carolino.

Dali mu napít, ale trvalo ještě celý den, než se zotavil natolik, aby mohl mluvit. Měl chuť na cigaretu, ale Duca zavrtěl hlavou: „Nesmíš kouřit, máš ještě potíže s dechem. Až zítra.“

Přišel Mascaranti, aby zaznamenal výslech.

„Kdo tě bodl nožem?“

„Ona.“

„Kdo?“

„Marisella Domeniciová.“

„Je to matka tvého spolužáka Ettora Domeniciho?“

Carolino přikývl.

„A proč tě bodla?“

„Nevím.“

Duca se usmál: „Měla strach, že všechno povíš policii.“ Vyslýchaný zavrtěl hlavou: „Řekl jsem jí, že jsem vůbec nic neprozradil.“

„Nevěřila ti a věděla, že jednou promluvíš.“

Přikývl a opět se pokusil vymámit z Duky cigaretu. Když ji nedostal, zamračil se, ale neprotestoval.

„Kdo první napadl učitelku?“ zeptal se Duca a bedlivě sledoval chlapcovu tvář, aby postřehl sebemenší náznak únavy.

„Tak mi pověz, kdo to byl!“ Měl pocit, že Carolino stále bojuje s představou zrady na kamarádech, ale mýlil se. Kluk váhal s odpovědí proto, že nechtěl na ten večer vzpomínat.

„Carolino, kdo po ní první skočil?“

„Ona,“ zašeptal hoch.

„Marisella?“ Bylo to k nevíře. Jak se dostala do školy?

Chlapec přikývl a Mascaranti si poznamenal jméno Marie Domeniciové s pocitem, že se kluk mýlí, nebo zase lže.

„Copak matka Ettora Domeniciho byla ten večer ve třídě?“ Položil tuto otázku v přesvědčení, že není možné, aby se žena, která chlapce podnítila k zločinu, masakru sama zúčastnila. A přece to byla pravda.

7

Marisella Domeniciová přišla do školy v starém modrém plášti, aby byla méně nápadná a vypadala jako matka, která se chce zeptat na prospěch svého syna. Pod kabátem měla láhev sicilské anýzovky, do níž přidala drogu zvyšující účinek alkoholu. Do budovy se dostala, aniž ji zahlédla školnice, která vždy zamkla dveře, jakmile začala výuka. Zevnitř však mohla dveře otevřít nejen ona, ale každý, kdo chtěl vyjít ven.

Když učitelka Matylda Crescenzaghiová zahájila výklad o Irsku, jeho historii, náboženství a jiných zajímavostech, Ettore Domenici vstal a vyšel ze třídy s poznámkou, že jde na záchod. Všichni kluci se rozchechtali, jako by slyšeli dobrý vtip.

Záchody byly v hořejším patře, ale Ettore tam nešel. Tiše otevřel vstupní dveře a vpustil matku, která následovala syna do třídy A. Vstoupili a učitelka přerušila výuku.

„Slečno, matka by s vámi chtěla mluvit.“

Matylda Crescenzaghiová byla překvapená. Návštěvy rodičů nebo příbuzných žáků byly vzácné a neočekávané. Její povinností však bylo vyslechnout, co si Marie Domeniciová přeje.

Šla jí vstříc a podala jí ruku, kterou návštěvnice nepřijala a mlčky vytáhla zpod modrého pláště láhev anýzovky. Postavila ji na stolek vedle sešitů, třídní knihy a krabičky s tužkami a pery.

Konečně hleděla do tváře ženy, která zavinila smrt jejího Franconeho. Předtím učitelku nikdy neviděla, ale věděla, že tahle holka je udala. Kvůli ní museli do kriminálu a Francone tam zemřel.

Jedenáct chlapců mlčky sledovalo, co se bude dít. Ticho rušil jen rámus tramvají, kamiónů a ostatních vozidel.

Marisella plivla učitelce do tváře a kluci se ani nepohnuli.

„Sprostá děvko, tys nás dostala do basy!“ Marisella prskala jako vzteklá kočka, ale učitelka vůbec nechápala, o čem mluví. Nechtěla přece nikomu ublížit, upozornila jen policii, že jeden z jejích svěřenců nechodí do školy a že hrozí nebezpečí jeho úplné mravní zkázy. Pro policii bylo ovšem snadné zjistit, že Ettore Domenici pomáhá svému adoptivnímu otci a povedené matince pašovat drogy, ale na to Matylda Crescenzaghiová vůbec nepomyslela, chtěla jen, aby se Ettore vrátil do školy a nikdo ho nesváděl k darebáctví.

Utřela si slinu a důstojně řekla: „Paní, takhle se nesmíte chovat před žáky.“ Myslela jen na ně.

Ti však číhali jako vlci. Ettore jim pověděl, že si to matka přijde s učitelkou vyřídit, a popichoval proti ní. Klukům bylo jedno, že Ettorinův otec zemřel ve vězení, ale všichni začali učitelku nenávidět kvůli udavačství a líbilo se jim, jak jí Marisella naplivala do tváře.

„Drž hubu,“ zaječela Marisella. Znovu po ní plivla, chytla ubožačku za vlasy a prudce ji udeřila do obličeje. To nebyl políček, ale rána kladivem.

Učitelka vykřikla, vyděsilo ji násilí. Sotva však otevřela ústa, Marisella jí do nich nacpala šátek a udusila tak další křik. Levou rukou ji stále držela za vlasy a pravou zuřivě bila, zasypávajíc svou oběť kletbami a nadávkami.

Dvacetiletý Vero Verini byl znám jako sexuální maniak. Při pohledu na násilí páchané na učitelce se usmíval. Vzdechy chabě se bránící ženy ho vzrušovaly. Marisella jí strhla svetr, sukni a podprsenku, srazila ji na zem a začala do ní kopat. Vero Verini vykřikl rozkoší. Ettore Domenici vyběhl z lavice a stáhl učitelce podvazkový pás a kalhotky.

Matylda Crescenzaghiová byla skoro v bezvědomí. Ettore se na ni vrhl a jako první ji znásilnil.

Marisella hleděla na svého syna se staženými ústy. To tedy byla pomsta, na niž myslela po celou dobu od Franconeho smrti. Povedlo se, zhanobila tu ženskou, tu udavačku!

A přihlížela i celá třída A. Marisella s tím počítala, protože věděla, že ti kluci jsou všichni zkažení a jen málo ovládají své pudy. Pozorovala Carletta Attosa. Bylo mu teprve třináct, věděl všechno o sexu, ale znásilnění bezbranné ženy bylo pro něho příliš silným zážitkem, a tak se odvrátil a hleděl k zemi.

Podala mu láhev anýzovky. Napil se a prudce se rozkašlal trhavým, suchým kašlem tuberáka. Přestal však odvracet oči.

Ettore vstal a k učitelce přistoupil Vero Verini. Její oči byly plné slz a děsu, ale on ji sevřel hrubě a divoce. Snažila se uhýbat hlavou, aby ji nemohl líbat, ale marně.

„Neudus ji,“ vykřikla Marisella, ale je zbytečné volat na psa trhajícího kořist. Matylda Crescenzaghiová ztratila vědomí, a když přišla k sobě, uviděla nad sebou tvář Carletta Attosa, kterého měla vždycky za dítě. Zavřela oči.

I Carolino Marassi vše pozorně sledoval, jednou takhle viděl v autě sestru svého přítele, ale byla tma, a tak spíš slyšel jen vzdechy. Vyjeveně přihlížel a vše ho spíše děsilo.

„Teď ty!“ Marisella ho postrčila k učitelce, která se snažila vstát a pomalu se zvedala na kolena. Ettorova matka však na ni Carolina přímo hodila – a stalo se něco divného. Ubožačka ho neodstrčila, ale objala, prosíc ho pohledem, aby ji zachránil. Vytušila, že je jediný, na koho se může obrátit, a Carolino málem začal křičet, aby ji nechali být, ale silná ruka ho od ní odtrhla.

Byla to ruka Ettora Ellusika, syna počestných rodičů, falešného hráče a příživníka. „Lízni si, blbečku!“ Carolino se napil a přestalo mu vadit, co se děje.

Marisella nabídla anýzovku dalšímu chlapci, který nehnutě seděl v lavici. „Nech ho, to je teplouš,“ ušklíbl se její syn.

Fiorello Grassi upíral zrak na dalšího mučitele, jímž byl čtrnáctiletý násilník Benito Rossi. Marisella mu podala láhev. „Nevadí, napít se může.“ Fiorello zavrtěl hlavou.

„Když ti dáma nabídne kořalku, nemůžeš odmítnout,“ řekl Ettore. Chytil Fiorella za ucho jako vzpurného žáčka a přinutil ho, aby vstal. Homosexuálové se bojí tělesného násilí a Fiorello nebyl jiný. Rychle uchopil láhev a loknul si.

„Jen bumbejte, hošánkové!“ Marisella Domeniciová chodila od jednoho k druhému a z bytostí, které se chovaly jako zvěř, dělala ještě horší zvířata. Nabídla kořalku Federiku dell Angelettovi, který už sám něco vypil, než šel do školy, i Paolinu Bovatovi, který užíval opiáty. Žák Michele Casteho už dávno po učitelce toužil a teď mohl svůj nekalý záměr uskutečnit. Napil se a sklem láhve pozoroval předmět své žádosti, jak se beznadějně brání dalšímu objetí.

Marisella začala kreslit na tabuli sprosté obrázky. Napnula punčochu své oběti mezi lavice. Za přeskočení odměňovala kluky hltem anýzovky. Zadržela Silvana Marcelliho, který chtěl jít na záchod: „Zbláznil ses? Co když potkáš školnici? Úlev si v koutě!“

Konečně byla láhev dopita a navedení darebáci se dostatečně vybouřili. Nařídila jim, aby co nejtišeji odešli domů a klidně ulehli. Až přijde policie, budou tvrdit, že nic neudělali. Ettore se postavil vedle matky a mávaje prázdnou láhví prohlásil, že každého, kdo něco prozradí, zabije.

Před odchodem ze třídy pohlédla Marisella na tu trosku lidské bytosti, jíž se pomstila. Ještě se hýbala, tápala rukou po podlaze, a tak ji dorazila prudkým kopancem.

Když Carolino skončil své vyprávění, Livie vstala. Točila se jí hlava a obracel žaludek.

Mascaranti beze slova zavřel blok s poznámkami. O moc líp mu nebylo.

„Děkuji ti, Carolino,“ řekl konečně Duca a položil mu ruku na čelo.

„Nechci do polepšovny,“ zašeptal chlapec.

„Už se tam nevrátíš,“ ujistil ho Duca. „Máš mé slovo.“

Nikdy nic nesliboval, ale tentokrát svou zásadu porušil.

8

„Teď musíme tu ženskou najít,“ řekl Carrua. Bylo zřejmé, že záznam Carolinovy výpovědi rozrušil i jeho. Za války bojoval v Rusku a viděl horší a četnější masakry než je umučení jednoho člověka, ale co naplat, záleží na okolnostech. S tak krvežíznivou bestií jako Marisella Domeniciová se nikdy nesetkal. Snad by ji překonala jen buchenwaldská Lisa Kochová, která si dávala dělat stínítka z kůže židovských děvčat.

„Vezmi si všechny lidi, které potřebuješ, a okamžitě Domeniciovou vypátrej!“ Rozkaz byl adresován Dukovi.

V staré kanceláři doktora Carruy bylo teplo a klid. Duca odpočíval v křesle vedle jeho psacího stolu a skoro spal.

„Mluvím s tebou, Duko,“ zařval Carrua, který nebyl příliš shovívavý –

„Ano, vím.“

„Tak odpověz!“

Duca povytáhl své dlouhé tělo, aby neseděl v křesle tak hluboko.

„Proč ji chceš zavřít?“

„Jak to, proč?“ rozzlobil se Carrua. „Mám ji snad nechat pobíhat po severní Itálii?“

Duca mlčel.

„Duco, neblázni, po světě nám chodí stvůra a my ji musíme zatknout.“

Duca vstal a postavil se k oknu. Noc byla napůl zimní a napůl už jarní. Měl chuť otevřít okno a vpustit dovnitř trochu vzduchu.

„Ty ji chceš zatknout, ale já ne. Chci její smrt!“ Obrátil se ke Carruovi: „Co myslíš, že se stane, když Marisellu dostaneme za mříže? Obhájci ji prohlásí za nepříčetnou, protože jen šílenec může vyvolat takovou hrůzu, a jako narkomanka vyvázne tím, že ji zavřou do blázince. Pobude si tam pár let, a protože i blázince jsou přeplněné a nemají dost místa ani pro skutečné šílence, bude Marisella Domeniciová za chvíli zas mezi námi.“

Opět usedl do křesla. „Chudák učitelka bude dávno v zemi a z kluků, kterým dala stará prostitutka tak strašlivou lekci, se stanou zločinci. Nepočítám ovšem Carolina, toho se snad podaří zachránit, ale stačí i zbývajících devět. A ty chceš, aby z toho vyšla takhle lacino?“

Carrua odpověděl nečekaně mírně: „Ano, chci ji zavřít, protože je to mé řemeslo. Přiznávám ovšem, že bych měl taky chuť tu mrchu zabít, ale Matyldu Crescenzaghiovou tím nevzbudím.“

„S takovým názorem můžeš jít do komise pro zrušení trestu smrti,“ odsekl Duca. „Mně dej pokoj!“

„Dobrá, nebudeme se hádat,“ uklidňoval ho Carrua. „Chci jen, abys mi laskavě řekl, co bys udělal na mém místě.“

„Svěřil bych pátrání po Domeniciové nejhloupějšímu policajtovi, a kdybych ji uviděl na ulici, přešel bych na druhý chodník.“

Carrua vzdychl: „V blázinci skončíš ty a ne ta děvka.“

Duca předstíral, že tuto poznámku přeslechl: „Musíš pozvat novináře, uspořádat tiskovku, vysvětlit, co se stalo, a dát reportérům fotografii Marie Domeniciové. Musí vědět, že byl spáchán mimořádně zrůdný zločin, aby informovali co nejpodrobněji veřejnost. Nestačí, když detaily známe jen my.“

Carrua přikývl. „Zítra v osm bude tisková konference, ale uvaž, že tu ženu ještě nemáme. Chceš snad pomocí novin rozdivočit lid, aby ji zlynčoval, jakmile se někde objeví?“

Duca se usmál: „To ne.“

„Co si tedy od tiskovky slibuješ?“

Duca zvážněl: „Znám narkomanky a sadistky jako lékař. Jak zareaguje Marisella Domeniciová, až si přečte ve všech novinách, že víme, kdo vlastně zločin spáchal?“

Carrua neodpověděl.

„Je stará, nemocná, opuštěná,“ pokračoval Duca. „Nepočítala s odhalením a lidé jejího druhu vždy věří, že se ze všeho dostanou. Teď však pozná, že pro ni není úniku…“

„… a zabije se sama,“ doplnil Carrua.

Duca pomalu přikývl: „Najdeme ji někde nacpanou drogami, nebo skočí z okna. Nemusíš ji hledat, zničí se sama.“

Carrua vstal: „A to ty chceš!“

Jejich zraky se setkaly a Duca přisvědčil. Byl zastáncem života, nepřál smrt ani zločinci, ale myšlenka, že by Marisella Domeniciová mohla po čase zase páchat zlo, byla nepřijatelná. Po chvíli však dodal: „Jenže si nejsem tak docela jistý…“

„Víš co, filozofovat budeme jindy,“ poklepal mu na rameno Carrua. „Teď se jdi radši vyspat.“

9

Četla noviny v autě. Prohlédla si svou velkou fotografii, přeslabikoval titulky, podtitulky a nakonec celý text.

Její jméno bylo vytištěno palcovými písmeny. S uspokojením zjistila, že v tmavých brýlích a červeném kožichu se zcela liší od bledé osoby bez brýlí na snímku v novinách. Bude však někdo z jejích přátel mít odvahu jí pomoct? Po Franconeho smrti jejich okruh hodně prořídl. Navíc byla skoro bez peněz a neměla možnost si je opatřit.

Na místě, kde zastavila s vozem, byla hluboká tma, protože moudře vyjela z osvětlených ulic, jakmile uslyšela volání kamelotů. Určitě ji hledají všichni milánští policajti a ti, kdo četli noviny, ji nenávidí a jsou schopni ji třeba i lynčovat.

Strach z těchto možností však netrval dlouho. I když byla zvrácená a napůl šílená, dokázala ještě jasně uvažovat a uměla si spočítat, že podle zákona jí tak moc nehrozí. Dostane se do blázince a za pár let ji z něho vysypou. Nejvíc ji děsilo, že má v kabelce jen pár posledních gramů drogy a v blázinci už nedostane vůbec nic. Budou chtít, aby si odvykla, a ona bude po celé měsíce pekelně trpět. Myslela jen na to a náhle ji napadlo, že nemá cenu žít. Už od Franconeho smrti se vlastně jen vlekla životem a teď bylo pryč i to, co ji při něm ještě drželo: prášky. Ne, nenajde sílu k věčnému utíkání před policií, nedokáže žít jako zvíře, kterému jdou po stopě. Napřed si ještě dopřeje poslední potěšení, spolkne poslední gramy drogy, a až přestane účinkovat, zabije se.

Není však lepší udělat to hned? Pomalu se rozjela směrem k silnici vedoucí do Monzy a zařadila se do světelné řeky aut, autobusů a nákladních automobilů. Doprava už trochu slábla, a tak jela stále rychleji a v okamžiku, kdy uviděla v protisměru obrovský autobus, přišlápla plynový pedál až k podlaze a vletěla mu přesně mezi reflektory.

Za necelou hodinu poté, kdy dopravní policie podala o nehodě zprávu, přišel Duca do nemocnice. Marisella Domeniciová byla ještě na operačním sále, ale lékař mu sdělil, že takový zázrak ještě nezažil: „Z auta zbyla hromádka plechu, ale ona má zlomená jen dvě žebra a zápěstí.“

„Takže přežije?“ zeptal se hloupě Duca.

„Copak při několika zlomeninách hrozí nebezpečí smrti? Ta ženská vydrží víc než my oba.“

Duca vyšel z nemocnice a nasedl do vozu: „Jedeme za Carruou.“

„Je mrtvá?“ otázala se Livie.

„Ne. Má jen lehké zranění.“

Totéž opakoval Carruovi, když dojeli na policejní ředitelství. „Můžeš ji zatknout,“ dodal.

„Asi bys ji radši viděl na prkně, že?“ poznamenal štiplavě Carrua.

Duca se zamračil a pak váhavě přiznal: „Přál jsem si to jen do chvíle, kdy nám oznámili, co se stalo.“

„A pak?“

„Pak jsem běžel do nemocnice s nadějí, že žije.“

Carrua se pousmál: „Proč ta změna?“

Duca pokrčil rameny: „Nevím.“

„Jsi tedy rád, že je naživu?“

Teď se usmál i Duca: „Jsem přece lékař. Musím dávat přednost životu.“

Odešel od Carruy a přisedl k čekající Livii. „Jeď, kam chceš!“

Objal ji kolem ramen a začal filozofovat o otázce, proč ho těší skutečnost, že krutá vražednice nezmizela z povrchu zemského. Nezbyde než se na to zeptat slečny Livie Ussarové, která má k řešení takových problémů potřebnou kvalifikaci a je i jeho osobní bohyní moudrosti.

„Poslyš, pověz mi…“ Začal jí vysvětlovat své pocity a ona se vášnivě pustila do psychologického rozboru.

V MILÁNĚ SE VRAŽDÍ

V SOBOTU

Část první

S postupující civilizací se dostává do popředí i masová zločinnost. Dnes už policie nemůže hledat jednoho zločince a sledovat jediný případ, dnes se provádějí zátahy rybářskými sítěmi, jejichž oka jsou spletena z různých policejních oddělení: pro potírání drog, obchod s děvčaty, černými a žlutými, pro loupeže, falšování, hazardní hry, atakdále. Loví se v tom kalném moři zločinu a špíny, až se objeví hnusné malé a velké ryby. Tak se provádí čistka. Ale na pátrání po skoro dvoumetrovém, stokilovém slabomyslném děvčeti, které zmizelo z domova a ztratilo se v obrovském Miláně, kde se každodenně někdo pohřešuje a nelze ho najít, nebyl čas.

1

Duca Lamberti přikývl a starý, ale mohutný, rozložitý a svalnatý muž sedící proti němu u stolu, pokračoval:

„Kdykoli jsem přišel na komisařství, říkali mi, abych byl klidný, trpělivý, že mi mou holčičku najdou, ale že mají moc práce. Chodil jsem tam každý týden a oni pořád opakovali totéž, jenže už je to pět měsíců a dosud ji nenašli. Víte, já už ani nežiju. Proboha vás prosím, pane strážmistr, pomozte mi, já už nevím, co si počít.“

Duca Lamberti nebyl strážmistr, ale neopravil ho. Nerad někoho poučoval.

Podíval se na starce. Vlastně to nebyl stařec, nemohlo mu být ani šedesát. Vypadal jako bojovný, i když dobrácký býk, ale teď byla jeho tvář stažená a skoro plakal.

Byl to prostý příběh. Děvče uteklo z neznámých příčin z domova, otec to oznámil na místním komisařství a tam se snažili udělat vše, co bylo v jejich silách. Mohli ovšem udělat málo, skoro nic nebo vůbec nic. Po pěti měsících nešťastný otec usoudil, že bude lepší jít rovnou ke kováři a nechat kováříčka být. Tak se dostal až ke Carruovi, který ho poslal za Dukou.

„Jak stará je ta vaše holčička?“ zeptal se Duca. Vyndal ze zásuvky nový formulář a snažil se muži pomoci i tím, že použil téhož láskyplného slůvka, jako prve on, a už nevypadal, jako by chtěl plakat.

„Dvacet osm,“ odpověděl. Jeho tvář nabyla normálního výrazu.

Duca Lamberti položil tužku na stůl. Nevěřil, že řekl osmadvacet a ne osmnáct, ale věděl, že se nepřeslechl. Dosud se domníval, že jde o nezletilou, která utekla z domova s nějakým holobrádkem, ale osmadvacetiletá žena je už dávno plnoletá.

„Vaše dcera tedy není dítě,“ řekl nahlas muži s huňatým obočím nad šedýma očima položenýma hluboko v důlcích a s rukama porostlýma hustými chlupy. „Třeba se rozhodla odejít s člověkem, kterého si zvolila. Je možné, že nejde ani o útěk, ani o únos. Prostě se rozhodla žít po svém.“

Starý muž zavrtěl hlavou: „Ne, má dcera je dítě a zůstane jím, i když bude mít sto let.“ Zmlkl a Duca jen pokýval hlavou, protože se nechtěl přít s člověkem, který tak očividně trpěl. Chápal, že pro otce může být dcera stále dítětem, ale podle zákona nemá tento něžný cit význam. A tak řekl muži, sedícímu proti němu v poklidném podzimním ránu, které ale spíš připomínalo pozdní léto: „Rozumím, ale podle zákona nemůžeme nic dělat s osmadvacetiletou ženou, která se rozhodla opustit domov.“

Jeho protějšek však sklonil hlavu a pravil se zoufalou, hořkou jistotou: „Má dcera je duševně méněcenná. Už se tak narodila. Má inteligenci desetiletého děvčátka. K vánocům chtěla dárek, dětský šicí stroj. Musel jsem jí ho koupit, jinak by byla plakala. Máme doma poslední model, na splátky, které jsem dosud nezaplatil, a ona na něm šije šatičky pro své panenky. Má jich plný pokoj.“

Duca vstal. Příběh začínal být smutnější a složitější, než se zpočátku zdálo. Obrátil se k starému muži zády:

„Byla vaše dcera na psychiatrické klinice?“

„Ne,“ odpověděl tichým a chraptivým hlasem. „Měl jsem ji pořád doma.“

Duca začínal chápat celou šíři obrovského neštěstí, které teď bylo ještě větší. Stále zády k ubohému otci položil další otázku:

„Do školy jste ji neposílal?“

„Ne, ostatní děti by se jí smály a ona by se stejně nic nenaučila.“

„Umí vaše dcera číst a psát?“

„Ano, tomu ji naučila má nebohá žena.“

Nebohá znamenalo zřejmě mrtvá. „A taky Štefana, švagrová,“ dodal muž. „Byla jí druhou matkou.“

Je vdovec a přišel asi i o švagrovou, pomyslel si Duca a otočil se k němu: „Jistě jste měl lékaře, který ji ošetřoval.“

„To víte, že ano,“ přisvědčil muž a hrdě dodal: „Myslíte, že bych byl nechal svou holčičku bez doktora? Chodil nejmíň jednou za měsíc, ale ona není blázen, je jen… jen… opožděná.“ Polkl. „Tělo vyrostlo, mozek ne.“

Duca opět usedl k svému stolu. Na světě jsou stovky, možná tisíce nebo statisíce rodin, které mají doma defektní duševně choré děti, mrzáčky, melancholiky, epileptiky, sexuální zvrhlíky a šílence. Bohatí je obvykle zavírají v sanatoriích, ale chudší nebo středně zámožní rodiče musí skrývat doma to, co v podstatě mají nejen za neštěstí, ale i za hanbu. Krmí dvacetileté ubožáky, kteří se ještě pomočují, vozí na vozíku tupé mongoloidní děti, které ve dvanácti váží metrák a neumějí chodit, a doslova ničí sami sebe, jen aby to neštěstí zmírnili, aby to vypadalo před přáteli, sousedy a známými jako dlouhá nemoc nebo běžná, i když trochu smutná záležitost. I tenhle člověk a jeho nebožky zřejmě hráli tuhle hru.

„Kdo léčil vaši dceru?“ otázal se Duca.

„Profesor Fardaini,“ odpověděl rychle otec a řekl to jako člověk, který dokonale splnil svou povinnost.

Ano, udělal opravdu vše, pomyslel si Duca. Giovanni Fardaini je nejlepší italský psychiatr, neurolog, endokrinolog a kdovíco ještě, už několik let čeká na Nobelovu cenu a určitě mu ji dají. Je však také jedním z nejdražších evropských odborníků a Duca se raději neptal, kde ten muž, který nevypadá na petrolejového magnáta, dokázal sehnat peníze na profesora Fardainiho. Jsou však známy případy starých zchudlých šlechtičen, které kradou v tržnici, aby uživily svého umírajícího zchátralého manžela.

„Co řekl profesor Fardaini o chorobě vaší dcery?“

Muž si podepřel rukou čelo a zakryl tak oči. „Jen jedno slovo.“

„Které?“

„Elefantiasis.“

Duca stiskl rty. Elefantiasis je obecný pojem a profesor určitě připojil ke své diagnóze mnoho učených slov, ale ten chudák si, zapamatoval jen elefantiasis, protože mu připomínalo slony. Klást další lékařské otázky bylo zbytečné, a tak se jen zeptal: „Kolik váží vaše dcera?“

Šedé oči v hlubokých důlcích překvapeně bleskly, ale zdálo se, že muž pochopil příčinu otázky a ihned ji zodpověděl, protože o své „holčičce“ věděl vše do nejmenších podrobností.

„Devadesát pět kilo.“

„Jak je vysoká?“

Odpověď zněla neochotně, jako by přiznával něco nemístného: „Metr devadesát pět.“

Mnoho žen dosáhne hmotnosti pětadevadesáti kilogramů, ale jen málo jich doroste na metr devadesát pět.

„Má vaše dcera nějaké disproporce, třeba jednu ruku kratší, jednu nohu silnou a druhou nápadně tenkou, chybí jí nějaký prst?“

Staroch pokaždé zavrtěl hlavou a pak ho přerušil:

„Má dcera je velmi krásná.“ Skoro zlostně vytáhl z náprsní tašky několik fotografií formátu 6x6. „Podívejte se, ty jsem dělal já. Od chvíle, kdy se narodila, jsem ji pořád fotografoval, je to má vášeň.“

Rozhodil snímky před Dukou jako hrad karty a jeho hlas byl plný něhy a pýchy, že má tak hezkou dceru.

Překrásné děvče. Duca probíral fotografie jednu po druhé a viděl, že jsou i technicky znamenité. Líbezná tvář mladé ženy švédského typu s profilem římské sochy. Nevypadala tlustá, spíš štíhlá, protože kilogramy se rozložily po skoro dvoumetrové výšce. Duca hleděl na ten nečekaný půvab a zeptal se:

„Vlasy jí přibarvil kadeřník, nebo jsou její?“

Dlouhé, popelavě plavé vlasy byly nádherné a jejich barva téměř neskutečná.

„Její, její, strážmistře,“ zdůrazňoval s vroucností starý muž. „Nikdy nevycházela, ani v doprovodu ne, protože ji všichni okukovali. Museli jsme se vyhýbat lidem, a tak o ni pečovala má nebohá žena a švagrová. Ty vlasy mají přesně tuhle barvu a jsou tak dlouhé, protože jsem nechtěl, aby jí je stříhaly.“

Duca vzal do ruky fotografii, na níž byla celá postava. Dívka stála u velkého okna vedle pohovky a světlo ozařovalo celou její plastickou mramorovou krásu. Vynořila se mu představa sochy Svobody s bronzovými holými ňadry, s klínem zahaleným rouškou, třímající v pěsti vlajku a tyčící se nad podstavcem s postavami střelců, útočících puškami používanými v první světové válce.

Na dalším obrázku byla v plavkách na opuštěné pláži.

„V létě jsme ji vozili k moři,“ vysvětloval muž. „Bylo to poněkud složité, ale našli jsme maličkou pláž u Comacchia. Skoro nikdo na to osamělé místo nechodil. U břehu stojí dům venkovských rybářů. Když se někdo objevil, rychle jsme ji tam odvedli.“

Dívčino tělo bylo něco víc než gigantické sochařské dílo. Žádná socha nedokáže tak znamenitě napodobit harmonii a proporce ženské postavy. Dívka na fotografii byla fyzicky dokonalá, trochu pokleslá ramena sice nepatrně rušila celkový soulad, ale v jistém smyslu ještě zvyšovala její půvab.

„Proč jste ji schovávali?“ zeptal se Duca. „Je vysoká, ale dnes to není nic zvláštního, hráčky košíkové jsou právě tak velké.“

Starý muž sklonil hlavu: „Protože….“ Náhle se odmlčel.

2

Duca čekal dlouho a pak opakoval otázku: „Proč jste ji schovávali?“

Muž zvedl hlavu a olízl si rty. „Protože… protože pokukovala po mužských.“ Pak začal už klidněji vysvětlovat to, zač se styděl.

„Chtěli jsme s ní chodit na procházky. Byli by ji sice očumovali, ale v mém nebo ženině doprovodu by to ještě bylo přijatelné. Párkrát jsme to zkusili, ale nebylo to možné.“

Duca opět čekal, ale otec mlčel.

„Proč?“

Byl ochoten vylít svou hanbu až do poslední krůpěje:

„Poněvadž se dívala na muže, kteří šli po ulici, a usmívala se na ně. Všichni se po ní ohlíželi, a víte, co se dělo, když se na některého usmála? Jednou jsme ji se ženou museli zatáhnout do obchodu se střižním zbožím, protože za námi táhli tři mladíci jako psi. Jednoho jsem odstrčil, ale druzí dva se užuž chystali na mne skočit. Kdybychom neutekli do obchodu, nevím, co by se bylo stalo. Pak jsme procházek nechali.“

Duca si tu scénu dovedl představit. Vysoká plavovláska krásnější než socha a kolem smečka mrňavých italských samečků, obklopující to živé umělecké dílo bez ohledu na dívčin doprovod. Tito mládenci jsou schopni zabít otce i matku, jen aby se dostali k nádherné obryni, a krouží kolem ní v stále užších kruzích jako při lovu na vzácnou zvěř.

„Doktor nám řekl, že je to nemoc,“ promluvil opět starý muž. „Má holčička je počestná, ale chorá. Proto okukuje mužské a je schopná říct každému ano.“

Duca věděl, že tato choroba má mnoho jmen. Nymfománie. Estritis. Nemá to nic společného s morálkou, výchovou a prostředím. Z nitra těla sálá věčný plamen pohlavního chtíče, který se nikdy neukojí, nutí postiženého k činům a chování, které je z hlediska společnosti a morálky neúnosné, a nakonec ho zničí i fyzicky.

„Proto jsme ji nevodili nikdy ven a nikdy jsme ji nenechávali samotnou. Když má žena umřela, přišla k nám švagrová. Byla to světice, obětavě se o mou holčičku starala, naučila ji brát telefon, pouštět pračku, zapínat televizi a já mohl klidně chodit do práce. Dokázala zázraky. Ale na balkón nebo k oknu ji nikdy nepouštěla, protože by byla mávala na mladé muže, volala na ně a smála se.“

Otec si zakryl tvář rukama: „Dokonce se odhalovala nebo si vyhrnovala sukni – umíte si, pane strážmistr, představit tu ostudu? Bydlíme v druhém patře. Dokud byla švagrová naživu, stačila ji uhlídat, ale po její smrti…“

Zvedl tvář a pohlédl na Duku: „Nemohl jsem zůstat doma, musím chodit do práce nejen kvůli živobytí, ale i proto, že léčení je drahé a já nechci dát svou holčičku do ústavu, to bych se radši zabil. Když švagrová zemřela, najal jsem starou ošetřovatelku, ale za pár týdnů jsem viděl, že není k ničemu. Jen mě potají okrádala, a tak mi napadlo, zda by dcera nemohla být v bytě sama. Za poslední dva roky, kdy o ni pečovala švagrová, se hodně zlepšila, byla poslušná, víc chápala a uvědomovala si, že musí udělat, co se jí řekne. Zkusil jsem to. První dny jsem měl hrozný strach, ale pak šlo vše až neuvěřitelně hladce. Umíte si, pane strážmistr, představit, jak mi bylo, když mi uvařila minestru s vejci tak, jak ji to naučila teta? Nenechával jsem ji ovšem bez dozoru po celý den, dělám u Gondranda, to je firma pro mezinárodní přepravu, kanceláře jsou na Náměstí republiky a já bydlím v ulici Tunisia 15. Domů to mám pár kroků a můj šéf, pan Servadio, mi dovoloval, abych se dopoledne a odpoledne vždycky dvakrát zaskočil podívat na svou holčičku. Tři minuty tam, tři minuty zpátky, čtyři minuty na to, abych zkontroloval, zda je vše v pořádku. Vždycky bylo, měl byste vidět, jak udržovala byt. Měla po matce vášeň pro čisté podlahy a často jsem ji našel, jak klečí na zemi a vytírá.

Náhle se rozplakal. Přemohla ho vzpomínka na dceru hbitě umývající podlahu s horlivou čilostí duševně chorých, kteří necítí únavu. Osušil si slzy a pokračoval: „Měla moc ráda hudbu, proto jsem jí koupil tu věc, co automaticky pouští desky, teď si honem nevzpomenu, jak se to jmenuje.“

„Tím se netrapte,“ uklidnil ho Duca.

Na uslzenou tvář dopadaly sluneční paprsky. „Koupil jsem jí to pro radost. Stačí vložit desku do takové štěrbiny a hned to začne hrát. Před odchodem z bytu jsem vždy zavřel okna na visací zámek a napůl spustil žaluzie. I ty jsem zajistil, aby je nemohla vytáhnout a ukazovat se…“ Neměl sílu pokračovat v dalších trapných podrobnostech. „Byl jsem šťastný, že všechno klape, byla hodná, spravovala mi dokonce ponožky a moc hezky žehlila košile. Vůbec jsem si nepřipadal jako otec slabomyslné dcery, ale spíš jako novomanžel. Vítala mě úsměvem, objala mě, v kuchyni bylo prostřeno pro dva a byt voněl jídlem, až se sliny sbíhaly. Tak jsme žili asi rok, a pak, když jsem se jednou přišel dopoledne podívat, co dělá, byla tatam.“

Znovu se rozplakal, tiše a bez vzlyků, ale bylo to horší než hlasitý nářek. Duca upustil tužku, kterou držel v ruce, a ten krátký rušivý zvuk vytrhl nešťastníka z hlubiny žalu. Přestal plakat.

Duca řekl: „Sepíšeme oznámení. Opakujte mi laskavě své jméno.“

„Amanzio Berzaghi.“ Muž setřel slzy a promluvil hlasem občana respektujícího předpisy i úřední činitele.

„Kdy jste se narodil?“ pokračoval Duca, který nadepsal formulář jménem Amanzio Berzaghi. Napadlo ho, že Amanzio je jméno, které dávali svým dětem šlechtici.

„12. února 1909.“

„Rodiče?“

„Alessandro a Rosa, rozená Perassiniová.“

„Jméno vaší dcery?“

„Donatella.“ Hlas mu selhal dojetím. „Víte, když se narodila, byla tak maličká, že jsem jí vybral tohle jméno, ale pak moc vyrostla a děti jí říkaly Donatona.“

Duca zapsal do formuláře jméno Donatella. „A teď mi podrobně vyprávějte o dni, kdy jste viděl svou dceru naposledy.“

3

Vylíčil vše v přesném časovém sledu. V sedm hodin zazvonil na nočním stolku budík. Hned jej umlčel, vstal a šel do Donatellina pokoje. Spala. Na podlaze, lůžku a židlích ležely panenky. Donatella je milovala, vždycky byly oblečeny podle poslední módy a sama na ně šila podle módních časopisů. Většinou to byly velké loutky, ale to ráno svírala Donatella v náruči jednu menší, které říkala Gigliotella. Měla dlouhé černé vlasy, které se rozestřely po tváři spícího děvčete a smísily se s jeho plavými. Otec odsunul panenku, dívka se probudila, vztáhla k němu ruce a jako obvykle ho mazlivě a s úsměvem objala. Vytáhl žaluzie. Venku řádila březnová plískanice s prudkými poryvy větru a v černofialových mracích se blýskalo. Pak šel za dcerou, aby jí pomohl s mytím a oblékáním. Obvykle zvládla všechno sama, ale občas se vyskytla nějaká překážka, hlavně při připínání punčoch k podvazkům. Vždycky se jí nepodařilo dopnout přezku, začala si s podvazky hrát, hladila si velkou bílou nohu, a nakonec chodila po bytě se shrnutými punčochami. Dokud žila matka a její sestra, napravovaly tyto maličkosti ony. Vytáhly jí punčochy, sebraly mýdlo, které stále upouštěla, protože pro ni to byla dětská hra, a připomněly správný postup při ranních úkonech, který někdy měnila. Jakmile se však Donatella umyla a oblékla, šlo všechno už dobře. Tak tomu bylo i onoho rána. Správně připravila otci bílou kávu a on jí řekl, co má uvařit k obědu. Vařila samozřejmě jen jednoduché pokrmy – špagety, vejce, brambory. Už si nepamatoval, co měla ten den připravit, snad špagety s omáčkou nebo nudle s máslem…

„To není důležité,“ přerušil Duca vyprávění Amanzia Berzaghiho, ale starý muž chtěl být přesný, a tak dál vraštil čelo a vzpomínal, až se upamatoval: „Byly to nudle s máslem, ano, řekl jsem jí, aby je udělala, protože je měla moc ráda.“ Nadrobili si do kávy chleba a on vstal, aby šel do práce. Napřed však zkontroloval zámky na oknech a žaluzie. Byt byl světlý, měl šest oken, ale s napůl staženými žaluziemi v něm bylo dost šero. Pořád to však bylo lepší než nebezpečí, že se Donatella bude ukazovat v okně.

Po prohlídce okenních zámků a žaluzií vyšel Amanzio Berzaghi z bytu a zamkl dveře. Zevnitř je Donatella neměla čím otevřít a s vnějším světem se mohla spojit jen poplašným zařízením v případě požáru, úniku plynu a podobně. Zařízení bylo napojeno na domovníka a teta ji naučila s ním zacházet. Kdyby se něco stalo, šel by domovník otevřít dveře druhým klíčem.

Z domu v ulici Tunisia 15 vyšel Amanzio Berzaghi v osm hodin, deset minut a zastavil se v protějším bistru, kde si dal grappu. To byl jeho tajný hřích. Nikdo kromě číšníků u baru nevěděl, že si denně dopřeje pár kalíšků kořalky. Nevěděla o tom ani jeho žena, ani švagrová, ale on začínal den s dvěma až třemi kalíšky, odpoledne si dal další a poslední vypil po večeři.

„Víte, když manželka ještě žila, musel jsem si večer pokaždé něco vymyslet, abych mohl ven na skleničku. Nakonec si chudák myslela, že mám nějakou ženskou, a udělala mi pořádnou scénu.“

Duca poslouchal a nepřerušoval ho.

„Začal jsem s tím po tom neštěstí, když jsem seděl v náklaďáku a viděl tolik krve.“

Nit výpovědi se přetrhla, ale Duca ho nechal vyprávět.

Amanzio Berzaghi pracoval pro firmu Gondrand už skoro pětadvacet let. Patnáct roků jezdil, nejprve jako druhý a později jako první řidič mezinárodní dopravy. Řídil obrovské náklaďáky po trasách spojujících Milán s celou Evropou. „Dvakrát jsem byl až v Moskvě,“ řekl s pýchou. „Na Rudém náměstí se kolem té mé obludy seběhli lidé, okukovali soupravu ze všech stran, vlezli mi až do kabiny, osahávali radiotelefon, nemohli jsme jet dál a museli požádat o zásah policii. Tu práci jsem měl moc rád. Byl jsem nejlepší řidič a nikdy jsem neměl ani nejmenší nehodu.“

A přece ho nakonec potkala na brémském předměstí, když jel s velkým kamiónem, kterému se říkalo milánbrémák podle pravidelné linky, na níž jezdil. Vyjeli z dálnice, byla noc, lilo jako z konve, milánbrémák se plazil po kluzké silnici čtyřicetikilometrovou rychlostí a řidič dával na každé křižovatce světelné znamení. Jenže do křižovatky řízené světly vletěl náhle na červenou směšný bláznivý volkswagen nacpaný celou rodinou. Otec za volantem, matka, dvě děti a tchýně. Amanzio Berzaghi, který klidně projížděl na zelenou, sice automobil uviděl, ale mohl jen zoufale brzdit. Marně. Milánbrémák rozmáčkl volkswagen jako kamenný lis drtící olivy, souprava dostala smyk, postavila se napříč a najel na ni motocyklista. Amanzio Berzaghi narazil kolenem na palubní desku a šlachy, Češka, vazivo i kost praskly jako zlomená větev. Ze svého místa v kabině pozoroval, jak z rozdrceného autíčka vytéká krev. Uslyšel ještě nářek druhého řidiče a pak omdlel.

Aby ho vzkřísili, nalili do něho sklenici třešňové pálenky a napájeli ho jí, dokud ho sanitka neodvezla do nemocnice. A on, který se nikdy nedotkl tak silného alkoholu a spokojil se s kapkou vína při jídle, začal pít grappu. Zaháněl jí vzpomínku na krev na brémské dlažbě a pil, když byl nešťastný nebo trpěl úzkostí. Nehodu nezavinil, takže ho firma Gondrand nepropustila, ale koleno bylo zlomené a dálkové kamióny už řídit nemohl. Přeložili ho do kanceláře na Náměstí republiky. Byl totiž nejen dobrý řidič, ale měl i určité vzdělání. Měl tedy svou malou místnost, své spisy a doklady a poblíž pracoviště si pronajal malý byt.

„To ráno jsem tedy vyšel z domu a stavil se v protějším baru.“

Chvíli přemýšlel. „Dal jsem si dvojitou grappu,“ přiznal. S vyprávěním, které přímo nesouviselo s případem, skončil a Duca si opět začal dělat poznámky.

Když dopil, vydal se ke Gondrandovi a do kanceláře došel v osm hodin dvacet čtyři minuty, tedy šestatřicet minut před začátkem pracovní doby, a hned se dal do práce. Jeho úkolem bylo kontrolovat výdaje řidičů nákladních automobilů při jejich cestách po Evropě. Poněvadž sám pracoval tolik let jako řidič, byl pro tuto funkci správným mužem. Uměl i trochu francouzsky, anglicky a německy, takže ho nemohli oklamat předkládáním falešných potvrzení, duplikátů nebo účtenek, které už byly proplaceny.

Ve čtvrt na deset zatelefonoval domů. Donatella se ihned ozvala. „Tati,“ řekla svým hlubokým, sladkým hlasem. Telefonoval jí jen on a poučil ji, že musí ihned položit sluchátko, kdyby ji náhodou zavolal někdo jiný, což však nebylo příliš pravděpodobné.

„Jak se máš, Donatello?“

„Loupu brambory.“

Nepřipravovala tedy nudle s máslem, ale co na tom záleželo.

„Dej pozor na nůž.“

„Ano, tati.“

„Je ti dobře?“

„Ano, tati. Až oloupu brambory, dám je do hrnce vařit.“

„Výborně, Donatello. Za chvíli zas zavolám.“

Amanzio Berzaghi pak hodinu pracoval a ve čtvrt na jedenáct zatelefonoval znovu.

„Tati?“

„Co děláš, Donatello?“

„Zametla jsem, utřela prach a teď přestýlám postele,“ vysvětlovala Donatella s dětinským puntičkářstvím. „Brambory jsou už uvařeny.“

„Zhaslas plyn?“ Tohoto nebezpečí se otec obával nejvíc, ale po celý rok se to nestalo ani jednou.

„Ano, tati. Otočila jsem i velkým klíčem plynoměru.“ Mluvila jako šestiletá holčička, která povídá učitelce, jak strávila neděli.

„Výborně, Donatello, za chvíli se přijdu na tebe podívat.“

„Ach ano, tati,“ vydechla blaženě.

Amanzio Berzaghi pracoval ještě půl hodiny a pak odešel. Při čtyřech denních kontrolách dcery zameškal vždy hodinu pracovní doby, kterou nahrazoval ráno a odpoledne. Vrátný mu otevřel elektrickým bzučákem vchod pro zaměstnance. Lehce kulhaje – dík chirurgickým zázrakům mu zůstala po nehodě jen malá vada chůze – přešel Náměstí republiky a zabočil do ulice Tunisia. Květinář v stánku mu popřál dobrý den. Byl to mladík s chytrýma očima, u něhož objednával pohřební věnce pro ženu i švagrovou, a když šel na hřbitov, kupoval u něho kytičku. Odpověděl mu na pozdrav, došel k číslu 15, vstoupil do výtahu, vyjel do druhého patra a třikrát zazvonil. Krátce, dlouze, krátce. Teprve pak začal odemykat. Chvíli to trvalo, ale za dveřmi už slyšel hlas své dcery: „Tatí…“

„To jsem já, Donatello.“

Vešel a objal ji jako vždycky, jako by se neviděli celé měsíce. Pak prohlédl okna, žaluzie a plyn. Všechno v pořádku, byt byl uklizen a z jídelny zněla hudba. Zkontroloval i kohoutky v koupelně a u kuchyňské výlevky, ten jednou nechala otevřený a uzavřela odpad, ale to nebylo takové neštěstí, přeteklo jen trochu vody.

Opět objal svou holčičku a vrátil se do kanceláře.

„Nic se nedělo, ale já neměl klid,“ pokračoval Amanzio Berzaghi. „Snad nějaká předtucha, necítil jsem se dobře…. nebo jsem hledal výmluvu pro další sklenku grappy.“

Ať už tomu bylo jakkoli, před návratem do kanceláře vypil malou grappu, pak hodinu pročítal doklady a kolem poledne volal domů. Donatella se ozvala vždycky po čtyřech nebo pěti volacích tónech, jenže tentokrát telefon nezvedla. Počítal: deset, dvanáct, patnáct dlouhých tónů, které by musela slyšet. Pak položil sluchátko a otřel si šíji zvlhlou potem. Strach mu sevřel hrdlo.

Uklidni se, nebo tě raní mrtvice, chudák Donatella zůstane sama a umře v blázinci, říkal si. Nemohlo se stát nic vážného, odešel od ní sotva před hodinou, a i kdyby otevřela plyn, nemohla se za tu dobu udusit, a jestli začalo hořet, domovník už o tom ví a otevřel jí.

Třeba jsem vytočil špatné číslo, to už se jednou stalo, před několika měsíci se spletl a taky se mu nikdo neozval.

Naděje mu dodala trochu sil. Volal znovu, čekal, poslouchal vyzvánění, ale nikdo se nehlásil. Možná jsem se zase zmýlil, třese se mi ruka, pletu čísla. Věděl však, že klame sám sebe.

Zkusil to ještě jednou. Nic. Vstal a zapotácel se v návalu náhlé slabosti.

Vyběhl z kanceláře. Protože spěchal, kulhal silněji a vrátný si ihned všiml, že se něco přihodilo. „Co se stalo, pane Berzaghi?“

„Dcera nebere telefon,“ odpověděl.

U Gondranda všichni znali jeho kříž a někteří mu dokonce nabízeli pomoc. Vždycky vlídně odmítl, ne z hrdosti, ale bylo zbytečné využít takovou velkorysou nabídku, protože on potřeboval pro Donatellu trvalý dohled a ten mohly zajistit jen manželka a švagrová. Pro cizí osobu to byla nudná a vyčerpávající služba. Když byl někdo s děvčetem v bytě, kladlo dětinské otázky, brebentilo a povídalo třeba celý den. Matka, teta a otec se mohli pro ni obětovat, ale cizí člověk by to za chvíli nesnesl.

„Jak to?“ podivil se vrátný a stiskl bzučák. Pak dodal: „Jenom klid, určitě je všechno v pořádku, telefon má možná poruchu.“

Amanzio Berzaghi neodpověděl, vyběhl a při přecházení Náměstí republiky jen svíral pěsti. Druhou křižovatku přeběhl na červenou, mávaje rukou na přijíždějící auta, aby na kulhajícího chodce brala ohled. Nedbal na skřípění brzd ani na nadávky řidičů, nevšímal si přední kapoty citroenu, který taktak zastavil na dva centimetry od něho, neslyšel, neviděl, tiskl ruku k zraněnému kolenu, aby mu ulevil, a pospíchal do ulice Tunisia 15. Vrhl se do výtahu, setřel si pot, který cítil i na zádech, a z kabiny vyšel už s klíči v ruce. Se zaťatými zuby třikrát zazvonil, a když odemykal dveře, třásl se tak, že téměř nedokázal otočit klíčem v zámku.

Donatella ho nečekala za dveřmi jako vždy, neřekla radostně „Tati“ a nemohl ji obejmout.

Vtrhl do bytu a nervózně jej prohledával jako člověk, který si něco zapomněl. Donatella nikde. Všechny zámky byly na svém místě, okna zavřená a na sporáku stál hrnek s vodou. Pokoje byly uklizené, nikde ani stopy po nějakém násilí, žádná překocená židle nebo rozbitá váza s květinami. Z gramofonu vyčnívala deska, kterou měla ráda. Skla v oknech byla neporušená a dveře řádně zamčené.

Rozechvělý šílenou úzkostí hledal Amanzio Berzaghi dceru ř pod postelí, pohovkou a za skříněmi, kam by se vzhledem ke svým proporcím nemohla schovat. Nakonec vyčerpaně usedl na lůžko a přemýšlel. Bylo to k zešílení, Donatella v bytě nebyla, ale nic nevysvětlovalo její záhadné zmizení. Jako by ho šálily smysly. Děvče se ztratilo, i když před hodinou je ještě viděl, a projít zavřeným oknem nebo dveřmi nemohlo.

Jeho dcera byla prostě pryč.

4

Policejní úředník místního komisařství suše konstatoval, že nejde o čáry a kouzla a že zbývá jediné vysvětlení: někdo byl dokonale obeznámen s tím, jak to u nich doma chodí, poradil si se zámkem a vešel do bytu. Možná že to byl hezký mladík, který se Donatelle líbil, a vzhledem ke svému založení mu neodporovala. Poslušně šla s ním.

Únosce si musel všechno přesně vypočítat: jak projít, aby ho domovník neviděl, a jak neupoutat pozornost, až půjde s tak velkou a nápadnou dívkou. Účel únosu mohl být jen jeden. Vydírání ne,! Amanzio Berzaghi byl malý úředníček a peníze na výkupné by neměl, Pomsta také ne, protože starý muž neměl nepřátele a ti, kdo ho znali, byli spíš dojati jeho smutným osudem. Nepřátele nemohla mít ani Donatella, která se s nikým nestýkala. Při její kráse a přitažlivosti mohlo jít jen o zneužití děvčete pro prostituci. Unesl ji člověk, který znal situaci, její duševní stav a každodenní zvyky, a odvedl ji do některého pohostinného domu, aby ji tam nabízel bohatým zákazníkům milujícím i duševně méněcenné dívky, jsou-li krásné a vášnivé.

Policie se okamžitě pustila po této stopě. Nejprve vyslechli všechny nájemníky v ulici Tunisia 15, protože byli přesvědčeni, že pachatelem musel být někdo z blízkého okolí Berzaghiovy domácnosti, ale výslechy nepřinesly žádný výsledek. Nájemníci byli samí živnostníci, úředníci a penzisté a bylo těžké si představit, že by měli s únosem něco společného. Nejpodezřelejší osobou byl ovšem domovník, který měl druhý klíč od bytu pro případ, že by se Donatella octla v nebezpečí. Poněvadž únosce musel děvče vyvést domovními dveřmi, zdálo se policii divné, že je domovník neviděl odcházet, a tak byl vyslýchán dlouho a několikrát. Nakonec však vyšetřovatelé došli k názoru, že ani on nemá s případem nic společného, a zaznamenali to do příslušného protokolu.

Druhý směr, jímž se policie hnána bezmezným zoufalstvím nešťastného otce dala, bylo pátrání mezi pasáky a ve veřejných domech. Tato oblast je však rozsáhlá, různě rozvětvená a soudržná, takže malý oddíl mravnostní policie nenašel po celé měsíce žádnou stopu. Mohl totiž přeorat jen nepatrnou část nedozírného pole prostituce a obchodu s děvčaty a nebylo vyloučeno, že Donatellu vyvezli z Itálie do Jižní Ameriky nebo na Dálný Východ, kde je po bílých ženách velká poptávka. Policie se samozřejmě obrátila na Interpol a Donatella se octla na oběžníku všech policejních ředitelství větších italských měst, jehož pomocí se pátrá po zmizelých osobách. Je na něm i fotografie, takže policista, který hledanou osobu náhodou potká, ji může identifikovat. Pátrat po ní ovšem nemůže, i kdyby měl den osmačtyřicet hodin, na to mu nestačí čas.

S postupující civilizací mas se dostává do popředí i masová zločinnost. Policie už nemůže hledat jednoho zločince a sledovat jediný případ. Dnes se provádějí zátahy sítěmi, jejichž oka jsou spletena z různých policejních oddělení – pro potírání drog, pro obchod s děvčaty, černochy a žlutými, pro loupeže, falšování, hazardní hry, atakdále. Loví se v kalném moři zlodějů, spodiny, překupníků drog a i zlodějíčků z obchodních domů, a když se síť vytáhne na souš, vyslýchají se malé i velké ryby. Tak se třeba našla rybička, která přiznala krádež šedé mercedesky v Rimini, ale i velká ryba, Sicilián, který chtěl založit v žírném Miláně sekci mafie pro severní Itálii. Policie ho dopadla na půl cestě a skoro po dobrém ho donutila, aby prozradil jména dalších kompliců. Pomocí těchto promyšlených, racionálních a neúnavných zátahů se policistům po celém světě daří udržet pod kontrolou zločinnost, jejíž procento se však stejně ve všech zemích neustále zvyšuje.

Při stovkách akcí provedených v Itálii za víc než pět měsíců od chvíle, kdy Donatella Berzaghiová zmizela, však zřejmě neuvázla v síti žádná ryba, která by s ní byla ve spojitosti. Nenašel se únosce ani spolupachatel a nikdo, kdo by o ní věděl. Ani od Interpolu nic nepřišlo a nápadná, téměř dvoumetrová obryně nebyla ani v Marseille, ani v Hamburku. Prostě se vypařila z povrchu zemského.

A ubohý otec po celý ten čas marně klepal na dveře přetíženého policejního komisařství a zbytečně se dožadoval zpráv o dceři. Odpověď byla vždy stejná: „Je nám líto, pane Berzaghi, dosud jsme ji nenašli.“

Duca Lamberti se zachoval jinak. Když se loučil se zdeptaným otcem, podíval se mu do uslzených očí spálených žalem pětiměsíčního úzkostného čekání a řekl: „Zahájím osobně pátrání a začnu od začátku. Ujišťuji vás, že uděláme vše, abychom vám dceru našli. A najdeme ji,“ dodal, aby ten člověk měl sílu čekat dál.

Když zavřel za starým mužem dveře své kanceláře, měl pocit, že by byl schopen někoho i zabít, jen aby to děvče vypátral.

Získat všechny materiály o zmizení Donatelly Berzaghiové včetně zpráv Interpolu netrvalo dlouho. Pečlivě je prostudoval.

A pak byla Donatella Berzaghiová nalezena.

5

Mascaranti řídil a Duca Lamberti seděl vedle něho. Velká alfa jela pomalu teplým večerem prvních říjnových dnů. Nebe nad Milánem bylo plné hvězd a dosud nejevilo známky podzimu. Nebylo vlhko, nevál vítr a listí nepadalo ze stromů. Bylo neuvěřitelně jasno, ani stopa po mlze, jako by byl teprve srpen.

V půl jedenácté byly ulice téměř opuštěné. Alfa přejela Náměstí republiky, chmurné a rozsáhlé jako saharská poušť.

Duca měl sebou injekční stříkačku. Teď ji nahmatal v kapse, jako by se chtěl ujistit, že je stále na svém místě.

Auto zastavilo v ulici Tunisia, před číslem 15.

Amanziovi Berzaghimu ohlásili svou návštěvu telefonicky a už na ně čekal u domovních dveří. Byl rozrušený a oči mu mžikaly strachem.

„Co se stalo?“ zabreptal.

„Vaše dcera….“

„Kde je?“ přerušil ho muž. „Chci ji hned vidět!“ Ještě něco zamumlal, ale nebylo mu rozumět.

„Ano,“ přisvědčil Duca a vzal ho za paži. „Nejdřív ale půjdeme na chvíli k vám a promluvíme si.“

Amanzio Berzaghi na něho upřel zrak plný důvěry i obav.

„Stalo se něco zlého?“

„Pojďte, musíme s vámi mluvit,“ řekl Duca.

Starý muž otevřel domovní dveře dokořán a nechal projít Duku s Mascarantim jako první. Pak dveře uzavřel.

„Výtah je trochu těsný,“ upozornil je.

Opravdu to byl jen malý výtah, stáli v něm namačkáni, a během jízdy Amanzio Berzaghi náhle zaúpěl: „Je… je mrtvá?“

Sklonil hlavu. „Je, viďte, jinak byste nepřišli v tuto hodinu.“

Duca sevřel prsty injekční stříkačku. Být policistou je někdy tvrdé.

„Ano, vaše dcera zemřela.“

Výtah zastavil. Starý muž se pohnul a otevřel dveře.

„Dovolte,“ řekl, odstrčil oba policisty a s klíčem v ruce vyšel. Když odemykal, byla jeho ruka pevná, jako by mu ta hrozná zpráva vrátila sebevládu a fyzickou i morální sílu. Alespoň věděl, na čem je.

„Prosím,“ vybídl je a jeho hlas zněl neosobně jako z rádia nebo magnetofonu. Duca s Mascarantim vstoupili do předsíně. Starý muž se náhle zapotácel a Duca ho instinktivně chytil za rameno.

Amanzio Berzaghi však o tuto pomoc nežádal. Vyprostil se a ukázal Dukovi na pohovku a Mascarantimu na křeslo. Na kulatém stolku vedle pohovky stál gramofon s napůl zasunutou deskou. Byla to nahrávka Donatelliny zamilované písničky. Od chvíle, kdy dcera zmizela, se Amanzio Berzaghi gramofonu a desek ani nedotkl.

„Chci ji vidět i mrtvou,“ řekl starý muž nezvučným hlasem robota.

„Ano, zavedeme vás k ní,“ přikývl Duca, „ale napřed si musíme promluvit.“

„Prosím.“ Robot s šedobílou tváří zdvořile přisvědčil strnulým pohybem hlavy.

Duca Lamberti znovu přejel kapsu svého saka v místech, kde měl injekční stříkačku, a pak se rozhlédl po pokoji zařízeném dobrým, finančně dostupným stylizovaným nábytkem.

S povzdechem začal vyprávět.

6

„Včera ráno na staré silnici do Lodi…“ Je mnoho věcí, které se neříkají snadno, ale to, co musel sdělit otci o dceřině smrti, přesahovalo všechny meze. Nebylo však zbytí, musel pokračovat a snažil se najít slova, výrazy a věty, jimiž by zmírnil hrůznou skutečnost.

„Včera ráno na staré silnici do Lodi,“ opakoval a začal vyprávět, co se stalo.

Asi v sedm hodin projížděly po staré silnici do Lodi – vlastně je to historická via Emilia – osobní i nákladní automobily. Den byl zářivý a teplý, sedláci už chodili po polích, z blízkého dvorce vyjížděl traktor a jeho rachot se ztrácel v rozsáhlé pádské nížině. Po pravé i levé straně via Emilia občas vyšlehovaly na strništích plamínky z hromad plevele, býlí a roští, které sedláci vy klučili, aby vyčistili svá pole. Oheň však moc nehořel, spíš čadil a krajem se nesl nepříjemný zápach. Řidiči měli někdy pocit, že jedou žárovištěm, a v jednom oblaku dýmu si všimli, že spálenina je nějak zvlášť nepříjemně cítit. To nebyla známá vůně podzimního chrastí ani pach různých odpadků, jako jsou třeba kusy starých pneumatik, ale ošklivý, nasládlý puch. Po projetí tohoto místa však už nic tak odporného necítili, a tak se přestali o celou záležitost zajímat.

Silnici však přecházel venkovan s puškou, který pronásledoval zdivočelého kocoura. Chtěl ho zastřelit, protože mu dělal škodu na dvoře, vztekle prskal, skákal kolem jeho slepic i vnoučat a snažil se jim vyškrábat oči. Na venkově jsou lidé zvyklí poznávat věci čichem. Muž ucítil podivný zápach a uviděl v blízkosti svého pole vystupovat hustý kouř. Rychle šel k dýmající hromadě. Když spatřil ruku vyčuhující z pomalu hořících odpadků, nevěřil svým očím, ale nepochybně to byla ženská ruka, růžová, s dlouhými nalakovanými nehty. I když to byl tvrdý chlap, stěží přemohl nával nevolnosti, ale pak hodil pušku přes rameno, vyškrábal se na silnici a máváním zastavil první auto, které jelo kolem. Se žaludkem stále ještě jako na vodě se snažil vysvětlit řidiči, že v té hromadě hoří ženská a že musí rychle sehnat někoho od policie.

Muž za volantem na něho nejprve nedůvěřivě hleděl v domnění, že jde o nechutný vtip, anebo že si sedlák hned po ránu přihnul. Měl zlost, protože spěchal.

„Helejte, viděl jsem ruku, čouhá z hromady a má červený nehty,“ brebentil venkovan lodským nářečím, které se snažil co nejvíc přizpůsobit spisovnému jazyku, aby mu řidič rozuměl.

Ten konečně uvěřil, že muž nelže. I on teď ucítil nasládlý pach, a když si představil vyčnívající ruku, nebyl na tom se svými útrobami o moc líp než nešťastný nálezce.

„Už jedu,“ řekl. Spustil motor, zařadil rychlost a šlápl na plyn.

Policisté z Muzzana přijeli cobydup a zanedlouho poté dorazil z Milána vůz s posádkou oblečenou v ochranných kombinézách.

V pitevně lékaři určili, že žena zemřela pravděpodobně kolem půlnoci a hořela nejméně od pěti hodin ráno. S naprostou jistotou však konstatovali, že před pokusem o spálení těla jí byl surově rozbit obličej a oheň toto znetvoření dokonal. Zřejmě neměla být poznána. Podle pitevního nálezu šlo o ženu vysokou nejméně sto devadesát centimetrů a vážící i po úbytku hmotnosti v důsledku hrozných okolností své smrti asi pětadevadesát kilogramů. Tyto údaje dávaly předpoklad k domněnce, že jde o pohřešovanou Donatellu Berzaghiovou.

I když vyjádření patologů bylo jako vždy rezervované, Duca Lamberti o totožnosti mrtvé vůbec nepochyboval. Zákon však vyžadoval identifikaci blízkou osobou, která se na umučené děvče podívá a přísežně potvrdí, že je podle určitých tělesných znaků poznává. Jinak bude nalezené tělo zaregistrováno jako mrtvola neznámé ženy, Donatella Berzaghiová bude právně naživu a jejího vraha bude možno stíhat teprve poté, až se prokáže, že mrtvá je ona.

Jediný člověk, který to mohl udělat, byl Amanzio Berzaghi a Dukovi připadl ten nejkrutější a nejobtížnější úkol: požádat otce, aby s ním zašel do márnice. Splnil jej.

„Ano, hned,“ přisvědčil ochotně starý muž. „Musíme si…,“ chtěl asi dodat „pospíšit“, ale opustily ho síly. Snažil se vstát, ale pak se zhroutil. Naštěstí Duca pozoroval, jak viditelně ztrácí barvu, a předvídal, co se stane.

Vzal ho do náruče jako dítě a poručil Mascarantimu, aby se podíval, kde je ložnice.

Mascaranti proběhl malý byt a otevřel pokoj, který zřejmě patřil Donatelle. Lůžko bylo poseto loutkami a všechny měly dlouhé, slavnostní šaty jako Sněhurka.

„Sem přece ne, když se probudí mezi panenkami své dcery, sesype se nám znovu.“

Otcova ložnice byla hned vedle. Duca uložil muže na lůžko a nahmatal mu puls. Cítil, že slábne. Vyhrnul mu rukáv svetru i košile, odhalil paži, vbodl jehlu injekční stříkačky do svalu a pomalu vyprázdnil celý obsah do starcova předloktí. Pak opět zabalil stříkačku do vaty navlhčené lihem a vložil ji do kapsy. Uvolnil omdlelému kravatu, rozepnul mu límec košile, povolil pásek u kalhot a znova ho vzal za zápěstí. Tep byl stále sotva postižitelný. Duca poručil Mascarantimu: „Poohlédni se v kuchyni, jestli tam nemá grappu nebo jinou silnou kořalku!“

Mascaranti odběhl a v nočním tichu bylo slyšet, jak otvírá a zavírá přihrádky a hledá grappu.

Starý muž ležel tiše a se zavřenýma očima, ale nebyl mrtvý, jen vnitřně vyhaslý. Při pohledu na něho Duca opět zatoužil zabít toho, kdo děvče zavraždil.

„Grappa tu není, jen víno,“ hlásil Mascaranti. Duca mávl rukou. Víno bylo na nic. Amanzio Berzaghi chtěl zřejmě čelit svému hříchu, a tak neměl kořalku doma. Když se chtěl napít, musel ven.

Cítil, jak tep bezvědomého účinkem injekce pomalu sílí. Snažil se neuvažovat o tom, co asi vyprávění o mrtvé dceři spalované v hromadě odpadků udělá z otce, který ji miloval až chorobně. A jeho trápení ještě nebyl konec.

„Pane strážmistr…,“ ozval se sotva slyšitelný, žalostný hlas. Starý muž otevřel oči. Pod hustým obočím se zableskly oči zapadlé v hlubokých očních důlcích.

„Nic se vám nestalo, byla to jen mdloba,“ uklidňoval ho Duca v domnění, že má strach ze srdečního záchvatu.

Amanzio Berzaghi na něho pohlédl a řekl: „Jsem v pořádku, pane strážmistr. Můžeme jít.“

Opřel se o ruku a chtěl vstát, ale Duca ho donutil, aby ještě chvíli odpočíval: „Počkejte ještě!“

„Chci tam jít hned.“

„Jistě,“ přisvědčil Duca, „ale napřed vás musím na něco upozornit. Nejste povinen jít do márnice. Můžete odmítnout.“

„Chci vidět svou dceru,“ prohlásil Amanzio Berzaghi. Dukova injekce účinkovala, vracela se mu síla.

„Pochopte,“ pokračoval Duca opatrně, aby ho připravil na pohled, který ho čeká, když neodmítne zjištění dceřiny totožnosti, „vaše dcera… vypadá jinak. Zohavili ji, aby nebyla poznána. Za těchto okolností vás nemůže nikdo nutit, abyste se šel na ni podívat.“ Vážil každé slovo. „Stačí prohlášení, že nehodláte mrtvou identifikovat.“

„Já ale chci svou dceru vidět,“ trval na svém Amanzio Berzaghi a vstal. „Pojďme!“

Jeho pleť už měla opět normální barvu, stál vzpřímeně a jeho rozhodnutí bylo nezvratné.

„Děkuji vám,“ řekl zamyšleně Duca. „Slibuji vám, že najdu pachatele toho činu, a jsem rád, že nebudu pátrat po vrahovi úředně neznámé osoby.“

I když márnice byla nedaleko, starému muži, který prkenně seděl na zadním sedadle, asi připadala ta cesta nekonečná.

Vešli do budovy a v doprovodu lékaře, kterého probudili uprostřed noci, kráčeli dlouhou chodbou do suterénu.

Lékař se zastavil před schránou s tělem mrtvé Donatelly. Duca stiskl paži jejího otce: „Nechcete přece jen radši odejít?“

Prudce zavrtěl hlavou: „Ne!“

Světlo v místnosti bylo tak ostré, že oslepovalo. Duca se postavil vedle starého muže a pokynul lékaři. Ten nadzvedl šedorůžové plátno.

Duca viděl mrtvé děvče před několika hodinami, ale teď se znovu díval spolu s ostatními na tělo, které bylo kdysi tak krásné.

Amanzio Berzaghi se zahleděl na dívčinu ohněm nedotčenou pravou ruku s nehty nalakovanými secesní růžovou barvou. Byla jedinou neporušenou částí těla a zachovala si svou ženskou jemnost a půvab.

V záři nemilosrdného, vše odhalujícího světla nešťastný otec řekl: „Je to ona, poznávám dceru podle ruky. Na nehtech má lak své oblíbené barvy, jedna lahvička je ještě v koupelně.“ Dýchal těžce, ale mluvil zřetelně a hlas se mu nechvěl. „I na nehtu palce u nohy je ještě lak vidět….“

„Můžete svou dceru identifikovat i podle dalších znaků?“

Přikývl. „Měla trochu vystouplou lopatkovou kost. Podívejte se!“

Oheň nemohl změnit tvar lopatek a neporušil ani ženskou křivku ramen. Amanzio Berzaghi pokračoval: „Na levé noze měla jizvu. Když byla malá, upadla a zdálo se, že bude celý život kulhat, ale jeden dobrý chirurg jí to spravil.“

Mrtvá byla opět přikryta a Duca vyvedl starého muže z místnosti. V kanceláři pak podepsali protokol: mrtvá z boxu číslo pět byla identifikována otcem Amanziem Berzaghim jako jeho dcera Donatella Berzaghiová podle dále popsaných anatomických znaků. Následoval popis všeho, co vedlo k poznání mrtvého děvčete: laku na nehtech, lopatkové kosti, jizvy na noze, atakdále.

Pak všichni vyšli z domu mrtvých, nasedli do auta a vrátili se do ulice Tunisia 15. Doprovodili starého muže k domovním dveřím a Duca mu vložil do ruky malý sáček: „Nebudete-li moci usnout, vezměte si dvě tabletky, ale víc ne.“

Muž poděkoval a vzal si sáček.

„Pane Berzaghi,“ řekl tiše Duca, „musíte žít. Bez vaší pomoci se při pátrání neobejdeme.“

„Myslíte si, že se chci zabít?“ Otázka zněla dost drsně a hrubě. „Ani nápad! Chci se dočkat dne, kdy najdete dceřina vraha. A chytíte-li ho za tisíc let, vydržím, abych se mu mohl podívat do očí.“

Vešel do domovních dveří a zmizel za jejich neprůhledným sklem. Duca pokýval hlavou. Ten člověk se nezabije, tím si byl teď jist.

Část druhá

„Jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Černá děvka.“

„Proč se takhle zahazuješ?“

„A proč ne? Všechno je jenom svinstvo.“

„Všechno snad ne.“

„Ale ano. I ty, policajte! Přijdeš si sem časně ráno jako kluk, který se už nemůže dočkat, a zatím seš fízl. Všechno je špinavost, podvod a lež.“

1

Mascaranti vztekle vrazil do dveří Dukovy kanceláře. Držel za límec mladíka v sametovém, olivově zeleném sáčku, pod nímž měl žlutý svetr s vysokým rolákem. Jeho vlasy svítily černí jako vyleštěné polobotky, i jeho tvář byla olivová a černé oči blýskaly hněvem.

„Hni sebou, ty mizerný Siciliáne, jinak ti rozmlátím ciferník,“ řval Mascaranti a táhl mládence do kanceláře.

„Proč jdeš tak zhurta na svého krajana?“ zeptal se Duca. „Nejsi snad taky Sicilián?“

„Jo, ale jinýho ražení než tenhle…“ Sprostší nadávku už nemohl vybrat. „Ten mizera po celou cestu kňoural, že se zabije, když ho strčíme do basy. Tak se zabij, smrade!“

Mascaranti jím mrštil na Dukův psací stůl. Mladík se o něj zarazil a rukama si chránil bledý, bezvousý obličej.

Pohlédl na Duku: „Prosím vás, nezavírejte mě a neposílejte mě na Sicílii.“ Dal se do pláče a slzy si rozmazával dlaní po tváři. Duca si všiml, že má skoro bílé nehty, které svědčily o chudokrevnosti. Slabá tělesná konstrukce, úzká ramena a krátký dech kromě toho naznačovaly, že má asi tuberkulózu a srdeční potíže.

„Posad se,“ vyzval ho laskavě a dodal: „A nebreč!“

Mladík usedl a rozzuřený Mascaranti se postavil za něho. „Musel jsem ho vlíct jako psa, který nechce jít na šňůře.“ Jeho široká tvář se vztekem přímo nadouvala. „Je to nejsprostší individuum, jaké kdy tohle město vidělo, ale když jsem ho přišel sebrat, vyváděl jako znásilněná panna.“

„Tak dost,“ přerušil ho Duca. „Jdi se trochu projít.“

Natáhl k Mascarantimu ruku, což znamenalo, že chce cigaretu. Mascaranti mu ji dal a s posledním nenávistným pohledem na mládence u stolu vyšel z kanceláře.

Po jeho odchodu Duca chvíli počkal, párkrát vdechl cigaretový kouř a teprve pak řekl: „Jmenuješ se Salvatore Carasanto a je ti dvaadvacet let.“ Byly to údaje z lístku, který mu podal Mascaranti. „Jsi tedy mladý, ale máš toho už dost za sebou. Nadělal jsi prostitutky z desítek děvčat, jimiž zásobuješ milánské veřejné domy. Využíváš svou nevinnou tvářinku italského milovníka k tomu, abys je oklamal a podvedl.“

„To je lež!“ Mladík opět začal předvádět plačtivou scénu. „Udělal jsem to jen jednou, jeden chlap mě nalákal na prachy a já mu tu holku dal, ale víckrát se to nestalo, přísahám! Teď pracuji jako zástupce farmaceutické firmy.“

„Nech toho fňukání a báchorek,“ vyjel na něho Duca. „Neobchoduješ s léky, ale s děvčaty. Třikrát tě chytli při činu a sami známe jména devatenácti děvčat, která jsi donutil k prostituci, ale kdoví kolik jich bylo doopravdy, možná čtyřicet, šedesát, osmdesát, to už těžko zjistíme. Dík nevyzpytatelné prozřetelnosti jsi zatím strávil jen rok v base, ale zasloužil bys doživotí, protože zašantročit desítky holek je horší, než kdybys je zabil. Ale ty si pěkně žiješ na svobodě, a máš dost drzosti, abys mi tu dělal kašpara. Něco ti povím, ty pitomče, padla kosa na kámen a já už si s tebou poradím. Byl jsi vypovězen ze slavného města Milána, a ty ses vrátil, za to je rok kriminálu nebo ochranný dozor. Chci ti však nabídnout příležitost k záchraně, jestliže pravdivě zodpovíš všechny mé otázky.“

Rázem bylo po slzách. Mládenec si upravil rolák elegantního žlutého svetru a čekal.

„A varuji tě předem, nesnaž se podvádět, jinak tě zničím. Strávíš zbytek života mezi vězením, pracovním táborem a ochranným dozorem.“

Mladík přikývl. Cítil, že policista mluví smrtelně vážně.

„Pozorně poslouchej! Před několika dny zabili skoro dvoumetrovou dívku. Nejdřív jí zohavili tvář a pak ji možná ještě živou nacpali do hromady odpadků, kterou podpálili. Našel ji jeden sedlák, když se pekla jako kuře.“ Při vzpomínce na hroznou smrt Donatelly Berzaghiové začal Duca ztrácet sebevládu. Držel v ruce směšné kuličkové pero, jímž ministerstvo vnitra vybavuje své zaměstnance, a zuřivě jím bodal do desky psacího stolu. „Byla to lidská bytost, žena, a ne kuře na pekáči!“ Ovládl se a olízl si rty vyprahlé vztekem.

„Slyšel jsi?“

„Ano, ano,“ horlivě přisvědčoval mládenec.

„Domníváme se, že to vysoké statné děvče, které bylo trochu slabomyslné, sbalil nějaký neřád jako ty a prodal je do bordelu.“

„Já to nebyl, já ne!“ vykřikl mladík a divoce vrtěl hlavou. Jeho lesknoucí se vlasy přitom vysílaly úplné blesky.

„Neřekl jsem, žes to byl ty, nech mě domluvit, hlupáků,“ zahřměl Duca. Zadíval se na své kuličkové pero, které bodáním do stolu úplně zničil. „Teď se tě na něco zeptám, a opovaž se lhát!“

Mladík zezelenal strachy a polkl.

„Ty nejsi superpasák a holky přímo nevykořisťuješ, ty je jen sháníš a prodáváš. Pokud tedy může někdo o tom děvčeti vědět, jsi to právě ty. Znáš všechny děvky v Miláně a okolí, jsi informován o jejich pohybu z jedné oblasti do druhé. Kryjí tě darebáci, kteří mají moc, a jen proto jsi dosud vyvázl. Pověz, slyšels někdy o té dívce? Pomůžeš-li mi najít viníky té příšerné vraždy, odpustím ti tvou minulost a zůstaneš tady.“

Duca vstal a otevřel okno vedoucí na slabě osvětlenou ulici Fatebenefratelli. Teď v noci byla skoro pustá.

„Jestli začneš fixlovat, půjdeš k čertu. Tak co? Vzpomínej a opovaž se tvrdit, že nic nevíš.“

Salvatore Carasanto se neklidně vrtěl a opět polkl. Duca ho s nechutí pozoroval. Tihle povaleči jsou v podstatě zbabělí.

„Ano, slyšel jsem o ní,“ přiznal.

2

„Co tím chceš říct?“ zeptal se přísně Duca.

Mladík si přejel rty jazykem. „Jednou večer jsem se o ní doslechl v Billie Joe. Je to hospoda na baštách u náměstí Tricolore a prodává se tam pizza.“ Ač v něm jeho vyšetřovatel budil hrůzu, trochu se pousmál.

Hospoda, která se jmenuje Billie Joe? Duku zajímala každá podrobnost: „Proč Billie Joe?“

„Podle písničky, co zpívá Bobbie Gentry, je to takový spirituál o holce, která skočila z mostu.“

Duca si vzpomněl, že zná tu píseň z rádia. Otec děvčete říká ústy plnými hrášku: ach ne, nemůžu uvěřit, že skočila z mostu, a matka křičí: utřete si napřed nohy, jinak vás vyhodím!

„Pokračuj!“

„Je to lokál pro muže.“

„Pro jaké? Pro pasáky tvého druhu?“

Zkrotlý Salvatore zavrtěl hlavou a Duca cítil, že mluví pravdu. „Taky jich tam pár najdete, ale většinou tam chodí nametené párky ze slušné společnosti.“

Duca se ušklíbl, ale dále toto téma nerozváděl: „Co se tedy událo v Billie Joe?“

„Šel jsem tam na schůzku s děvčetem….“

„… které jsi chtěl zašantročit?“ přerušil ho Duca.

Salvatore Carasanto se už nebránil: „Ano, ale nepřišla mi a už jsem ji nikdy neviděl.“

Tím líp pro ni, pomyslel si Duca. „A pak?“

„Dal jsem si udělat pizzu a pořád jsem koukal ke dveřím, jestli ta holka nejde.“

„A co dál?“

„Vedle mne seděl nějaký maník, jedl pizzu a najednou mi povídá, tak co, Siciliáne, děláš taky do drůbeže? Nemám rád tykání, ani od krajanů, a tenhle byl zřejmě z Messiny, poznal jsem to podle přízvuku. A ještě míň se mi líbí, když se někdo, koho vidím poprvé v životě, ptá, jestli dělám do drůbeže, a cení na mne zuby. O svých záležitostech mluvím jen s přáteli.“

„Nebo s policií,“ poznamenal Duca.

„S vámi ano, ale ne s prvním poldou, kterýho potkám.“

Není divu, že nevykládá každému, čím se živí.

„Ten mladík už byl pořádně namazaný a možná i nafetovaný. Mluvil s hubou plnou pizzy, prý má co oslavovat, protože se mu poved obrovský kšeft, a chce ho zapít s chlapem, který je z jihu jako on.“

„A co to bylo za obchod?“

„Taky jsem se ho zeptal, ale on jen opakoval totéž, chechtal se, prskal kousky sýra, co se dává na pizzu. Nechápal jsem, proč se tak tlemí, a bylo mi to celkem fuk, ale on mi nakonec všechno vyzvonil sám. Při svém kšeftu s drůbeží narazil na dvoumetrovou obryni, která je kapánek pošahaná, ale vrhá se na každého mužského, který se objeví. Dostal prej za ni balík, a tak má důvod k oslavě.“

Duca strnul napětím. „Mluv,“ vybídl netrpělivě mladíka.

„Byl opilý, blábolil, ale když mi teď, pane strážmistr, říkáte, že oddělali nějakou velkou, trochu slabomyslnou holku, tak asi nekecal.“

„Jak se jmenoval ten mládenec?“

„To nevím, pane strážmistr.“

„Nech toho strážmistra a nezatloukej!“ rozzlobil se Duca. Vstal a pohlédl na mrňavého příživníka z celé své výšky. „Jak to, že neznáš jeho jméno?“

„Protože jsem ho viděl poprvé a naposled a byl jsem taky nervózní kvůli tý holce, na kterou jsem marně čekal. Dojedl jsem pizzu a odešel.“

„Tak si to Shrneme,“ řekl Duca. „Vše, co mi můžeš povědět o té obryni, je, že ti o ní vyprávěl neznámý mladík v hospodě zvané Billie Joe a že za ni dostal fůru peněz.“ Otevřel zásuvku a vyndal z ní další kuličkové pero z dodávky ministerstva vnitra.

Salvatore Carasanto přikývl. „Nic jiného jsem se nedozvěděl a i tohle byla jen náhoda.“

Duca namířil hrot kuličkového pera do mladíkovy tváře:

„Dobrá, Salvatore, věřím ti, že neznáš jméno toho mizery, co prodal to děvče, ale jsi jediný, kdo ho může vystopovat. Znáš prostředí pasáků líp než já a celá policie dohromady.“

„Nemám potuchy, kde může být,“ kroutil se mládenec.

„Nežvaň, chci najít toho hajzla z Billie Joe a ty mi ochotně pomůžeš, abys mohl i nadále volně chodit po krásných, mlhavých milánských ulicích. Moc dobře víš, kde se po něm poptat, jsi v tomto směru hotový expert, ve srovnání s tebou jsme my policajti žabaři. Proto jsme tě vytáhli z postele.“

„Viděl jsem ho jen jednou,“ namítal Salvatore.

„I to je možné,“ připustil Duca a opět na něho namířil kuličkové pero, „ale stejně budeš vědět, kudy na to. Jinak se vrátíš na rodnou Sicílii a já se osobně budu každý týden ptát, zda jsi v osm večer doma, a jak něco provedeš, schytáš deset let. Už jsem ti říkal, že padla kosa na kámen.“

Mladík nebyl hloupý a už dávno pochopil, že s tímhle policajtem nejsou žádné žerty.

„Zkus toho chlapa nakreslit,“ vyzval ho Duca.

„Neumím kreslit,“ zamručel Salvatore Carasanto, ale poslušně vzal do ruky Dukovo pero.

„Já také ne,“ přiznal Duca, „ale stejně to nějak zvládneme. Namaluj mi tvar očí, snad dokážeš rozlišit kroužek od oválu. Oči mohou mít jen jeden z těchto tvarů.“ Dukův trochu podrážděný hlas na mládence účinkoval. Svraštil čelo a přemýšlel.

Škoda ho, napadlo Duku, třeba by se ještě podařilo dostat toho hezounka na správnou cestu. Je přitažlivý a má určitou eleganci. Stálo by za to vrátit ho do normálního života, i když teď nebezpečně ujíždí z okruhu slušných lidí.

„Tak co? Už kreslíš?“

Mladil nekreslil, ale řekl: „Měl oči jako slepice.“

„Co to má znamenat?“

„Slepice mají kulaté oči,“ vyhrkl Salvatore a namaloval na papír dva kroužky.

„Teď obočí. Bylo husté, srostlé, ježaté, oddělené, vyklenuté do obloučku nebo rovné?“

Mladík poslušně přikývl a přejel si rty bleděrůžovým jazykem.

„Tak dělej,“ popoháněl ho Duca.

Svědomitě namaloval nad dva kroužky skoro rovnou, spojitou čáru.

„Tvůj přítelíček měl tedy srostlé obočí?“

„Ano.“

„Bylo černé?“

„Ano.“

„Teď nos. Zajímá mě šířka mezi nosními dírkami. Byly těsně vedle sebe nebo daleko od sebe? Zakresli pod očima dva body přibližně znázorňující buď úzký nebo široký nos.“

Mladíkovi se chvěla ruka, v každém jejím pohybu byla žalostná zbabělost všech provinilců, kteří se octli před člověkem, jenž je dokáže zvládnout. Nakreslil dvě tečky. Byly daleko od sebe.

„Má tedy široký nos,“ poznamenal Duca. Zvedl sluchátko, vytočil číslo a řekl: „Mascaranti, přines mi cigarety a dostaneš portrét.“ Položil sluchátko a usmál se. Bylo odvážné nazvat Salvátorův výtvor portrétem.

„Přejdeme k ústům tvého krajana. Stačí základní tvar. Měl koutky zdvižené nebo pokleslé? Byly jeho rty rovné a úzké jako u krutých lidí? Vzpomeň si!“

Salvatore Carasanto ihned nakreslil rovnou čáru úst.

„A jsme u uší,“ řekl Duca. „Uši jsou moc těžké i pro dobrého malíře, ale nám opět stačí jednoduché vyjádření. Když nakreslíš půlkruh, bude to znamenat, že mu odstávaly. Čarou naopak naznačíš, že uši toho špinavce přiléhaly k lebce.“

Výsledkem Dukovy instruktáže byl trochu hrbolatý půlkruh.

„Zbývá nám brada,“ pokračoval Duca v učitelském tónu. „Pokud mu brada ani nevystupuje, ani neustupuje, vyjádříš to rovnou linií.

Svislá čára bude znamenat vystupující bradu, a čím bude delší, tím větší bude to vyčnívání. Pochopil jsi? Ustupující bradu zakreslíš úhlopříčkou. A nespleť se!“

Vtom vešel Mascaranti s cigaretami a zápalkami. Mlčky otevřel krabičku, Duca si vzal cigaretu a Mascaranti mu ji zapálil.

„Nekoukej a maluj!“ přikázal Duca mladíkovi. „Nakresli bradu svého kumpána, co našel tu obrovskou slabomyslnou slepici. A dělej, než ti rozbiju hubu!“ Nemyslel to vážně a neměl v úmyslu se ho dotknout ani prstem.

Salvatore vyznačil na svém náčrtku šikmou čáru. Připomínala spíš roletu, ale byla velmi dlouhá.

„Brada mu tak silně ustupovala?“ podivil se Duca.

„Ano.“

„Nemýlíš se?“

„Ne. Vypadal, jako by ji ani neměl.“

Duca vdechl cigaretový kouř. Kresba ukazovala, že jde o výrazně zločinecký typ. Lombroso, Freud i moderní profesoři somatologie a kriminalistiky by to určitě potvrdili.

„Jak byl podle tebe ten tvůj kámoš starý?“

„On nebyl můj kámoš.“

„Dobrá, začneme si tedy hrát se slovíčky,“ řekl vztekle Duca. „Kolik tedy může být tomu mladému pánovi, s nímž ses náhodou seznámil ve slušném hostinci, kde pečou pizzu a kam chodí podroušené párečky a obchodní cestující s drůbeží?“

„Nejvýš pětadvacet,“ odpověděl Salvatore a polekaně položil pero na stůl.

„Jak je vysoký?“

„Moc ne.“

„To není žádný přesný údaj. Je větší, menší nebo stejně velký jako ty?“

„Menší než já.“

Duca ho změřil pohledem. Košíkovou by určitě hrát nemohl.

Vzal list s kresbou, připsal pár poznámek a podal jej Mascarantimu. „Dones to na oddělení, ať udělají identifikačku.“ Mascaranti se ušklíbl.

„Jde o skrčka menšího než je tenhle, má kulaté slepičí oči, srostlé obočí, široký nos a brada mu ujíždí dozadu. Rty má rovné. Vysvětli to laskavě našim pánům umělcům a ať se Činí.“

Mascaranti se zahleděl na náčrtek a pak řekl: „Promiňte, doktore, ale zapomněl jste na tvar obličeje.“

Duca se ťukl do čela. „Máš pravdu.“ Obrátil se k mladíkovi: „Měl ten džentlmen kulatý, čtvercový nebo trojúhelníkový obličej? Do kterého geometrického tvaru by se mu nejlíp vešel?“

Otázka z oboru geometrie byla pro Salvatora poněkud obtížnější, ale po chvíli problém přece jen vyřešil: „Má čtvercový obličej. Široký. Není tlustý, ale naducaný.“

„Zaznamenávám,“ hlásil Mascaranti. „Mám jim to dát jako spěšné?“

Duca Lamberti zavrtěl hlavou. Donatella Berzaghiová byla mrtvá a rychlý identikit jí už nepomůže. Byl unavený a viděl všechno černě. I kdyby toho darebáka chytil už zítra, dostane sice pěkných pár let, ale je mladý, dočká se různých amnestií a bude zas navštěvovat bary v ulici Torino nebo v okolí Largo Cairoli s kotletami vymodelovanými prvotřídním milánským kadeřníkem a s kapsami naditými bankovkami od nějaké nešťastnice milující slepičí oči, ustupující bradu a krutá ústa.

„Až to bude, tak to bude,“ zavrčel.

„A co mám udělat s tímhle smradem?“ Mascaranti ukázal na Salvatora Carosanta.

„Ještě mi ho tu nech, pak tě zavolám.“

Počkal, až Mascaranti odejde, a pak nabídl mladíkovi cigaretu. Ten zdvořile odmítl. Jako většina pasáků ani on nekouřil, možná že by nepohrdl nějakou drogou, ale obyčejné cigarety mu byly málo. Duca si tedy zapálil sám.

„Potřebuji od tebe ještě jednu maličkost. My od policie sice děláme, co je v našich silách, využíváme všech možných vědeckých poznatků, máme elektronické archívy otisků prstů, ale přesto nás lidé mají za hlupáky.“ Upřel zrak na mladíka, který pozorně poslouchal. „Možná že ani mně to dost rychle nezapaluje, a tak mi musíš pomoct.“ Vstal, přešel na konec své malé kanceláře a obrátil se k mládenci zády.

„Jsi takový znalec milánské prostituce, že by ses mohl zúčastnit televizní soutěže na toto téma. Za přesnou odpověď na otázku, v které milánské čtvrti je nejvíc prostitutek, bys určitě dostal celých deset bodů a moderátor by jásal.“

Otočil se k němu: „Jenže teď se budu ptát já. Kolik bytů pro prostitutky, bordelů a hampejzů znáš? Víš, my chudáci policajti jsme v tomto směru slepí. Vyjmenuj mi všechny domy a i obchody s krycím jménem. Víme, že vlásenkáři a výrobci šněrovaček mohou prodávat i holky.“

Přistoupil k Salvátorovi a chytil ho zezadu za dlouhé vlasy. To ho vyděsilo ještě víc než Dukova ironie. Pochopil, že mu nezbývá nic jiného, než prozradit vše, co ví o milánské zahradě lásky, v níž byl tak dobře placeným zahradníkem.

„Ano, ano, všechno vám řeknu, všechno!“ Opakoval svá slova raději několikrát.

3

Duca opustil policejní ředitelství skoro ve tři ráno. Šel pěšky, auto odmítl. Opět byla zářivá říjnová noc bez mlhy a pořád ještě dost teplo. Chůze mu dělala dobře. Ulice byly tiché a provoz skoro žádný. Z ulice Fatebenefratelli je na náměstí Leonarda da Vinci daleko, ale po víc než čtrnácti úředních hodinách se z pohybu doslova radoval, i když jinak mu bylo těžko u srdce. Stále měl před očima Donatellina otce stojícího v márnici nad zohavenou mrtvolou. Nešel mu z mysli.

Domů dorazil v půl čtvrté. Otevřel domovní dveře, vyběhl po schodech do prvního patra, a když otvíral dveře bytu, rozlétly se samy. Za nimi stála Livie.

„Neříkej, žes na mne čekala až doteď,“ usmál se na ni Duca.

„A proč ne?“ odsekla.

Diskuse se slečnou Livií Ussarovou byly zbytečné. Když jeho sestra Lorenza nakonec přece jen odjela na Sardinii, Livie se prostě usadila v bytě, prala mu prádlo, připravovala jídlo, dávala mu svou lásku a čekala na něho třeba až do rána.

„Lorenza telefonovala z Cagliari,“ oznámila mu. Duca přikývl. Svlékl si sako a ona mu je okamžitě vzala jako šatnářka v kině. „Daří se jí dobře a před vánocemi se vrátí.“

Duca šel do kuchyně a naplnil si sklenici vodou z vodovodu.

„Telefonovala tvá sestra,“ opakovala Livie, následujíc ho.

Ale ano, vždyť slyšel, Lorenza je na Sardinii a vrátí se na vánoce.

Sestra mu scházela, žili spolu od narození kromě tří let, kdy byl ve vězení za to, že vyhověl prosbě staré, rakovinou prolezlé ženy a dal jí injekci, která ji navždy zbavila utrpení.

Beze slova zamířil do ložnice, svlékl se a plácl sebou na postel. Zhasl.

„Duko, co je to s tebou?“ zazněl do tmy Liviin hlas.

Neodpověděl. Lehla si vedle něho. Postel byla pro dva úzká, ale nikdy jim to nevadilo.

„Co se stalo, Duko, nemůžeš mi to říct?“

Zhluboka vzdychl, až jí jeho dech rozčechral vlasy.

„Proč ne?“ zašeptal do tmy. „Spálili, a možná ještě zaživa, to se už nedá přesně zjistit, slabomyslnou holku, kterou nacpali do hromady smetí a pak to všechno podpálili. Zavraždili ji pasáci. Viděl jsem její mrtvolu v márnici a musel jsem se dívat na jejího tátu, když ji identifikoval. To bylo ještě hroznější. Prosím tě, odpusť mi, ale dokud ty vrahy nenajdu, nebude se mnou řeč.“

„To vím,“ řekla a přitiskla svou tvář k jeho. Neholené strniště Dukových vousů ji píchalo, ale ona na to nedbala. „Dokud nebude viník potrestán, nebudeš mít klid, viď, ty můj hlupáčku!“

Asi je opravdu hlupák, že se tak užírá. „Budu tě potřebovat jako šoféra. Moc tě prosím.“

„Jaképak prošení, budu tě vozit třeba každý den.“

„To jsem rád,“ řekl. Teplo jejího objetí trochu uvolnilo jeho tíseň. Vdechoval vůni její pokožky. Nikdy nepoužívala voňavku. „Budu tě potřebovat delší čas a bude to trochu neobvyklá služba.“

„Jak to?“ Svinula se pod Dukovo rameno.

„Musíme objet zařízení zvaná bordely, nevěstince a bůhvíjak se tomu ještě říká.“

„Dovezu tě tam,“ slibovala Livie. „Bude to jako průzkum.“

„Což o to, ale já tam nebudu vystupovat jako policista, ale jako zákazník.“

„Cože?“

Duca prohrábl Liviiny vlasy. „Když tam přijdu jako policajt, nedozvím se nic. Tu zavražděnou museli schovávat v některém z veřejných domů. Nemohli ji vyhnat na ulici nejen kvůli jejímu nápadnému zjevu, ale i proto, že měla rozum osmiletého děcka. Jako zákazníkovi se mi snad podaří něco zjistit.“

„Dobrá, zúčastním se i této zvláštní turistické projížďky,“ souhlasila Livie.

„Uvědomuješ si však, kolik je v Miláně bordelů? Jsou to i soukromé byty a obchody. Vpředu je krám a v zadní místnosti pohovka a koupelna. Vejde starší pán, koupí pro vnoučka svetřík a pak se odebere dozadu, kde ho už čeká na pohovce rádoby dvacetiletá kočka, která k němu náhle vzplane vášní. Mravnostní policie dokonce objevila i obchod ovocem a zeleninou, kde se tahle živnost provozovala. Zákazník si zašel pro kilo jablek a byl pozván dozadu, kde našel Evu s jablkem v ruce.“

Oba se zasmáli. Duca pohladil Liviinu tvář zbrázděnou nesčetnými jizvičkami. „Začneme v deset dopoledne, místa rozkoše jsou otevřena časně.“

Její rty se lehce dotkly Dukovy tváře. Duca vzdychl:

„Pan komtur Carugati vychází přesně v devět z domu a vejde do dveří, nad nimiž je napsáno Eurometalexport, ale s vývozem kovů nemá ta firma nic společného.“

„Uklidni se.“ Přitiskla ho k sobě ještě víc. „Začneme přesně v deset.“

„Pojede s námi jeden krasaveček,“ ušklíbl se Duca do tmy. „Má sametové sáčko olivové barvy, svetr jako kanárek a všechny adresy těch nóbl podniků zná zpaměti.“

Livie si hrála s jeho ušním lalůčkem. „Prima, ale nerozčiluj se zase, prosím tě.“ Zaslechla totiž v jeho hlase podrážděný tón, který dobře znala. Pohladila ho po vlasech: „Nesmíš si to tak připouštět.“

„Víš, opravdu nelze vyloučit, že zapálili tu hromadu, když to děvče ještě žilo…“

„Pomoz mi,“ zašeptala Livie trpící jeho hořkostí. „Pomoz mi, abych mohla udělat všechno pro tvé štěstí.“

Sevřel ji v náruči, jako by ji chtěl odprosit za neklid, který v ní vyvolával.

„Vezmeme si na ředitelství auto, vyzvedneme toho mladíka a začneme pročesávat místa, která nám ukáže. A budeme jezdit tak dlouho, dokud nezachytíme stopu.“

„Už toho nech,“ přerušila ho rázně Livie. „Je zřejmé, že myslíš jen na práci a vůbec nevnímáš mé půvaby.“

Pochopil výtku a začal myslet jen na ně.

4

Probudil se krátce po sedmé, snad hlukem auta vyjíždějícího z náměstíčka. Rozsvítil. Livie tvrdě spala. Něžně ji pohladil, vzal si své věci a odešel do koupelny. Když se vrátil, už úplně oblečený, pořád ještě spala.

„Zkus se probudit, krasavice,“ řekl a zatřásl jí.

„Ach, drahoušku!“ Vztáhla k němu ruku a otevřela oči.

„Nerozcuchej mě a pospěš si,“ napomenul ji Duca. Vyskočila z postele a za deset minut byla hotová. Zatím stačil vykouřit cigaretu.

„Půjdeme pěšky,“ oznámil Livii.

Procházka v říjnovém ránu byla příjemná. V ulici Piave nedaleko náměstí Oberdan vešli do baru, aby se nasnídali. Pak pokračovali po třídě Venezia, ulicí Palestro a podél parků, kde stromy měly ještě všechno listí a vůbec nevypadaly jako na podzim. Bledé slunce stále udržovalo dojem léta.

Následovalo náměstí Cavona, ulice Fatebenefratelli a dvůr policejního ředitelství, kde už stála úřední alfa a vedle ní Mascaranti s mladíkem v olivově zeleném saku a žlutém svetru. Salvatore Carasanto byl bledý a bál se toho, co musí udělat.

„Dobré jitro, slečno, dobré jitro, doktore,“ pozdravil Mascaranti. Livie usedla k volantu a Duca vedle ní.

„Nastup si, smrade,“ vybídl Mascaranti mladíka a mrštil jím na zadní sedadlo.

„Nech ho být,“ zavrčel Duca.

„Lidi jako on nemám rád,“ odsekl Mascaranti.

„Jeď,“ řekl Duca Livii.

Pozoroval v zrcátku mládencovu změkčilou, skoro dívčí tvář a ani se Mascarantimu nedivil.

Livie vyjela z nádvoří. „Tak kam to bude?“ zeptala se.

„To nám poví náš přítel,“ odpověděl Duca. „Slíbil, že mě zavede do nejdražšího veřejného domu v Miláně. Děvče jako byla ta chudinka, určitě nestrčili do ubohoučkýho bordýlku, viď, Salvatore?“ Otočil se k mlčícímu mládenci. „Adresu!“

Dům byl blízko ulice Manzoni, byli by tam mohli dojít po svých.

Livie zastavila před vraty důstojné vznešené budovy. Duca vystoupil a pokynul zelenému sametovému sáčku, aby ho následovalo. Sklonil se k Liviinu okénku: „Zůstaň tady a zabarikáduj výjezd. Žádné auto nesmí ven. Může se stát, že ten, koho hledáme, je uvnitř a bude se chtít ztratit.“ Livie přikývla.

Duca vešel se svým průvodcem dovnitř. Mladík mávl rukou na pozdrav nedůvěřivému, podezřele vypadajícímu vrátnému a nastoupili do výtahu.

Vyjeli do posledního poschodí. Hnízdečka lásky jsou často až v podkroví. Došli ke dveřím s nápisem Soffior. Opravdu zvláštní název. Dveře se otevřely a mezi nimi stála usmívající se žena. Neměla daleko do čtyřicítky, ale vypadala dobře. Bylo zřejmé, že se se Salvátorem Carasantem dobře znají.

Usmála se i na Duku: „Dobrý den… račte dál.“

Vstoupili. Předsíň byla malá, ale gobelín na zdi měl asi dost velkou cenu. Stěny chodbičky byly plné stříbrných ozdůbek, které tlumeně zářily a vytvářely důvěrné a zároveň vzrušující prostředí.

„To je můj přítel,“ oznámil Salvatore nejistým hlasem.

„Myslela jsem si to, drahoušku,“ pokývla čtyřicátnice a otevřela dveře vedoucí do jakéhosi pokoje. „Jsi hodný, že mi přivádíš tak sympatického známého.“ Duca poděkoval za její poklonu úsměvem.

Pokoj byla počestná maloměšťácká jídelna staroamerického slohu. Nic nenasvědčovalo tomu, co se v tomto bytě skutečně děje.

„Udělejte si pohodlí, hned se vrátím,“ pravila žena tónem cudné vdovy a vyšla z pokoje. Duca s mladíkem osaměli a Duca mu pošeptal: „Až si budu vybírat děvče, zabavíš paní domu.“ Nebylo to příliš vhodné označení, ale použil je. „A nepokoušej se utéct nebo prozradit té laskavé dámě, kdo jsem. Zatímco se s ní budeš bavit, budu si povídat s děvčetem, ale pozor, žádný podraz, litoval bys. Zatím ti věřím.“ Projevit trochu důvěry za této situace neškodilo.

„Ano,“ přikývl Salvatore. „Jenže musíte zaplatit předem, jinak vás začne podezřívat.“

Inu, musí své jednoznačné úmysly prokázat finančně. „Neboj se, zaplatím,“ ujistil mládence.

Prohlížel si rytiny na stěně jídelny. Byly na nich Indiáni na koních bez sedel, cválající za sebou jako ve filmu. Rytiny zřejmě zhotovila čiperná lombardská dílna, aby vypadaly jako původní a vyrobené týmiž Indiány, kteří na nich byli zobrazeni.

Po chvíli přišla dívka a představení začalo. Byla drobná, hezounká, ale vypadala, jako by právě vylezla z postele. Měla na sobě přiléhavé, světle růžové sametové kalhoty a to bylo vše, ostatní si asi zapomněla obléknout. Její vlasy byly krátce přistřižené. Za chvíli po ní veplula čtyřicátnice s podnosem. „Je trochu brzy, ale likér vždycky dodává sílu.“ Potutelně zdůraznila slovo síla a opět odešla. Přehlídka pokračovala, ale byla krátká, protože v bytě byly jen čtyři dívky, z toho jedna černoška. Duca si je pozorně prohlédl, šlo o to, aby si vybral tu, která nejspíš promluví. Zvolil černošku.

Následoval ji chodbičkou do pokojíka, do něhož vnikal mezi záclonami dlouhý, bledý sluneční paprsek. Ducaje odhrnul a podíval se ven. Uviděl řeznictví, chůvu s velkým kočárkem pro dvojčata, což prý přináší štěstí, a zaslechl nepříjemný lomoz rypadla, jímž nedaleko hloubili základy pro nový palác.

„O svátcích je to tu lepší, není slyšet ten randál,“ řekla černoška.

Duca se otočil a uviděl, že se s profesionální rychlostí zbavila veškerého oblečení. Měla úplně černou pleť a i její rty byly velmi tmavé.

„Ten hluk ti vadí?“ otázala se. „Každého, kdo přijde dopoledne, to rozčiluje, ale mne přidělili sem a nemůžu nic dělat. Na protější straně bytu není takový kravál, ale tam dávají bílé holky. Jsou to rasisti,“ ušklíbla se opovržlivě.

Stroj pracoval tak horlivě, že se okenní tabulky jen třásly.

„Obleč se, přišel jsem si jen popovídat,“ řekl vlídně. Černoška se usmála. Prostitutky jsou na všechno zvyklé, ale s mužským, který si přijde v deset ráno popovídat do bordelu, se ještě nesetkala.

„Děláš si legraci, vid1?“ zeptala se a protáhla se na lůžku. Napadlo ji, že je možná opilý.

Duca usedl na křesílko vedle lůžka. „Jsem od policie. Natáhni si něco a sedni si ke mně. Pohovoříme si.“

Černoška sebou trhla a překrásné černé tělo se zachvělo strachem.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Duca.

Oblékla si zvláštní zlatou řízu, celou průsvitnou, a bojácně přisedla k Dukovi.

„Jen klid, nic ti nehrozí.“ Duca musel zvýšit hlas, aby mu rozuměla. Rypadlo neustávalo ve své hlučné činnosti.

Její ruce se bezděčně složily na prsou, aby zakryly nahotu pod průsvitnou látkou. Duca jí ukázal svůj policejní průkaz.

„Nejsem tu proto, abych ti ublížil. Jestli mi pomůžeš, dostaneš se odtud a budeš moci jít, kam tě napadne. Potřebuji jen malou informaci.“

Zdálo se, že se uklidnila. Pochopila, že to není nepřítel.

„Poslyš, v některém bytě, jako je tenhle, žila několik měsíců plavovlasá žena. Možná, žes o ní slyšela, nebo jsi ji dokonce znala. Byla velmi nápadná, měřila skoro dva metry a vážila málem metrák. Byla duševně zaostalá a mohla se líbit chlapům s nenormálními choutkami, pracháčům, kteří na ty své zvrácenosti mají. Chci vědět, co je ti o ní známo, nic víc.“

Ještě pevněji přitiskla zkřížené ruce k ňadrům. „Ano, mluvilo se o ní.“ Začala se třást.

„Kdo o ní mluvil?“

„Jeden pán.“

„Vysvětli mi to podrobněji.“ Ztišil hlas, protože rypadlo se zastavilo. Podíval se na černoščiny holé nohy rýsující se pod jemnou tkaninou. S nehty natřenými lakem bramboříkové barvy, kontrastujícím s tmavou pokožkou, byly překrásné. „Tak povídej,“ vybídl ji.

„Koncem srpna bylo hrozné vedro,“ řeklo děvče, „ale on přesto přišel, protože se dozvěděl, že tu najde černošku. Mne,“ usmála se trpce. „Začal mi vykládat, že se mu líbí ‚jiné‘ ženské, patřil k mužským, kteří potřebují mluvit, aby se dostali do varu. Měl chuť na černošku, před tím to byla Japonka a dokonce se prý miloval s lesbičankou.“

Rypadlo opět zahájilo práci, musela přidat na hlase. „Nejvíc ho ovšem zaujala jedna velmi vysoká dívka; když o ní hovořil, byl celý pryč.“

„Cože?“

„Ten muž, či spíše mužíček,“ upřesňovala černoška, protože šlo o obtloustlého mrňavého zvrhlíka, „se stále víc rozehříval, tiskl mě k sobě a líčil, že ta obrovitá holka byla po milování úplně posedlá, jenže prý najednou zmizela. Bylo sice zřejmé, že to nemá v hlavě docela v pořádku, ale v posteli to prý byla třída.“

Bohužel. Proto se stala kořistí zabijáků.

„Pověděl ti, kde ji našel?“

„Ne, řekl jen, že se mu ji už nepodařilo sehnat, protože z domu, kde ji uviděl poprvé a naposled, zmizela beze stopy. Naříkal, že se mu o ní v noci zdá, a byl by ochoten zaplatit třeba půl miliónu, jen aby se s ní znova setkal. Byl k smíchu.“

„Co to bylo za člověka?“

Snažila se ho popsat: malý, břichatý, řídké vlasy, na krku černé mateřské znaménko, které bylo tak velké, že vyčnívalo nad límec košile.

„Co podle tebe dělal? Byl to inženýr, profesor, obchodník nebo umělec?“

„Ach, umělec určitě ne,“ zasmála se černoška a přestala tisknout ruce na prsa. „Obchodník nebo živnostník. Nebyl to intelektuál ani fajnový pán. Můžu se trochu napít? Mluvení s poldy mě vyčerpává, už jsem to zažila.“

„Jen si posluž,“ přikývl Duca.

Přešla pokojík a slunce ještě zdůraznilo průsvitnost jejího oblečení. Nádherná holka, skvělý exemplář ženy, a přitom bystrá. Pomyšlení na to, co se z ní stalo, bylo k pláči, ale cesty života jsou trnité a často i nesmyslné. Otevřela skříňku u okna a vyndala láhev a sklenici.

„Chceš taky?“

Duca zavrtěl hlavou. Naplnila sklenici a vrátila se k němu. Vypila ji několika doušky.

„Mluvil ten chlap nějakým nářečím?“

„Ano, milánským.“

Alkohol ji uklidnil. Věděla, co Duca chce, a byla ochotná mu pomoct. Přemýšlela a připomínala si podrobnosti setkání s obstarožním faunem. „Řekl mi, že byl taky s nějakou trpaslici.“ To sice nebylo samo o sobě zajímavé, ale trpaslic nemůže být v Miláně zas tak mnoho, a když vypátrají tu, se kterou se pobavil pán shánějící „jiné“ ženské, třeba se taky něco dozvědí.

„Snaž se ještě na něco vzpomenout,“ pobízel děvče.

Opět si nalila. Přehodila nohu přes nohu a kývala jí nahoru a dolů. „Ta holka prý nebyla laciná, ale mohl si to dovolit, protože vydělává balíky na plastických hmotách. Aspoň se tak vytahoval.“

„Na plastických hmotách? Určitě?“

„Ano.“

Duca prudce vstal a násilím potlačil zajásání. Teď stačí vypátrat milánského výrobce nebo obchodníka plasty, který má velké černé mateřské znaménko vystupující nad límec košile. Pošle na lov Mascarantiho, ten ho do týdne najde a obdivovatel ubohé obryně bude muset přiznat, kde se s ní seznámil.

Poděkoval děvčeti a zeptal se, jak se jmenuje.

Černoška už byla opilá. „Říkají mi Černá děvka.“

Slunce zašlo za mraky a růžovofialový lak na prstech jejích krásných nohou už nesvítil.

„Proč se takhle zahazuješ?“

„A proč ne? Všechno je jenom svinstvo.“

„Všechno snad ne.“

„Ale ano! I ty, policajte! Přijdeš si sem časně ráno jako kluk, který to už nemůže vydržet, a zatím seš fízl.“

Propukla v ní touha vychrlit za sebe svou bídu. „Svět je samý podvod a klam. Myslíš si, že máš přítele, a zatím je to parchant.“ Slovo parchant řekla římským nářečím.

„Tys byla v Římě?“

„Já jsem z Říma,“ odsekla a šla si nalít další whisky. „Samozřejmě nepocházím od Julia Caesara, to je vidět na mé kůži, ale narodila jsem se a žila v Římě.“

Duca ji nechal pít i mluvit.

„Máma si mě přinesla v břiše z Angoly a porodila mě v domě u Tibery. Pamatuju si žlutou barvu tý řeky, dívala jsem se na ni z okna. Můj otec přišel do Itálie jako vládní pověřenec, ale pak on i máma vyletěli s hořícím autem do vzduchu. Bylo mi teprve pět. Ujala se mě jedna sousedka, stará panna, a do čtrnácti jsem byla jako její dcera.“ Příval slov se řítil dál a Duca jej nezadržoval.

„Pak přišel jeden sprostej pasák, syn starý kuplířky. Dělal, že mě miluje, a pak mě odvezl do Milána na tuhle krásnou práci. A to mám ještě štěstí. Poněvadž jsem černá, mladá a exotická, pracuju v přepychových domech a nemusím na ulici.“

„Ptal jsem se, jak se jmenuješ.“

Vyndala ze zásuvky kabelku a podala mu pas. Duca si přečetl její jméno. Herero Akuanu, zaměstnání: v domácnosti.

„Odvedu tě odtud,“ navrhl jí.

„Co vlastně chceš, poldo?“

„Neříkej mi tak.“ I když byla opilá a zoufalá, neměl tu přezdívku používanou všemi darebáky rád.

„Obleč se, ať můžeme odejít z tohohle hnojiště.“

Pokrčila rameny. „Nač? Z jednoho hnoje spadneš do druhýho. Chceš mě snad strčit k jeptiškám na převýchovu?“

Zavrtěl hlavou: „Převýchovu nepotřebuješ, ale já potřebuji tebe kvůli té dívce. Zavedu tě do slušného hotelu blízko policejního ředitelství a zůstaneš tam, abych tě měl k dispozici.“

Zaváhala.

„Za deset minut tu bude pohotovostní vůz a naši lidé seberou všechny kromě tebe, protože budeš se mnou.“

Opět pokrčila rameny. „Lezou sem každou chvíli, kontrolují nás i madam.“

„Nemluv a pospěš si,“ vybízel ji Duca. „Za pár minut jsou tu a nemohu tě odvést napůl nahou.“

„I tohle bude jen podraz,“ poznamenala opovržlivě, ale otevřela skříň a vyndala z ní kostým pomerančové barvy. Ten odstín jí půjde dobře k pleti, pomyslel si Duca.

5

Za chvíli skutečně dorazil policejní vůz, sedm policistů pod velením Mascarantiho vrazilo do bytu a měli dobrou žeň. Kromě bordelmamá a tří holek kápli na dva muže: jeden byl vypasený a hrubý, druhý vypadal ošuměle, tvářil se jako uražená nevinnost, ale na první pohled bylo jasné, že to nejsou klienti, ale pasáci. Mascaranti vlídně poručil majitelce bordelu, aby vrátila sto tisíc lir, které musel Duca zaplatit jako vstupné do černoščina pokojíku. Objevili také množství krabiček s povzbuzujícími tabletami pro zákazníky. „Dám vám to všechno sežrat,“ řval Mascaranti na pasáky. „A teď ven!“

Opatřil dveře a okna bytu pečetí a naložil svou kořist do policejního vozu. Na ředitelství si je už vyzpovídá, budou zpívat jako slavíci a pak si je převezme mravnostní policie, která si je propere s ještě menšími okolky.

Duca Lamberti a Livie Ussarová zatím odváděli překrásnou dceru Afriky v kostýmu pomerančové barvy do hotelu Cavour. Pěšky. Motor alfy se jim zasekl právě ve chvíli, kdy chtěli odjet. Nedalo se nic dělat.

Vešli do hotelové dvorany, kde vzbudili velký zájem německých turistů. Civěli na krásnou černou Římanku jako na milánský dóm nebo palác Sforzů. Duca požádal o pokoj a spolu s Livií tam děvče doprovodili. Museli ji trochu přidržovat, protože pletla nohama, a v pokoji se ihned vrhla na postel. Pak vyndala z kabelky cigaretu a Duca jí zapálil.

„Zopakuj mi své jméno,“ řekl černé krasavici. „Těžko se pamatuje a já neumím mluvit s osobou, jejíž jméno neznám.“

„Herero,“ zašeptala se zavřenýma očima. Alkohol ji uspával.

„Herero. To zní dobře.“

„Je to jméno jednoho angolského kmene, proto mi je dali.“

Livie seděla na druhé straně pokoje, poslouchala, ale dívala se k oknu. Vlasy jí splývaly přes tvář, takže jizvy byly méně patrné. Říjnové milánské slunce jí připadalo jako zázrak. Bylo tak neobvyklé!

„Poslyš, Herero, nechám tě tady se svou přítelkyní,“ řekl Duca. „Není to policistka, jen mi trochu pomáhá při práci. Nebude tě hlídat, jen ti dělat společnost. Správně bych tě měl odvést na policejní ředitelství, ale necítíš se dobře, a tak zůstaneš tady.“ Jako lékař a dobrý psycholog věděl, že nemá daleko k sebevraždě. Byla jako sklenka, která spadne ze stolu, když ji posunou příliš daleko. Tomu chtěl zabránit, a tak pokračoval: „Potřebuji tvou pomoc, Herero, stačí pár dnů a pak budeš volná.“

„Chtěla bych se napít,“ vzdychla vyčerpaně. „Whisky. Jestli mají Mackenzie.“

Duca pokynul Livii. Vstala a šla k telefonu. „Láhev whisky, prosím. Máte Mackenzie?“ Položila sluchátko. „Ano, mají.“ Přistoupila k oknu.

„Co ode mne vlastně chceš, poldo?“ Černoška se prudce zvedla a šla k oknu, k Livii. „Tak to vyplivni, přece mi nenabízíš tenhle pokoj v grandhotelu a flašku whisky zadarmo.“

„Ale ano, je to zadarmo,“ ujistil ji. „Žádám od tebe jednu laskavost, ale nebudeš-li mi chtít vyhovět, co se dá dělat, stejně zůstaneš v tomhle pokoji a dostaneš svou whisky. Můžeš také hned odejít, je-li ti libo, nebudu tě držet a ani ti nedám ochranný dozor. Ale moc bys mi pomohla, kdybys zůstala.“

Neodpověděla. Vešel číšník s láhví whisky, ledem a pohárky. Mlčky přešla ke stolu a nalila si pořádnou dávku. Usedla na lůžko se sklenicí v ruce a bylo vidět, že má slzy na krajíčku. Napila se a zašeptala: „Promiň mi toho poldu.“

Duca se zasmál: „Když mi to řekneš s úctou, je to pro mne čest.“

„Promiň, že jsem to řekla neuctivě.“ Po černé tváři stékaly slzy a třpytily se jako stříbrná stružka. Neosušila je.

„Inu, člověk má někdy vztek,“ uznal Duca. „Na tom nezáleží.“ Opět se napila. „Pověz mi, co mám udělat.“

„Pomoct mi najít ty darebáky, co oddělali to velké děvče.“

„Ale jak ti můžu pomoct?“

„Určitě máš kamarádky. Jak dlouho už pracuješ v téhle branži?“

„Od čtrnácti.“ Stále plakala. „Ta sousedka, co si mě vzala k sobě, když mi rodiče zahynuli, umřela, a pak se mě ujala jedna paní, která mě posílala do postele se starými uslintanými dědky.“

Vyprávěla příběh starý jako sám svět. „Do syna té čarodějnice jsem se zamilovala. Láska na celý život!“ Napila se, dlaní si usušila slzy a přestala plakat. „Vydělávala jsem víc peněz než bankovní filiálka. Lépe řečeno, procházely mi rukama. V tomhle směru nemá tato země žádné předsudky, čím je holka černější, tím víc se Italům líbí, a já jsem čistokrevná bantů. Platili za mne hodně, ale já neviděla ani liru, paní a ten její mazánek mi všechno sebrali. Byla jsem pitomá a důvěřivá.“ Lokla si. „Co mám udělat?“

Duca ukázal na telefon. „Seženu ti telefonní seznamy, které budeš potřebovat – italské, evropské, z Jižní Ameriky i Dálného Východu. Zavoláš svým přítelkyním a známým, ať jsou kdekoliv, a teď poslouchej, co jim řekneš.“

„Poslouchám,“ hlesla.

„Řekneš jim, žes měla přítelkyni, kterou jsi měla moc ráda, jmenovala se Donatella, měřila bezmála dva metry a vážila skoro cent. Pracovala s tebou před několika měsíci, ale jednoho dne se ztratila a už jsi o ní nikdy neslyšela. Řekneš, že bys ji ráda navštívila a zda o ní něco nevědí. Rozumíš?“

„Ano. Jsem opilá, ale nejsem natvrdlá.“

„Má přítelkyně ti pomůže. Zapíšete si všechno, co se dozvíte. Celé jméno té dívky bylo Donatella Berzaghiová; bylo jí osmadvacet a neměla v hlavě všechno v pořádku.“

Opět se napila a přikývla: „Pomohu ti ji najít.“

„Obstarám ti ty seznamy.“

„Není třeba. Mám kolegyni, která má takovou mezinárodní agenturu pro děvky. Dostanu od ní všechny adresy a telefonní čísla.“

„Máš přítelkyně i mimo Itálii?“

„Po celém světě, v Maroku, v Řecku a jednu dokonce až v Rio de Janeiru.“

„Děkuji ti.“

„Není zač. Budu telefonovat, dokud se něco nedozvím.“

Duca šel ke dveřím. „Mám ještě dvě prosby. Nemám nic proti pití, ale uděláš mi velkou radost, když to trochu omezíš.“

Zavrtěla hlavou: „To nedokážu. A ta druhá prosba?“

„Prozraď mi jméno svého pasáka.“

Usmála se zoufale a přitom něžně. „To ti neřeknu. Dej mi pokoj!“

Duca pokrčil rameny a zašeptal Livii: „Odcházím. Nenechávej ji ani chvíli samotnou, i když půjde jen do koupelny. Jak od ní odvrátíš oči, skočí ti z okna.“

Místo Livie však odpověděla černoška: „Možná, ale napřed pro tebe vyřídím ty telefonáty.“

Duca vyšel, přeběhl těch dvě stě metrů na policejní ředitelství, vrazil do své kanceláře a zavolal Mascarantiho. Chvíli trvalo, než se dostavil.

„Promiňte, doktore, že jste musel čekat,“ omlouval se celý udýchaný, „ale jeden z těch pánů, které jsme sebrali, mi naplival do ksichtu a právě jsem se myl. Jen za tohle dostane šest měsíců, a to je moc fajn. Urážka veřejného činitele!“ Je trochu divné radovat se z plivance, ale když je člověk policista, může se to stát.

„Poslyš, Mascaranti, najdeš mi asi padesátiletého člověka s velkým černým mateřským znamínkem vystupujícím až nad límec košile, který dělá do plastických hmot. Patří zřejmě k těm menším výrobcům nebo obchodníkům, vede firmu sám, slušně vydělává, a tak si může dovolit návštěvy v drahých bordelech.“

Mascaranti si psal poznámky. Takových pánů nemohlo být mnoho.

„Spěchá to, sežeň ho rychle,“ dodal Duca. „A teď mi sem pošli toho kluka v sametovém saku!“

„Brečí ve své cele,“ hlásil Mascaranti. „Přišel mi to povědět dozorce.“

Část třetí

Donatella ječela ve svém pokoji z plných plic. Starší elegán, který byl právě u ní, se ve spěchu oblékl, zděšený zoufalým křikem připomínajícím řev zdivočelé slonice.

„Tati, tati, tati…“

1

Duca svého nejlepšího spolupracovníka podcenil. Myslel, že Mascaranti bude potřebovat na pátrání aspoň týden, ale ten mu předhodil výrobce plastů se znamínkem na krku ani ne za šestatřicet hodin.

Duca mu poděkoval a vyzval ho, aby se posadil a zapisoval.

To dělal Mascaranti rád. Usadil se za zády předvedeného pána.

Byl to zřejmě zámožný Miláňan, měkký a poddajný. Ani ho nenapadlo prohlásit: Nemáte právo přivléct mě na policii v tuto noční dobu, asi nevíte, kdo jsem… Byl bledý strachem a mlčel.

„Promiňte, že vás obtěžujeme v tuto nevhodnou hodinu,“ začal zdvořile Duca. „Nutně vás potřebuji a doufám ve vaši ochotu pomoct spravedlnosti.“

„Ech… ovšem, ovšem,“ horlivě přisvědčoval muž s velkým mateřským znamínkem přečnívajícím límec košile. Dukův vlídný hlas ho uklidnil. Na spravedlnosti mu sice příliš nezáleželo, ale měl dost másla na hlavě – hazardní hry, nezletilé holčičky, a nebyl si jist, zda policie něco neví.

„Udělám, co bude v mé moci,“ ujišťoval Duku.

„Potřebuji jen jednu informaci.“ Duca mluvil, jako když medu ukrajuje. „Kdosi nám pověděl, že jste byl s jednou dívkou…“ Odmlčel se a pan Salvarsati, majitel malé, ale výnosné továrny na výrobky z plastických hmot, čekal s hrůzou na konec věty.

„Bylo to abnormálně vysoké děvče, které měřilo skoro dva metry. Prý jste se s ní setkal ve veřejném domě.“

Muž rychle přikývl a zrudl, ne však hanbou, ale úlevou, že nejde o tu třináctiletou žabku, s níž nedávno něco měl.

„Ano, zdá se mi…“ Paměť měl ovšem dobrou, ale nechtěl rovnou s pravdou ven.

„Podívejte se,“ začal trpělivě Duca, který se snažil chápat sexuální problémy tohoto smyslného Miláňana, „šlo o hotovou obryni. Jestli jste byl v její společnosti, nepochybně jste si ji zapamatoval.“

„Myslím, že ano,“ soukal ze sebe bázlivě, ale rozhodnut neuškodit si závazným tvrzením, protože lidé z Lombardie si vždycky všechno napřed dobře rozváží.

Duca zvedl telefonní sluchátko. Nechtěl jít na výrobce předmětů z plastů zhurta. „Hotel Cavour,“ řekl dívce v ústředně a snažil se přitom nedívat na svůj protějšek. Konečně ho spojili s pokojem, v němž byla Livie s černoškou.

Livie se ozvala okamžitě.

„Jak se máte?“ zeptal se Duca.

„Dobře, pokračujeme v telefonování,“ odpověděla Livie.

„Ještě jste nic nezjistily?“

„Ne, ani v Alžírsku se nenašla žádná stopa. Teď zavoláme do Assisi.“

„Cože?“ Nevěstinec v poutním místě se zdál být absurdní.

„Ano, do Assisi, protože…“

Duca ji přerušil: „To mi vysvětlíš potom, teď přijďte obě rychle sem.“ Položil sluchátko a řekl panu Salvarsatimu: „Chvíli laskavě počkejte.“ Natáhl ruku k Mascarantimu, který mu ihned podal cigaretu.

„Vy nekouříte?“

„Ano, díky.“ Nevzal si však cigaretu od Duky, ale vlastní, anglickou, a Mascaranti mu ji úslužně zapálil. Nevykouřili však ani polovinu a Livie s černoškou tu už byly. Pohled na římskou Angolčanku zapůsobil na pana Salvarsatiho tak, že cigaretu upustil.

„Je to ten pán, o němž ses zmínila?“ otázal se Duca slečny Herero.

„No, samo…“ ušklíbla se. Byla tak namazaná, že sotva stála na nohou.

„Podej jí židli,“ požádal Duca Livii.

Tvář rozkošnického továrníka nabyla barvy nezralého citrónu. Civěl na černou krásku, kterou Livie usadila vedle něho.

„Znáte tu ženu?“ zeptal se Duca a dostal obvyklou odpověď:

„Zdá se mi, že jsme se už někde viděli, ale nemám dobrou paměť na tváře…“

Mascaranti se uchechtl, což pana Salvarsatiho vylekalo ještě víc. I policista u dveří se pobaveně uculoval.

„Prosím vás, pane…“

„Salvarsati,“ napověděl Dukovi Mascaranti.

„Podívejte se, nejste z ničeho obviněn, nikdo vás neposílá do vězení a nemusíte se ničeho obávat. Čím dřív mi zodpovíte mé otázky, tím rychleji budete z policejního ředitelství venku. Ale nesmíte pořád opakovat, že se jen něco domníváte, nebo že se vám něco zdá.“

Vyslýchaný pochopil. „Ano, znám tu ženu,“ řekl pevně a ukázal na slečnu Herero.

Tentokrát se uchechtla ona.

„Slečna tvrdí, že jste jí během vašeho setkání vyprávěl o vysoké dívce, s níž jste se seznámil v jistém bytě. Je to pravda?“ Duca vstal.

Výrobce předmětů z plastických hmot poznal, co je pro něho lepší: „Ano. Byla to vysoká, velmi vysoká dívka.“

„Je to ona?“ Duca vyjmul ze spisu, který měl na stole, fotografii a hodil ji před něho.

„Je.“

„Kde jste se s ní setkal? Chci adresu a telefonní číslo. Předpokládám, že si obojí pamatujete.“

A zatímco Mascaranti pečlivě zaznamenával každé slovo a takřka každý vzdech této rozmluvy, vysypal mužíček ochotně název ulice a číslo domu.

„Ještě telefon,“ naléhal Duca. „Nuže, pane?“

„… Salvarsati,“ doplnil opět s chutí Mascaranti. Asi se mu to jméno zvlášť líbilo.

Duca pohlédl na Livii a řekl: „Můžeš ji odvést domů.“ Mínil tím hotel Cavour. Slečna Herero klimbala na židli, kývajíc se sem a tam. „Probuď ji,“ dodal.

Livie vzala černošku pod paží a podepřela ji se sesterskou něhou: „Jdeme, děvenko!“

Když odešli, praštil Duca do stolu, protože ten prcek, který byl tak bohatý, že mohl měsíčně utratit milióny za své podivné choutky, ho otravoval a zdržoval: „Tak ven s tím číslem!“

Mužova barva přešla z citrónově bledé do mrtvičně fialové. „Neměli telefon. Vstup byl na pozvánku.“

Duca nechápal, co to znamená, ale Mascaranti ho poučil: „Telefon není bezpečný, doktore, a tak se do nejlepších a nejexkluzívnějších nevěstinců chodí na pozvánku. Džentlmeni vybraných způsobů se v baru nebo restauraci přitočí k zámožnému zralému muži jako je pan Salvarsati a podají nabídku. Líbí se vám Indiánky? Znám jednu velmi roztomilou, přejete-li si, zavedu vás na místo, kde budete mít klid. Nu, a panu Salvarsatimu se asi představil člověk, který se ho zeptal, zda se nechce seznámit s překrásnou dvoumetrovou blondýnou, sice trochu drahou, ale vyplatí se to. Pán projevil zájem, určil den a hodinu schůzky a byl pak zaveden do jednoho bytu, který se však pro jistotu ‚ stále mění. Říká se tomu vstup na pozvánku a číslo telefonu zde přítomný pán skutečně nemá. Mluví pravdu.“

Duca požádal o další cigaretu a zeptal se: „Bylo tomu tak? Skutečně vám někdo nabídl takovou extratřídu?“

Vyhráli nad ním, doznal vše a skoro s pláčem se sesypal: „Ano. A nabídli mi mnoho dalších, jsem už takový, pane vyšetřovateli, nemůžu se změnit, i když se stydím sám za sebe.“

Dukovy rty se zkřivily ošklivostí: „Prozraďte mi, kdo byl ten člověk, který k vám s těmi nabídkami přišel.“

„Musím mít někde jeho navštívenku.“ Třesoucími se prsty vytáhl náprsní tašku a začal se v ní prohrabávat. Byla naditá spoustou lístků a lístečků všeho druhu. Konečně našel, co hledal. Na navštívence stálo: Donato de Vittorio, právní poradce. Následovala adresa a číslo telefonu do kanceláře i domů.

Duca podal vizitku Mascarantimu: „Zítra mi toho výtečníka přivedeš.“ Jak se brzy ukázalo, byl, dosud velmi nezkušený policista a o podobných vizitkách nic nevěděl.

Obrátil se k mužíčkovi, který byl na pokraji kolapsu: „Můžete odejít. Děkuji vám za informace.“

2

Několik hodin po tomto výslechu dorazil Duca na místo, kde došlo k průmyslníkovu setkání s nešťastnou Donatellou Berzaghiovou. Šlo o ulici v městském centru a policejní vůz zastavil u zbořeniště s burácejícím rypadlem. Duca zaklel. Právě zde se kdysi tyčil dům, který byl cílem schůzky pana Salvarsatiho. Pro pořádek se ještě zeptal v sousedství zelináře, zda jáma vyhloubená obrovským strojem je dřívější budova s číslem osmnáct. „Jo, jo, správně,“ přisvědčil zelinář.

Přijet na zátah s policejním vozem a posádkou a najít místo nevěstince díru do země je nepříjemné překvapení, i když snad trochu komické. Dukovo hořké zklamání však dosáhlo vrcholu, když si vzpomněl na rypadlo, které slyšel v pokojíku zoufalé římské černošky. Dům, který zbourali, stával na rohu dvou nejelegantnějších ulic městského centra, on stál s vozem zbytečně naloženým policisty v jedné z nich a před třemi dny byl s černoškou v podkroví budovy v druhé ulici. Proto i tam doléhal hluk rypadla. Opravdu to bylo k smíchu. Jeden hampejz sice zbourali, ale druhý je hned za rohem.

Vrátili se na ředitelství a Duca přemýšlel, jak najít majitele bytu, v němž žila Donatella. V tom rožáku určitě bylo hodně nájemníků, pátrání po nich by trvalo měsíce a v době, kdy neměli ani policistu pro vyšetřování loupeže v trafice, nebylo možno uvolnit na takovou akci lidi. Lépe na to zapomenout.

Po návratu do kanceláře ho čekalo další zklamání. Mascaranti mu hodil na stůl vizitku Donata de Vittoria. „Je to podfuk,“ oznámil. „Právní poradce ani ulice Colchitor neexistují, a i ta telefonní čísla jsou pochopitelně falešná.“

„Jak to, že jsou falešná?“

„Jsou volná,“ upřesnil Mascaranti. „Napřed jsem je obě dobrou hodinu vytáčel – a pořád nic. Žádný volací tón ani obsazeno. Zatelefonoval jsem na správu spojů a tam mi všechno vysvětlili. V každé čtvrti mají volná čísla, když si koupíte vilku v San Siro a budete chtít telefon, přidělí vám číslo, které mají pro nové účastníky, ale dokud vám nezavedou linku, voláte marně. Je to jako bušit na hrobku a ptát se, jestli tam někdo je.“

Chmurné přirovnání Duku ještě víc dopálilo: „A jméno Donato de Vittorio? Doufám, že ses o ně zajímal.“

Mascaranti mu pro uklidnění zapálil. „To víte, že jo,“ ujistil ho. „V Miláně je víc lidí tohoto jména, ale já hledal pana de Vittoria z ulice Colchitor. V plánu města nebyla, a tak jsem se zeptal několika městských strážníků. Žádný ji neznal. Nakonec jsem probudil šéfa topografického úřadu a ten prohlásil, že si ze mne někdo vystřelil.“

„Jenže, doktore,“ pokračoval po chvíli, „myslíte, že kdybych byl dodavatelem extra zajímavých slečen a sháněl pro ně bohaté chlípníky, dal bych si vytisknout navštívenku s pravým jménem, adresou a telefonem? Každou noc načapáme při zátahu holotu, která má dva až tři osobní průkazy, a když se chceme dozvědět, který je pravý, třeští nám hlava. Je docela běžné, že darebáci udávají falešná jména, neobsazená telefonní čísla, neexistující ulice, a vydávají se za právní poradce. Opatrnosti nikdy nezbývá.“

„Máš pravdu,“ povzdechl si Duca. Vizitka je však také stopa, třeba najdou tiskárnu, která ji vytiskla, a vyčenichají toho obchodníka dívčím masem. Jenže i to je práce na dlouhé lokty a on chce tu příšernou vraždu vyřešit hned.

Ještě mu zbývala poslední naděje. „Jdu na chvíli pryč,“ oznámil Mascarantimu.

Za pár minut byl v pokoji hotelu Cavour a uviděl jen Livii.

„Kde je?“ zeptal se s obavou, že černoška utekla.

„Y koupelně.“

„Řekl jsem, abys ji hlídala i tam,“ poznamenal stroze.

„Promiň, Duko!“ Vždy ji zabolelo, když s ní takhle mluvil. Zabouchala na dveře koupelny: „Prosím tě, Otevři!“

„Je otevřeno, slečno policajtko, nikdy se v koupelně nezavírám.“ Livie vešla. Dívka stála ve vaně pod ledovým proudem vody tekoucí ze sprchy. Za chvíli se objevila před Dukou, který na ni s úlevou pohlédl.

„Co je?“ zeptala se. „Nemůžu se osprchovat?“

„Nezlob se,“ omluvil se Duca. „Rád bych se něco dozvěděl o těch telefonátech.“

„Celkem jsme nic nezjistily,“ řekla Livie.

„Zmínila ses o Assisi.“

„Ano, tam se nějaká stopa rýsuje, ale je mlhavá.“

„Hledala jsem jednu přítelkyni, o níž vím, že je už pár měsíců nemocná a vrátila se domů,“ ozvala se černoška.

Divné jsou cesty osudu, pomyslel si Duca. Narodí se v zbožném Assisi, jde šlapat chodník do Milána, onemocní tam a skončí zase v Assisi.

„Podařilo se mi zjistit její adresu a dala jsem si ji zavolat do hovorny. Když jsem jí všechno pověděla, hned mi řekla, že tu holku jednou viděla. Znala i její jméno. Donatella.“

Duca ztuhl napětím: „Pokračuj, prosím tě!“

„Viděla ji v jednom domě, když…“vložila se do vyprávění Livie, ale černoška ji nenechala domluvit:

„To děvče prý bylo pořád zavřené ve svém pokoji, ostatní holky se s ní vůbec nestýkaly a vlastně ani nevěděly, že tam je, až jednou v noci to prasklo a celý barák byl kvůli ní vzhůru nohama.“

Donatella začala ve svém pokoji znenadání ječet, volala otce a řvala jako pominutá. Starší elegán, který byl zrovna u ní, se rychle oblékl, vyděšený zoufalým křikem připomínajícím řev zdivočelé slonice. Její tatííí, tatíí, tatíí muselo být slyšet až na náměstí San Babila, v ulici Manzoni a na Cavourově náměstí. Donatella pobíhala nahá po pokoji, vrážela do nábytku a zdí a přitom nepřestávala volat otce. Všichni se sběhli, paní domu, pasáci, ostatní holky a dokonce i dvě staré služky. Bohatí zákazníci se rozprchli, aby nebyli přistiženi v tak choulostivém prostředí, neboť nevěděli, co bude dál. Přítelkyně slečny Herero vešla do Donatellina pokoje poté, co dva pasáci konečně obryni přemohli. Už nekřičela, dostala ránu pěstí a krvácela z úst.

„Vypadni,“ zařval jeden z pasáků, ale této vlídné pobídky nebylo ani třeba, protože děvče a s ním i ostatní vyběhly zděšeně z domu a černoščina kamarádka se tam už nikdy nevrátila.

„Adresu toho domu ti tvá známá neřekla?“ otázal se Duca. Místo černošky odpověděla Livie: „Ano, zapsala jsem ji.“

Duca přečetl adresu a zavřel oči. Jsou chvíle, kdy je život skutečně k nesnesení. Ulice a číslo domu se shodovaly s místem, kde ráno zastavili u obrovské jámy vyhloubené rypadlem.

„Dozvěděla ses ještě něco?“ Násilím se nutil k trpělivosti. I když dům zbourali, snad přece jen zjistí, komu ten nevěstinec patřil, případně jméno některého pasáka, služek nebo kuchařky.

„Už nic,“ odpověděla černá Herero. Oči měla jasné, po whisky ani stopa. „Vím, co chceš vědět, a ptala jsem se jí na to. Nezná jméno majitele a tu noc byla v tom domě naposled, protože její přítel se na ni vykašlal.“

„Ať nám tedy poví aspoň jeho jméno, on třeba bude znát ostatní.“

Znehybněla jako socha a po chvíli zavrtěla hlavou: „Nebudu ji kvůli tomu volat, je to zbytečné, nikdy neprozradí, kdo je, nebo spíš byl, její přítel.“

Pastýř ze Sardinie neoznámí policii jméno bandity, který mu zabil bratra, stará Siciliánka neudá synova vraha a děvky neprozradí ničemu, který je zatáhl do bahna jejich tragického zotročení. Duca už dlouho uvažoval o tom, že občas by bylo třeba potrestat nejen viníky, ale i jejich oběti, které se nechají utýrat kvůli zvrácenému chápání cti.

„Řekneš mi aspoň, jak se ta tvá přítelkyně z Assisi jmenuje?“

Herero Akuanu přešla k lůžku, usedla na ně a uhasila cigaretu v popelníku na nočním stolku. „Její jméno už má tvá slečna. Musela jsem dát svou kamarádku zavolat do veřejné hovorny, takže si je zapsala.“ Zbytek cigarety v popelníku ještě doutnal. Zamáčkla jej. „Věřila jsem ti, proto jsem ti pomáhala hledat vrahy, ale tu holku z Assisi nech být, je chudák nemocná, nešťastná. Nebude moct, a hlavně nebude chtít povědět víc. Nezatahuj ji do toho, nevyslýchej ji, stejně z ní nedostaneš jméno jejího pasáka. Bude mlčet jako hrob a jen si pomyslí, že nejsi tak slušnej, jak vypadáš, ale jen docela obyčejnej polda.“

Duca se obrátil k Livii: „Dej jí ten lístek se jménem její přítelkyně.“ Vytrhla jej z bloku a podala papírek černošce. „Nepotřebuji tu adresu,“ řekl Duca, „ale dám ti svou.“ Napsal na kousek papíru své jméno, bydliště, a dokonce i své tajné číslo do kanceláře. „Teď můžeš jít. Když budeš něco potřebovat, zavolej a pomohu ti. A děkuji ti za všechno.“

Děvče vzalo papírek do ruky, strčilo jej do kapsy pomerančového kostýmu a chladně se zeptalo: „Opravdu můžu odejít?“ Duca přikývl.

Herero Akuanu šla ke dveřím, otevřela je a beze slova vyšla.

Livie nervózně polkla: „Myslíš, že se zabije?“

Duca pokrčil rameny: „Nevím, a nejsem si jist, zda jsem udělal vše, aby to neprovedla. Asi ne.“

Livie přistoupila ke skříňce, na níž stála láhev whisky a sklenice se skvrnou od rtěnky slečny Herero. Vymyla sklenici v koupelně, vrátila se a nalila si trochu nazlátlé tekutiny. Cítila, že potřebuje doušek.

„Nemám se čeho chytit, abych co nejdřív našel Donatellina vraha,“ vzdychl Duca. „Doufal jsem, že ten případ vyřeším, ale mám jen pár stop. Snad nás někam dovedou, ale bude to zdlouhavá práce a já nejsem pro takovou úmornou robotu ten pravý. Mám to všechno hodit na Mascarantiho? Ten má ještě i jiné úkoly. A taky už mi jdou na nervy ty ubohé ženské, odporní pasáci, uslintaní dědci a všechny ty kuplířky, které pro ně shánějí holčičky, obryně, trpaslice, opice a kdovíco ještě. Mám toho dost. To je mi tisíckrát milejší odvážný zloděj, který vyskočí v bance na stůl s maskou na obličeji, nebo chlap, který přepadne poštovní vlak. Všichni jsou lepší než ty hnusné pijavice na kůži nešťastných holek.“

„Jenže musíš pokračovat ve své práci právě proto, aby jich bylo míň,“ prohlásila Livie. „Mascaranti nestačí, musíš tu být i ty a mnoho jiných. Když na to začneš kašlat právě ty, člověk se značnou inteligencí a čichem, co si počne chudák policajt kontrolující na třídě Vittorio doklady pasáků, co hlídají své slepice poschovávané v postranních uličkách?“

Duca chvíli neodpovídal a pak řekl: „Díky, má Minervo!“

Bude se tedy zabývat případem dál. Deprese pominula.

„Musíme začít znovu. Naložíme toho hezounka v sametovém sáčku a pročešeme další luxusní bordely. Rozpoutáme honičku na kuplíře a kuplířky, kteří mohli Donatellou manipulovat, a donutíme je kápnout božskou.“

„Uklidni se,“ přerušila ho Livie a dopila svou whisky.

Část čtvrtá

Vyklidil pokoj své holčičky. Nábytek rozebral kousek po kousku a uložil ho do sklepa. Panenky dal do igelitových sáčků a ráno čekal na popelářský vůz. Pak se díval, jak ti lidé házejí sáčky do otvoru kuky. Některé vzpomínky jsou tak nesnesitelné, že člověk při nich umírá, ale on chtěl žít do dne, kdy vrazi jeho dcery budou potrestáni.

1

Amanzio Berzaghi vyšel z baru v ulici Tunisia. Kulhal méně než jindy, protože kořalka nějak působila na kloub poraněného kolena, takže bylo ohebnější. Tentokrát asi vypil o něco víc než obvykle, a tak ten, kdo ho neznal, by si jeho vady vůbec nevšiml. Kráčel jistě a skoro čile, i když to byl takový těžkopádný kolos.

Váhavě otevřel domovní dveře. Od doby, kdy už neměl Donatellu, se vracel domů nerad. Byl pátek a noc už překročila svůj vrchol. Mohl se vrátit tak pozdě a napít se podle libosti proto, že měl krátký týden a před sebou volnou sobotu. I v alkoholickém opojení měl však v bytě, kde už tolik měsíců žil bez své dcery, pocit tísně.

Rychle rozsvítil, tma mu naháněla strach jako dítěti. Jeho pohled padl na bílý obdélník na podlaze. Dopis. Přišlápl jej nohou a snažil se pochopit, co to znamená. Namáhavě, s mozkem zamlženým kořalkou si konečně uvědomil, že mu dopis někdo podstrčil pod dveřmi. Shýbl se a vzal ho do ruky. Obálka byla bez razítka a nebyla zalepená. Dlouho na ni hleděl, ale pak vyndal list, který byl uvnitř, a přečetl jej.

Četl znovu a znovu, pak uložil obálku i list do kapsy a šel do koupelny. Už zase kulhal. Stačil dojít k umyvadlu a vyzvracel se. Pak si opatrně svlékl kabát a pečlivě umyvadlo očistil. Prošel tichým, strašidelně opuštěným bytem, vstoupil do jídelny, rozsvítil všechna světla, usedl ke stolu a znova pročítal list.

Ve tři hodiny ráno vstal a šel do své ložnice. Jako vždy otevřel dveře do dceřina pokoje a rozsvítil i tam. Pokoj byl prázdný, i žárovka visící od stropu na šňůře byla holá. Když žila Donatella, bylo tu přepychové svítidlo z duhového skla, z něhož visely desítky zvířátek z disneyovských bajek, které Donatella milovala. Myšák Mickey, pes Pluto, kačer Donald a další. Všechno odstranil. Lze vzpomínat na dceru, která zemřela na zápal plic nebo při nehodě, ale myslet na děvče unesené a zabité surovými bestiemi nelze. Proto vyprázdnil pokoj, aby mu ji nepřipomínal. Jako by Donatella nikdy nežila.

Nábytek v pokojíku rozebral kousek po kousku a uložil do sklepa. Nesčetné loutky, jimiž bylo poseto lůžko, pohovka, křesílka i římsa pod oknem, zabalil do igelitových sáčků. Totéž učinil i se zvířátky z lustru. Ráno čekal na popelářský vůz a díval se, jak všechno mizí v otvoru kuky. Kdyby si ty panenky, myšky, kačery a slony nechal, zbláznil by se nebo oběsil. Ale on chtěl žít a dočkat se dne, až se najdou její vrazi. Ponechal si jen fotografie.

Kdykoli se však vrátil domů a otevřel dveře opuštěné místnosti, znovu ožila věcmi a slyšel dokonce v duchu melodii hracího strojku s točícím se kolotočem.

Teď dveře zas zavřel, svlékl se, ulehl a přikryl se pokrývkou. Světlo na nočním stolku nezhasl, od doby, kdy mu zemřela žena a paki švagrová, nechával svítit malou lampičku, aby mohl co nejrychleji běžet k Donatelle, kdyby ho snad potřebovala.

Ležel a za zavřenýma očima se mu promítal dopis. Text znal zpaměti, slovo po slovu. V duchu viděl i písmo – velké a neuspořádané.

2

Toto jsou jména a adresy vrahů tvé dcery:

1/ Franco Baronia. Ten utloukl tvou dceru kamenem. Bydlí v ulici Ferrante Aporti 86 se svou přítelkyní, která se jmenuje 2/ Concetta Giarzonová. Je to stará cuchta a dělá šatnářku v jednom nočním klubu. Pomáhala mu při únosu.

3/ Michelone Sarosi, toho moc dobře znáš, dělá barmana v hospodě, kam chodíš na grappu. A určitě znáš i tamty dva, protože taky chodili do tý hospody.

Nic víc v dopise nebylo.

Probudil se v devět hodin. V koupelně se mu udělalo znovu zle, dokonce upadl na zem a snad byl chvíli i v bezvědomí. Vzpomněl si, že včera večer s Michelonem popíjel. Jeden z vrahů jeho dcery mu naléval grappu, vtipkoval a dával dalšímu zákazníkovi tipy pro sázkový tiket.

Když se vzpamatoval, přidržel se vany a vstal. Ano, znal i ty dva další, byli to Michelonovi přátelé, stálí a věrní návštěvníci, jimž říkal Concetuzzo a Francolino.

Amanzio Berzaghi nepochyboval o tom, že sdělení je pravdivé. Jako starý, zkušený a rozumný člověk sice nejdřív uvažoval, zda nejde o zlomyslný žert, ale bylo mu stále jasnější, že pisatel listu znal fakta. Oholil se, usedl na okraj vany a čekal. Stále se mu ještě trochu točila hlava a bál se, že opět upadne. Když se cítil trochu lépe, vyšel z bytu.

Bar, kde pracoval Michelone, byl vzdálen jen pár kroků. Uspokojení, že si s ním promluví a podívá se mu do očí, bylo nesmírné. Včera to byl jen barman, dnes je to kat.

Vstoupil dovnitř. Doba, kdy sem chodil dvakrát dopoledne, dvakrát odpoledne a ještě večer, mu připadala strašně vzdálená.

Byl to ošumělý bar pro prosté lidi. Měli tu hudební skříň, televizi a rádio, které tiše hrálo, když v televizi neběžel žádný program. Místnost byla zařízená stolky pokrytými zeleným ubrusem, u nichž se hrály karty. V přední části baru bylo vidět zasklený chladicí pult se šunkou, salámy, plátky ementálu a s dlouhou řadou mís s ančovičkami, artyčoky a kapary. Byla tu i elektrická pícka na pizzu a pult s koláči, cukrovím, karamelami a žvýkací gumou s vitamínem C proti chřipce.

„Je tu Michelone?“ zeptal se starý muž.

Majitel baru se právě prohlížel v zrcadle na vnitřní straně regálu s láhvemi lihovin a byl k němu obrácen zády. Neohlédl se a pozoroval v zrcadle nějaký vřídek, chlup nebo skvrnu na své pokožce. „Dobrý den, pane Berzaghi,“ pozdravil a konečně se otočil. „Ne, není tady.“

„Má volno?“

Majitel baru se kysele usmál: „Ten má volna, kolik chce, a chodí si sem, kdy chce. Jenže ho nemůžu vyhodit, protože jiní nejsou o nic lepší. Dáte si grappu?“

„Ano.“ Vypil kořalku naráz a položil peníze na pokladnu. Když dostal drobné, ještě se zeptal, zda Michelone přijde odpoledne. Muž pokrčil rameny: „Jak to mám vědět? Milostpán přijde, až bude mít náladu. Potřebujete s ním mluvit?“

„Ano,“ přisvědčil Amanzio Berzaghi. „Ale to nespěchá.“

Z baru se vydal do ulice Ferrante Aporti 86. Tam usedl na lavičku v malém parčíku se záhonky bez květin, protože je zprava dusilo hlavní nádraží a z ostatních stran hustá silniční doprava. Musel si chvíli odpočinout. Počasí se horšilo, nebe šedlo mraky. Věděl, že sem neměl chodit, ale jakmile nabral dech a bolest v koleně trochu povolila, vstal a pokračoval v chůzi. Minul poštovní budovu a začal přemýšlet, jak se mohlo stát, že mu někdo strčil ten dopis pod dveře. Chtěl tomu přijít na kloub. Minulý večer odešel do baru asi v jedenáct hodin. Chtěl se napít a podívat se na televizní noviny, což byl jediný pořad, který ho zajímal. V tu dobu dopis pod dveřmi ještě nebyl. V noci jsou však domovní dveře zamčené, takže dopis musela doručit osoba, která má od nich klíč. Nebo snad ten člověk čekal na ulici, až někdo půjde do domu a vpustí ho? Ale co na tom vlastně záleží?

Zastavil se u červeného světla na přechodu pro chodce. Zachvěl se, ale ne zimou. Vidina dcery na stole v márnici se mu stále vracela a nedařilo se mu ji zahnat.

Naskočila zelená. Přešel křižovatku a po chvíli se zastavil u čísla 86.

„Hledám slečnu Concettu Giarzonovou,“ řekl zdvořile domovníkovi a při vyslovení tohoto jména měl pocit, že mu někdo vrazil do srdce kord.

„Sedmé patro,“ zavrčel strážce domu a zlomyslně dodal, že výtah nefunguje.

„Nevadí,“ odpověděl vlídně Amanzio Berzaghi, odhodlaný zvládnout třeba šedesát poschodí amerického mrakodrapu. Bolest a zoufalství mu dávaly křídla.

Stoupal z patra do patra nového, ale již páchnoucího domu, z něhož bylo vidět spleť kolejí hlavního nádraží a bláznivě ujíždějící vlaky. V posledních třech poschodích se dům zužoval, a když došel do sedmého, našel jen jedny dveře bez štítku. Než stiskl zvonek, musel chytit dech. Pak položil ukazovák na špinavý bílý knoflík a přitlačil. Slyšel, jak zvonek bzučí.

Část pátá

Dnešní zločinci už nevědí, co je to stud a strach. Klidně si povídají v hospodě plné lidí s přáteli a jejich děvkami o tom, že druhý den ráno zabijí vlastní mámu, a pak to opravdu udělají. A lidé, kteří poslouchají takový rozhovor, předstírají, že nic neslyší.

1

„Zastav, musí to být někde tady,“ řekl Duca Livii sedící za volantem.

Livie zpomalila. Za ní seděl Mascaranti a mladíček s olivově zeleným sakem. Tentokrát měl na sobě kaštanově hnědou pláštěnku s koženým lemováním.

„Ano, je to tu,“ přisvědčil Mascaranti. „Ujeli jsme asi sto metrů od benzínového čerpadla.“

V soumraku časného sobotního listopadového rána vystoupili všichni kromě mladíka z vozu. Byli v oblasti Lodi. Krajina byla šedá a ponurá.

„Stalo se to nedaleko,“ podotkl Mascaranti a mínil tím, že jsou skoro na místě, kde byla nalezena upálená Donatella Berzaghiová.

Duca se rozhlédl. Kolem se rozkládala nekonečná plocha nížiny se zbytky zeleně, která již vadla pod náporem zimy. Podíval se na pás ublácené silnice vinoucí se mezi poli. Pak opět nasedli do vozu.

Pomyslel si, že tato zastávka byla zbytečná, místo vraždy nebylo důležité, bylo třeba najít vrahy.

„Jed rychle do Lodi,“ přikázal Livii a ta prudce rozjela vůz.

Opravdu začínali znovu. S Livii jako řidičkou, s mladíkem a Mascarantim pročesali kousek po kousku celý Milán. Vzali sebou portrét pasáka z hospody Billie Joe, nakreslený podle popisu Salvatora Carasanta, ukazovali ho všem prostitutkám a jejich vykořisťovatelům, ale odpověď byla vždy táž: ne, ne, neznám. A pak najednou jedna devatenáctiletá Turíňanka, která si na to dokonce nasadila brýle, řekla: „No, moc o tom nevím, ale v létě jsem byla s jedním takovým v Lodi, měl rovná ústa, srostlé obočí a byl to jihoitalský parchant.“

Mascaranti, který také pocházel z jižní Itálie, se zamračil, ale mlčel.

„A kde jsi s ním byla v Lodi?“ zeptal se Duca.

„Jeho bratranec tam má na hlavní třídě hospodu s kumbály. Jestli je to opravdu bratranec, nevím, dnes je to všude samý bratranec a sestřenice, že jo?“ Sundala brýle a chytrácky se usmála.

„Proč tě odvezli k bratranci do Lodi?“ pokračoval Duca v otázkách. „V Miláně je přece postelí dost.“

„Řekl mi, že k němu musí jet, aby si o něčem pohovořili,“ odpověděla Turíňanka. „Prý dostaneme zadarmo báječný jídlo a nejhezčí pokoj.“

Nebýt Dukova mládenečka, zůstala tato stopa také jen mlhavá, ale Salvatore Carasanto se náhle upamatoval: „Ano, ten mladík v Billie Joe mi vyprávěl o bratranci, který má hostinec v Lodi.“

Duca vyletěl a Mascaranti ho musel zadržet. „Proč jsi mi to neřekl dřív, ty smrade?“

„Nevzpomněl jsem si.“

Hovada, špinavci, povaleči! V Dukovi to jen vřelo. Nemají čest, a dokonce ani paměť. Byli by získali celý měsíc, kdyby si byl ten neřád vzpomněl a zmínil se o bratranci v Lodi.

Blížili se k cíli. „Jeď pomaleji,“ požádal Duca Livii. Už viděli světla Lodi odrážející se od inkoustově tmavé oblohy. Kdosi jim ukázal, kde najdou hostinec. Byl hned u městské brány, v diskrétním zákoutí ulice, a byl osvětlený barevnými lampičkami jako vánoční stromek. Livie zastavila pod stříškou parkoviště. Tentokrát s nimi vystoupil i Salvatore.

„Zůstaň venku a hlídej východy,“ nařídil Duca Mascarantimu.

„Budu se snažit,“ kývl Mascaranti a lehce a s rozkoší si poklepal na vypouklinu saka, kde měl revolver. Moc by ho potěšilo, kdyby někdo zkusil utéct z té přívětivé hospůdky.

Duca, Livie a mladík vešli. Bar byl opuštěný a měli pocit, že hostinec je úplně prázdný, i když venku bylo rozsvíceno tolik světel.

Vlevo za arkádou bylo vidět jídelnu s prostřenými stoly a sklenkami, které melancholicky zářily v pološeru. Vpravo byla další arkáda, která vedla ke kanceláři, a ve výklenku za pultem, sloužícím jako psací stůl, seděl muž. Když je spatřil, vstal a šel jim vstříc s nuceným úsměvem.

Byl to človíček s již silně prokvetlými černými vlasy, hubený, s širokým nosem a kulatými brýlemi, za nimiž se dívaly do světa chytré, ale i smutné a unavené oči.

„Chci mluvit s majitelem hostince,“ řekl Duca a ukázal průkaz.

„To jsem já,“ uklonil se drobný muž. „Chcete vidět záznamy o hostech na pokojích? Momentálně tu nikoho nemám.“ Mluvil spisovně, a dokonce i uhlazeně.

„Ne. Hledám jistou osobu. Byl jsem informován, že máte bratrance, který vypadá asi takto.“ Obrátil se k Livii: „Ukaž mu portrét!“

Livie ho podala mužíčkovi. Jeho tvář se stáhla a pak prostě řekl: „Jsem rád, že jste přišli. Teď budu spát klidněji.“

Po chvíli překvapeného váhání ukázal Duca na bar: „Půjdeme tam, ano?“

2

„Kdo je to?“ Duca ukázal na portrét, který Livie opřela o židli. Odpověď dostal okamžitě: „Bratranec.“

Seděli sami a v úplném tichu kolem malého stolku. Kromě majitele v hostinci nikdo nebyl. Duca očekával, že bude muset rozbourávat hradbu mlčenlivého odporu, ale místo toho našel bránu otevřenou. Hospodský se klidně k bratranci přiznal a Duca si uvědomil určitou podobu tohoto člověka s mladíkem na portrétu.

„Dojdi pro Mascarantiho,“ požádal Livii. Už nebylo třeba hlídat východy.

„Rád bych se napil, třeba vína,“ řekl majiteli hostince.

Ochotně se zvedl: „Hned to bude.“

Livie se vrátila s Mascarantim a všichni včetně pána domu stáli u baru a usrkávali bílé víno, čepované přímo ze sudu. Bylo znamenité. Pak Duca požádal Mascarantiho, aby zapisoval. Výslech začal.

Opět se posadili ke stolku. „Jak se jmenuje váš bratranec?“

„Jako já,“ odpověděl muž s prokvetlými vlasy a postavil sklenku na stolek.

„Tedy?“

„Franco Baronia. Bratranci mohou mít stejné jméno a v mém případě se to, bohužel, stalo. On je ale Franco Baronia z otce Rudolfa a můj se jmenoval Salvatore.“ Velmi mu na tom rozdílu záleželo.

Duca se otázal: „Jaké jsou vaše vztahy?“

„Jde o násilí,“ řekl jasně Franco Baronia ze Salvatorovy větve.

„Cože?“

„Je třeba, abych vám všechno pověděl od začátku. Přišel jsem na sever před čtrnácti lety, třel jsem bídu a měl hlad, a teprve po čase se mi začalo dařit. Milán je štědré město, dal jsem si stranou trochu peněz a před pěti lety jsem otevřel tenhle lokál. Co vybudovali Sluneční dálnici, je tu méně živo, ale pořád to jde. A pak…“ Odmlčel se a Duca ho nepobízel, aby pokračoval, nechal ho chvíli přemýšlet a on pak se skloněnou hlavou vyprávěl dál: „Pak mi došel z jihu ten milý dáreček, můj bratranec. Věděl jsem, že je to zločinec, a vždycky jsem se měl před ním na pozoru, ale přišel mi sem polomrtvý hladem, otrhaný a páchnoucí, zatímco já už měl tenhle hostinec. Vy víte, jací mi jižani jsme, rodina je pořád rodina, a tak jsem si ho tu nechal, dal ho do pořádku a zaměstnal. Co mi zbývalo? Patřil k přízni a jmenoval se jako já. Ale udělal jsem chybu. Na číšníka se nehodil, protože byl hrubý na hosty. Pomáhat v kuchyni nechtěl, prý se mu tam obrací žaludek, a uklízet je ponižující. Kradl mi peníze a z baru i ze sklepa láhve, ale to bylo to nejmenší. Začal mi sem tajně vodit párky, dával si za to platit a samozřejmě je nezapisoval do knihy hostů. Kdyby mi sem byli přišli četníci, zavřeli by mi lokál. Když jsem to zpozoroval, vyhodil jsem ho a dlouho se pak u mne neobjevil. Před dvěma roky však přijel s přítelem a dvěma děvčaty. Musel jsem dát všem zadarmo najíst a ubytovat je. Jediné, co se mi podařilo z něho dostat, byly doklady, bez nich jsem jim odmítl pokoje dát. Od té doby občas přijížděl buď sám nebo s dívkou a někdy přivezl dva, případně i několik dalších párků. Pokaždé mi vyžrali hostinec a udělali si z něho bordel. Jednou jsem mu řekl, aby se už neukazoval, jinak že zavolám policii. Odpověděl, že v tom případě mi hostinec vypálí. Jsem sice pojištěn, ale vyhořet jsem nechtěl, a on byl opravdu schopen hrozbu splnit. Tak jsem radši všechno snášel dál. Jeho večeře a oslavy s přáteli mě stály statisíce lir, ale hostinec neshořel. Proto jsem vám řekl, že ve vztazích mezi mnou a bratrancem jde o násilí.“

Vstal, aby odbyl mladý párek. Děvče mělo světlý plášť z umělé kožešiny, mládenec krátký kabát z téhož materiálu, ale lemovaný beránkem.

„Je mi líto, ale je zavřeno,“ prohlásil zdvořile maličký majitel. „Stěhujeme se.“

„Zavřeno?“ Mladík byl zklamán a zdálo se, že děvče má na svého průvodce zlost.

„Ano, pane, moc mě to mrzí.“ Párek odešel a Franco Baronia za ním zamkl dveře. Pak šel zavřít i druhý vchod. Vrátil se k Dukovi. „Promiňte,“ omluvil se a nalil si trochu vína.

„Asi deset kilometrů odtud,“ začal Duca, „byla nalezena mrtvá, nápadně vysoká dívka. Jmenovala se Donatella Berzaghiová. Podle toho, co jsem zjistil….“ Dukův hlas zněl v prázdném hostinci dutě a stroze. „Podle toho, co jsem zjistil,“ opakoval, „se zdá, že o tom něco víte.“

„Ano, něco o tom vím,“ opakoval po něm mechanicky majitel hostince a dodal: „Možná že všechno.“

Duku zamrazilo. Výslech probíhal opravdu neobvykle, Franka Baroniu nebylo nutno k výpovědi nutit. „Chcete nám všechno objasnit?“

„Zajisté. Jednou večer sem bratranec přijel s dvěma ženami a dvěma přáteli. Jedna z nich byla mimořádně vysoká blondýna.“ Hovořil s klidným zoufalstvím a vypadal jako člověk odsouzený k smrti. „Bratranec sem vodil ženy všeho druhu, už dávno jsem pochopil, že je pasák, ale i tehdy jsem ho požádal o doklady těch lidí.“ Odkašlal si, ale hned pokračoval: „Té vysoké dívky mi bylo líto, zřejmě se necítila dobře, museli ji podpírat a vypadala jako omámená. Ta druhá byla obyčejná coura, kterou jsem znal, protože bratranec s ní sem už přišel víckrát.“

Všichni mlčeli a poslouchali, jak se ten člověk postupně zbavuje břemene, které ho tak dlouho tížilo.

„Když jste si vyžádal doklady, znáte jistě jména svých tehdejších návštěvníků. Můžete mi je říct?“ zeptal se Duca.

Hostinský odešel do kanceláře a bylo slyšet, jak prohledává zásuvky.

„Dostal bych kapku whisky?“ pípnul Salvatore Carasanto. „Bílé víno mi nechutná.“

„Ne,“ odsekl Duca.

„Jen mu ji dej,“ přimlouvala se Livie. „Je mu bídně, podívej se, jak je bledý.“

„Z čeho, prosím tě?“

„Máš ho v drápech už měsíc,“ odpověděla prudce. „Neumíš si představit, jak je myši, když ji chytí kocour?“

„Tak si nalej,“ mávl rukou Duca a obrátil se k Livii: „Nenapadlo by mě, že právě ty budeš litovat pasáka.“

Po dlouhém hledání se majitel hostince přišoural zpátky a podal Dukovi tlustou knihu bez desek. „Podívejte se na zápis číslo 29665 až 29668. Jsou tam jména čtyř osob, které tu ten večer byly.“

Duca vzal knihu a četl. Pak poručil Mascarantimu, aby zapisoval. „Donatella Berzaghiová.“ Byly uvedeny i některé další údaje, ale ty už teď byly zbytečné.

„Franco Baronia,“ diktoval Duca a dodal: „Syn Rudolfa Baronii.“ Úmyslně chtěl odlišit toho darebáka od slušného člověka, kterého měl před sebou.

„Franco Baronia, syn Rudolfa Baronii,“ opakoval Dukův svědomitý spolupracovník.

„Concetta Giarzonová a Michelone Sarosi.“

Mascaranti zaznamenal i čísla občanských průkazů, ale adresy v knize hostů nebyly.

„Můžete pokračovat,“ vyzval Duca Franka Baroniu, syna Salvátorova.

„Netušil jsem, že přijedou, a měl jsem plný hostinec. Ta vysoká blondýna přitahovala pozornost, a abych zabránil zbytečnému rozruchu, poslal jsem je všechny do jednoho pokoje. Po půlnoci se lokál vyprázdnil. Pomáhal jsem ještě číšníkovi s účty, a když odešel i on, uslyšel jsem křik. Ženský hlas volal tati, tati….“

Duca natáhl ruku k Mascarantimu a poprosil o cigaretu. Dostal ji a mladý pasák po jeho boku mu zapálil.

Už podruhé slyšel o ženském hlasu volajícím tatínka.

„Běžel jsem nahoru,“ vyprávěl dál hlasem, který se při té vzpomínce znatelně chvěl. „Bouchal jsem na dveře zamčeného pokoje, z něhož se ozýval stále silnější a zoufalejší nářek. Pochopil jsem, oč jde. Naštěstí jsem tu noc neměl jiné hosty. Bratranec konečně přišel otevřít a řekl mi, abych se staral o své. Poručil jsem mu, aby všichni hned odešli, jinak že zavolám policii.“

„Je vám známo, co se vlastně stalo?“ přerušil ho Duca.

„Nebylo těžké uhodnout, že tu ubohou světlovlasou dívku unesli.

Znám přece svého bratrance a tu jeho děvku. Přiměli ji k útěku z domova, nalili do ní alkohol, nacpali ji drogami, ale ta chudinka si vzpomněla na otce a začala ho volat.“

Příliš se nemýlil, jen neznal všechny podrobnosti.

„Co bylo dál?“

„Bratranec mi pohrozil, že mi rozbije obličej a pak spálí hostinec. Byla to obvyklá hrozba, ale tentokrát jsem se už nenechal zastrašit. Řekl jsem, že jim dávám na odchod pět minut a pak zatelefonuji na policejní stanici. Pochopil, že to myslím vážně. Běžel jsem k telefonu připraven vytočit číslo policie, i kdybych měl za to zaplatit životem. Oni sešli okamžitě dolů, to děvče spíš vlekli. Už jí vypovídal hlas, ale pořád volala tatínka. Nacpali ji do auta a odjeli.“

Franco Baronia ze Salvatorovy větve líčil vše se skloněnou hlavou. Teď ji však zvedl a podíval se na Duku:

„Za dva dny jsem četl v novinách, že pár kilometrů odtud byla nalezena v hromadě odpadků napůl spálená žena. Ti pisálkové ji nazývali zlatovlasou obryní. Muselo to být to děvče, které mi přivedli do hostince, a všechno měl na svědomí můj bratranec a jeho společníci.“

„Proč jste to ani pak neoznámil?“ zeptal se Duca.

Človíček mu pohlédl do očí: „Protože jsem taky mizera, asi to máme v rodě,“ poznamenal. „Neživím se pasáctvím a nevraždím, ale snažím se udržet nad vodou za každou cenu. V Catanii mám ženu a čtyři děti. Kvůli tomuhle hostinci jsem si po léta lámal hřbet. Kdybych zavolal policii, všechno by bylo to tam, a tak jsem se rozhodl, že budu mlčet. Když mě najdou, nedá se nic dělat, ale třeba se tak nestane a bude dobře. Tak uvažuje jen darebák, viďte?“

Duca se zvedl, šel k barovému pultu a očima hledal láhev hořké. Nalil si likér do sklenky, přidal trochu minerálky, napil se a od barového pultu řekl: „Musíme co nejdřív najít vrahy toho ubohého děvčete. Nevíte, kde by mohli být?“

„I v tom mohu pomoci,“ odpověděl Franco Baronia, který byl až nemilosrdně počestný. „Bratranec žije v Miláně u své přítelkyně Concettiny…“

„Concetty Giarzonové.“ upřesnil Mascaranti a zavřel notýsek plný poznámek.

„Ano, Concetty Giarzonové, ulice Ferrante Aporti 86,“ doplnil ho majitel hostince a Mascaranti zas honem notýsek otevřel a psal.

Duca se opět napil hořké. „Jak to, že si tak přesně pamatujete její adresu?“

I to dokázal okamžitě vysvětlit: „Protože bratranec a jeho kumpáni mají rádi lodský sýr. Znáte ho?“ Duca přikývl a Franco Baronia, syn Salvátorův, pokračoval: „Když sem přišli, vždycky mi ho snědli pár kilogramů, ale to ještě nestačilo, bratranec požadoval, abych jim ho posílal do Milána, do bytu jeho přítelkyně. Občas jsem to musel udělat, abych neměl nepříjemnosti. Adresu znám proto, že vztek, který mě při každé zásilce popadl, se mi vryl do paměti spolu s ní. Nezapomenu ji do soudného dne!“

„Znáte i adresy ostatních?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, ale najdete oba ty darebáky v Concettině bytě, slízají se tam. Vím to z jejich řečí. Nemají stud ani strach, klidně si tu povídali o tom, co provedli nebo hodlají provést. Stačilo jít kolem jejich stolu a hned jsem se dozvěděl, co mají za lubem. Většinou mluvili o děvčatech, která na ně vydělávají na ulici. Jen jděte do ulice Ferrante Aporti 86, tam je jejich hlavní stan. Michelone Sarosi sice pracuje jako barman v ulici Tunisia, ale u Concetty je víc než tam.“

Duca vstal. Skončil jeden z nejpodivnějších výslechů, jaký kdy zažil. Vyslýchaný dobrovolně řekl vše a prozradil snad i víc, než se na něm žádalo.

„Jak to, že tu nemáte personál? Mají volno?“

„Stávka,“ odpověděl suše mužíček.

„Je mi líto, pane Baroni, ale musíte s námi.“

„Počítal jsem s tím.“ Zvedl se. „Zhasnu jen světla a stáhnu žaluzie.“ Jeho chování bylo stále důstojné.

Nechali ho, aby zavřel svou hospůdku, posadili ho na zadní sedadlo k Mascarantimu a vydali se do Milána.

Část šestá

Běda těm, kdo ublíží dobrákovi.

1

V týž den stiskl Amanzio Berzaghi krátce po desáté hodině ranní bílé, špinavé tlačítko zvonku u dveří bez štítku, v sedmém poschodí ulice Ferrante Aporti 86. Přišel si promluvit s Concettou Giarzonovou.

Čekal, ale nic se nepohnulo. Znovu zazvonil a opět trpělivě čekal. Stiskl potřetí, a ještě než zvonění doznělo, dveře se otevřely. Žena s obličejem napuchlým spánkem na něho mžourala zpod zduřelých víček. Beze slova ho vpustila dovnitř. Byla docela hezká, ale předčasně zestárlá. Měla drobnou dětskou tvář, ale zpustošenou jako dům určený ke zbourání, a povadlé tělo. Průhledný župan odhaloval vše – plochou hruď i ochablé, masité břicho.

„Promiňte, paní,“ omluvil se Amanzio Berzaghi, aniž upřel zrak na průsvitný župan a nepůvabné tvary, které nedostatečně zahaloval. Poznal ji hned, byla to Concettina, navštěvující jeho bar.

„Promiňte, paní, nechtěl jsem vás rušit.“

Zvolna se probírala z těžkého spánku, zřejmě vyvolaného drogou. Do postele se dostala jako obvykle kolem páté ráno, protože pracovala jako šatnářka v nočním klubu poblíž třídy Buenos Aires. Nepřítomně hleděla na návštěvníka zamlženýma očima a vůbec si neuvědomovala, že je ve svém průhledném županu víc než nahá.

„Ano, ano,“ zašeptala jako duchem nepřítomná, ale najednou si uvědomila, kdo to je. Donatellin otec! Pud sebezáchovy ji donutil k výkřiku: „Já to nebyla! Nic jsem neudělala!“

Rozběhla se krátkou chodbou, až se jí zadek třásl jako rosol.

Amanzio se rozběhl za ní, a než mohla zburcovat celý dům, popadl ji pravou rukou za vlasy a levou jí ucpal ústa. Už se nemusel na nic ptát, prozradila se sama.

„Jak to, žes nic neudělala?“ zasyčel.

Ženě mohlo být něco přes čtyřicet, ale žila příliš rychle. Namáhavě dýchala pod rukou, jejíž hřbet byl pokryt šedočernými chlupy, a v očích měla hrůzu i vztek. Nelíbilo se jí, že padla do pasti. Jako zkušená stará děvka věděla, kde je nejzranitelnější část mužského těla, a tak vší silou vyrazila kolenem proti slabinám člověka, který ji svíral jako v kleštích.

Starý muž zachroptěl a sesul se k zemi, pokoušeje se zachytit jejího županu. Ten se roztrhl a jemu zůstal v roce dlouhý, roztřepený kus tkaniny. I když byl po surovém útoku otřesen, podařilo se mu chytit Concettu za nohu. Určitě by ji byl strhl k sobě, kdyby nebylo dveřní zarážky ve tvaru míče, velké, těžké a zdobené zlatými kytičkami.

Concetta ji uchopila a vší silou udeřila Amanzia Berzaghiho do tváře. Ruka svírající její nohu povolila. Nehýbal se a z levého oka mu vytékala krev.

Žena se již zcela vymanila z účinku prášku pro spaní. Podívala se na zkrvavenou tvář Donatellina otce a pak utíkala do ložnice, kde stál na nočním stolku telefon. Vytočila číslo.

„Ne, není tady,“ odpověděl na její otázku nějaký hlas.

Vytočila další číslo s týmž výsledkem. Teprve na čtvrtém jí řekli, že Franco Baronia je přítomen a že ho zavolají. Čekala. Bylo slyšet veselou melodii hracího automatu.

„Franco,“ vykřikla, když se ozval, „přišel sem Donatellin táta, někdo nás musel prásknout, napůl jsem ho zabila, mám hrozný strach a nevím, co dělat.“

Franco Baronia z Rudolfovy větve jí přikázal: „Počkej na mne, a bude-li tě otravovat, doraz ho. Přijdu hned.“

Concetta si svlékla roztrhané nedbalky a rychle se oblékla. Pak vyšla z ložnice, ale nebyla dost opatrná. Když ji zasáhla těžká chlupatá ruka Amanzia Berzaghiho. nestačila ani zaječet. Byla to ruka člověka, který byl sice starý, ale před lety řídil milánbrémák. jehož volant měl průměr celý metr. Rána jako kladivem ji odmrštila ke zdi. Zhroutila se v bezvědomí.

Amanzio Berzaghi se nad ní sklonil, chytil ji za vlasy svázané do ohonu, jaký nosí dvanáctileté holčičky a ne staré doroty, a vlekl ji do koupelny. Zanechával za sebou stopy její i své krve.

Dostat Concettu do vany bylo pro zraněného muže velmi namáhavé, ale když si vzal něco do hlavy, nepovolil. Otevřel kohoutek se studenou vodou, aby přišla k sobě. Hleděl na ni a tiskl si ruku k slabinám, aby utišil příšernou bolest, která ho ochromovala. Concetta Giarzonová ležela ve vaně úplně oblečená, nechal jí i vysoké holínky a kabelku. Studená voda zvolna stoupala a ohon dvanáctileté holčičky se vlnil po hladině.

Amanzio Berzaghi uchopil ženu za ramena a zatřásl jí. Otevřela oči a zachvěla se. „Je mi zima,“ zablekotal. Voda šuměla, ale vana byla plná teprve zpoloviny.

Poklekl u vany, aby byl blízko Concettiny tváře. „Proč jste ji zabili?“ zeptal se. Znovu jí zatřásl, ale voda ji už nadnášela, takže to spíš vypadalo, jako by máchal prádlo.

„Je mi zima,“ opakovala a vyplivla vodu, která jí vnikla do úst.

Řidič kamiónu, kterému říkali milánbrémák, jí pevnou rukou opřel hlavu o stěnu vany. V jeho pravém, zdravém oku doutnalo šílenství. „Odvedli jste mi ji a strčili do bordelu, dobrá, ale proč jste ji zabili? Co vám udělala? Proč jste ji nenechali žít? Mluv, nebo tě utopím!“

Ponořil jí hlavu pod vodu. Zoufale sebou zmítala a on po chvíli ruku odtáhl. Vynořila se a lapala po dechu. Jektala zuby a třásla se prudkou zimnicí. Chraptivým hlasem prosila, aby ji už netopil.

„Vytáhnu tě z vany, když mi povíš, proč jste mou dceru zavraždili.“

„Dělala potíže,“ zabreptala mezi záchvaty zimnice.

„Cože?“ zařval Amanzio Berzaghi a znovu jí strčil hlavu pod vodu. „Jaké potíže vám mohla ta chudinka dělat?“

Pověděla mu všechno.

2

Ano, s Donatellou byly potíže. Nejdřív byla jako beránek, každému říkala ano, a zejména mužům. Měla to, co je cizí všem prostitutkám – vášeň.

Amanzio Berzaghi usoudil, že bude lépe nemluvit o mravní otrlosti mizerů, kteří udělali prostitutku z duševně méněcenného děvčete, a o zvrhlosti zákazníků těžících z její choroby.

(IM)

Concetta na chvíli zmlkla. Zařval na ni, aby pokračovala, a tak poslušně vyprávěla tu strašlivou historii, i když jí bylo ze studené vody na omdlení. Voda už přetékala přes okraj vany, zaplavovala podlahu, ale nešťastný otec si toho nevšímal.

Donatella se zdála být pro pasáky zlatým dolem a vláčeli ji po celé Itálii z bordelu do bordelu. Měla úspěch. Jakmile nějaký muž vešel do jejího pokoje, rozzářila se jí tvář něžným výrazem touhy a odevzdanosti. Peníze se jen hrnuly, dokud nezačal její mocný organismus ochabovat v důsledku fyzického přepínání. Nějaká částečka jejího narušeného nervového systému selhávala, přicházely záchvaty hysterie a dostávala se do šoku. Volala otce. „Tatí, tati, tati!“ opakovala, vzpomínajíc ve svém blouznění na člověka, který o ni pečoval a kupoval jí panenky, neboť dobře věděl, že její mozek je na úrovni desetiletého dítěte.

Krize byly nejdříve řídké, ale pak se vracely stále častěji, a někdy i tehdy, když měla u sebe nějakého bohatého obdivovatele. Snažili se ji zklidnit prášky, ale museli s nimi hned přestat, protože ničily největší hodnotu jejich zlatého dolu – dívčinu erotickou žádostivost.

Zkusili i fyzické násilí. Začali ji bít a hrozili, že jí ublíží ještě víc, když nebude hodná. Donatelle se však tím víc vybavoval domov v ulici Tunisia, pokoj s panenkami a zvířátky, a hlavně otec, který ji hladil a láskyplně s ní zacházel. Její záchvaty se stupňovaly. Zoufalé ječení se rozléhalo po celém domě, a to bylo nebezpečné. Co kdyby někdo upozornil policii?

Nakonec se záchvaty opakovaly každodenně, takže zboží bylo neprodejné, a vášeň, která zpočátku tak vysoko vyhnala jeho cenu na burze hanby, zcela pominula. Donatellini vykořisťovatelé z toho byli zoufalí. Ve veřejném domě nemohla zůstat, a tak jednoho večera dorazili se svým obtížným břemenem do Lodi a ubytovali se v hostinci bratrance Franka Baronii, který se jmenoval stejně, ale pocházel z počestné větve Salvatorovy. Donatella byla omámena prášky, ale jakmile jejich účinek pominul, začala znovu volat otce. Majitel hostince je nakonec všechny vyhodil, protože vytušil, oč jde, a nechtěl s tím mít nic společného.

V autu trojlístek rozhodl, že se nebezpečného nákladu zbaví. Kdyby byli nechali ubohé děvče na silnici v blízkosti nějaké vsi, byli by lidé zaslechli její nářek a zavolali policii. Zločinci však nechtěli riskovat dopadení, obvinění z únosu a zneužití, i když za tyto činy je nižší trest než za vraždu. Ne, nechtěli do vězení, a tak Franco Baronia, syn Rudolfův, ubil děvče kamenem.

Michelone z baru v ulici Tunisia navrhl, aby mrtvolu pohřbili v poli u silnice, ale vykopat jámu pro takovou obryni bez vhodného nářadí bylo těžké, a kromě toho se bídáci jejich ražení tuze neradi namáhají.

Jeli zvolna k Milánu. Nedaleko silnice zahlédli kouř. Bylo vidět jiskry vyletující z hromady různého haraburdí a odpadků určených k spálení. Lehký vánek je rozfukoval do mimořádně teplé říjnové noci.

„Zastav,“ poručila Concetta Giarzonová Michelonovi, který řídil vůz. „Strčíme ji do téhle hromady, a když bude v tom žárovišti do rána, nikdo ji nepozná.“ Vytáhli mrtvou a Michelone jí ještě pro jistotu rozbil kamenem obličej. Když ji pak hodili do žhoucích odpadků, velké tělo se prohnulo bolestí. Navršili tedy na ni listí, větvičky a chrastí, takže ji celou přikryli. Jenže Donatella Berzaghiová ještě žila, natáhla ruku, a ta ruka s nalakovanými nehty vyčnívala potom z kouřící hromady, mrtvá, ale nedotčená vyšlehujícími plameny. O tom však už zločinci nevěděli.

3

Amanzio Berzaghi klečel u vany, přidržoval Concettinu hlavu nad vodou a nechal ji mluvit. Pochopil, že skutečným vrahem jeho dcery byla tahle nelidská bytost. To ona navrhla, aby jeho holčičku spálili, i když možná ještě žila. Tekoucí voda zaplavovala už celý byt.

„Co bylo dál?“ zeptal se Concetty, celé zmodralé zimou.

„Vrátili jsme se do Milána…“ Vtom zazněl zvonek.

„Přichází tvůj přítel, viď?“ ušklíbl se starý muž a těžce se zvedl. „Vím, žes mu telefonovala.“ Nemilosrdně ji stáhl za ohon vlasů pod vodu. Ani sebou moc neházela, protože už neměla dost sil. Klidně se utopila, křečovitě svírajíc kabelku nabobtnalou vodou.

Kdo ví, proč pasák Franco Baronia neměl klíč od Concettina bytu. Amanzio Berzaghi se dobelhal ke dveřím a čekal. Věděl, kdo za nimi stojí. Po chvíli otevřel. Mladík zkameněl strachy i úděsem z pohledu na příšernou krvavou masku, v kterou se změnila starcova tvář. Jako všichni z jeho branže byl i on zbabělý a hrůza v něm umlčela správný instinkt, aby co nerychleji zmizel. Amanzio Berzaghi ho uchopil za dlouhé vlasy, vtáhl ho dovnitř a kopnutím zavřel dveře. I když byl ochromený, surový kopanec milánské děvky stále krutě bolel a na oko rozbité těžkou zarážkou už vůbec neviděl, stále v něm něco zbývalo z řidiče, který musel mít hodně síly, aby otáčel na dlouhých cestách obrovským volantem. Zasáhl mladého vraha do obličeje tou nejtvrdší ranou, jakou kdy v životě zasadil. A bil dál, dokud se mladík nezhroutil k zemi.

V předsíni stála židle. S hekáním se na ni posadil a díval se na něho. Údery, které zasadil, nebyly rány kaskadérů na filmovém plátně, tyhle poznamenávaly na celý život.

Přímo proti němu viselo na stěně zrcadlo, a tak uviděl i svůj obličej.

Krev se srazila, zčernala, levé oko vypadalo jako vystřelené nebo jako vymačkaný pomeranč. Na zemi objevil zarážku, kterou ho Concetta zranila. Zvedl ji, držel v ruce a nepřestával sledovat pasáka ležícího na podlaze. Ani nevnímal, že voda se už dere do předsíně, a čekal, až se ten mizera vzpamatuje. Šumění vody mu připomnělo, jak se jednou se zemřelou švagrovou a s Donatellou vypravili do hor. Šli na Fondo Toce a pak do hospody u vodopádu. To byl snad nejšťastnější den v jeho smutném životě s duševně méněcennou dcerou. Donatelle se líbil pěnící a hučící vodopád a museli ji zadržet, protože šla příliš blízko k divoké bystřině. Pak se však museli rychle vrátit domů, protože, jako obvykle, lidé začali nestoudně okukovat vysokou a krásnou dívku jako vzácné zvíře v zoologické zahradě. Přesto mu však zůstal ten den v paměti. Zněla v něm hudba vodopádu a voda řinoucí se z otevřeného kohoutku v koupelně vyvolávala vzpomínku na čas, kdy jeho nešťastná dcera žila a radovala se jako dítě z každé maličkosti.

Pasák začal nabývat vědomí a pozvedl hlavu. Starý muž sevřel pevněji zarážku a řekl: „Nehýbej se, jinak ti to vrazím do ksichtu.“ Jeho úmysl byl zřejmý a pasák pochopil, že při sebemenším pokusu o nějaký trik mu ten člověk s hustým obočím rozbije hlavu jako vaječnou skořápku. Zůstal ležet na zemi.

„Povídej, jak se vám podařilo mou dceru odvést,“ poručil mu Amanzio Berzaghi a kolébal přitom zarážkou nad mladíkovou hlavou. „Už vím, jak jste ji zabili, a teď chci vědět, jak jste ji Vylákali.“

Franco Baronia, syn Rudolfův, se teď koupal nejen ve vlastní krvi prýštící z poraněného obličeje, ale i v louži vody přitékající z koupelny. Viděl těžkou zarážku houpající se nad jeho hlavou. Musel mluvit, nebylo vyhnutí, a snad poprvé v životě nelhal.

4

Amanzio Berzaghi chodil na grappu do blízkého baru a Michelone ho obsluhoval. Byl to hezký, srdečný a všemi zákazníky oblíbený barman. Rádi si s ním popovídali nejen o sázenkách na kopanou, ale i o svých starostech. Leckdo si mu třeba postěžoval, že mu žena nasadila parohy, mluvilo se o dětech, které chodí za školu, přetřásaly se politické události i silniční nehody. Když člověk denně chodí do jedné a téže hospody, vylévá si srdce bez zábran.

Amanzio Berzaghi nemluvil o kopané ani o ženských, ale o své dceři. Postupně se svěřil Michelonovi se vším a pověděl mu do nejmenších podrobností, jak to u nich chodí. Barman věděl i to, že starý muž zavírá okna na zámek, že dvakrát za dopoledne dceři telefonuje, chodí se na ni podívat, a že odpoledne probíhá téměř stejně. Když Miláňané pojmou k někomu důvěru, nenechají si nic pro sebe, a nešťastnému otci připadal Michelone jako syn a Donatellin bratr. O tom, že tento výtečník shání děvčata pro nevěstince, neměl ani tušení.

Michelone zpočátku jen znuděně naslouchal vyprávění Amanzia Berzaghiho o slabomyslné dceři. Kašlal na oba. Když však ten staroch s huňatým obočím, rozcuchanými vlasy a s rukama porostlýma hustými chlupy při kořalce pořád vykládal, jak je ta jeho holka krásná, zpozorněl.

Stále opakované tvrzení, že jde o nádhernou ženu dokonalých proporcí, bylo příčinou, že si Michelone promluvil s Concettou, o niž se bratrsky dělil se svým nejlepším přítelem, pasákem Baroniou. Všichni tři se začali dívkou zabývat. Obvykle lovili děvčata tak, že je morálně a společensky znemožnili, aby neměla jinou volbu než buď prostituci, nebo sebevraždu. Trojlístek se vyznal, nesháněl ledajaké holky, ale pásl po lepších kusech, po nezletilých dceruškách z dobrých rodin, po mladých opuštěných manželkách a po naivních, bezúhonných dívkách, které za účinného přispění Franka Baronii, Michelona Sarosiho a Concetty Giarzonové brzy ztratily svou čest. Za pár měsíců tloukly jejich zneuctěné oběti křídly o stěny milánských elegantních bytů, případné šlapaly chodník.

U Donatelly Berzaghiové ovšem nemohli postupovat podle obvyklých pravidel. Svést tuhle holku bylo snadné, její otec si při nekonečných debatách s barmanem postěžoval, jakým trápením je pro něho dceřina posedlost po mužských. Překážkou však byl neustálý a přísný dozor. Donatella nikdy nevycházela a úplně sama byla vždy nejvýše dvě hodiny, protože starý muž přicházel za svou dcerou dvakrát dopoledne a dvakrát odpoledne.

Concetta, mozek trojlístku, usoudila, že je třeba děvče unést. I když to bylo spojeno s rizikem, stálo za to je podstoupit, protože nymfomanka se slepičím mozkem je vzácný artikl a víc než výhra v loterii. Dostat ji však při známých bezpečnostních opatřeních z bytu nebylo právě jednoduché, a kromě toho nebylo možno zcela předvídat její reakce.

Michelone se však vytasil s trumfem. Do baru chodila skoro každý den na bílé víno jedna ošklivá služka. Měla nemocná játra, dvě dcery jí opatrovala babička a ona dychtivě sháněla mužského. Většinou se jí každý vysmál, protože v sobě neměla nic ženského a muže nelákala. Jmenovala se Domiziana. A tahle smutná bludička měla obrovskou cenu. Sloužila totiž u pánů bydlících v témže domě jako Berzaghiovi, ale o poschodí níž.

Promysleli plán do všech podrobností, jako by šlo o vylodění v Normandii. Nic neponechali náhodě. Operace začala snadným svedením služky Domiziany. Michelone, který se na ni vždy díval jako na obtížný hmyz, náhle zahořel vroucí láskou, a pro případ náhodného neúspěchu byl ještě připraven v záloze pasák Baronia. Zahrnuli služku přívalem pozorností a ona souhlasila se vším, co od ní chtěli.

Problém byl v tom, že obryni bylo třeba odvést v časovém rozmezí mezi otcovým telefonátem a jeho příchodem domů. Dík pomoci ochotné služky se podařilo vše skvěle vyřešit. Bylo jaro a její páni odjeli na dva dny do Rapalla užít si moře. Jejich byt byl prázdný.

Starý a technicky nenáročný zámek ve dveřích Berzaghiho bytu nebyl pro Michelona tvrdým oříškem.

Nadešla hodina H. Vešel a usmál se na Donatellu, která při známém cvaknutí otvíraného zámku vyšla do předsíně. Pohladil ji, vzal za ruku a ona ho poslušně následovala. Sešli do spodního patra. Na schodech žádné nebezpečí nehrozilo, protože v domě byl výtah a nikdo po nich nechodil. Služka Domiziana na ně už čekala a vpustila je do bytu svých pánů, kde už byl Franco Baronia a Concetta. Nyní šlo o to, jak se dostat z domu, aby si jich nevšiml domovník nebo někdo jiný. Mazaná Concetta však promyslela i to. Donatella zůstala v cizím bytě až do dvou hodin v noci. Trojlístek ji hostil, laskal a napájel, takže ke konci už byla silně podnapilá. Pak ji odvlekli do přízemí, otevřeli domovní dveře služčiným klíčem a naložili ji do auta. Rychle odjeli. Služka Domiziana stála u dveří s klíčem v ruce a dívala se za nimi.

5

Zarážka v ruce Amanzia Berzaghiho se nepřestávala kývat nad mladíkovou hlavou. „Chceš tvrdit, že po mém příchodu domů, do prázdného bytu, byla má dcera jen o patro níž?“

Franco Baronia z Rudolfovy větve přikývl: „Nemohli jsme ji odvézt hned, byla by ji viděla spousta lidí. Schovali jsme ji tam a vypařili jsme se až v noci.“ Olízl si okoralé rty. Ucítil nasládlou chuť vlastní krve a náhle si uvědomil, že leží v kaluži vody. Byl by rád vstal, ale měl hrůzu ze zarážky, která se tak snadno mohla proměnit ve vražedný nástroj.

„To znamená,“ řekl rozvážně Amanzio Berzaghi, „že když jsem šel na komisařství oznámit zmizení své dcery, byla ještě pořád v domě.“

Pasák němé přikývl. Zatímco otec hledal jako šílený své dítě a pak běžel na policii, Donatella byla jen o patro níž v moci ničemů a jejich pomocnice!

Amanzio Berzaghi zavrčel jako vzteklý pes, napřáhl svou mohutnou tlapu a prudce udeřil zarážkou do hlavy člověka, který mu zabil dceru. Poté omdlel.

Z bezvědomí ho vyburcovalo jakési bzučení, které neustávalo. Zvedl se na lokty a po chvíli si uvědomil, že je to zvonek. S posledními silami vstal. Zvonek stále zvonil. Šel otevřít a za dveřmi stál Michelone. Pasák Baronia ho stačil upozornit, co se děje v Concettině bytě, a požádal ho, aby jim pomohl s Donatelliným otcem.

Když ho Amanzio Berzaghi spatřil, vybuchla v něm nenávist jako sopka. Tomuto člověku se skoro s pláčem svěřoval se svým trápením, jemu vyprávěl jako synovi o svých bolestech a trampotách s hlídáním dcery a ten bídák využil všech těch důvěrných sdělení k tomu, aby mu Donatellu odvedl.

Popadl ho za kabát a vtáhl ho dovnitř. I když byl starý a těžce zraněný, rozzuřil se slepým vztekem a mladý a silný Michelone se jen krčil pod jeho ranami. Tloukl barmanovi hlavou o zeď tak dlouho, až mu zlomil vaz.

Nešťastný otec na něho chvíli hleděl. Cítil, že na něho jdou mdloby, a chtěl jít do koupelny. Uvědomil si také, že musí zavřít kohoutek. Před jeho zraky se však náhle objevil Donatellin vodopád a on se zhroutil na těla vrahů své dcery. Ve tmě přicházející agónie ještě slyšel šumění vody jako v ten šťastný den strávený v horách.

Část sedmá

„Vím, že se nemá zabíjet…“

1

V sobotu odpoledne dojeli Duca Lamberti, Livie Ussarová a Mascaranti po návratu z Lodi do ulice Ferrante Aporti 86. Duca se zeptal domovníka, kde bydlí Concetta Giarzonová.

„Sedmé patro, ale výtah nefunguje,“ informoval je radostně zlomyslný muž.

Vystoupali sedm poschodí a Mascaranti přitom tiše mumlal slova, která nemohl říci nahlas.

Už na odpočívadle šestého patra spatřili pramínek vody, poskakující ze schodu na schod. Se vzteklým supěním, protože nerad chodil do schodů, dorazil Mascaranti do sedmého poschodí, ke dveřím bytu Concetty Giarzonové.

„Ta voda teče z jejího bytu,“ oznámil svým společníkům.

Duca neodpověděl a stiskl tlačítko zvonku. Livie se snažila stát v suchu, mezi dvěma bystřinkami vytékajícími zpod dveří.

„Už to tam musí být celé zaplavené,“ poznamenal Mascaranti. „Nač je tu domovník? Ale třeba mu nikdo nic neřekl.“

Duca pořád zvonil. I když si někdo všiml, že shora teče voda, nestaral se o to, pomyslel si. Civilizovaný svět dovolí každému, aby se klidně utopil, a nehne pro jeho záchranu ani prstem. Asi je to určitá forma ohleduplnosti a respektování svobodné vůle člověka.

Nikdo neotvíral. „Máš nějaký nástroj?“ zeptal se Mascarantiho.

„Třeba jo,“ zavrčel Mascaranti a vyhýbaje se potůčkům, protože jako pravý Sicilián by si byl nerad zmáčel vyleštěné boty, se sklonil k zámku, vyzbrojen skautským nožíkem, který má vše od různých malých i velkých čepelek až po pilníček na nehty, otvírač zátek a šídlo. Chvíli se v něm vrtal, pak strčil do dveří ramenem a otevřel je.

„Měl jsem se dát na zlodějnu a ne k policajtům,“ řekl chmurně a vešel dovnitř. Duca s Livií ho následovali.

Nedaleko dveří ležela tři těla. Zírali na ně a ani nevnímali, že stojí ve vodě, podobni výletníkům na břehu jezera.

Tři mrtví, konstatoval chladně Duca. Dva měli rozbitou lebku a stěna byla postříkána krví. U toho třetího se mýlil, ten ještě žil. Byl stočen do klubíčka a chroptěl. Jeho chrčení připomínalo langusty po výlovu, které se ještě zoufale vztyčují a brání se kruté smrti. Nebylo těžké poznat v něm Amanzia Berzaghiho.

Bylo slyšet bublání vody a Duca se vydal za zdrojem tohoto zvuku. Vešel do koupelny a uviděl ve vaně Concettu Giarzonovou, úplně oblečenou, s dívčím ohonem vlasů plujícím po hladině a kroutícím se jako had. Holínky z jelenicové kůže jí směšně nadouvaly lýtka.

Zavřel kohoutek a opět pohlédl na Concettu. Svírala kabelku, jako by si ji chtěla vzít s sebou na věčnost. Vyšel z koupelny a hledal telefon. Překročil mrtvoly Franka Baronii a Michelona Sarosiho a setkal se s pobledlou tváří Livie Ussarové. Na rozbité hlavy není pěkný pohled.

„Jdi ven, Livie,“ nařídil jí, protože jako lékař věděl, co ta bledost znamená.

„Proč?“ vyjela na něho. Potlačila nával nevolnosti, který jí obracel vnitřnosti. „Zůstanu zde.“ Dobrá, ať si dělá, co chce.

Konečně našel telefon a zavolal všechny, které potřeboval: policejní ředitelství, sanitku a márnici. Pak poklekl k chroptícímu muži a nahmatal mu tep. Byl velmi slabý. Obrátil velké tělo na znak, strhal z něho kabát, košili i nátělník a začal oběma rukama masírovat obnažený hrudník. Amanzio Berzaghi pootevřel zdravé oko a obrátil k němu tvář pokrytou zčernalou krví. Duca vytrvale pokračoval v masáži, dokud se neobjevili dva muži s nosítky. Pot se z něho jen lil. Pomohl naložit těžce zraněného na nosítka a pak všichni odešli z bytu. Zda ten chudák přežije, bylo nejisté.

2

Přežil, i když bez oka a s těžkým vnitřním zraněním. Jakmile přišel k vědomí a uvědomil si, že není na onom světě, opakoval stále jediné slovo: „Ne, ne, ne!“ Nebylo těžké pochopit, co tím míní. Amanzio Berzaghi nechtěl žít.

Infuze a ostatní procedury však zasáhly proti jeho vůli.

Duca Lamberti přišel k jeho lůžku po čtyřech dnech, kdy už pacient mohl mluvit.

„Proč jste nešel s tím dopisem na policii?“ zeptal se starého muže, který ležel na nemocničním lůžku ovázaný, napůl slepý, ale stále nezlomený. „Proč jste šel místo toho zabít tři lidi?“

„Byl jsem u vás mockrát,“ odpověděl smutně. „Chodil jsem na policii celé měsíce – a co jste udělali? Nepodařilo se vám vypátrat únosce mé holčičky, a když mi ji zabili, nenašli jste vrahy. Tak jsem si je našel sám.“

Duca Lamberti spolkl slinu i pohanění, nabral dech a pak tiše řekl: „Našli jsme je před čtyřmi dny. V sobotu.“

„Snad, ale já je našel dřív,“ odsekl tvrdohlavě Amanzio Berzaghi.

Pokojík nemocnice Fatebenefratelli byl nesmyslně přetopený a záclonami prosvítalo nesmělé slunce. Duca měl chuť si zakouřit, ale musel ji potlačit.

„Ty tři jste zavraždil,“ poznamenal suše a opět polkl. „To nebylo správné, i když zavinili smrt vaší dcery.“

Starý muž vzkypěl hněvem. „Vím, že se nemá zabíjet,“ vykřikl a pak již klidně dodal: „Nejsem zločinec a nikdy jsem nechtěl nikomu ublížit, dokonce ani vrahům své dcery. Kdyby policie vypátrala únosce, má holčička by žila a já bych je neměl na svědomí.“

S námahou se posadil a v obvazech vypadal ještě mohutnější. Zvýšil hlas: „Co jste vlastně celý ten půlrok dělali? Lezl jsem k vám po kolenou a uctivě prosil, ale dokázali jste objevit jen její mrtvolu spálenou v hromadě smetí. Jenže já chtěl vidět vrahy svého dítěte na vlastní oči a podívat se jim do tváře.“

„To je jen jedna stránka věci,“ řekl Duca. „Zabíjet je něco jiného.“

„Já je nechtěl zabít. Přišel jsem si jen promluvit s tou ženskou, ale ona mě praštila zarážkou a já se musel bránit,“ vysvětloval Amanzio Berzaghi. Začal vyprávět, co se stalo, ale ne proto, aby se zbavil viny. „Pane strážmistr, můžete mě odsoudit na dvacet let, mně je to jedno. Vím, že jsem to neměl udělat, ale nedokázal jsem se udržet.“ Odmlčel se a pak s milánskou důkladností a poctivostí pokračoval: „Nešel jsem tam kvůli takovému krveprolití, ale když mi ta bestie rozbila obličej a pak mi ve vaně řekla, jak dceru zavraždili, musel jsem ji utopit. Ti dva darebáci přišli sami, ty jsem si nevyhledal, ta mrcha je zavolala. Měli mě vyřídit, a to, co se stalo dál, šlo už nějak mimo mne.“

„Měl jste ten dopis přinést k nám, byli bychom je zatkli.“ Výčitka zněla úředně a nešla Dukovi od srdce. „Stačilo zatelefonovat, byli bychom hned přišli.“

Amanzio Berzaghi pokýval ovázanou hlavou: „Víte, snad to bylo tím, že jsem dopis dostal v pátek v noci a druhý den byla sobota, Měl jsem volno, mám službu jen každý druhý týden, a tak jsem šel do ulice Ferrante Aporti navštívit Giarzonovou.“

Duca hned nepochopil a tázavě na něho pohlédl.

„Kdyby mi byli strčili ten dopis pod dveře třeba v úterý,“ vysvětloval, „byl bych musel ve středu do práce jako každý všední den a místo návštěvy té ženské bych byl prostě zavolal policii. Naneštěstí byla sobota a já měl čas za ní jít. Smůla.“

Duca mlčel. Vysvětlení bylo prosté. Správný Miláňan poctivě pracuje celý týden, a když má něco provést, odloží to na volnou sobotu. Vstal:

„Lehněte si a odpočívejte.“

„Ano, pane strážmistr,“ přikývl poslušně Amanzio Berzaghi a s povzdechem ulehl. „Chtěl bych umřít,“ dodal po chvíli.

Duca ho chápal. Bez své dcery byl vlastně už víc mrtvý než živý, ale podle pravidel morálky je třeba udržet člověka při životě, i když o něj nestojí. Stiskl rty a řekl: „Uklidněte se. Musíte spát.“

Vyšel z nemocničního pokoje. Venku stál policista, hlídající podle předpisu vraha.

„Jděte dovnitř a nenechávejte ho ani chvíli samotného,“ přikázal mu Duca.

„Ano, doktore.“

Dole čekala Livie u volantu policejního vozu, který je dovezl k nemocnici. Šeřilo se, bylo velmi chladno a konečně začínala milánská zima. Dojeli na policejní ředitelství.

Duca usedl k psacímu stolu a Livie proti němu. Sklesle na sebe hleděli a bylo jim těžko.

„Dnes ráno ti přišel dopis,“ řekla Livie a vyndala jej z kabelky. „Omlouvám se, že jsem ho otevřela, ale měl hlavičku Lékařské komory, takže jsem neodolala.“

„V pořádku.“ Vtom zazvonil telefon. Volal Mascaranti.

„Mám ji, doktore!“

Bylo jasné, o koho jde. Osobou, která dala dopis pod dveře bytu Amanzia Berzaghiho, byla služka Domiziana a Duca uložil svému spolupracovníkovi, aby ji našel a přivedl.

„Podařilo se mi ji donutit k přiznání,“ hlásil Mascaranti a Duca zadoufal, že se tak stalo slušně a podle předpisu. „Vysypala všechno,“ pokračoval horlivý policista. „Schovala Donatellu Berzaghiovou a ty darebáky v bytě svých pánů. Její miláčkové se pak na ni vykašlali, a tak napsala ten dopis z pomstychtivosti. Pěkné, co?“

„Díky, Mascaranti, zatím ji strč do basy!“

„Nepřečteš si, co ti z Lékařské komory píší?“ zeptala se Livie. Přikývl a vytáhl list z obálky.

„Milý Lamberti, s upřímnou radostí Ti zasílám sdělení rady, že Tě tímto rozhodnutím znovu přijímá bez dalších podmínek mezi členy Lékařské komory. Rozhodnutí bude uveřejněno v našem úředním věstníku a v dalších odborných časopisech. Všichni, kdo Tě známe, jsme velmi rádi, a doufáme, že se brzy sejdeme, abychom to řádně oslavili. Zatím Tě zdravím a objímám….“ Následoval podpis jedné z významných osobností Lékařské komory.

„Dočetl jsi?“

„Ano.“

„Jsi spokojen?“

„Ano, jsem.“

„Je to hlavně Carruova zásluha, pořád se za tebe bil a teď se to konečně podařilo. Škoda, že je ještě na Sardinii.“

„Ano.“

„Co se tak tváříš?“ V otázce, kterou mu položila, bylo cítit její znepokojení.

Duca zhluboka vzdychl: „Poněvadž si myslím, že nejsem ani dobrý lékař, ani dobrý policajt. Jako lékař jsem dokázal jen to, že mě vyloučili ze svých řad, a jako policista jsem dopustil, aby ti zohavili obličej. A teď se mi nepodařilo zabránit, aby zoufalý člověk nepomstil svou dceru, protože jsem nenašel včas její vrahy.“

„Nesmysl,“ prohlásila Livie. „Jsi dobrý lékař i dobrý policista.“

Duca pokrčil rameny.

„Je to čistá pravda!“ Livie zvýšila hlas. „Jsi unavený a přecitlivělý. Pojď, trochu se projdeme.“

„Děkuji ti, má Minervo,“ pomyslel si, ale tentokrát to neřekl nahlas.