Viktor Dusil

Výstřel ve studiu šest

1

Šel po mozaikovém chodníku a snažil se našlapovat výhradně na světlé kostky. Směrem od Flóry rachotila po Vinohradské třídě tramvaj a z Italské ulice zatáčel modrý náklaďák. Jestli bude tramvaj u lahůdkářství proti rozhlasu dřív než ta zablácená kraksna, čeká mne Šťastný den, den jako stvořený pro počítání peněz, deci cinzana před obědem, den pro Jaroslava Kodeta. Kostky ale najednou skončily, protože chodník byl v opravě, řidič náklaďáku šlápl na plyn a předhonil tramvaj o celou délku, jarní den se zaškaredil.

Jarda minul zasklenou vrátnici rozhlasu a zamířil přes temnou halu do zadního traktu, kde ve spleti schodišť, výtahových šachet a záhadně lomených chodeb leží studia, čekárny, zkušebny, čajové kuchyňky, rekvizitárny, fonotéky a diskotéky. Když míjel studio jedna, vysoké jako chrámová loď a určené k natáčení symfonické a operní hudby, uviděl se v zrcadle. Zdvořile se na sebe usmál a zasalutoval si. Měl na sobě tříčtvrťák s olivkami. Dobrý den, pane Kodete, jak jste se ráčil vyspat, co rodina, co děti, máme to ale bláznivé počasí, že? Zpod štítku čepice mu svítily kulaté hnědé oči, ústa se usmívala, jako ostatně vždycky, a tváře měl trochu do červena. Byl sám se sebou spokojen.

Z tmavého kouta uslyšel zakašlání a zpozoroval tenora Bohumila Kudláčka, který se nadýmal jako holub a právě se z hloubi svých prsou snažil vydat to známé a směšné mamamamamaaaaaaa, kterým si operáci denně po ránu kontrolují, jestli přes noc neztratili hlas.

„Těbuch, Bóžo!“

Kudláček přerušil dechovou rozcvičku.

„Kampak?“ zeptal se místo pozdravu.

„Do šestky.“

„Šlágry?“

„Jo, šlágry!“

„Já točím Dalibora!“ prohlásil Kudláček pyšně.

Jarda srovnal v zrcadle jeho malou kulatou postavičku se svou ledabylou elegancí šoumena a neodpustil si pichlavou poznámku.

„Zpíváš Dalibora jako takovýho, nebo jenom něco v Daliborovi?“

Kudláček mlčel.

Jardovi bylo jasné, že v optimálním případě má tento poloviční ztroskotanec v připravované opeře pár taktů, nějaké to milostpaní, zde je psaní.

„Nic si z toho nedělej!“ dodal. „Hlavně že budou prachy!“

„Nejsou malé role, jenom malí herci!“ řekl Kudláček a vypnul se o dva centimetry, aby vypadal vyšší.

„Jasně!“

Ti dva spolu kdysi studovali v jednom ročníku Akademie múzických umění, přestože byl Kudláček o dobrých deset let starší. Už po dvou letech se jejich cesty rozešly, protože Jarda vyměnil nevýnosnou existenci tympánisty za lehkou múzu tanečního parketu, ale zůstali přáteli. Kudláček sem tam zabloudil dolů do Reduty, když tam Jarda předváděl svá bubnová sóla, a Jarda chodil na Bóžovy volňásky do Národního divadla, aby se jednou za uherský rok nadýchal prostředí, které tenkrát roku šedesát pět k lítosti svého profesora Chlumeckého opustil.

„Tak se měj!“ kývl mu na pozdrav. „A v pauze za mnou zaskoč nahoru!“

„To zrovna!“ řekl Kudláček. „Abych se musel dívat na toho… toho…“

„Pssst!“

Jarda si položil prst na rty.

„Klid, hochu, klid! Jestli se rozčilíš, tak ti zase bude špatně!“

Odešel do nitra budovy, vyprovázen laděním symfonického orchestru, které znělo jako bzukot úlu.

V čekárně u studia šest byla obvyklá ranní atmosféra, prosycená vůní silné kávy.

„Káva od Slámy je jak od mámy!“ halasil rekvizitář Sláma. „Slámova káva dobrý nátisk dává!“

„Ten chlap je na mou duši praštěnej,“ prohodil kytarista Petrák, maník jako almara, kterému se velký koncertní gibson úplně ztrácel v náručí. Kávy se ale napil s chutí, protože měl za sebou probděnou noc.

Všichni muzikanti odhazovali pláště, saka a svetry přes opěradla křesel. Tito mládenci, grandi muzikálů, tancovaček, džezových půlnocí a nekonečných zájezdů po provinciálních sálech, kde hvízdají rozdovádění uličníci a šestnáctileté slečny v džínovině, tito pomačkaní malincí Belmondové, zvyklí spíš na barová světla než na slunce časného rána, jsou v devět hodin dopoledne teprve na hranici noci a dne. Ostentativně dávají najevo, že oni jsou muži tmy a lesklého asfaltu před příchodem svítání.

„Hergot, kdo mě to zase probudil uprostřed noci?“ zívne saxofonista Calábek.

„Jedu po Václaváku,“ doplní ho kontrabasista Šebánek, „a jsem celej pryč, co lidí už vstalo!“

„Ráno by mělo nebejt!“ řekne zastřeným hlasem trumpetista Janda. Janda je krasavec. Je playboy. Má černé vlasy, ledově modré oči s trochu začervenalými bělmy po flámu a stříbrošedý oblek, který mu padne jako ulitý.

„Já vyskočím z postele každý ráno v šest,“ prohlašuje Sláma od vařiče.

Podívali se jeden na druhého.

„Chudák!“ ozval se Calábek. „Je nemocnej!“

Odborně nadzdvihl rekvizitáři víčko.

„Je mu teprve padesát, a takový neštěstí!“

„Senilní nespavost! Není to nakažlivý?“

Okamžitě všichni přistoupili na hru a začali se o přitroublého rekvizitáře starat. Omotali mu kolem krku šál, dali mu polknout lžičku kávového prášku, narazili mu na hlavu tyrolácký klobouk z jeho vlastní garderoby a z toho vznikl zmatek, který považovali za zábavný.

„Mizerové… Au!“

Sláma se škrtil v šále a mlátil kolem sebe rukama.

„Musíš se léčit, Roberte!“

„Nebude kafe! Přestávám vařit!“

„Nežvaň! Vždyť na tom kafi vyděláváš majlant! Máš vlastně na půdě státního rozhlasu soukromej podnik!“

„Komu platíš daně?“

„Tak dost!“

Sláma se osvobodil ze sevření a uvolnil si šálu, která mu sevřela krk. Měl vztek. Byl z rodu mírně otylých mužíků neurčitého věku, s načervenalým nosem a lupy ve vlasech.

„To kafe,“ rozkřikl se, „dělám vyloženě jenom kvůli vám, jasný? Nic na tom nevydělám.“

„To povídej ptákům v parku, ty klaune!“ smál se Petrák. „Sto kafí za den a na každým trhneš korunu! Takovej kšeft bych si sám dal líbit!“

„Ty hajzle… ty… ty…“

Slámovi zrudl obličej a rozpřáhl se.

„Nechte toho, chlapi!“ řekl tiše Jarda Kodet. „Kdyby nevařil kafe, byli byste někdy ještě v poledne nalitý!“

Pavel Janda se na něj úkosem podíval. Takové řeči neměl rád. Sláma se uklidnil, něco zabručel a začal sbírat prázdné hrnky.

Z chodby od výtahů se ozvaly dvojí kroky.

Do čekárny vstoupil dirigent Petr Morava, muž středního věku a střední postavy, s hranatým obličejem, následován Egonem Píseckým, zamlklým klavíristou, kostnatým a neoholeným. Písecký byl vysoký skoro dva metry, ale tak hubený, že na něm laciné šaty visely jako na strašákovi. Chmurně se díval po nepořádku, který zavinila tahanice se Slámou.

Morava v duchu spočítal hudebníky.

„Jde se na věc!“ řekl a vykročil ke studiu.

Rozhlasové studio, zvukotěsně izolované od vnějšího světa, má zvláštní atmosféru. Jakmile otevřete pochromovanou pákou speciální dveře, ocitáte se v místech, která připomínají dekoraci. Nohy našlapují měkce a oči bloudí po stěnách, obložených sololitovými deskami, po matném lesku pultů, nástrojů a mikrofonů, které stojí na stojanech nebo visí od stropu, ztrácejícího se v šeru. Kdesi hučí klimatizace, ale tu vypnou, až budou natáčet. Jediné okno vede do režie, kde je na rozdíl od studia ostré světlo, ozařující sérii vysokofrekvenčních magnetofonů, mixážní stůl a široká bílá záda technika Hildenbranta, připravujícího pásky.

Jarda zamířil k soupravě svých bubnů. Rozsvítil pracovní světlo nad pultem a pozoroval ostatní, jak vybalují nástroje. Za chvíli začnou ladit a rozehrávat se, ale zatím je ticho. Chvíle před začátkem zkoušení a natáčení, kdy se člověk podvědomě soustřeďuje, vyhání si z hlavy zbytečné myšlenky a čeká, až se začne, byla pro Jardu Kodeta už ode dne, kdy poprvé prošel pod světelnou signalizací zelená Volno, červená Natáčí se, velmi příjemná a povznášející. Pomalu mu mizelo z hlavy všední ráno se střepy a střípky dojmů a pocitů: jeho žena Lenka volá z kanceláře, aby si vzal k snídani tu buchtu od babičky… soused povídá, helejte se, už mám ten blatník celej rezavej… tramvaj nejede a zdvihl se vítr, každý druhý má smítko v oku, zítra půjdu rovnou na metro… to všechno je pryč. Jarda si svlékl sako, rozhalil u krku košili a vyhrnul rukávy. Oknem do režie bylo jako v širokoúhlém filmu vidět dirigenta Moravu, jak cosi zeširoka vykládá hudebnímu režiséru Michalovi, pracovníkovi rozhlasu, a kromě Hildenbranta vibrovala po režii už i natáčecí technička Soňa.

Studio se postupně rozeznělo laděním.

Jarda si vzpomněl, jak tu jednou před lety strávili nepřetržitě osmačtyřicet hodin. Bylo to při natáčení pětihodinového silvestrovského programu, který se z nějakého důvodu musel překomponovat a na poslední chvíli režijně přestavět. Sláma jim v noci ohříval párky a dopoledne chodil pro housky, sem tam si zdřímli někde v koutě a docela ztratili přehled o času. Když třetího dne časně ráno vyšli na ulici, bylo všude po kotníky sněhu. Pražská čtvrť Vinohrady pod čistým sněhem, to se hned tak nevidí. Ještě neprotažená vozovka, chodník jako cesta v horách, tramvaje zakleté ve vozovnách a nikde ani noha. Na jejich autech, zaparkovaných přímo před hlavním vchodem, ležely sněhové čepice a do nich nějaký noční chodec napsal: Vánoce! Vánoce! Vánoce! Jardu zaplavila radost, pocit štěstí, podporovaný snad nevyspáním a spoustou kávy, a to vše u něj vyvrcholilo v touhu dělat klukoviny. Nejradši by byl upadl naznak, aby obtiskl do sněhu panáka. Začali se koulovat. Křičeli, až se naproti otevřela dvě tři okna a vrátní rozhlasu vyšli z budovy a měli radost z jejich radosti. Jedna koule trefila chmurného Egona Píseckého do prsou. Jiný by se zasmál, ale Písecký dostal zlost. Přiskočil k Jardovi, který stál nejblíž, povalil ho na zem a cpal mu sníh za límec a do úst. Jarda cítil, jak ho škrtí kostnaté prsty, a byl by snad už začal křičet, kdyby ho Písecký náhle nepustil a beze slova neodešel.

Píseckého přítomnost skličovala celou kapelu. Ať to bylo ve studiu, nebo v zákulisí nějakého venkovského kulturního domu, ať to bylo v zájezdovém autobusu, nebo v letadle do Kodaně či Sopot, všichni a všude měli pocit, že je Písecký jiný než oni. S nikým se nesešel mimo pracoviště, nikdo nebyl v jeho bytě, odmítal s nimi hovořit o čemkoli, co se netýkalo právě připravované skladby. Jediný, kdo k němu měl o poznání blíž, byl dirigent Morava, a ten na něj nedal dopustit. Kdyby totiž nebylo Píseckého, který s unikátním mistrovstvím aranžoval pro orchestr skladby, nikdy by se orchestr nevyšplhal po žebříčku atraktivnosti až do záře posluchačského zájmu, ve které se slunil už několik let. Píseckého džez byl pojem. Písecký sám byl osobnost, ale arogantní a ponurá.

Přímo před Jardou se tyčila jeho nahrbená záda, vlasy mu padaly přes límec. Písecký civěl přes klaviaturu na notový papír, popsaný klikyháky. Potom sklouzl Jardův pohled k zemi a uviděl jeho boty, staré rozšmajdané pětačtyřicítky, odřené ze všech stran, boty člověka, který o sebe vůbec nedbá, zatrpklého a opuštěného, a v duši se mu vynořilo cosi, co nemělo daleko k lítosti.

Ten chlap je vlastně nešťastnej, napadlo ho. Ten chlap je s tím svým talentem dočista sám a v hlavě mu to asi hraje ve dne v noci a má nervy nadranc. Možná ho někdy nechala nějaká ženská a vzalo ho to víc než obyčejnýho našince. Možná chtěl dělat vážnou muziku a nevyšlo mu to. Je nadprůměrnej až geniální, ale géniové jsou obyčejně šibnutý.

„Hele, Egone!“ slyšel se, jak říká nahlas. „Jak jsi se vyspal?“

Písecký se vytrhl ze soustředění a ohlédl se. Neřekl ani slovo, jako kdyby za sebou uviděl harfu nebo pouzdro na basu. Jarda si uvědomil, že je pro něj míň než vzduch, a to ho vyprovokovalo k dalšímu breptu.

„Co mlčíš?… Buď trochu živej, Egone! Řekni taky někdy, že je krásný počasí, neboť máme jaro, že ano, nebo řekni, že to bude samá chřipka, krucinál, ale neseď tady jako zkamenělá nota… jako nějaký tříčárkovaný fis!“

Písecký se shovívavě usmál.

„Blbče!“ řekl a otočil se zpátky ke klavíru.

Jarda dostal vztek. Sešlápl pedál činelů a rachot bubínků proletěl studiem, až skončil v jakési absurdní hudební tečce.

Všechny hlavy se k němu otočily.

„Kodet!“ ozval se ze dveří dirigent Morava. „Jestlipak jsou už rozdaný noty?“

„Kdo je má rozdat? Já?“

„Jasně, Kodet! Kdo jinej?“

„Nemám ti ještě přeleštit klárinet a vyměnit plátek?“

„Fóry stranou!… Vyzvedl jsi od rozpisu tu Egonovu orchestrálku?“

„Já…“ Jarda se podíval do míst, kde obvykle ležela jeho aktovka, a zarazil se. „Zapomněl jsem aktovku v autě! Ty noty tam samozřejmě mám, ale aktovka…“

Rozpačitě mžoural kolem sebe, jako kdyby prosil kluky o pomoc.

„Tak fofrem do auťáku, ať se to nezdržuje!“

Jarda vykročil ke dveřím, ale tam ho zastavil Hildenbrant. „Co je s tebou? Přece nebudeš obcházet barák!“

Poslal ho přes studio ke druhým dveřím, které vedly na předsíňku u malého studia sedm. Z předsíně bylo možné sejít po venkovním schodišti přímo na parkoviště. Jarda by v té chvíli nebyl za nic na světě přiznal, že parkuje celé tři kilometry odtud před domem, kde bydlí.

„Moment!“

Písecký se vztyčil u klavíru a zastoupil mu cestu.

„Tohle se nedá odbýt jen tak! Nad tím prostě nejde mávnout rukou! On teď půjde, přinese noty a na všechno se zapomene. A za týden se to bude opakovat a za další znovu!“

„Přece mu kvůli takový volovině nenapíšu pokutu!“ ozval se Morava, na sebevědomého a světáckého dirigenta, který se vyzná v tlačenici, snad až příliš mírně.

„Já nesnáším lidi,“ pokračoval Písecký, „kteří si neuvědomují své postavení a svůj věk a chovají se jako mrňaví syčáci. Říká se o nás, že jsme národ Švejků, ale já mám Švejků až nad hlavu a nebudu mezi nimi ztrácet čas!“

Ve studiu bylo naprosté ticho.

Trumpetista Janda se naklonil k Petrákovi a zašeptal: „Tak on to není jen takovej boží člověk! On má dokonce nějaký názory!“

V dokonalé akustice studia bylo šepotu celkem jasně rozumět, ale Písecký dělal, že neslyší. Postavil se do dveří za klavírem a mluvil dál.

„Třetina času vymezeného k práci se prožvaní a třetinu zaberou vtípky a šaškárny!“

„Nejsme žádný suchaři,“ zahučel Petrák, „a jak známo, je sranda koření života, ale nevšiml jsem si, že by tady dneska někdo nějak mimořádně laškoval! Na první jarní den se chováme jako naškrobený Angličani v City!“

„Jednou jsem s tím musel přijít,“ ozval se znovu Písecký, „a dnes mám na to právě náladu!… Tenhle tajtrlík,“ ukázal na Jardu, „mi pije krev!“

„Ty mně taky, ty šupáku!“

Jarda se bojovně vypjal proti jeho čahounské postavě.

Písecký nevzrušeně pokračoval:

„Minulý týden si při zájezdu do Jihlavy zapomněl paličky. Před čtrnácti dny kvůli pitomý chřipce svý pitomý paničky za sebe sehnal náhradu a my jsme museli natočit celou tu pasáž z Hair s tím študentem, co se nám tady málem složil! A to ani nemluvím o těch koninách se statickou elektřinou!“

„Jéžišmarjá,“ zanaříkal Pavel Janda, „já z něj dostanu mladý! Ono ho to ještě dneska bolí, Beethovena!“

„Prosil bych,“ otočil se Písecký k Moravovi, nečekaně zaraženému a tichému, „aby se moji většinou opilí kolegové zabývali svou kocovinou a nepřerušovali mne! Dost na tom, že je v kapele trpíme!“

„O kom to mluvíš?“

Janda vyrazil vpřed a Morava ho musel zadržet, aby po Píseckém neskočil.

V náhlém zmatku zůstal bubeník Kodet nehybně stát, cítil, jak mu slábnou nohy a jak na něm vyráží pot. Nikdy ho nenapadlo, že je Píseckému doopravdy takovým trnem v oku. Říkal si o něm, že je to divný pavouk, věděl, že se ho straní, a to bylo všechno. Ale teď, ta nečekaná srážka, ta záplava urážek, pitomá panička, statická elektřina…! Kodet si o sobě myslel, že ho lidé většinou mají rádi, že je umí rozptýlit, že je těší jeho přítomnost. Pověst recesisty mu nevadila, protože na sebe rád upoutával pozornost a rád vytvářel kolem sebe drobné komedie. Myslel si, že když baví sebe, baví zároveň všechny ostatní. Tato představa o sobě jako o fajn klukovi, o tom bubeníku, co tak válí, o tom chlápkovi od Moravy v perfektním sporťáku z túzu – tato představa, uhnětená v jeho podvědomí jako sněhová koule, začala najednou tát.

Hra se statickou elektřinou byla opravdu klukovina. Před časem si poprvé oblékl nové kalhoty z umělého manšestru a při poslechu zvukového snímku v režii zjistil, že se tak dokonale nabíjí, že mu z ukazováku, když jej na něco namířil, přeskakuje viditelná jiskra. Nenapadlo ho nic jiného než namířit jej Píseckému na nos. Že by nevinné žertíky vyvolaly takový odpor?

Bude to v něčem jiným, říkal si. Všechno se mi to jen zdá. Vybral si mne jako hromosvod, ale komedie, která se tady hraje, má kořeny někde mimo mě.

A tak stál uprostřed vřavy, která vznikla vlastně z ničeho.

Morava se konečně vzpamatoval a ujal se role vedoucího orchestru.

„Pánové!“ zatleskal. „Konec bince, jó? Jardo, pal pro noty a ostatní každej za svůj pult! Je půl desátý a v deset přijde Monika. Do tý doby jsme měli mít základní snímek!“

Písecký, který tak nečekaně proměnil natáčecí frekvenci ve schůzi, neměl ale nejmenší chuť přestat.

„Ta tvoje Monika,“ řekl Moravovi, „je kapitola sama pro sebe!“

„Moje Monika?“

„Nechtěj, abych tady rozebíral vztahy mezi některými zpěvačkami a některými takzvanými kapelníky!“

Teď všichni čekali, že Morava vybuchne, ale kapelník se asi na dnešek zvlášť dobře vyspal.

„Dobře, dobře,“ zamumlal, „už toho nech!“

„Jestli chcete vědět, co si myslím,“ pokračoval Písecký, „tak teda to, že vůbec žádnou zpěvačku nepotřebujeme. Je tu zárodek koncertního orchestru, a tak bych šlágry postoupil jinýmu!“

„Dej se do symfoňáku!“ vypískl vzadu Calábek.

„My potřebujeme malou, ale vybranou vokální skupinu a někoho odtud vyhodit, aby byla možnost zvát si hosty. Kdo dneska poslouchá text, zvláště pak takový uhozený slátaniny Mám tě rád, máš mě ráda, jako skládá tady kolega?“

Ukázal na Petráka, který se právě zabýval zesilovačem a vůbec nezdvihl hlavu.

„Já vím, že z toho jsou slušný prachy, ale přece kvůli tomu, aby si mohl Petrák dát každou noc u Kroftů pár panáků navíc, nebudeme hrát banální odrhovačky!“

To už byl útok přímo na žánr, na podstatu kapely.

„Někoho vyhodit?“ řekl Jarda.

„Jo!… Tebe!“

Jarda se úpěnlivě zadíval na Moravu, ale ten vůbec nezdvihl hlavu.

„Jdi už pro ty noty, sakra!“

Písecký uvolnil východ k parkovišti a Jarda vyšel ze studia.

Kontrabasista Šebánek, nejstarší z nich, tlustý a vousatý, s kostkovanou košilí, která mu neustále vylézala z kalhot, položil basu na praktikábl, protlačil se kolem bubnové soupravy a opřel se o klavír.

„To bylo trochu sprostý, nezdá se ti, Egone?“

„Císařskej řez!“

„On tě tady někdo jmenoval šéfem?“

„Jmenoval, nejmenoval, já si musím chránit firmu. Se šmírákem, kterej se vyžívá v blbinkách, dělat nebudu! Buď on, nebo já!“

„A co když třeba ty? To je věc celý party a kapelníka!“

„Kapelník ví líp než vy všichni dohromady, koho se má držet a koho ne.“

„Myslíš?“

Morava se pokusil o úsměv, ale nevyšlo mu to.

„Kam na tu jistotu chodíš?“

„Hádej!“

Morava mlčel. Ocitl se v palbě pohledů a stále se snažil usmívat, vygumovat ze skutečnosti ty trapné minuty, vrátit se do obvyklého žoviálního tónu, vždyť jsme jedna rodina, bráchové, a už jsme spolu něco prošli, tak jakýpak zbytečný řeči, hlavně že nám to hraje, ne?

„Chceš říct, že ses právě dneska probudil s geniálním nápadem ujmout se v kapele samovlády?“

„Dneska ne!“ řekl Písecký. „Už dřív. Budeš se s tím muset smířit!“

2

Na parkoviště vhopsal malý červený fiat. Hlídač Dostalík se vymrštil od nedojedeného párku a vrhl se mu s rozpřaženýma rukama do cesty, jako kdyby chtěl vlastním tělem chránit ostatní automobily před případným nárazem. Znal dokonale řidičské umění Moniky Brejchové a po večerech v restauraci U Netuků dával často k lepšímu různé historky, ve kterých tato neodolatelná slečna hrála hlavní roli. Kdykoliv uviděl ve vratech proluky její ořezávátko, jak říkal, měl sluchové halucinace. Zdálo se mu, že slyší ránu, třesk skla, skřípění plechu o plech a něco jako pokličky, kutálející se po ulici.

Monika Brejchová se obula, protože jezdila kvůli citu bosa, a vystoupila, aby mohl Dostalík sám autíčko zaparkovat. Nikdy se neodvažovala zajet sama do třímetrové mezery mezi ostatními vozy, protože i vrata od stodoly se jí zdála být od volantu uzoučká jako štěrbina v plotě.

Monika měla pohlednou myší tvářičku a byla drobná. Její příznivci tvrdili, že je velmi elegantní a že je přímo zázrak, odkud se v tak něžném tílku bere ten mocný alt. Zlí jazykové zastávali názor, že je kostnatá jako koza a že za svůj mocný alt vděčí výhradně Moravově koncepci skladeb a dokonalému mikrofonu.

Zachřestila různými náramky, korály a snad i kostmi a zhluboka vdechla jarní vzduch. Po ránu jí obyčejně bývalo devětadvacet, večer něco přes třicet, ve skutečnosti třicet šest, ale to věděla snad jenom její matka a občanská legitimace.

„Jaroušku,“ vydechla, když uviděla Kodeta, spěchajícího od studia, „není to strašný, že je tak krásně a my musíme na plac? A ještě k tomu odpoledne televize, já snad ani nestihnu saunu! Jaroušku, já bych se raděj neviděla, vždyť já ani nebyla u kadeřnice, Járo!“

Už nabírala dech k další tirádě, když Jarda vyhrkl: „Odvez mě domů!… Domů a zpátky!… Fofr!“

„Ale, Járo! To přece nejde! Vždyť se staví metro!“

„Jsem v maléru!“

Okamžitě se přestala usmívat.

„Lituju!“

„Co by ti to udělalo? Máš spoustu času!“

„V sedmičce na mne čeká… no prostě… někdo na mne čeká!“

Vzala si od Dostalíka klíčky a rázně zamířila ke schodům do studií.

Jarda si uvědomil, že tu stojí jenom v košili a v pulovru, ale nedalo se nic dělat. Vyběhl z ohrady a zamával na taxík. Taxíkář přibrzdil, prohlédl si ho, zakroutil hlavou a přidal plyn. Přestože byl krásný jarní den, proudili po chodníku lidé stále ještě v teplých kabátech a podomácku oblečený člověk nebudil důvěru.

Minuty utíkaly.

Před hlavním vchodem zastavila ředitelská šestsettrojka, prázdná, jenom s řidičem Šimáčkem.

„Pane Šimáček, prokristapána!“ vrhl se k němu Jarda. „Sjeďte se mnou na Palačák a zpátky! Já zapomněl doma noty a Morava teď z toho má infarkt, Egon Písecký mozkovou horečku a na ostatní jde tanec svatýho Víta!“

Šimáček se zahloubal nad hodinkami.

V hlavě se mu líně odvíjely direktivy ředitele, tajemníka, tajemníkova tajemníka, sekretářek a ostatních nadřízených, ale nakonec otevřel dvířka.

„Polez!“

Osm válců zahučelo a černé auto se odlepilo od chodníku.

„Vypadá to tak,“ řekl Petrák ve studiu, „že máme černej den! Já to říkal hned ráno, když jsem otevřel oči. Pane Petrák, povídám si nahlas, dnešek by se měl vygumovat z kalendáře!“

Morava se podíval na hodinky.

„Já ho přetrhnu!“

„A ta káča tady taky není!“ ozval se Šebánek. „Chodí si, jak chce!“

„Ještě není deset! Má čas!“

„A bude ho mít až do poledne, protože takhle pro ni ten záklaďák nemůžeme natočit!“

Morava vyšel do předsíně k sedmičce a vyklonil se z okna. Nikde nikdo, jen Dostalík na lavičce před svou boudou.

„Pane Dostalík! Kde je Kodet?“

Dostalík vstal a něco vykřikoval. Morava mu nerozuměl, protože po ulici kolem proluky právě táhli na návěsu nějaké stavebnické monstrum. Bylo jasné, že Kodet odešel z ohrady, a také jeho auto Morava nikde neviděl. Často museli zaparkovat mimo parkoviště a někdy i o několik ulic dál, ale kam by jezdil dnes, když dole byla spousta volných míst?

Calábek se v koutě studia začal smát protivným kozlím smíchem. Jeho mečení jenom podtrhovalo nervozitu, vyvolanou konfliktem s Píseckým. Snad chtěl rozptýlit clonu roztrpčení a pocitu marnosti, která na ně na všechny padla před dvaceti minutami, ale neuspěl.

„Zbláznil ses?“ zahučel Janda.

„Pánové, ten chlap je veliký číslo!“

„Kdo?“

„Kodet! Kdo jinej?!“

Calábek vykřikoval jako na estrádě, ale všem se to zdálo násilné a nemístné.

„Calábku, řekni nám, jestli jsi jenom tak pitomej, nebo navíc ještě hysterickej?“

„Kodet sem dneska vůbec autem nepřijel! Já ho viděl na vlastní oči, jak leze z autobusu.“

„Ale to by potom…“

„Jasně! Má ty noty v auťáku, ale auťák někde v tramtárii. Vzhledem k všeobecný náladě našeho mančaftu je to recese na druhou! Je to gól, o kterým si budem vypravovat ještě v důchodu!“

Uviděl Moravu a utišil se.

„Je to pravda?“

„Čestný slovo!“

„Proč nic neřek?“

„V takový chvíli?“ ozval se Janda. „Já bych byl taky zticha. Pokud se pamatuju, tak ho tady zrovna někdo obvinil, že je tajtrlík a recesista.“

„Má smůlu!“ prohlásil Morava. „Odvolám frekvenci a nechám ho to zaplatit. Přijde o pár tisícovek a to mu snad trochu napraví hlavu!“

„To neuděláš!“ řekl Písecký, vstal od klavíru a přistoupil těsně k Moravovi, aby je ostatní neslyšeli.

„Proč ne?“

„Protože máš strach!“

„Z čeho… Ty jsi dobrej… ty…“ pokusil se Morava znovu o smích.

„Sám ze sebe!… A taky z toho, že už jsi vedoucí kapely jenom naoko!… Máš máslo na hlavě!“

Morava přemýšlel, co o něm Písecký ví, že si tak dovoluje, ale nemohl na nic přijít. Pro jistotu se rozhodl nehnat záležitost na ostří nože. Vrazil si ruce do kapes a důvěrně na Píseckého zamrkal.

„Tak to proveď za mě, samovládče!“

„Dobře,“ odpověděl Písecký. „Počítej ale s tím, že si to Kodet nedá jen tak líbit a že nastane něco jako řetězová reakce.“

Morava se rozhlédl. Ze všech koutů studia se na něj upíraly soustředěné pohledy. Kapelu, která nyní nesla jeho jméno a kterou znalo v Čechách každé dítě od deseti nahoru, budoval víc než pět let. Začal jako dirigent v orchestřišti Malého hudebního divadla. Pod vetchá křídla této instituce nalákal na různé sliby pár dobrých muzikantů, většinou svých přátel z dřívějších působišť, a dali se do práce. Kromě běžného divadelního repertoáru, který je příliš nezatěžoval, hráli po nocích džez v různých mládežnických klubech a sem tam se vypravili na menší zájezd po venkově. Ukázalo se, že má Morava velký talent vytvářet pro svou kapelu příležitosti a zajišťovat jí publicitu. Zval na představení rozhlasové a televizní redaktory, zajistil, aby se snímky o kapele dostávaly stále častěji do novin i do odborného tisku, u mikrofonu se střídali čím dál lepší zpěváci a ti za sebou vlekli procesí fandů od lokálu k lokálu. Když bylo před lety hudební divadlo pod záminkou adaptace uzavřeno, byla již Moravova kapela natolik populární, že se stala institucí sama o sobě. Pracoval pro ni přední komponista, také Petrákovy texty měly určitý úspěch a v obchodech se objevila první dlouhohrající deska s atraktivní obálkou. Už se nepsalo pouze o orchestru Petra Moravy, ale o skupině sólistů Petra Moravy, protože i jednotliví hudebníci, nyní sólisté, vynikli v souvislosti s celkovou vzestupnou tendencí skupiny jako umělecké osobnosti. Když Morava přivedl do kapely Píseckého, který v té době už měl pověst výborného klavíristy a ještě lepšího aranžéra, znamenalo to zásadní obrat k ještě vyšším metám, než o jakých se jim zatím mohlo snít. Objevili se na několika zahraničních festivalech, absolvovali turné od Lvova až do sibiřských velkoměst, celý měsíc vystupovali v pařížském Lido nouveau, a v Mnichově, Frankfurtu a Düsseldorfu byli téměř pravidelnými hosty. Jejich životní úroveň rapidně stoupala. I kdyby se někomu v kolektivu nelíbilo, sotva by riskoval odchod nebo vyhazov, protože by tím ztratil vysoké příjmy, o valutách nemluvě. Proto každá roztržka či hádka – a nebylo jich v posledních měsících málo – rychle skomírala hned v zárodku. Výbušnější členové kapely, jako třeba textař a kytarista Petrák, obyčejně svá hádavá extempore uhasili, včas se ovládli a konflikty končívaly smíchem. Odejít a bouchnout dveřmi prostě nestálo za to, a kdo by se přestal kontrolovat, ztratil by příliš mnoho.

„Dejte si pauzu!“ řekl Morava a zamířil k režii, odkud ho nechápavě pozorovali hudební režisér Michal a Hildenbrant. „Náhradní program nemáme, a tak než se vrátí…“ Pokrčil rameny.

Michal se mračil. Promarnit v rozhlasovém studiu natáčeti frekvenci, která trvá všeho všudy čtyři a půl hodiny, znamená téměř totéž jako zmeškat koncert. Studií je málo a až na řídké výjimky jsou obsazena ve dne v noci. Pouhé nevyužití frekvence od začátku do konce, tedy od devíti do půl druhé, od půl druhé do šesti nebo od sedmi večer do půl dvanácté, se kvalifikuje jako závažný přestupek a Michal měl oprávněné obavy, co na tuto předčasnou pauzu asi řekne šéfredaktor oddělení zábavné a taneční hudby doktor Brádler.

„Budu to muset hlásit!“ nasadil úřední tón.

„Klidně!“

Morava si sedí na jeho místo za mixážní stůl a pokračoval.

„Mám ti pustit stopky, aby se přesně vědělo, jak dlouho jsme se flákali?“

„My si to zkontrolujeme sami.“

Michal už byl dávno někde ve výtahu a Morava se stále ještě díval na prázdný obdélník dveří, kterými zmizel. Znal Michala ještě jako studenta z koleje v Hradební ulici. Touto kolejí prošel z muzikantského světa každý druhý. V nevzhledném činžáku bydleli většinou studenti škol uměleckého směru, a tak celý dům od sklepa až po půdu voněl barvami budoucích malířů a zněl etudami budoucích virtuosů, neboť nikdo z těch, kdo tu v příšeří mučili své nástroje, nepochyboval o tom, že ho čeká veliká sláva. Kdyby tenkrát někdo ctižádostivému studentu Michalovi řekl, že skončí ve třiatřiceti letech jako jeden z řady hudebních režisérů rozhlasu, kteří sice mají celkem dobré bydlo, ale k slávě daleko, byl by se mu vysmál a za pět minut na to zapomněl. Dnes tu vystupuje s komisní tváří a decentní vázankou, typ úředníka, strohý a nekompromisní. Zřejmě si ani neuvědomuje, jak daleko se posunul od svých původních snů, jak plynule ho do sebe vpila organizace kultury a jak byl nenápadně srovnán do řady bezejmenných.

Moravu napadlo, že je to osud většiny. Ve dvaceti letech sedají na schodech u Rudolfina, po pravé ruce jim tiše plyne Vltava, nad malostranskými střechami září v slunci Hradčany, po levé ruce se pyšní mramorovými portály filozofická fakulta Univerzity Karlovy, přímo naproti za zelenými trávníky s rozkvetlými květinami se tyčí budova Umprum, a oni, ti mladí, energičtí a rozverní, s velkými plány pod čupřinami, jsou přímo uprostřed vší té monumentality, na průsečíku budoucnosti a dějin. Ani jeden z elegantně pózujících budoucích pánů herců si nepřipustí, že za deset let může hrát psí štěky na okresním jevišťátku, vzdáleném tři sta kilometrů od Národního, ani jeden hráč na sólový nástroj nevěří tomu, že by mohl skončit v lázeňském orchestru v X. s pochybnou nadějí na vedlejší výdělek při místních tancovačkách.

Člověk v sobě musí mít ještě něco víc než talent, řekl si Morava. Musí se naučit systematicky a hodně pracovat, v tlačenici se ohánět lokty, chytat okamžiky za pačesy a pořádně jimi kolem sebe mávat, nelitovat konkurenci, nikdy nepřiznat vlastní chybu, vždycky a za všech okolností být usměvavý a plný energie a… stále je to málo! Člověk potřebuje trochu štěstí. Alespoň kapičku toho pokakanýho štěstíčka! A když to štěstíčko nepřichází, krucinál, tak se musí vykouzlit. Musí se vytáhnout z moře všednosti a smůly jako ryba na udici.

Morava zahlédl svůj odraz v okně studia. Modrý blejzr z galerie Lafaytte, košile z Boutique na stockholmském Kungsgatanu, brýle od Diora a hranatý obličej z amerického kresleného seriálu.

Je to dobrý, pokračoval v nehlasné samomluvě. Jen ta duše je ve mně česká, a to ještě kdoví jestli.

Uvědomil si, že je v režii sám, že Hildenbrant i technička někam zmizeli a že se i studio vylidnilo. Seděl tam v pološeru jenom Písecký a potichu se rozehrával. Morava ztlumil světlo. Pozorovali se z šera do šera.

Ty čahoune! Ty uzlíčku nervů! říkaly Moravovy oči. Tak tebe posed rapl! Pán dostal horečku ctižádosti! Kvůli místečku u kormidla bys chtěl potopit celou loď? Snad si nemyslíš, že bys dokázal řídit kapelu jako já? To je, hochu, taky organizace a administrativa! To jsou akce, který vůbec nejdou podle notový osnovy!

Písecký přestal improvizovat. Líně vstal, udělal pár kroků ke zdi a stiskl jedno z tlačítek na rozváděči. Ozvalo se tiché předení elektrického motorku a v prostoru mezi oknem do režie a klavírem se dala do pohybu těžká červená opona. Písecký se úplně oddělil od vnějšího světa a rozburácel klavír naplno.

Šimáčkova šestsettrojka se blyštěla téměř v centru jednoho ze stavenišť, jakými je Praha koncem tohoto století proslulá. Jarda obíhal ohradu z vlnitého plechu, což byla nejkratší cesta k jeho autu, zaparkovanému v ulici přístupné pouze znalcům. Starý řidič s tváří rozbrázděnou tisícem drobných vrásek a hnědou jako od nikotinu, apaticky sledoval mamutí buldozer, který opodál rval na kusy asfalt a vytrhával koleje. Jarda se už vracel s balíkem pod paží, když se u šestsettrojky vynořili dva příslušníci VB.

„Kluci! Úplný kluci!“ pomyslel si Šimáček a důvěřivě se na ně usmál. Z dob svého mládí pamatoval ještě dvoumetrové vazouny se zdobenými piklhaubnami, kteří se starali o řídkou dopravu, dohlíželi na pět šest populárních kapsářů a dali se podplatit bůrem.

„Pane řidiči!“ oslovil ho menší a přísnější příslušník. „Vy jste dopravní obsluha?“

Šimáčkovi bylo jasné, že porušil předpis, ale domníval se, že smaže přestupek žoviálním humorem tatíka v letech.

„Kdepák!“ zahlaholil. „Já jsem si tohle vozítko koupil z kapesnýho a teď jsem na výletě v přírodě!“

„Vystupte si, prosím.“

„Pane řidiči, vaše dokumenty, ano?“

Na světlo boží vyplul pokutový blok a Šimáček přímo fyzicky pocítil zoufalou prázdnotu své peněženky. Naštěstí se do věci vložil vracející se Jarda.

„Když dovolíte, tak já to tady za pana Šimáčka zaplatím,“ prohlásil s hraným sebevědomím a přitom se rozklepal v studeném závanu větru od řeky. „Vlastně nezaplatím!“ dodal tiše, když si sáhl do míst, kde se obyčejně nosí v saku náprsní taška.

„Tak to tedy sepíšeme!“ prohlásil vyšší a zdánlivě méně přísný příslušník.

Začali sepisovat hlášení o přestupku bez ohledu na Jardovy významné pohledy na hodinky, které zoufale utíkaly od minuty k minutě.

Šéfredaktor doktor Brádler zdvihl těžká víčka od stolní desky a upřel oči na režiséra Michala.

„Už je to tak,“ řekl Michal. „Anarchie! Bubeník někde ztratil noty, trochu se pohádali a teď se tam potloukají jako bludné duše.“

Brádler se zatvářil bolestínsky, vyčítavě a smutně, jako kdyby ho mimořádná pauza dole ve studiu osobně bolela. Tahle generace nebude v životě tak přesná, jako jsme bývali my. Nevyvedli se nám. Takový R. A. Dvorský by ve studiu neprošvihl ani minutu, a kdyby si Morava vzal příklad z Karla Vlacha, tak se tam dole už pracovalo, ano, pracovalo, pánové. Neřekl však ani slovo, všechno to vyzařovalo z jeho tváře a mluvit je únavné.

Zdvihl červený telefon, vytočil třímístné číslo, přepojil na speciální aparaturu a z reproduktoru na zdi se ozval klavír. Tato technická novinka mu umožňovala kontrolovat, co se ve studiu děje, aniž by opustil křeslo, ve kterém dík šťastnému osudu a vrozené mazanosti proseděl jednu okupaci, dvě revoluce a několik prověrek.

„Hraje Egon Písecký,“ vysvětlil Michal. „Jen tak sám pro sebe, aby zabil čas.“

Brádler zavěsil telefon a melodie utichla.

„Není to špatný!“ zabručel.

„Co z toho?“

„Jak si mám vysvětlit, Michale, že jste na Moravovu kapelu přísnější než na druhé? Ta beatová skupina minulý týden sice dřela jako parta mezků, ale nakonec natočili zmetek! Morava to dohoní!“

„Pochybuji. Do tří měsíců se rozpadnou.“

„Proč?“

„Egon Písecký chce změnit celou strukturu orchestru. Klukům se to nelíbí, protože by potom polovina z nich byla na dlažbě. Písecký chce hrát vyloženě koncertní džez, něco jako Peterson, a už si to začal vydupávat. To je začátek konce.“

„Pokud si vzpomínám,“ pokračoval po pauze Brádler, „před pár lety jste aranžoval pro Moravu vy! Dokonce jste s nimi sem tam hrál!“

„Pár drobných věcí a pár záskoků,“ mávl rukou Michal.

„Neříkejte!“

Brádler dokázal být někdy velmi nepříjemný.

„Byl jste na ty svoje věcičky pyšný jako páv. Zkrátka a dobře… Písecký vás kdysi u Moravy vyhodil ze sedla a vy se s tím nemůžete smířit. Písecký,“ zamyslel se, „Egon Písecký! Co je to vlastně za člověka?“

„Fanatik džezový muziky!“ zvýšil Michal hlas. „Drban, kterej se snad ani nemyje, živí se psími suchary a říká se o něm, že jediný kus nábytku v jeho bytě je piano.“

„Umí jednat s lidmi?“ zeptal se Brádler. „Mají ho rádi?“

„Ne.“

„Tak tedy nikdy v životě nemůže Moravovu pozici ohrozit, nehledě na to, že komerční kapela je o mnoho výnosnější než koncertní skupina pro pár fajnšmekrů.“

„On se nezastaví před ničím. Nezáleží mu na penězích, na lidech, jenom na tom, aby se v mezinárodním měřítku prosadil jaká aranžér, jednička, eso, něco jako americký William Russo!“

„Zastaví se o lidskou povahu! Nikdo za ním nepůjde a kapela se nerozpadne. Ti frajírkové mají všichni příliš rádi tučná konta, než aby je obětovali pro nějaké umění s velkým U. Malujete čerta na zeď. Vedení rozhlasu i televize s Moravou počítá jako se stálým externistou a vy byste se teď neměl zabývat věštěním, ale vrátit se dolů a dát to tam nějak do pořádku!“

Brádlerovy oči zase zmizely pod těžkými víčky jak pod padacími mosty, což bylo znamení, že je audience u konce. Michal odešel a starý Brádler natáhl ruku po červeném telefonu. Uprostřed pohybu si to ale rozmyslel a otevřel Hudební rozhledy, aby si se zalíbením znovu přečetl svůj vlastní diskusní příspěvek na celostátní konferenci o populární hudbě.

Benjamínek orchestru Milan Klimeš a technik Hildenbrant natáhli v čekárně přes stolek deku a hráli blechy. Tato dětská hra se tady v poslední době velmi rozmohla a pomáhala krátit čekací dobu. Ono se totiž v rozhlase často na něco čeká. Hudebníci čekají, až bude základní snímek smíchán se sólem zpěvačky, technici čekají, až se přestane zkoušet a začne natáčet, činoherní kompars čeká třeba celé hodiny, až bude zavolán do studia a zvolá v závěru pohádky Ať žije král! Tak se stalo, že se nad blechami veselili i národní umělci zvučných jmen s dívkami v bílých pláštích, které sotva opustily středoškolské lavice, nebo se samotným panem Slámou, který také nepřetržitě nevařil kávu, nepřestavoval pulty a nevytahoval ze své komory podivné rekvizity, jako třeba plech na imitování bouřky.

V koutě si dva herci potichu opakovali text a z otevřených dveří režie u studia číslo čtyři, které leželo na opačné straně než šestka a sedmička, sem zaléhala střelba a vzrušené výkřiky.

„Už nám zase páni dramatici připravují nějaký válečný drámo!“ prohodil Milan Klimeš.

Hildenbrant neodpověděl. Měl o válce velice konkrétní představy, protože mu už bylo padesát a dětství prožil ve smíšené česko-německé rodině v Liberci.

„Samá válka!“ pokračoval Klimeš. „Vždyť to nikoho nebaví!“

„Tohle je náhodou o zavraždění Aida Mora!“ cvrnkl herec Diviš do textu a znepokojeně se podíval na hodinky, protože měl být za chvíli v dabingu, v jednu v televizi a večer hrál jako host s ochotníky až v Kutné Hoře. Bylo čtvrt na jedenáct.

Jasná obloha za oknem se zatáhla a začalo drobně pršet.

„Březen, za kamna vlezem!“ řekl kontrabasista Šebánek a zahloubal se do novin.

Počínali si neobvykle tiše, a pokud mluvili, tak jenom o hloupostech, protože nepřítomnost Jardy Kodeta byla na obyčejnou recesi nepřiměřeně dlouhá. Něco se stane, bude rámus až na půdu, tohle chudákovi Jardovi jen tak neprojde. Nebo že by prostě odešel? Že by se tak naštval na Egona, aby mu stálo za to hodit celou svou dosavadní existenci za hlavu a začít někde jinde? To se Jardovi nepodobá. To by přece Jarda, to číslo, ten šoumen s paličkami, nikdy neudělal.

Chromovaná páka na zvukotěsných dveřích do prostoru studia šest se dala do pohybu, těžké dveře se otevřely a ze setmělé předsíňky mezi vlastním studiem, čekárnou a režií vykoukl Morava.

„Pojďte si, kluci, něco poslechnout!“

Loudali se za ním do režie, kde se z reprodukčních beden linula džezová improvizace na klavír. A jaká improvizace! Člověk musí být černoch z New Orleansu nebo Egon Písecký, aby něco takového dokázal! Z hloubky nekonečných nocí a prostor lidské duše se řinul vodopád tónů a synkop s přesností počítače, a ty tóny a synkopy dopadaly přímo hmatatelně na všechny v režii, na lesk mixážního pultu a na pomalé otáčení plechového talíře s kilometrovým magnetofonovým páskem. Tatatata… kulometné staccato sjelo přes celou klaviaturu jako vodopád, a pak se proměnilo v zdánlivě monotónní, a přece proměnlivý motiv, který mluvil o osamělosti v nočním velkoměstě, o naléhavosti života, i když se nechce, o potlačované vášni a stressu, který nečekaná vteřina, explozívní akord, změní v ohňostroj vitality. Větší pauzy byly nestejně dlouhé a o to překvapivěji nastupoval ten motiv znovu a znovu, ve stále naléhavějších variacích.

„Je divnej, ale hraje mu to!“ ozval se stísněný hlas Šebánka.

Nikdo nereagoval.

Odpluli do klavíru, klavír je strhl a jako loď je nesl řekou melodie a rytmu.

Pak přišla pauza, delší než ostatní, až se zdála být bez konce. Z reprodukční bedny se ozval nedefinovatelný zvuk, bylo slyšet, jak Písecký vstává a odsunuje sedačku, znovu ten zvuk, snad páka na dveřích, a okamžitě nato rozbil atmosféru studia ohlušující výbuch. Mikrofon se zahltil a oni neslyšeli nic než frekvenční tón a přes něj hluboký akord, absurdní disonanci a dutou ránu.

Nehybně stáli a dívali se jeden na druhého. Morava se rozběhl do studia jako první a strhl je s sebou. Okamžik zápasili s dalšími zvukotěsnými dveřmi, vpadli do příšeří a Calábek rozsvítil všechna světla.

Písecký ležel napravo od klavíru, v okamžiku smrti delší než zaživa. Nedaleko něj se na koberci matně leskla pistole a ve dveřích z parkoviště se chvěl jako osika Jarda Kodet.

3

Zaměstnanci rozhlasu se tísnili na úzkém schodišti a v chodbách mezi studii. Každý se snažil zahlédnout alespoň cípek tragédie, ke které tu došlo, protože v každém bylo trochu nepřiznané touhy přiživit se na senzaci. Za několik hodin se bude o záhadné smrti v šestce mluvit po Praze a za den za dva po celé republice. Popularita Moravova orchestru byla příliš velká, aby dnešek jen tak dokázala zastínit nějaká jiná událost, byť závažnější. Lidé hlučeli a šlapali si na nohy, když je příslušníci Bezpečnosti společně se závodní stráží vytlačovali z přístupových prostor. Výtah, který zastavoval přímo v čekárně, musel být vyřazen z provozu. Po studiu se neslyšně pohybovali muži s pásmovým metrem, fotograf a ostatní pracovníci výjezdové skupiny. Tělo už bylo pryč, jen křídový obraz na koberci napravo od otevřeného klavíru svědčil o jeho poslední poloze.

Kapitán Karel Tax chodil pomalu studiem a důkladně si je prohlížel. Různé kovové schůdky a praktikábly, nahromaděné u zadní stěny, sloužily asi občas jako náznaková dekorace při natáčení rozhlasových her. U okna do režie stál hlasatelský stolek. Dveře, zakamuflované v obložení jedné stěny, vedly do desetimetrové komůrky, celé vypolstrované, jejíž účel byl zatím kapitánovi nejasný.

Došel až na místo, kde byl přistižen Jarda Kodet ve chvíli vzrušení a zmatku bezprostředně po výstřelu, když všichni vtrhli do studia a celá situace se stala nepřehlednou. Pak otevřel dveře do předsíňky u sedmičky, sestoupil na schody k parkovišti a Kodetovou cestou se vrátil zpátky. Byl rád, že se konečně zbavil rozrušeného Brádlera a správce studií, kteří se mu v dobrém úmyslu pletli pod nohy a zabraňovali mu soustředit se na hlavní problém.

Zamyšleně se díval na značku pod svýma nohama. Tady se bubeník zastavil. Dál se Karel Tax neodvážil kombinovat. Vykročil vstříc poručíku Kábrtovi, který k němu spěchal z čekárny.

„Vyšetřovat se bude v čekárně a čekárnu uděláme ze studia Čtyři!“ hlásil poručík.

„Proč?“

„Ve studiu se nesmí kouřit.“

„Fajn! Zavolej kapelníka!“

Vedoucí orchestru Morava považoval za vhodné nasadit smuteční masku. Pohřebním hlasem a s dlouhými zámlkami vylíčil stručně a přesně, co se stalo, a nezapomněl ani na konfliktní situaci, která mezi nimi vznikla hned po začátku frekvence.

„Co s námi teď bude,“ řekl nakonec a povzdechl si.

„Jak to?“

„Nevím, jestli jste se někdy zajímal o muziku, ale jestli jo, tak si umíte představit, co pro kapelu znamená ztráta tak výjimečného aranžéra a taky komponisty, jako byl Egon. Od chvíle, kdy jsem ho pro sebe získal, jsme šli nahoru hlavně jeho zásluhou. Pro konkurenci nikdy nepracoval. Jako klavírista byl nahraditelný, ale jako aranžér nikdy!“ Odmlčel se.

„Byli jsme všichni jedna rodina. Zkoušky, koncerty, zájezdy, veřejné nahrávky pro televizi…“

Tax se na něj tázavě podíval.

„Zájezdy do zahraničí?“

„Taky! Hráli jsme na několika festivalech. V Sopotech a v Bukurešti jsme doprovázeli Knolla. Několikrát jsme byli na pozvání vídeňských Čechů v Rakousku, párkrát v západním Německu, v Belgii, v Holandsku…“

„Abych pravdu řekl,“ přerušil ho kapitán, „teprve teď mi dochází, jak jste úspěšní. Na televizi většinou nemám čas a rádio poslouchám jenom jedním uchem. Vaše jméno mi, samozřejmě, není neznámé!“

Morava byl očividně potěšen.

Povstal.

Uklonil se.

„Moc pochybuju,“ řekl jako na závěr, „že bychom se někdy dozvěděli, proč tomu bláznivýmu Egonovi najednou přeskočilo v hlavě. Ještě něco?“

Vypadalo to, že se má k odchodu.

„Jistě!“ řekl kapitán. „Posaďte se.“

„Jak jste bydleli na zájezdech?“ ozval se poručík. „Kdo měl obyčejně pokoj s Píseckým?“

„Já!… Loni jsem to s ním táhnul dobrý tři měsíce čtyřiadvacet hodin denně.“

„Jak jste spolu vycházeli?“ pokračoval poručík. „Dobře.“

„Dnešní konflikt byl tedy ojedinělý,“ smečoval kapitán, „a také výpad proti Kodetovi byl jenom rozmar!“

„Jasně! Za deset minut o tom nevěděl. Když začal hrát, byl to úplně jiný člověk!“

„A přece tvrdíte, že se zastřelil přímo uprostřed improvizace, která zřejmě vůbec nesvědčila o depresi nebo stressu.“ Morava se upřeně díval na stolní desku, ozdobenou pod sklem pohlednicemi z celého světa, které občas přicházely na adresu rekvizitáře Slámy.

„Proč si to udělal?“ povzdechl si. „To nikdy nepochopím.“

„Jste si úplně jistý, že se zastřelil?“

„Jestli myslíte Kodeta,“ vyhrkl Morava, „tak to teda… promiňte…“

„Popište mi všechny zvuky před výstřelem a po výstřelu, jak jste je slyšel z reproduktoru!“

Morava se zamyslel a vyvolal si ve cvičeném uchu zvukovou kulisu osudného okamžiku.

„V té improvizaci byly pauzy! Záměrné pauzy!“ vzpomínal a díval se přes Taxovo rameno do okna, za kterým teď pluly těžké, šedivé mraky. „Pak přišla pauza, která byla neobvykle dlouhá. Čekali jsme každou chvíli nový nástup toho motivu, co ho stále opakoval, a místo toho se ozval nějaký zvuk.“

„Co? Kroky? Dveře?“

„To se nedá popsat. Asi dveře! Pak zřejmě vstal a odstrčil sedačku… a znovu ten zvuk!“

„Mohlo to být zavírání dveří?“

„Možná.“

„A dál?“

„Výstřel! Já vlastně ale ani nevím, jestli to byl výstřel! Prostě se rozbil prostor studia. Když se střílí ve studiu, třeba v rozhlasové hře, tak jsou výstřely stylizované a musí se střílet někde v izolovaném koutě. Tahle rána se ozvala bezprostředně u mikrofonu a zahltila ho. Všechno ostatní jsme slyšeli přes frekvenční tón.“

„Co?!“

„Snad pád těla… opravdu nevím… nikdo z nás přece netušil, co se děje!“

„Můžete jít, ale počkejte vedle s ostatními!“

Zdálo se, že je Morava náhlým ukončením výslechu překvapen. Před chvílí byl téměř na odchodu, ačkoliv ho nikdo nevyzval, a teď otálel.

„Ještě maličkost!“ ozval se ode dveří. „Dotaz!… Bude vaše… vaše šetření… trvat dlouho?“

„Proč?“

„Ve tři nás čekají ve Společenském domě na Kladně. Máme tam generálku na televizní pořad a večer se natáčí!“

„A safra!“ řekl Tax nevzrušeně. „Koho posadíte ke klavíru?“

„Vezme to jeden tady z rozhlasu. Režisér Michal!“ Poručík Kábrt posunul před kapitána arch s jmenným seznamem. Tax se dlouho zdržel hledáním brýlí. Předepsali mu je teprve před čtrnácti dny a ještě si na ně nezvykl. Podíval se do aktovky, rychle si přejel rukama po kapsách a sáhl dokonce do pláště na věšáku. Nic. Držel papír před sebou na celou délku paže a dlouho mu trvalo, než našel na seznamu Michalovo jméno.

„Kde byl Michal, když se střílelo?“

Morava znervózněl.

„Jak to mám vědět? Se mnou v režii nebyl!“

„Sedněte si! Proč stojíte?“

Morava dostal zlost, ale ovládl se.

Kábrt se neznatelně ušklíbl. To byl celý Tax! Uměl nenápadně, ale důkladně rozebírat vyslýchané a využívat přitom nejrůznějších okolností, jako je časová tíseň a pocit nejistoty, který v každém okamžitě vycítil. Nastavování výslechu byla jeho oblíbená metoda, která pouze člověku, neznalému věci, mohla připadat jako nesoustavná. Ve skutečnosti mu toto zdánlivé tápání umožnilo v první fázi vyšetřování poznávat problémy v celé jejich šíři a přinášelo lepší výsledky, než kdyby postupoval podle přesně stanoveného plánu. Byl schopen nechat Moravu oddechnout a zavolat ho za tři minuty znovu a zeptat se ho ještě jednou na nějaký detail, který měl už dokonale uložený v paměti, a třeba i poznamenaný na některém z mnoha papírků, jež nosil po kapsách.

Moravova zlost se proměnila v rozladění, s nímž se už netajil. Usedl znovu proti Taxoví a podepřel si hlavu.

„Kdo s vámi byl v okamžiku výstřelu v režii?“

„Calábek, Šebánek, Hildenbrant,“ recitoval Morava, „Klimeš a Kamarýt.“

Poručík si u příslušných jmen maloval na seznamu puntíky.

„A dál?“

„Pět vám jich na alibi nestačí?“

Tax se na něj upřeně zadíval.

„Jaký alibi? Tady se přece vyšetřují okolnosti a motivy sebevraždy, pane Moravo! Vám se na té sebevraždě něco nezdá? Můžete jít.“

„Stihneme tu televizní generálku?“

„Snad.“

Za dveřmi se kolem Moravy vytvořil vzrušený a tlumeně hlučící kroužek.

„Co chtěl vědět?“

„Bude volat všechny?“

„Pojede se do Kladna, nebo nepojede?“

Morava mlčky prošel do studia čtyři a posadil se za stůl, plný potrhaných a počmáraných textů, které tu nechali herci, když skončili natáčení hry o Aidu Morovi. Monika Brejchová, džezová hvězda právě spadlá z nebe, zdvihla oči od svých stříbrných nehtů a zářivě se na něj usmála.

„Kdes byla? Je půl dvanáctý!“

„Já?“ usmála se nechápavě. „Já jsem přece tady! Už dlouho! To jsem tak nenápadná, že jsi mě neviděl?“

„Přišla jsi před kriminálkou, nebo až po ní?“

„Asi tak stejně!“

Z kouta se vynořil Jarda Kodet.

„Ale to přece…“

Jeho oči se střetly s modrýma a trochu polekanýma očima zpěvačky.

„Vždyť jsme se spolu…“

Odmlčel se a odešel zpátky do kouta. Měl v hlavě naprostý zmatek. Nikdy v životě neviděl násilnou smrt tak zblízka jako dnes. Dlouhé a nepřirozeně natažené tělo, pistole na koberci, cloumání dveřmi a lidé, kteří se k němu blížili a sráželi se, i v pološeru zřetelně vytřeštění jako v expresionistickém filmu. Červená opona, kterou někdo uvedl do pohybu, se rozjížděla jako na jevišti. Odkryla zářící podlouhlé okno do prázdné režie.

„Zachovej klid, brácho!“ položil mu Morava ruku na rameno. „Jestli máš čistý svědomí, tak se ti nemůže nic stát! Hlavně jim řekni všechno a pěkně po pravdě!“

Kodet mlčel.

„Kdys vlastně otevřel dveře do studia? Viděl jsi, jak se zastřelil? Řekl bych, že budeš korunní svědek a v takovým případě si člověk musí dávat setsakramentsky bacha. Co mlčíš jako zařezanej?“

„Ty mizero!“ vyletěl Kodet. „Tak ty taky? Ty si taky myslíš, že v tom mám prsty?“

„Jak to… taky?“

„Podívej se na ně!“ ukázal chvějící se rukou na muzikanty, kteří ho obstoupili v širokém půlkruhu. „Jsem pro ně vrah! Jéžišmarjá, jak jsem jen mohl s takovou smečkou prožít celý roky!?“

„Pomalu, pomalu, jó?“ zapištěl Calábek.

Kodet si zase sedí a zabořil oči do podlahy.

„Lynčujte mě!… Celou hodinu se mnou nikdo nepromluvil! Celou hodinu mě obcházíte jako prašivýho! A to všecko jenom proto, že jsem vlez do studia v nešťastný chvíli!“

„Blábolíš!“ řekl Šebánek. „Nikdo se ti nevyhýbá! Možná máš něco na srdci a potřebuješ si to přerovnat do hlavy! Tak rovnej, rovnej! Řekl bych, že brzo budeš mít příležitost, aby ses vypovídal!“

Ve dveřích do čtyřky se objevil poručík Kábrt a zvolal: „Josef Šebánek!“

Šebánek se udiveně podíval po ostatních.

„Proč zrovna já?“ zamumlal a odešel za poručíkem.

„Vzpomeňte si, prosím, pane Šebánku,“ zahleděl se na něj kapitán Tax, „na všechny zvuky, které jste v režii slyšel bezprostředně po výstřelu!“

Poručík Kábrt zdvihl oči od poznámkového bloku.

Co tím sleduje? pomyslel si. Hraje o čas? Čeká snad, až mu Hanzal a pracovníci výjezdové skupiny, kteří stále ještě prozkoumávají šestku, pátrají po původu střelné zbraně a každých deset minut telefonují pro výsledky předběžné lékařské expertizy, dodají nějaký konkrétní materiál?

Šebánek se zamyslel.

„Moc toho slyšet nebylo!“

Nemohl oddělit akustické dojmy od vizuálních. Viděl sám sebe uprostřed režie, Moravův napjatý a užaslý obličej, když se ozval výstřel… znovu se ve vzpomínce ocitl uprostřed zmatku… Hildenbrant se vrhá z kouta ke strojům, jako by je chtěl chránit… a to všechno násobí a přehlušuje protivné pištění, frekvenční tón. Mluvil tiše, se zámlkami, snažil se o přesnost.

„Ten poslední akord na klavír, o kterém jste se zmínil,“ ozval se kapitán, když se zdálo, že Šebánek vypověděl všechno, co mohl, „to byla součást skladby, nebo jen úder do klávesnice?“

„Rána!“ řekl Šebánek. „Jako když tělo dopadne nejdřív na klaviaturu a potom na zem.“

„Slyšel jste hluboký tón, nebo vysoký?“

„Dal bych krk na špalek, že to byla basová disonance. Úder do nejnižší oktávy.“

„Jak dlouho asi trvalo,“ pokračoval Tax, „než jste se rozběhli do studia?“

„To se nedá odhadnout! Asi až potom, když všechno utichlo.“

„Co utichlo?“

„Rámus z reproduktoru.“

„To znamená, že někdo musel reprodukční bednu vypnout,“ uvažoval Tax. „Jak se to dělá?“

„Mixingem! Páčkou na směšovacím panelu! Nejlíp vám to vysvětlí zvukař Hildenbrant.“

Zdálo se, že je Tax myšlenkami úplně jinde. Roztržitě mávl Šebánkovi na rozloučenou a loudal se do režie.

Asi pětadvacetimetrová podlouhlá místnost se ve světle zářivek blyštěla sterilní čistotou. Uprostřed, přímo proti oknu do studia, stál směšovací panel a židle pro technika. Technik měl na dosah ruky stopky a větší množství mixingů, kterými řídil intenzitu zvuku a spouštěl nebo vypínal magnetofony, rozměrné jako stoly. Tři byly v režii u šestky za jeho zády a dva po pravé ruce, kolmo k pultu. Režisérovo místo se pyšnilo sedačkou s opěradly a telefonem, zabudovaným do stolní desky. Nalevo v koutě, mezi stolkem režiséra a oknem do režie, poklepal Tax na bočnici jedné z vysokých reprodukčních beden, otočených směrem do místnosti, a přelétl očima zbytek zařízení: dvě almárky s dřevěnými roletami a několik štosů papírových krabic s magnetofonovými pásky, jen tak halabala naskládaných v koutě.

Ze studia ho nenápadně pozorovali dva poručíci, Kábrt a Hanzal. Zdálo se jim, že vidí film, němý film s jedním hercem, potulujícím se od kantny ke kantně, abstraktní dílko bez děje.

„Co tam chce vykoukat?“ řekl Hanzal na půl úst. „Proč nejde sem?“

Kábrt pokrčil rameny.

Kapitán usedl na režisérské křesílko a zdálo se, že usnul. Když se občas takhle zahloubal, vytvořily se mu pod obličejem dvě brady a dostal dobrácký výraz, který už oklamal nejméně stovku lumpů. Kdo ho dobře neznal, měl ho za pivaře. Podsaditá postava, rozšafnost v jednání, vlídné oči, plovoucí stále v jakési vláze, a o mnoho víc tuku po těle, než považují zdravotníci za normu, to všechno v našich zemích téměř vždycky kvalifikuje dotyčného jako znalce a někdy i oběť dobrého moku. A přece kapitán Tax od určité doby vůbec nepil, ani v soukromí, ani při oficiálních příležitostech. Došel ve své podivné zásadovosti tak daleko, že mnohého roztrpčil, když odmítl přípitek alkoholem, jako třeba právě před rokem na Kábrtově svatbě. Na šťastnou budoucnost a zdraví novomanželů tam do sebe obrátil plnou koňakovou sklenku hořkého čaje, což nevěstě Jitce připadalo jako rouhání a faleš, zatímco její otec, slévač, pověrčivě tvrdil, že takové pokrytectví přinese mladému páru životní komplikace a nakonec rozvod.

Nad vchody do studia se několikrát rozsvítilo červené a zelené světlo. Kapitán za sklem zřejmě našel signalizační zařízení.

„Hraje si!“ prohodil Hanzal.

„Nebo taky ne!“ zareagoval úsečně Miloš Kábrt, který nesnesl ani jednu neuctivou poznámku na kapitánovu adresu. Už jako student se dověděl o tragédii, která kdysi Karla Taxe, nadporučíka nehodového oddílu dopravní bezpečnosti, zasáhla přímo při výkonu služby a změnila celý jeho život.

Taxův pohotovostní vůz parkoval třetího června devatenáct set sedmdesát jedna poblíž nákladového nádraží na Žižkově. Na výzvu rádiem se přesně v jedenáct hodin dopoledne rozjel k havárce u Ohrady. Opilý řidič tam nezvládl zatáčku, vjel na chodník a zabil tam ženu a čtyřletého chlapce. Byla to Taxova žena a mladší syn. A ten řidič, ten vrah, tam seděl na schodech a škytal a byl tak namol, že si ani neuvědomil, co se vlastně stalo, když ztratil vládu nad řízením.

Od té doby nemohl Tax sloužit u dopravy. Ztratil smysl pro objektivní hodnocení. Nedokázal se ovládat. Všichni řidiči, u kterých byl zjištěn alkohol v krvi, se okamžitě stali jeho osobními nepřáteli. U každého havarovaného vozu viděl toho blekotajícího ničemu od Ohrady a nosítka, na kterých mu odnášeli všechno, co ho činilo vyrovnaným a šťastným. Hlavní správa ho tehdy poslala do různých kursů a nakonec nasadila u kriminálky, neboť i hlavní správa dokáže vážit lidské neštěstí a hledat pro své lidi uplatnění na místech, která je po tragických zkušenostech nerozrušují a nebolí. Už po roce bylo jasné, že se Karel Tax u kriminálky našel, a po pěti letech se stal jedním z nejlepších vyšetřovatelů. Žil teď se starším synem, už sedmnáctiletým, v novém bytě na sídlišti a dostával nejobtížnější případy.

U stropu studia se ozvalo šumění reproduktoru, zamaskovaného v obložení stěn, a slyšeli zastřený Taxův hlas.

„Vaří tady někdo kafe?“

„Vaše starosti na mou hlavu! Dal bych si spíš oběd.“

Kábrt se na Hanzala přísně podíval a křikl směrem k oknu: „Já to zařídím!“

„Povídám, jestli tady někdo vaří kafe!“ ozval se znovu kapitán.

„Vždyť říkám, že…“

„On tě nemůže slyšet,“ usmál se Hanzal. „Mačká knoflík dorozumívání směrem sem. Aby tě slyšel, musel by vyjet mikrofony! Směr od nás k němu, jasný? To ho ovšem vůbec nenapadne, jako ho nenapadne, že bychom to tady mohli už sbalit a jít se nabaštit! Dneska ráno asi vylez z postele levou nohou a má takovej ten svůj den, kdy dělá z komárů velbloudy!“

Do pauzy se znovu ozval kapitán.

„Slyším vás, Hanzal, úplně skvěle! Už jsem na to přišel. Takzvaný kulový mikrofon nad vaší hlavou reaguje na mixing číslo pět. Pojďte sem a Kábrt ať přinese to kafe!“

„Tak vy si, Františku, myslíte,“ pokračoval kapitán ke statnému čtyřicátníku Hanzalovi, který vyplnil svou mohutnou postavou téměř celé dveře do režie, „že tady zbytečně marníme čas?“

„Sebevražda nám ještě nikdy takhle dlouho netrvala.“

„A víte jistě, že je to sebevražda? Našel jste už pro to nějaký důkaz? Dokud jsme to nezjistili na sto procent… rozumíte… na sto procent… říkejme tomu raději případ.“

„Našel jsem nábojnici, odeslal jsem k expertize zbraň, viděl jsem tělo…“

„Kde?“ přerušil ho kapitán.

„Napravo od klavíru. Je to značený.“

„Tak vidíte! A mně právě před chvilkou jeden z těch našich akustických svědků řekl, že Písecký po výstřelu upadl přes levou, basovou část klaviatury. To se nebožtík, zasažený zblízka a přímo do srdce, po smrti přestěhoval?“

Hanzal se odmlčel.

„Jestli svědci vypovídají pravdu, tak si to vůbec neumím vysvětlit.“

„Já zatím taky ne,“ řekl kapitán a obrátil se k přicházejícímu Kábrtovi.

„Tak teda kafe,“ spustil Kábrt, „kafe tu vaří rekvizitář Sláma. Ale ten Sláma odešel.“

„Jak to?“ zpřísněl kapitánův hlas. „Nařídil jsem přece, aby všichni čekali ve čtyřce. Kdo ho pustil? Co tam ti chlapi na schodech dělají?“

„Skočil si prý jenom do Lahůdek… právě pro to kafe!“

„Zjistěte, jak je dlouho pryč! A rychle!“

Elektrické hodiny ukazovaly dvanáct deset.

4

Všem hudebníkům, kteří čekali ve čtyřce na předvolání k orientačnímu výslechu, i těm, kteří už jej měli za sebou, byl kapitánův postup záhadou. Proč se tak soustavně zabývá těmi, kdo byli v kritické chvíli v režii, a dává jim přibližně stejné otázky, a proč opomíjí ty, kdo tam nebyli? Proč nevolá Jandu, Petráka, Moniku…? Snaží se nejdřív nasbírat proti Kodetovi, který je nejpodezřelejší, co nejvíc materiálu, aby ho pak mohl co nejrychleji přitlačit ke zdi?

Taxův postup byl zcela atypický. Poručíkům se zdálo, že mohli být o hodný kus dál, že už mohla být celá záležitost vyřešena, ale chránili se, aby dali něco najevo. Tax věděl, co dělá. Nebylo to poprvé, kdy volil zdánlivou okliku a později se ukázalo, že to byla nejkratší cesta k cíli. Třeba chce Kodeta denervovat, rozbít jeho předem připravené vytáčky, přichystat si proti němu trumf, který ho potom okamžitě přiměje vyložit karty. Projektil zůstal v těle, a tak nikdo neví, odkud se střílelo, ale vzdálenost střílejícího od oběti nevylučuje možnost, že rána vyšla ze dveří na parkoviště. Hypotéza o sebevraždě se ztratila v mlhách počátečních zmatků. Kodet buď vraždil, nebo byl svědkem vraždy. Napjatě čekali na první Taxovo zhodnocení situace.

Kodet zatím stále seděl na praktikáblu v koutě studia čtyři a civěl do země. Morava se na něj zachmuřeně díval.

„Jestli něco víš, děláš chybu, že ses už dávno nepřihlásil. Ještě kvůli tobě zmeškáme tu generálku!“

Kodet neodpověděl.

„Postarám se, aby tě zavolali co nejdřív… Třeba hned!“

Šebánek si povšiml, jak bubeník křečovitě svírá a rozevírá pěsti, a raději od něj Moravu odvedl.

Všem se ulevilo, když poručík ze dveří vyvolal Kodetovo jméno. Ať to dopadne, jak chce, jenom ať se konečně ví, co se vlastně stalo. Cestou do čekárny musel poručík bledého bubeníka podpírat.

Kapitán se usmál a nabídl Kodetovi cigaretu.

Kodet zavrtěl hlavou a odmítl i sklenici vody, kterou mu připravil Hanzal.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se kapitán.

„Jaroslav Kodet.“

„Narozen?“

„Patnáctého září 1940 v Milevsku.“

„Povolání?“

„Hudebník.“

Všechny tyto údaje už Tax věděl z osobního oddělení rozhlasu, z evidence externistů, ale teď byly dobré k tomu, aby Kodet slyšel svůj hlas, uklidnil se a začal spolupracovat.

„Stává se často,“ zeptal se kapitán, „že má kvůli vám kapela zbytečnou pauzu?“

Kodet ho chvilku nehybně pozoroval a pak si zakryl oči rukama.

„No tak! Vzpamatujte se, člověče! Takhle se nikam nedostaneme! Kde jste byl tak dlouho? Kam jste vlastně pro ty noty šel?“

Kodet upřel pohled na stolní desku, přímo na pohlednici nočního Düsseldorfu, kterou sám před třemi měsíci poslal Slámovi, a začal chvějícím se hlasem mluvit. Když popisoval, jak se na parkovišti potkal s Monikou, mrkl kapitán na Hanzala, a ten neslyšně opustil místnost.

Hlídač Dostalík si obul holínky. Právě dokončoval kosmetickou úpravu úplně nového Renaulta 16. Už umyl a otřel kůží celý vůz, košťátkem vyčistil kola i pneumatiky a teď jen odstupoval a přistupoval k autu jako výtvarník k téměř dokončenému obrazu, aby sem tam něco opravil.

„Pomáhej pánbu!“ zašklebil se Hanzal.

„Čest práci, soudruhu!“ zahlaholil Dostalík břeskně, protože byl už poučen o tom, že před ním stojí příslušník Bezpečnosti, a křesťanské pozdravení považoval ve své přehnané podezíravosti za provokativní.

„Vy máte v úvazku taky mytí?“ pokračoval Hanzal.

„Kdepák!“ mávl rukou Dostalík. „To já jen abych se nenudil.“

„A každá koruna je dobrá,“ dodal Hanzal.

Dostalík se odmlčel. Bylo na něm vidět, že by otázku odměn za mytí aut nerad rozváděl.

„Komupak to fáro říká pane?“ opřel se Hanzal o kapotu a vyzkoušel jemné pérování.

„Kapelníku Moravovi!“

„A tahle šlupka?“ pokračoval Hanzal s pohledem upřeným na otřískaného volkswagena. „Ta bude asi taky někoho od muziky, viďte?“

„Majetek technika Hildenbranta,“ ušklíbl se Dostalík. „A ten fiátek vedle rasuje naše populární hvězda Monika Brejchová. Máte ještě nějaký dotaz ve věci autoparku?“

Hanzal se chvilku mlčky procházel mezi auty, naskládanými páté přes deváté, než vypálil na Dostalíka otázku, kvůli které sem vlastně přišel.

„V kolik hodin Brejchová přijela?“

„Jó… to vám přesně nepovím. Tady se za parkování neplatí, a tak nemám ani Žádný lístečky, na který bych se moh podívat. Bylo to ale přesně v době, kdy ten darebák Kodet vyběhl nahoře ze dveří a sháněl nějaký rychlý kola na odvoz domů a zpátky.“

„Proč darebák?“

„Ještě se ptejte! Je toho plný rádio! O ničem jiným se nemluví!“

„Svezla ho?“

„Ta?… Prosím vás!… Ta byla šťastná, že stojí na pevný zemi. Pro tu je každá cesta po Praze plavba přes Atlantik.“

„Takže šla přímo nahoru.“

„Vznášela se! Ona totiž nechodí. Ona se vznáší, cvaká podpatkama a kroutí se jako vejvrtka.“

„Do šestky nedošla. Aspoň ne tak brzo.“

„S tím bych si hlavu nelámal. Nedošla do šestky, došla do sedmičky.“

„Co by tam dělala?“

„Ještě se ptejte! Vzadu je taková komora a v ní kanape. Já bejt její starej, tak jí nevěřím nos mezi očima. A že to bylo dopoledne? Jednou tady jednu načapali hned při snídani, a dokonce si natočili, jak vzdychala.“

Dostalík doprovodil svůj názor výrazným zamrkáním a necudným posuňkem. Podle něho byli všichni umělci banda lumpů a nymfomanek a budova rozhlasu sídlo neřesti.

„Jak se dostal Kodet domů?“ pokračoval Hanzal. „Taxíkem?“

Dostalík vylil vodu z kýblu a zamyslel se.

„To vám nepovím. Sotva vyběh před vrata, přivalil se sem německej mercedes. Byl to takovej starej typ, dvousedadlovej sporťák, co se dnes už nevyrábí. Já jdu k chlápkovi a slušně řeknu Mórgn a on na mě spustil česky. Byl to Čech, za to bych dal krk, a ten auťák měl asi vypůjčenej.“

„Neříkal, co tu chce?“

„Že prý jde za bráchou! Taková volovina! Za bráchou by přece musel přes vrátnici a vypsat si lísteček! Vypoklonkoval jsem ho, ať si hledá parkoviště jinde. Tady je to jenom pro našince.“

„A Kodet?“

Dostalík pokrčil rameny. „Možná že vůbec nikam nejel.

U něj se nikdy neví. Co když oběhl barák a šel zpátky dovnitř? Dejte na mý slova a vemte ho pod zámek!“

„Tak vám tedy děkuju,“ řekl Hanzal a loudal se pryč.

Kapitán si prohlížel útržek z bloku, na který Hanzal cosi napsal fixem, a zamračil se na bubeníka, který se zatím jakžtakž sebral a celkem souvisle odpovídal na otázky. „Kudy jste se, pane Kodete vrátil do budovy rozhlasu?“

„Znovu přes parkoviště a po schodech nahoru.“

„Viděl vás někdo?“

„Asi ne. Dostalík byl v boudě.“

„Byl jste opravdu až před svým domem? Může vám to někdo potvrdit?“

Na Kodetově čele vystoupil pot. Vyskočil z křesílka, ruce se mu rozechvěly a začal křičet přeskakujícím hlasem.

„Já mluvím pravdu!… Já… já… já nevím, co vám mám říct! Vy mě chcete do něčeho namočit a já si připadám úplně bezmocnej! Jste jako oni!“

„Kdo… oni?“ přerušil jej kapitán.

„Morava, Šebánek, Calábek… všichni! Jenom proto, že jsem náhodou vlez do studia, když se ten blázen zastřelil!… Nic mi neříkejte! Já nechci… já už nemůžu!“

Složil se znovu za stůl.

„Musíme zjistit pravdu,“ řekl Tax a jeho oči se na Kodeta dívaly s účastí. „Kdo vás odvezl na Palackého náměstí a zpátky?“

„Starej Šimáček. Stál s podnikovou šestset trojkou před hlavním vchodem a měl zrovna volno. Klidně se ho na to zeptejte, jenom se na mě nedívejte jako na vraha! Já s tím přece nemám nic společnýho!“

Tentokrát mrkl Tax na Kábrta a ten se beze slova zvedl jako předtím Hanzal.

Kodet byl v nervovém šoku a zdálo se, že každou chvíli omdlí.

„Já myslel, že mi pomůžete,“ šeptal. „Já vám věřil!“

„Abychom vám mohli pomoct, musíte spolupracovat!“ zahartusil kapitán. „No tak! Podívejte se mi do očí a chovejte se jako chlap!“

„A… ano,“ hlesl Kodet, ale jeho oči stále bloudily po stolní desce.

Kapitán v něm četl jako v otevřené knize. Takové typy velmi dobře znai. Jsou mnohomluvní a samá legrace, nesoustředění jako školáci a zdá se jim, že život je hra. V okamžiku, kdy se ocitnou v nějakém nebezpečí nebo jenom podezření, ztrácejí rychle hlavu a propadají panice. Kodet nedokázal vyrovnaně čelit otázkám. Projevila se v něm jakási vztahovačnost a předem se bránil proti něčemu, co vůbec neexistovalo. Měl velkou obrazotvornost, která mu v této chvíli škodila. Tohle že jsem já, Jaroslav Kodet, parťák a dobrej brácha, na kterého se všichni usmívají? Kam jsem se to dostal? Proč se ke mně všichni obracejí zády? Jak jsem se ve všech lidech na světě mohl tak strašně splést?

„Posloucháte mě vůbec?“ naklonil se k němu kapitán.

„Já… promiňte!“

„Ptal jsem se, jak dlouho vám trvalo, než jste s řidičem Šimáčkem, jak tvrdíte, dojel na Palackého náměstí a zpátky?“

„Skoro… skoro hodinu!“

„Za tu dobu byste tam dvakrát došel pěšky!“

„My jsme platili pokutu!“

Kapitán zpozorněl.

„Vlastně neplatili!“ dodal Kodet.

„Tak platili, nebo neplatili?“

Kapitánovi už docházela trpělivost. Celá záležitost kolem řidiče Šimáčka začínala být nevěrohodná a Kábrt se nevracel.

Kábrt hledal řidiče Šimáčka nejdřív u jeho vozu před budovou. Vrátní mu potvrdili, že měl během poledních hodin dvě krátké cesty po Praze, pak zamkl auto a odešel někam dovnitř. Kábrt se na něj tedy nejdřív ptaj v jídelně, potom v šoférském kumbálu u vjezdu do garáží a nakonec v sekretariátu ředitele. Odtamtud ho poslali do kanceláře dopravního referenta, kde Šimáček právě předkládal různé výkazy o kilometrovném, pracovních příkazech a spotřebě benzínu. Přehraboval se v deskách z umělé hmoty, jaké řidiči z povolání obyčejně vozí v patřičně ušmudlané úpravě v palubních deskách a naříkají, když mají propiskou v příslušných kolonkách sladit skutečnost příkazů se skutečností odboček a drobných zajížděk, kterým se skoro žádný nevyhne.

Dopravní referent měl nový modrý plášť, brýle na špičce nosu a zpola vypitou láhev Pita na dosah ruky.

Šimáček měl v papírech totální zmatek a chybělo mu víc než padesát litrů benzínu, které prošustroval, když se minulý týden stěhoval. Kdyby ke kontrole jeho administrativy došlo až po neděli, jak oprávněně předpokládal, bylo by už určitě všechno v pořádku, ale teď se cítil zaskočen a očividně trpěl.

Poručík Kábrt vylovil z kapsy služební průkaz a představil se. Dopravák horečně přemýšlel o různých malérech, které ho čas od času nutily docházet na Veřejnou bezpečnost, a snažil se uhodnout, jaká jobovka na něj dopadne v nejbližším okamžiku. Kábrt se otočil ke starému řidiči. „Pan Šimáček?“

Řidič s nechápavým výrazem přikývl.

Než mohl Kábrt pokračovat, zahřměl dopravák: „Kódl! Co se zase děje? Proč nic nevím?“

Jeho otázky zůstaly bez odpovědi.

„Pane Šimáček,“ zeptal se poručík, „vezl jste dnes dopoledne pana Jaroslava Kodeta, bubeníka z Moravova orchestru, na Palackého náměstí a zpátky?“

Za jiných okolností by Šimáček pravděpodobně přiznal barvu a později snesl hromobití, které by se na něj sneslo za černou jízdu, ale vzhledem k těm padesáti litrům, na které neměl doklad, zavrtěl hlavou a prohlásil: „Já nejsem žádnej taxík!“

„Je to vážná věc,“ domlouval mu poručík. „Jestli mi něco tajíte, dostanete Kodeta do setsakramentský kaše.“ Šimáček bloudil očima z dopraváka na poručíka a zpátky a vypadal jako chycený do pasti.

„Tak s pravdou ven, Kódl!“ uhodil dopravák do stolu. „Nebude to poprvé, co přijdeš o prémie, a tady soudruh nemá čas na nějaký zbytečný obezličky!“

„Už jsem řek,“ držel se Šimáček. „Dneska jsem vez jenom náměstka Mačandu na ministerstvo a tu blondýnu z právního oddělení někam k soudu.“

„A předtím?… Asi tak v půl desáté?“

„V půl desátý jsem jel k pumpě!“

Že by to bylo přesvědčivé, fakt to tedy nebylo, ale co měl poručík dělat?

„Ověřím si vaši výpověď ve vrátnici a počítejte s tím, že vás ještě budeme volat!“ řekl trochu nakvašeně a odešel.

Sotva za ním zaklaply dveře, uvědomil si Šimáček, že během týdne přinesou do této kanceláře zápis o jeho dopoledním dopravním přestupku a všechno praskne, ale mlčel dál jako zařezaný, protože padesát litrů je padesát litrů a dopravák je právě ve své nejhorší náladě. Smolnější chvíli si Kábrt nemohl vybrat.

Kapitán Tax a poručík Hanzal pokračovali ve výslechu Kodeta, v dialogu, který se vlekl jako rozvrzaná kára.

„Vystoupil jste tedy po schodech z parkoviště,“ napovídal Kodetovi Hanzal, „a ocitl jste se v předsíňce mezi studii šest a sedm.“

Kodet přikývl.

„Byly dveře do sedmičky otevřené?“

„Nebyly.“

„Svítilo nad nimi světlo? Pracovalo se tam?“

„Ne.“

„A co Šestka?“

„Tam byla nade dveřmi Červená.“

„A vy jste přesto otevřel?“

Kapitán vypustil ke stropu několik mistrovských kroužků z tabákového dýmu. Pomalu se rozplývaly.

Kodet se zamyslel.

„Chvíli jsem tam jen tak stál,“ řekl tiše. „Věděl jsem, že se nenatáčí, protože… co by taky… všechny noty jsem měl u sebe. Když ale člověk vidí červený světlo, má vždycky zábrany. Někdy se stává, že lidi z obchodního oddělení využijí pauzu a přijdou si natočit nějakou reklamu. Když bylo volno, zavřel Egon studio a improvizoval. To se potom obyčejně strašně čertil, když ho někdo vyrušil, a já jsem se s ním nechtěl podruhý chytit! Tak jsem teda stál s uchem u dveří a snažil se něco zaslechnout.“

„Co jste slyšel?“

„Nic!“

„Jsou dveře tak dokonale utěsněné, že by nepropustily ani sebemenší hluk?“

„Musel by hrát pianissimo a i tak bych asi něco zaslechl. Vždyť jsem slyšel ze sedmičky hovor!“

Kapitán a Hanzal se na sebe podívali.

„Jaký hovor? Kdo mluvil? O čem?“

„Slyšel jsem Moniku, jak tam na někoho křičí.“

„Na koho?“

„Nevím. Byl zticha nebo šeptal.“

Kapitán si zapálil další cigaretu, přestože ta předchozí stále ještě hořela na kraji popelníku.

„Vzpomněl byste si na nějaká slova paní Brejchové?“

„Počkejte!“ mnul si Kodet čelo. „To není jen tak! Nedávalo to dohromady žádný smysl. Ječela, že už toho má dost a že se nedá kvůli nějaký pitomosti navézt do maléru! A taky říkala, že když je jednou konec, tak je konec!“

„Je vám jasné,“ řekl kapitán, „že nám tohle všechno budete muset ještě jednou zopakovat u nás v kanceláři, až přijdete podepsat protokol?… A neplašte se, buďte tak hodnej!“

„Mně… mně už je všecko jedno!“ rozklepal se zase Kodet a zdálo se, že dojde k dalšímu hysterickému výbuchu.

„Klid, pane Kodete!… Jenom buďte, prosím vás, klidný!“ poklepal mu kapitán na rameno a rychle ho zaskočil další otázkou. „Jak dlouho jste se v té předsíni zdržel?“

„Copak to můžu vědět? Já to nestopoval! Kdybych tušil, že dva metry ode mne leží mrtvola, tak jsem si zavolal Moniku jako svědka a nevlezl bych do studia sám.“ Odmlčeli se.

Na elektrických hodinách poskočila s hlasitým cvaknutím ručička.

Odněkud z rekvizitárny se ozvalo pískání čajové konvice. „Nepředbíhejte,“ řekl kapitán. „Dejme tomu, že otvíráte dveře a o tom, že se něco stalo, zatím nic nevíte. Čeho jste si všiml v šestce nejdřív? Co dělal Písecký? Byl tam kromě Píseckého ještě někdo jiný?“

Kodet na něj vytřeštil oči.

„Vy mě chcete zmást!“ vykřikl. „Co se mi to snažíte namluvit? Že byl Egon ještě naživu?“

„Jak to tam teda Vypadalo?“

„Zpočátku jsem neviděl vůbec nic, jako každý člověk, když se dostane ze světla do tmy. Jedno mi ale bylo jasný. Písecký u piana neseděl!“

„Byla tam úplná tma?“

„Šero! Svítila malá lampička na klavíru a trochu světla tam dopadalo z předsíně… Najednou jsem uviděl za klavírem Píseckého nohy! Tápal jsem po zdi v místě, kde je rozváděč, abych rozsvítil a zjistil, co mu je. Než se mi to podařilo, rozletěly se hlavní dveře… ty od režie… a všude najednou světlo… a já chtěl křičet, ale nekřičel jsem, protože to nešlo… protože. …“

„Vy jste viděl na hlavní vchod do studia?“ zeptal se kapitán.

„To jsem přece neřekl. Něco takovýho jsem vůbec nemohl říct. Jak bych tam viděl, když zatáhli tu červenou oponu?“

„Tak buďte laskavě ve vlastním zájmu přesný ve volbě slov!“ zvýšil kapitán hlas.

„Kristepane… já… já… já jsem to všecko nejdřív slyšel… já… bylo to kolem mne… to vzrušení… tlak v hlavě… a… a Písecký měl otevřené oči a já jsem se na něj musel dívat, i když jsem nechtěl!“

„Snad ale nejste tak otřesený,“ pokračoval kapitán, „abyste si dodatečně nevzpomněl, kdo všechno se v tu chvíli ve studiu objevil.“

„Nic nevím!… Nechte mě už!“

„Ale víte,“ zahučel dobrácky Hanzal. „Klidně si zase sedněte, párkrát se zhluboka nadechněte a počítejte do deseti! Tři, čtyři… a bude to dobrý, maestro!“

Povolili mu půl minuty, aby se uklidnil, a znovu se začali ptát.

„Byl tam Morava?“

„Jo.“

„Byl tam technik Hildenbrant?“

„Byl.“

„A co třeba Šebánek?“

„Šebánek taky… Já myslím, že se tam seběhli úplně všichni!“

„Jak to… všichni? Monika Brejchová se přece s někým hádala v sedmičce?“

Kodet se zamyslel.

„Byla tam i Monika! Strčila do mě, jak spěchala ze sedmičky a snažila se nevidět to mrtvý tělo!“

„Představte si, že stojíte tam, kde jste stál, a vyvolejte si v paměti celý obraz! Tak třeba Sláma!“

„Ten je vždycky všude! Slámu jsem nemohl přehlédnout. Objevil se blízko dveří do přetlumeného prostoru!“

„Přetlumený prostor?“

„To je taková vypolstrovaná komůrka, kterou používají činoheráci při natáčení her. Je celá obložená plyšem a na zemi je tlustý koberec.“

„K čemu to slouží?“

„Točí se tam scény, které se odehrávají venku, v plenéru.“

„A tam stál Sláma?“

„A Petrák!“ rozpomínal se Kodet. „Určitě!“

„Vidíte, jak vám to jde,“ pochválil ho kapitán. „A teď dávejte dobrý pozor! Byly dveře do přetlumeného prostoru otevřené, nebo zavřené?“

„Nevím,“ soustřeďoval se Kodet. „Řekl bych, že byly nejdřív otevřené, ale pak je někdo zabouchl. Možná Janda. Ten se tam taky motal.“

Hanzal poodešel k oknu a dělal si poznámky. Nechtěl rozbalit blok přímo před Kodetem, aby rozhovor neztratil bezprostřednost.

„Kdo se první sklonil nad Píseckým?“

„Morava! A hned začal něco křičet, jako že aby nikdo na nic nesahal, a běžel k telefonu.“

„Kdo vyklidil studio a uzavřel je až do našeho příjezdu?“

„Michal!“

„Režisér Michal tedy byl také na místě činu.“

„Ano. Přišel k Píseckému odněkud zprava, od toho harampádí vzadu mezi praktikábly.“

Hanzal bleskurychle načrtl plánek studia včetně trojích dveří, klavíru, okna do režie a opony, a teď rychlým tiskacím písmem, které si tak dokonale osvojil, že jím psal i soukromé dopisy, zaznamenával postavení jednotlivých osob.

„Koho jste ještě viděl? Kdo tam ještě byl?“

Kapitán se snažil využít Kodetova soustředění.

Hanzal psal: SLÁMA, PETRÁK, JANDA, MICHAL… pak udělal šipku napříč plánkem a přes ni načmáral BREJCHOVÁ. Zcela záměrně vynechal ty, kdo přiběhli z režie a měli tedy alibi.

„Vzpomeňte si! Je to důležité!“ upíral kapitán oči na Kodeta. „V čekárně byli přece ještě herci, pan Klimeš a bůhvíkdo. Ve čtyřce se točilo. To se už nikdo nepřiběhl podívat? To už nikdo nebyl zvědavý?“

„Ale ano! Tlačila se tam spousta lidí, ale až za chvíli, když nás Michal začal vyhánět ven. Jen je mi divný…“

Odmlčel se.

„Co?“

Minutová ručička znovu poskočila a zdálo se, že se hodiny zachvěly.

Kapitán čekal.

„Bohouš!“ řekl Kodet tiše. „Sakra, co tam dělal Bohouš?“

„Který Bohouš?“

„Kudláček! Operní zpěvák! Co tam chtěl?“

Kapitán ho stále upřeně pozoroval, ale nechtěl ho vyrušit. Kodet se pohroužil do sebe a bylo na něm vidět, že mu přítomnost operního zpěváka Bohumila Kudláčka ve studiu šest dělá starosti.

„Objevil se tam jenom na okamžik, v hlavních dveřích, a zmizel ještě dřív, než se Morava sklonil nad Píseckým!… Jestli šel za mnou nebo jestli…“

Na všechny tři padlo tíživé ticho.

Kamarád! Spolužák z konzervatoře! Bohouše jsem do toho neměl namočit, sakra, to jsem neměl dělat, hučelo Kodetovi v hlavě, a vyhýbal se kapitánovým očím, jako by chtěl smazat, co už bylo vysloveno.

KUDLÁČEK – napsal Hanzal na plánek a ozdobil jméno třemi vykřičníky.

Kodet se celý zmenšil, strnul, vzdálil se. V jeho pohledu už nebyla hysterie ani strach, ale jakési apatické odevzdání.

Poručík Kábrt musel zakašlat, aby na sebe upozornil.

„Přicházím z dopravního!“ hlásil. „Mluvil jsem s řidičem Šimáčkem, který prohlašuje, že dnes dopoledne pana Kodeta nikam nevezl.“

Na Kodeta se upřely tři páry tázavých pohledů. Kapitán čekal, že bubeník znovu vyletí a začne se svým nesoustavným a panikářským způsobem bránit, ale nic takového se nestalo.

Mlčel.

„No tak, pane Kodete,“ ozval se kapitán. „Co nám na to řeknete?“

„Nic!“ hlesl Kodet.

„Mluvil jste o nějaké pokutě.“

„Teď už nebudu mluvit vůbec!“

„Na co si to hrajete? Není čas na trucování.“

„Já mluvil pravdu! Když ale vidím, že je pravda k ničemu, nemusím mluvit vůbec. Všechno je proti mně, tak si mě klidně seberte! Prosím!“

Kapitán měl sto chutí uhodit do stolu, uchopit toho věchýtka pod krkem a vytřást z něj ještě trochu vůle k sebeobraně, ale předem věděl, že je to marné. Z Kodeta teď už nedostane ani slovo. Případ, který vypadal, že bude vyřešen během dvou hodin, se pořádně zamotal.

„Vy jste jako plavec,“ řekl Kodetovi, „který spadne do vody a odmítne dělat tempa jenom ze vzteku, že se s ním převrhla loďka. Nepomůžete sobě, nepomůžete nám… pěkně vám děkuju!“

Kodet vstal. Opravdu asi čekal, že ho odvedou v poutech. Šimáčkova proradnost ho úplně odzbrojila.

Do čekárny veplul Sláma s podnosem, na kterém voněly kávy, protekční kávy s pěnou navrchu.

„Tady je to kafíčko, soudruzi!“ usmíval se od ucha k uchu. „Chtěli jste přece kafíčko, ne?“

„Proč jste odešel z budovy, když jsem to výslovně zakázal?“ zeptal se kapitán.

„Přece pro to kafíčko! Pro čerstvě umletý! Naproti do Lahůdek!“

Hanzal mu podal desetikorunu a řekl: „Můžete si to zase odnést. Přešla nás chuť!“

5

Toho dne přišel Karel Tax do své kanceláře v Bartolomějské ulici se sluníčkem. Jarní slunce, kterému se podařilo před polednem rozehnat přeháňkové mraky a znovu trochu prohřát ulice, se totiž za jeho okna dostávalo až v pozdních odpoledních hodinách, a tak rčení vstal se sluníčkem nebo přišel se sluníčkem, znamenalo paradoxně příchod velmi pozdní. Ve dvě hodiny už nemělo smysl zdržovat hudebníky v prostoru studií, a bylo jim povoleno odjet na veřejnou nahrávku televize do Kladna. Poručíci dostali za úkol shromáždit materiál od expertů a kapitán Tax pro sebe vyšetřil chvilku klidu.

Natáhl nohy pod odřený psací stůl ze světlého dubu, rozhlédl se po prostorné místnosti s vysokým stropem, které jen několik kusů sektorového nábytku a tři masívní skříně s roletami dávaly zdání, že je zařízená, a snažil se relaxovat. Kdesi četl, že člověk, který chce rychle načerpat nové síly a osvěžit mozek, má vypudit z hlavy všechny myšlenky, uvolnit svaly a upadnout do jakési letargie. Snažil se podle toho jednat, ale bezúspěšně. Když se právě nezabýval nějakým naléhavým případem a relaxoval doma, usnul třeba na kuchyňské židli, a když chtěl na tři minuty „vypnout“ v zaměstnání, rozjely se mu v hlavě kombinace, obrazy a nápady s ještě větší intenzitou než uprostřed akce. Byly zpřeházené, jako když se člověk snaží něco vykoumat v noci, ale přesto by se v nich dal vystopovat jakýsi řád. Často právě v takové chvíli složil Tax v hlavě dohromady několik zdánlivě nesouvisejících motivů a začal tušit, kde vytvářejí průsečíky. Náhodné zmínky a mimovolná gesta případných podezřelých nebo svědků se spojovaly ve film, který Taxe unášel do světa dohadů a fabulace a on se tomu nebránil, i když jinak byl člověkem exaktním, pro kterého mělo rozhodující váhu jenom závažné svědectví nebo důkaz.

Když asi před hodinou opustil se svými poručíky budovu rozhlasu a ocitl se v proudu lidí na chodníku, přistoupil k němu starý řidič Šimáček a byl tak nervózní, že si zapaloval cigaretu filtrem napřed. Tax mu v tom zabránil a Šimáček se trochu uklidnil.

„Soudruhu kapitáne,“ drtil cigaretu v okoralých prstech a po očku pozoroval Kábrta, který se na něj mračil jako kakabus, „já bych se, na mou duši, propad do země!“

„Copak je?“

„Já jsem Šimáček, šofér!“ zalétl očima k šestsettrojce, která parkovala přímo před Taxovým služebním vozem. „Já… víte, jak to chodí!“

„To teda nevím!“

„Já jsem dopoledne toho kluka Kodetovýho opravdu na to Palackýho náměstí odvez. Copak jsem se ale moh přiznat před Tondou… teda jako před dopravákem? Já vám to řeknu na rovinu! Já jsem starej vůl! Chybí mi nějakej benzín a zrovna jsem měl strach, že Tonda začne řádit, když se mě na to tady poručík zeptal… A tak jsem to zatlouk. Ono by mi to stejně nebylo nic platný, protože jsem na Palačáku zajel až na staveniště metra a vaši chlapi mě zapsali, ale v tý chvíli… víte, jak to chodil“

„Teď už vím!“ usmál se Tax a s potěšením pozoroval, jak se starému Šimáčkovi ulevilo. „Jak dlouho vám ta cesta trvala?“

„S protokolem a všemi těmi řečmi okolo pomalu hodinu. Kdyby měl ten kluk Kodetů kvůli mně v něčem lítat, půjdu vám to odpřisáhnout třeba k Nejvyššímu soudu nebo na Hrad!“

„Jste hodnej a opravdu srdnatej,“ řekl ironicky Kábrt a Hanzal ho doplnil. „Jestli se o věc bude zajímat Interpol, tak nám to zopakujete v jejich centrále v Paříži.“

Šimáček zůstal stát s otevřenými ústy, ale když pochopil, že jeho mučivý problém vyústil ve vtípek, rozloučil se s nimi mnohomluvnou tirádou.

Přestože Tax osobně nevěřil, že Kodet Píseckého úkladně zavraždil, byla pro něj Šimáčkova zpověď velmi důležitá. Vyplnila jedno bílé místo v mapě jeho úvah. Nad každým takovým místem trčela ale jako vždycky jedna otázka, kterou bylo nutné pro úplnost zodpovědět.

„Pane Šimáček! Ještě na moment!“ křikl na řidiče, který se už vracel do vrátnice.

Oba poručíci se na sebe významně podívali.

„Pane Šimáček! Jak se choval Kodet během cesty domů? Jako obyčejně?“

„To ne! Obyčejně je samá sranda, ale ráno mu asi něco přelítlo přes nos.“

„Měl na někoho vztek?“

„Byl s nervama na dně. Nadával na celou kapelu a na sebe taky.“

„Proč?“

„Že zapomněl ty noty!“

„Nevzpomínáte si náhodou,“ zeptal se Tax po chvilce. „Jestli šel jenom k autu, nebo taky nahoru do bytu?“

„Já na jeho auťák ani na dveře do baráku neviděl. Je tam plechová ohrada Metrostavu a nějaký montovaný stavby. On k tý svý díře snad musí zajíždět přes chodník.“

Šimáček už byl netrpělivý. Rozhovor se protahoval.

„Měl noty v aktovce, nebo jen tak volně v ruce?“

„V balíku.“

„Jiné zavazadlo nenesl?“

„Myslíte třeba kulomet nebo tarasnici?“ uchechtl se Šimáček. „Tak to vám můžu říct úplně přesně. Kodet Jaroslav neměl dnes ráno ani šrajtofli. Byl bez kabátu, protože si ho zapomněl v šestce přes židli, jen v košili a v takovejch těch pitomejch moderních kalhotách, co na ně zapomněli naplánovat kapsy. Ještě něco?“

„To je všechno. Děkuji vám.“

Oba poručíci sledovali Šimáčka až do chvíle, kdy definitivně zmizel v budově. Pak Hanzal upřel lačný pohled na protější stranu ulice, kde mu nápis LAHŮDKY připomněl, že od rána nejedl.

„Čtu tvý myšlenky,“ řekl mu Tax. „Jdeme!“

„Tam?“ protáhl Hanzal tvář. „Snad někam do hospody, ne? Když jím jednou za uherskej rok, tak to mám rád vsedě!“

Tax neodpověděl a zamířil k obchodu. Probili se frontou na zmrzlinu a zakotvili v šerém koutě s třemi chromovanými stolečky, kde se prodávaly obložené chleby a káva.

„Pánové si přejí…?“ sklonil se nad nimi rozzářený vedoucí, a aniž by čekal na odpověď, důvěrně jim sdělil. „Mám tady velice pikantní rybí salát a Chablis! Ano, pánové, slyšíte dobře! Originál Chablis!“

Pánové nic.

Vedoucí ztratil záři. Originál Chablis, které ráno neprozřetelně otevřel, už dnes asi neprodá. Dneska je fajnšmekrů jako šafránu a Chablis zvětrá na dně lednice.

„Znáte rekvizitáře Slámu z rozhlasu?“ zeptal se Tax.

„Jo. A co má bejt?“

„Byl tu dnes pro kávu?“

Vedoucímu se nejdřív nechtělo vůbec odpovídat, protože není žádná informační kancelář, že ano, ale pak si vzpomněl, že se ráno v rozhlasové budově něco semlelo, dal si dvě a dvě dohromady a přisedl ke svým hostům.

„Byl! Chodí každej den.“

„Míváte tady spoustu lidí. Berete jeho nákupy jako samozřejmost. Takový Sláma přiběhne v bílém plášti, dá si semlet půl kila nebo i víc, a je pryč. Protože se to děje den co den stejně, mohlo by se stát, že by jednou vynechal, a vy byste si i tak myslel, že jste ho viděl!… Tak co?“

„Dneska to bylo na tuti,“ prohlásil vedoucí. „Pan Sláma se totiž přihnal jako velká voda a hasil si to rovnou za pult.

Ženský začaly ječet, aby nepředbíhal, a já musel zakročit. Dneska totiž byl pan Sláma bez bílého pláště. Kdybych se do toho nevložil, tak musel stát frontu.“

„Jak byl oblečený?“ přisadil si Kábrt.

„V baloňáku!“

Karel Tax se nechával zahřívat sluncem, které teď už proudilo do kanceláře celou plochou oken, a v duchu viděl poručíka Kábrta, jak mu hlásí, že Sláma proti jeho výslovnému příkazu opustil prostor studií. Pak si promítl do paměti Slámu, už zase v bílém plášti, jak přináší na podnosu tři voňavé kávy, a snažil se odhadnout dobu, která uplynula od Slámova zmizení do jeho objevení s tou kávou. Vlastně ne! Sláma mohl být v rozhlase o něco dřív. V době Kodetova výslechu bylo z rekvizitárny slyšet pískání konvice. Tři čtvrtě hodiny? Hodina? Za hodinu se dá leccos stihnout! Kudy chodil? Proč to chtěl zatajit?

Kapitán už zdvihal telefon, aby se zeptal, jestli je Sláma ještě ve službě, když se ozvalo zaklepání a do kanceláře napochodovali oba poručíci. Předložili kopii protokolu o soudní pitvě, zprávu znalce z oboru střelných zbraní a vlastní písemné záznamy o ohledání místa činu a předběžném výslechu svědků. Hanzal stačil překreslit načisto i plánek se jmény těch, kdo nebyli v osudné chvíli v režii. Z dokumentů vyplývalo, že Písecký byl zastřelen nejméně ze vzdálenosti dvou metrů. Střela prošla přímo srdečním svalem a uvázla mezi obratli páteře. Písecký byl okamžitě mrtev. Sebevražda se vylučuje a rovněž je nemožné, aby tělo dopadlo na místo, kde bylo objeveno, přes basovou část klaviatury. Projektil pochází z pistole ráže 7,65, vyrobené za války v brněnské Zbrojovce. Nenašly se na ní žádné otisky. Podle místa, kde byla vystřelená nábojnice nalezena – ležela mezi pulty a nástroji téměř uprostřed studia – lze soudit, že vrah nestřílel ze dveří do předsíně u studia sedm, ale přibližně z linie, kde studio šest dělila na dvě části plyšová opona.

„Lze soudit!… Sakra, to mám tak rád,“ hartusil kapitán. „Chci fakta, a ne dohady!“

Hartusil a brblal, ale ne příliš nazlobeně.

„Kodet a Brejchová jsou z toho asi venku,“ osmělil se po chvilce poručík Kábrt.

„Tomu se říká předčasné závěry!“ usadil ho Tax. „Jako kdyby tady nebylo tolik hádanek a časových nepřesností! My například vůbec nevíme a ani vědět nemůžeme, jak dlouho trvalo lidem z režie, než zjistili, že nejde o obyčejnou poruchu, a rozběhli se do studia. Ti lidé byli zaskočeni něčím, co si neuměli vysvětlit, co se jim při práci ještě nikdy nestalo, a ztratili kontrolu. To mi potvrdil Hildenbrant, technik, který při práci automaticky sleduje stopky. Zůstali paf! Z reproduktoru ječel frekvenční tón, vyvolaný tím, že výstřel zahltil mikrofon. Poznal ale vůbec někdo, že to byl výstřel? Mikrofon mohla zahltit jakákoli jiná rána! Že to byl výstřel, jim došlo až potom, když viděli Píseckého na zemi a v dosahu jeho ruky zbraň.“

Hanzal, který měl za kapitánovými zády občas uštěpačné poznámky, ale před ním se vždycky stavěl na jeho stranu, se kriticky podíval na Kábrta.

„Co když Píseckého zastřelila Brejchová a stačila se schovat v sedmičce, ještě než se objevil Kodet? Času bylo možná dost! Co když Kodet potichu Píseckého obešel, zprostřed studia ho zastřelil a pak odběhl do předsíně a předstíral, že právě otevřel dveře?“

„Dejme tomu,“ uznal Kábrt. „Jak mi ale potom vysvětlíš záhadnou polohu těla? Přece Kodet po vraždě nestěhoval toho čahouna na druhou stranu piána!“

„A co když jo? Kdyby ho přistihli, jak zrovna drží Píseckého za ramena, nebyl by na tom o moc hůř než teď. A třeba chtěl zmást stopy!“

„Copak by ten popletenej bubeník na něco takovýho měl nervy?“ zvýšil Kábrt hlas. „Ten by dokázal zabít jedině v afektu a hned na místě by se přiznal.“

„Tak dost, hoši, dost!“ řekl Tax. „Zatím jenom víme, že nic nevíme.“

Jak se znovu přebíral v papírech, které mu donesli, padl jeho pohled na jeden dokument. Byl to dodatek k posudku znalce z oboru střelných zbraní, jakýsi teoretický předpoklad, určený k jeho osobnímu posouzení. Inženýr Josef Cajthaml, na slovo vzatý znalec, jej upozorňuje na některé aspekty držení střelných zbraní, jež byly učiněny neupotřebitelnými ke střelbě.

„V této problematice,“ četl Tax Cajthamlův strojopis, „existuje řada nejasností. Především se projevují v tom, že se jednotně neposuzují střelné zbraně, které jsou trvale neupotřebitelné. Příslušné zákony a vyhlášky k zákonům nemají obecná ustanovení, podle kterých by trvale neupotřebitelné zbraně bylo možno vyjmout z povolovacího systému. Jde o zbraně určené pro síně bojových tradic, muzejní sbírky, zbraně pro školní organizace, zabývající se brannou výchovou, zbraně dekorační, zvlášť umělecky cenné nebo o zbraně, které se vyskytují ojediněle, kuriozity. Jedna z výjimek se týká zbraní, uchovávaných pro televizní, filmové a divadelní účely. Znehodnocování těchto zbraní může provádět jen oprávněná opravna zbraní podle příslušných směrnic. Krátce po válce však docházelo k neodbornému a nejednotnému znehodnocování zbraní jednotlivci i institucemi. Tak se může stát, že některé zbraně jsou třeba znehodnoceny zavařením hlavně a jiné navrtáním nábojové komory. Zejména zbraně z filmových rekvizitáren obyčejně pocházejí z různých zdrojů a mohou být tedy znehodnoceny různým způsobem. Domnívám se, že pistole Zbrojovka, ráže 7,65,“ končí Cajthaml, „kterou byl zastřelen Písecký, je sestavena právě ze dvou takových různým způsobem znehodnocených4 pistolí stejného kalibru a roku výroby, uchovávaných ke scénickým účelům.“

Tax přečetl Cajthamlův dopis ještě jednou a pak jej pečlivě přiložil k ostatním dokumentům. Celý fascikl zamkl do zásuvky. Na stole zůstaly ležet jen igelitové sáčky s věcmi, které měl zavražděný v kapsách: byla tu náprsní taška, odřená a rozlámaná, ve které Tax v různých přihrádkách našel dva tisíce dvě stě šedesát korun, lístek z prádelny, nadvakrát přeloženou upomínku o zaplacení telefonních poplatků a několik navštívenek. Píseckého občanský průkaz byl už měsíc propadlý a kapesník tak neuvěřitelně špinavý, že si jím snad Písecký čistil boty. Kromě těchto běžných předmětů obsahovaly Píseckého kapsy několik desítek pomačkaných obálek a papírků, počmáraných notami. Do tenkého plánovacího kalendáře zapisoval klavírista data zkoušek, nahrávek a zájezdů, ale i různé hieroglyfy a jména, téměř nečitelná. Kapitán podal věci Kábrtovi, aby je uložil do sejfu, kde zůstanou až do chvíle, kdy bude čas na jejich bližší prozkoumání.

„Kde jsou klíče?“ zeptal se.

„Nejsou!“ usmál se poručík. „Hádám, že vůbec nezamykal.“

„Opište si z občanky jeho adresu!“

„Provedu!“

Kapitán přistoupil k věšáku, přehodil si přes ramena molitanový tříčtvrťák a na hlavu narazil koženou hučku, zdeformovanou léty užívání na něco mezi baretem, čepicí a futrálem na pahýl po amputované noze.

„Jedem!“ prohlásil.

Nikdo se nezeptal kam, protože automaticky předpokládali, že zamíří na Hanspaulku, kde Písecký obýval jakýsi suterén. Za dvacet minut už ale byli znovu v budově rozhlasu, v čekárně u studia šest.

„Kdepak máte pana Slámu?“ zeptal se Tax správce studií. „Snad už to nezabalil?“

„Sláma? Ten je tady od rána do noci.“

„Tak ho zavolejte!“

„Víte,“ ošíval se správce, „ono to asi bude chvilku trvat. Bertík má rád pivečko a kolem je dobře pět výčepů. Snad abyste se posadili.“

„Počkáme v rekvizitárně,“ rozhodl kapitán.

„To byste si dali! V takovým kamrlíku!“

„Nevadí.“

Do rekvizitárny se vstupovalo z chodby před studiem čtyři. Byl to opravdu kamrlík, třikrát tři metry, přecpaný nejrůznějším haraburdím. Na stěnách visely gongy a paličky, pozůstatek z minulosti, kdy se nepoužívalo gongů elektrických, v koutě stál vozembouch, tři halapartny a hasičský hák. Police byly plné bubínků a tamburín, házecích šipek a terčů, zkrátka všeho možného, co se za posledních dvacet let potřebovalo v rozhlasových hrách, včetně plechové přilby a skleniček různých tvarů. Hanzal našel dětskou hračku, připomínající mlýnek. Když se točilo kličkou, vydávala protivný rozložený akord tří stále stejných tónů, které se s úmornou pravidelností opakovaly. Vysoký a statný Hanzal, bývalý přeborník v házené, projevil nad hračkou dětinské nadšení.

„Vsadil bych se, že Sláma vůbec neví, co tady má,“ řekl kapitán. „Nařídit mu inventuru, tak aby se šel oběsit.“

Objevili rovněž desku s různými domovními zvonky a Kábrt se neubránil, aby na jeden nezazvonil.

„Buďte tam zticha, jó?“ ozvalo se z otevřených dveří režie Čtyři. Nezbývalo jim, než se v těch krámech přebírat bez hluku a přitom poslouchat sametový hlas herce, který ve čtyřce četl povídku.

„Jak jsme se vzdalovali od vraku,“ znělo z reprodukční bedny, „zahlédli jsme ještě šílence, jak na drebech vleče rakev.“

„Stop!“ křikl režisér. „Jaký dreby? Na bedrech!“

„… zahlédli jsme ještě šílence, jak na drebech… promiň, ještě jednou.“

„Řekni si to nanečisto! Dreba!… Vlastně ne! Bedra, bedra… na bedrech.“

Přesně v okamžiku, kdy byla věta natočena bez chyby, vytáhl Tax zpod police krabici, plnou všelijakých pistolek, pistolí, revolverů a maket. Byly to většinou vzduchovky a poplašňáky, ale také několik devítek a sedm pětašedesátek.

„Arzenál šrot!“ řekl Kábrt a hrábl do krabice. „Nesahat!“ chytil ho kapitán za ruku a opatrně vytáhl pistole na světlo.

Do dveří padl Slámův stín.

Kapitán Tax se napřímil v zádech a chvilku mlčky bloudil očima ze Slámova obličeje na krabici a zpátky.

„Kde se to tady vzalo?“ vybafl na nic nechápajícího rekvizitáře.

„Co jako?“

„To je snad jasný! Halapartny nehledáme!“

„Myslíte…“ tyhle věcičky?“ dotkl se rekvizitář špičkou boty zpola rozlepené krabice. „Ty už jsou tady pomalu tři roky.“

„K čemu jste je potřebovali?“

„Točili jsme tenkrát Silvestra. Parodii na gangsterský film. Bylo to veřejný, teda před lidma, a tak chtěl mít pan režisér všecko akorát, v kostýmech a s pistolkama v podpažních pouzdrech jako v biografu. Měl jsem to už dávno vrátit, ale zapomněl jsem.“

„Kde jste si ty zbraně vypůjčil?“

„Něco na Barrandově, něco v divadle… kde se dalo.“

„Máte k tomu nějaké doklady?“

„Ne!… Proč?“

Rekvizitář stále nechápal, že jde do tuhého.

„Víte vůbec, kolik zbraní a jaké jste sem přinesl?“

„Ne!… Co mi dali, to mi dali.“

Buď je tak naivní, pomyslel si Tax, nebo mi tu hraje divadlo.

„Necháváte rekvizitárnu stále tak snadno přístupnou jako dnes?“

„Jestli zamykám? To teda nezamykám… Kdo by tady co ukrad, prosím vás?“

„Ptal se po těch zbraních někdo z Barrandova nebo z divadel? Upomínali vás?“

„To si nevzpomínám, ale spíš ne.“

„Zajímal se o ně někdo jiný?“

„Ne!… Jestli si ale hoši chtěli v rekvizitárně pohrát, tak to klidně mohli, já nejsem placenej za to, abych tady u tý komory stál stráž!“

„Dokážu pochopit ledacos,“ upřel kapitán na Slámu pronikavý pohled, „ale nebudete mi vykládat, že vám na Barrandově půjčili víc než deset zbraní, třeba znehodnocených, a nechtěli ani běžnou potvrzenku!“

„My s nima spolupracujem, jasný?“ rozohnil se Sláma. „Každou chvíli sem přijedou, že potřebují natočit nějakej pomocnej zvuk nebo si něco vypůjčit z archívu. A taky na nich nechceme hned písemný doklady!“

„Tohle ale není magnetofonový pásek! To jsou střelné zbraně!“

Sláma se zasmál.

„Prosím vás! Copak by z toho šlo vystřelit? Pro mě jsou to kusy starýho železa a nic víc.“

„A přece z těch kusů železa někdo smontoval palbyschopnou pistoli a zastřelil jí Píseckého!“

Slámovi ztuhly rysy.

„To nemyslíte vážně… Písecký se přece zastřelil sám… Pistoli si určitě přivezl z ciziny.“

„Vyšetřujeme vraždu a pro svoje tvrzení máme závažný důvod!“

Rekvizitář jenom nechápavě kroutil hlavou. Za pár vteřin z něj vyprchalo všechno pivo, které od oběda vypil.

„Oni vám to už naši odborníci vysvětlí,“ pokračoval kapitán, „až budou sepisovat s vámi i s pracovníky příslušných divadel a filmu protokol. Tím, že jste tady ty zbraně přechovával bez náležitých bezpečnostních opatření, že s nimi jejich pravoplatní majitelé nechodili ke kontrole, a dokonce, jak se zdá, vůbec neměli přehled o tom, kde se zbraně nacházejí, dopustili se závažného přestupku a společně s vámi se vystavují trestněprávnímu stíhání.“

Kapitán nenechal Slámu vydechnout.

„Kde jste byl v době vraždy? Čím jste se zabýval? Můžete jmenovat svědky?“

„Hned po začátku frekvence,“ zamyslel se Sláma, „mě volali do čtyřky. To bylo tak! Potřebovali dámu v lodičkách, mladou kočku, která by přecházela sem a tam, zatímco herec odříkával monolog. Tak jsem si vzal lodičky a šel jsem na pláč.“

„Vy?“ zeptal se Hanzal a vykulil oči na střevíce s vysokými podpatky, které Sláma vylovil z proutěného koše. Rekvizitář odkopl rozšmajdané mokasíny, vklouzl do lodiček a předvedl několik koketních kroků.

„Rekvizitář musí umět všechno,“ řekl zcela vážně.

„Co jste dělal kolem jedenácté?“

„Pořádek v rekvizitárně.“

„Pořádek?“

Dívali se po změti předmětů.

„Jaký pořádek?“

„Utíral jsem prach a tak podobně.“

Na všech policích byla vrstva prachu, jenom pistole v krabici se leskly v matném přítmí.

„Viděl vás při tom někdo?“

„Pochybuju.“

„Pane Slámo! Snad abychom si šli sednout!“ vyzval kapitán rozpačitého rekvizitáře velitelským tónem a Hanzal ho odvedl do čekárny, v této chvíli náhodou úplně prázdné. Na stolku se objevil blok a propiska.

„Kam jste odešel ve dvanáct?“

„Pro kafe. Naproti do Lahůdek. To přece už víte.“

„A kde jste byl teď?“

Sláma nechápal, proč se ho na to ptají.

„Přece na pivě! Když jsem tu od rána do noci, tak snad můžu…“

„V pracovním plášti?“

„Je to hned za rohem.“

„Lahůdkářství je pro změnu naproti. Proč jste si do lahůdkářství oblékl baloňák?“

„Pršelo.“

„Pane Slámo, nepovídejte nám pohádky! Jak to, že jste byl za poledne v lahůdkářství skoro hodinu?“

„Stál jsem frontu.“

„Lžete!“

Kapitán donutil upřeným pohledem rekvizitáře, aby sklopil zrak.

„Tak teda dobře. Já vám povím, kde jsem byl, ale snad by to mohlo zůstat mezi námi. On náš správce nemá rád, když se mu někdo zatoulá moc daleko. Jedno pivo na stojáčka… to jo!… ale něco důležitýho? A někdy si musíte vyřídit opravdu moc důležitý věci a třeba dost daleko…“

„K věci, prosím!“

Na Slámovi bylo vidět, že usilovně přemýšlí, jak by obhájil svou nepřítomnost, ale brzy se mu vrátila sebejistota a pokračoval.

„Já mám takovou starou oktávii, víte? Z druhý ruky, ale chodí jako hodiny. Kdyby nebylo benzínový pumpy, tak bych s ní byl stoprocentně spokojenej. Škodovácká pumpa má ale, jak jistě víte, gumovou membránu, a ta membrána mně zplesnivěla nebo co. Dneska ráno jsem se dověděl, že kolem poledne by tu membránu mohli mít v Mototechně v Revoluční, a tak jsem tam šel. Bude jaro a taková korunová pitomost by mně mohla znemožnit, abych vzal mladý sem tam na chatu nebo někam na výlet. Já se kaju, soudruzi, ale je to na mou duši tak, jak říkám!“

Zmlkl a bylo na něm vidět, že je sám se sebou spokojen. Kapitánu Taxoví jeho zpověď nestačila.

„Koupil jste si tu membránu? Máte ji u sebe?“

Sláma nasadil lítostivou masku.

„Nekoupil… Hergot, já snad kvůli tomu budu muset postavit auťák na špalky!… Bylo tam lidí na tři hodiny a takovou dobu jsem si nemohl dovolit čekat.“

Kriminalisté proti němu seděli jako v zadumání.

„To je škoda,“ řekl Kábrt.

„Viďte?“ chytil se Sláma. „Vás by to taky naštvalo. No řekněte! Nenaštvalo by vás to?“

„Viděl vás alespoň u té Mototechny někdo známý?“ navázal Tax na Kábrtovu poznámku.

„Proč?“

Ani nemuseli odpovídat, aby to pochopil.

„Tak vy mi nevěříte?!“ rozzlobil se. „Starýmu poctivci Slámovi nevěříte, když vám tady nalejvá čistý víno? To jsem si, soudruzi, nezasloužil!“

„Byla to sice hezká povídka, ale jenom povídka,“ protáhl se Tax. „Dokud nebudu mít důkaz, že jste v té Mototechně doopravdy byl, tak se plným právem mohu domnívat, že jste byl někde úplně jinde. Jednou jste porušil můj zákaz opouštět až do odvolání budovu, a vzhledem k ostatním skutečnostem, jež vám způsobí značné nepříjemnosti, jako je nedbalé uchovávání zbraní a různé vytáčky, které svádějí naše vyšetřování na klamnou stopu, jste pro mne člověk s velikým otazníkem.“

Sláma se zamračil.

„Co bych z toho, sakra, měl, kdybych toho morouse zamordoval? Dával mi vždycky za kafe celý čtyři ká čé a byl na mě slušnější než ty druhý! Jestli vám můžu radit, tak se zaměřte na Petráka nebo na Brejchovou. Ty dva by zaručeně připravil o kšeft, protože nechtěl skládat a točit šlágry! Podejte si Kodeta, na kterýho měl pifku a chtěl ho vyšibovat z kapely! Taky na Michala bych si došláp, protože tomu seděl jako žába na prameni, a já vám tady prohlašuju, jako že se jmenuju Robert Sláma, že ten pramen byl setsakramentsky vydatněji… A co Janda?“

Kapitán zpozorněl.

„Co je s Jandou?“

„Vy se ptáte? Každej poskok kolem muziky a každej vlasatej fanda z Václaváku už půl roku ví, že se Janda kvůli Píseckýmu rozvádí.“

Poručíci vyšli s kapitánem z budovy a Kábrt se podíval na hodinky. Zdálo se mu, že je čas popřát si dobrou chuť při večeři a na shledanou zítra. Kapitán ale také pohlédl na hodinky a vesele se zeptal: „Už jste, hoši, někdy viděli veřejnou televizní nahrávku?“

„Mockrát,“ ujistil ho Hanzal.

Zbožná lež mu nebyla nic platná, za deset minut uháněli do Kladna.

6

Televizní přenosové vozy parkovaly mezi slepou stěnou Společenského domu a zalesněnou parcelou. Přes plácek s hromadou koksu se k nim táhly kabely, spojující pozlátkový lesk sálu s elektronickým zařízením, které vždycky zůstává v pozadí, i když hraje hlavní roli.

Režisér Bosák z hlavní redakce zábavných pořadů balancoval na prknech, položených přes kaluže. Proklínal počasí, nepovedenou generálku, okapovou rouru, ze které na něj vyšplíchla voda, a celý svůj osud. On, František Bosák, zrozený k tomu, aby točil velkofilmy za účasti mezinárodního kapitálu, tady skáče z fošny na fošnu, protože by se jinak vůbec nedostal k přenosákům. V restauracích třetí cenové skupiny vyrábí nenáročná dílka, jak ironicky poznamenávají novináři v lokálkách, místo aby ovládal svým šarmem, hlasem a vznešenou postavou speciální amfiteátry. Život je pes a my jsme ten patník.

Když se mu podařilo otevřít dveře autobusu s nápisem Čs. televize a vyšplhat se dovnitř, zahřměl na střihačku, která si v pauzách klidně pletla: „Dejte mi celek!“

Střihačka stiskla knoflík a na jednom z monitorů středně velkých obrazovek, které v celé sérii dominovaly interiéru vozu, se rozsvítil barevný obraz sálu.

Kamera ukázala podivné balabile, kulisáky, dokončující dekoraci, zpola nalíčené zpěváky a pár komparsistů u karet. Tři další kamery, vysoké jako almary, trčely na místech, které jim Bosák po dohodě s hlavním kameramanem už dopoledne vymezil, a kolem nich se hemžil personál.

„Tohle je nějakej celek?“ křikl Bosák do mikrofonu a tiskl přitom tlačítko s číslem čtyři.

Jeho hlas proletěl do sluchátek na uších kameramana u čtyřky, který začal transfokátorem rozšiřovat obraz. Už byla vidět i postranní chodba, oddělená od hlavního prostoru sloupořadím, bufet pod oknem, všech padesát stolů na parketu a jeviště i se schody, které je spojovaly s prostorem pro diváky.

„Co je to tam za ty chlapy v portálu?“ křičel dál režisér, tentokrát už ne pouze do sluchátek kameramana, ale na celý sál.

Hlas padal odněkud shora, snad z ampliónu umístěného na balkóně, a slyšeli jej všichni, kdo tu měli i neměli co dělat.

Kapitán Tax a jeho poručíci pátrali očima v neznámu a vůbec je nenapadlo, že by ta otázka mohla patřit jim.

„Vy!… Vy tři!… Kam koukáte? Podívejte se na mě!“ zněl záhadný hlas ze záhadného místa. „Myslím toho dlouhýho, širokýho a bystrozrakýho!“

Teprve teď Taxovi došlo, že se mluví o nich, ale nevěděl, jak reagovat, protože člověk přece nemůže imaginárnímu hlasu odnikud ukázat legitimaci a prohlásit se jako kriminálka. Ustoupili do zákulisí a ve snaze co nejrychleji zmizet vrazili rovnou do šatny, kde začala pištět polosvlečená Monika Brejchová. Teprve v kuřárně našli trochu klidu a produkčního, který je oficiálně pozval na generálku i nahrávku. S cigaretou v koutku prohlásil, že si mohou ve všech prostorách Společenského domu počínat jako doma.

„Jenom nám, prosím vás, nevstupujte do obrazu a nezdržujte účinkující!“

Moravovi muzikanti tábořili v salónku, který sousedil s restaurací. Vzhledem k tomu, co se jim dnes přihodilo, byli mimořádně tiší a příchod kriminalistů považovali za samozřejmost. Na první pohled se zdálo, že jsou všichni – Píseckého zastupoval režisér Michal – ale to byl omyl, chybný první dojem, zaviněný tím, že se už oblékli do kostýmů. Měli na sobě červená saka smokingového střihu, jen Morava byl v šedém. Šedá barva se mu přestěhovala ze saka až do obličeje, když do salónku vpadl Bosák, prohrábl si bradku a vykulenýma očima přelétl jednoho po druhém. „Kde máš Jandu?“ otočil se k Moravovi.

Morava už dvě hodiny věděl, že se Janda do Kladna nedostavil, a intenzívně pracoval na příjezdu náhradníka, ale teď, za přítomnosti kapitána, ztratil řeč.

„Kde je Pavel, Tondo?“ zeptal se Šebánka, aby získal čas. „Nehraju!“ řekl Šebánek. „Každej ví, že měl jet od rozhlasu s Monikou a že se ho do půl třetí nedočkala.“

„Krucinál!“ zanaříkal Bosák. „Já se na to vykašlu! Že nemáš Egona, to chápu…“

„Chápete?“ přerušil ho Tax.

Bosák ztratil řeč.

„To je kapitán Tax,“ ozval se Michal, „a pracovníci kriminálky.“

Bosák se pokusil o jakousi nemastnou neslanou omluvu, že se na ně před chvílí tak rozkřikl dorozumíváním, ale hned pokračoval v nářku nad zatoulaným Jandou.

„Janda!… Zrovna Janda!“

„Proč vám tak záleží právě na Jandovi?“ zeptal se Hanzal.

„Protože jsme tady, na tomhle místě,“ ukázal Bosák na podlahu pod svýma nohama, „točíme pořad, který se jmenuje Decibely a je určen pro mládež! Z televizního hlediska hraje každý v téhle kapele svou roli. Morava je velký šéf, Písecký byl geniální tulák, Kodet je komik a Jandovi tleskají nejvíc dorostenky. Když Janda vystoupí se svým sólem, skáčou holčičky až do stropu, rozumíte? Muziku už máme natočenou na pomocný pásek a dneska nám jde hlavně o šou. Co je mi platný, že si Morava pozve místo Jandy třeba nějakýho zasloužilýho umělce z filharmonie, když to nebude hezkej kluk, co dělá kukuče jako Humperdinck a už dvakrát byl na titulní stránce Květů?“

Odmlčel se a bezmocně rozhodil rukama.

„Tohle pro mě není orchestr Petra Moravy, to je GMČ!“

„Směl bych vědět, co to znamená?“

„Kdo má čas! Prostě mišmaš!“

„Kapela na scénu!“ houkl do dveří asistent režie.

„Sedněte si někam ke stolu a dělejte publikum,“ zadrmolil Bosák na kriminalisty a hnal se do sálu, kde měl v koutě, zastíněném kulisou, přenosný monitor, stolek, židli a telefon do vozu.

Večer zaplní sál kladenská mládež, ale teď, během generálky, seděli u stolů převážně komparsisté. Byli to starší lidé, důchodci, jen několik studentů a různých čumilů, kteří právě neměli co na práci.

Protože se zkouška týkala hlavně kamer… Pepíku, rozšiř mi ten obraz, a teď dvojka na detail… ta trubka se leskne a hází prasátka a střih na jedna a zpátky transfokovat na celek… bylo to celkem nudné a víc než nudné. Konferenciér neměl příležitost odříkat ani třetinu textu a odříkával ho ledabyle, jen aby byly jasné narážky, ani jedna skladba nezazněla celá, Monika vyžadovala delší nástup a architekt musel dát posunout emblém se stylizovanou trubkou asi o metr doprava. Nuda.

Hudebníci se potichu bavili.

„Hele, Honzo,“ otočil se Calábek na Petráka. „Slyšels, jak nám rejža rozdal role? Morava je prej velkej šéf a Kodet komik! Dobrý, co?“

Petrák neodpověděl.

„Co bys řekl, že jsi ty?“

Zase nic.

„Ty jsi velkej vazoun, pomačkanej drsňák… ty jsi Frankenstein!“

Petrák ho vzal za paži nad loktem a stiskl.

Calábek zasyčel bolestí. To nebyla ruka, ale svěrák. Upustil si kornet do klína.

„Au!… Co blbneš?“

„Drž hubu, slyšíš?“ zasyčel Petrák.

„Co je to tam?“ ozval se asistent režie. „Orchestr, klid!… My zkoušíme!“

Kábrt se podíval na Taxe.

„Viděl jste to?“

Tax byl ale myšlenkami někde docela jinde.

Sláma! Robert Sláma! Už dopoledne se mu zdálo, že toho mužíka odněkud zná, a teď se mu při pohledu na nudící se komparsisty konečně rozbřesklo. Vzpomněl si na historku, kterou dával k dobru jeho nadřízený, major Blažek, když někdy vyšetřili trochu času a zašli se posadit ke Zlatému hadu.

Jistý chlapík byl před lety v rozhlasu šéfem činoherního sboru, jak se vznešeně říkalo komparsu. Tehdy se ještě platily honoráře z ruky do ruky hned po natáčení, čemuž se v hantýrce říká dlaňovka. Ten chlapík fasoval v pokladně obnos, odpovídající počtu třiceti lidí, ale do studia jich zval jenom deset nebo patnáct. Když deset lidí drmolí stále dokola slovo rebarbora, máte dojem, že jich je tam sto. Ten chlapík měl dokonalý seznam mrtvých duší, včetně dat narození a čísel občanských průkazů, falšoval podpisy, a oč byl menší jeho skutečný dav, o to větší obnos shraboval do vlastní kapsy. Jednou na něj přišla kontrola. Zmizel jako pára nad hrncem a obíhal okolní hospody, odkud se povětšině rekrutovali jeho umělci. Jakž takž se mu podařilo dát chybějící členy dohromady a předvedl je revizní komisi v plném počtu. Komise se ale pouhou přehlídkou a kontrolou občanek nespokojila. Žádala, aby činoherní sbor prokázal svou kvalifikaci. Každý měl říci nějakou jednoduchou větu na mikrofon, vykřiknout Hoří, vzrušeně šeptat, zkrátka projevit alespoň minimální ochotnické zkušenosti. Ukázalo se, že dva z patnácti ještě vůbec nikdy v rozhlasu nebyli, a jeden byl dokonce hluchoněmý. Zmíněný chlapík, ten pohotový podnikatel, se jmenoval Sláma. Robert Sláma! Dostal pořádnou pokutu a několik měsíců podmínečně. Takoví nevraždí! Ačkoliv… co když se zapletl do něčeho ošemetnějšího? Začne dělat podvody a občas mu to vyjde. Má stále větší požadavky. Zlodějna se vrší na zlodějnu… a najednou je v koutě. Pak mu nezbývá než…

Orchestr Petra Moravy hrál a nehrál. Zvuk zněl z pomocného pásku, natočeného už před čtrnácti dny, z playbacku. Muzikanti věrně napodobovali, že jsou v zajetí šlágru, že právě prožívají tvůrčí horečku, teď, v tomto okamžiku, na tomto místě. Monika zpívala, jako by zpívala naplno, a tak vznikla téměř dokonalá iluze bezprostřednosti.

Kapitán Tax měl toho dne už podruhé nepříjemný pocit, že se ocitl v umělém světě. Něco je a zároveň není, hranice času se prolínají, skutečnost je stylizovaná. Co tě to napadá? Jaký brouk se ti zase usadil v hlavě, Karle Taxi? Zažeň ho! Teď tady sedíš a jsi na půl hodiny odsouzen k roli diváka. Kdy jsi byl naposled v divadle? Je to rok? Dva? Jednou s klukem v Národním!… Komedie!… Ano, tomu se říká mnohoznačným slovem komedie!… Je playback komedie? Jenom zčásti! Playback je posunutý čas! Něco se vytvořilo před mnoha dny a dnes se to předvádí jako skutečnost.

Monika vytáhla mikrofon ze stojanu, zatočila šňůrou jako lasem a odběhla ze svého místa na rampě těsně k orchestru. Forte se rozpadlo v posledním akordu a Kodetův bubínek jenom napovídal jihoamerický rytmus. Světla v sále pohasla. Bodový reflektor vykroužil opticky uzavřený prostor kolem Moniky a prázdné židle, ze které měl vstát Pavel Janda. Kde byl konec Pavla Jandy? A přece jako by tu byl! Jeho tlumená trubka zanaříkala přesně stejně, jako by naříkala, kdyby tiskl rozevřenou dlaň na roztrubek a nakláněl se k bledé Monice, která unisono s trubkou zpívala španělský text. Monika koketovala s prázdnem, obracela k prázdnu oči, objala prázdno pravou rukou kolem krku a přivinula se k němu jako k živému tvaru. Bylo to téměř perverzní.

Do večera buď Janda přijede taxíkem s plným pytlem výmluv, nebo za něj nastoupí Opit z dechovky, Kadečka z konkurenční kapely Josefa Břízy, nebo dokonce někdo z místních, trapný a nemístně teatrální. V režisérově monitoru vypadala scéna ještě nepřirozeněji než na jevišti, protože byla přiblížena až do dvojpolodetailu. Bosák odkopl židli a otočil se k obrazovce zády, aby se na ten paskvil nemusel dívat. Poslat pro Jandu taxík do bytu bylo zcela zbytečné, protože každý věděl, že se Janda v poslední době zdržuje doma jen ve zcela výjimečných případech. Toho chlapa ten chlast zabije! Nebude první ani poslední, kdo padl pro mindrák a ještě ke všemu zbytečný.

Janda seděl v denním baru na Tylově náměstí a soustřeďoval všechny síly na to, aby nespadl z vysoké židličky. Od pokladny se na něj starostlivě díval vrchní číšník, který ho dobře znai. Zažil ho už rozesmátého, když bavil celou společnost, i skleslého jako dnes. Ve všech lokálech, kterými tento číšník prošel za patnáct let působení u restaurací a jídelen v Praze 2, potkával Jandu jako štamgasta a občas mu počkal s placením.

Janda už jako kluk nechyběl u žádného nočního rámusu a často to s ním vypadalo dost nahnutě. Jednou zatroubil ve čtyři hodiny ráno na rampě Národního muzea vojenskou večerku a odvezli ho na záchytku. V sedmnácti letech ho vyhodili z gymnázia Wilhelma Piecka, protože vyjel na motocyklu po schodech až do zvýšeného přízemí. Maturoval kdesi na venkově, a to jen s vydatnou pomocí svého otce, proslulého internisty z fakultní nemocnice. Rodiče z něj chtěli mít lékaře a on byl blázen do trumpety. Tento rozpor by ho snad zavedl až mezi chuligány, kdyby nebylo talentu, který ho nakonec zachránil. Rozešel se s rodiči, našel si podnájem, hrál s různými kapelami a po letech zakotvil v divadélku Rokoko. Odtud už nebyla dlouhá cesta do orchestru Petra Moravy, k televizní obrazovce, gramofonovým deskám a k děvčatům, která na něj letěla jako vosy a oslavovala v něm idol.

„Nalej!“ oslovil vrchního chraptivým hlasem, ale dočkal se jen odmítavého gesta.

Sklouzl tedy z židličky a vrávoral ven.

Nějaký muž, do něhož při tom vrazil, se po něm ohnal.

„Pavle,“ řekl vrchní. „Pojď sem! Takhle nemůžeš na ulici.“ Odvlékl ho do kumbálu za vinárnou a běžel k telefonu volat taxi. Janda mu zatím utekl chodbou, a než taxíkář přijel, trčel už v hospodě Na růžku nad velkým rumem a malou dvanáctkou.

Generálka v Kladně se protáhla téměř do začátku představení. Mládež proudila hlavním vchodem do sálu, zatímco účinkující ve spěchu dojídali večeři u několika stolů, vyhrazených pro ně v koutě restaurace. Našlo se tu místo i pro kapitána a oba poručíky, kteří byli jaksi mimoděk a bez vysvětlování zrazeni mezi ty, kdo se budou podílet na dnešním večerním programu. U jejich stolu bylo jedno volné místo.

„Smím?“ zeptal se Petrák a ukázal na neobsazenou židli. „Promiňte, že ruším při jídle, není na to zrovna vhodná chvíle, ale musím s vámi mluvit!“

„Prosím,“ pokynul mu Tax a Petrák složil svou mohutnou postavu vedle něj.

„Byl bych přišel dřív,“ řekl, „ale měl jsem zábrany. Pavel je můj kamarád, ještě včera jsme spolu seděli dlouho přes půlnoc, znám jeho ženu i děti, ale nemohl bych spát, kdybych vám teď něco zatajil.“

Asistent už zase volal lidi na scénu, ale Petrák dělal, jako by se ho to netýkalo.

„Všimli jste si té komůrky, které říkají přetlumený prostor?“

„Jistě!“

„Tak do té díry jsme si šli s Pavlem Jandou zdřímnout.“

„Kdy?“

„Dnes dopoledne. Když bylo jasné, že se Kodet hned tak nevrátí.“

„Bylo to v době, kdy už Písecký improvizoval?“ zeptal se kapitán.

„Jo,“ přitakal Petrák. „Potichu jsme otevřeli studio, šli jsme těsně při zdi, prolezli oponou a zapadli jsme dovnitř. Člověk si dá pod hlavu kabelu nebo svetr a ležíte jak na gauči.“

„Děláte to často?“ mrkl na něj Hanzal.

„O tom bych se nerad šířil! Taky to vůbec nesouvisí s tím, co vám chci říct.“

„Dobře. Pokračujte!“ pokynul mu Tax.

„Já usnul jako dřevo. Věděl jsem, že nás přijde někdo vzbudit, až se Kodet vrátí, protože tenhle úkryt znají i ostatní. Nevím, jak jsem spal dlouho, ale najednou mě něco vyrušilo. Otočím se, Janda je pryč a dveře z plenéru do studia jsou otevřené. A je ticho. Už jsem chtěl vylézt, když Janda vpadl dovnitř, zavřel a natáhl se vedle mne. Slyšel jsem, jak rychle dýchá, a cítil jsem, jak se celý chvěje. V tu chvíli jsem věděl, že se něco stalo. Povídám, Pavle, co je? Nic. Dělal, že spí. A tak jsem pootevřel. Musel jsem ho překročit a přísahal bych, že drkotal zuby. Ani jsem do studia nešel, protože to nepřirozený tam v šeru, ta tragédie, to všechno bylo zrovna hmatatelné, a viděl jsem Píseckého, jak leží na zemi. Rychle jsem se vrátil, přelezl Jandu a zavřel oči.“

„Rozhlédl jste se po celém studiu, nebo jste zalezl zpátky, hned jak jste uviděl Píseckého ležet?“ zeptal se Tax. „Kodet tam ještě nebyl. Za to bych dal krk!“

„A někdo jiný?“

„Nevím. Nikoho jsem neviděl. Ani jsem ještě nic nevěděl, jenom jsem tušil, že něco visí ve vzduchu.“

„Proč jste hned neběžel k Píseckému?“ zaútočil na rozechvělého Petráka s Taxovým němým souhlasem Miloš Kábrt. „Proč jste nerozsvítil? Proč jste neudělal poplach?“

„Promiňte,“ řekl Petrák a vstal. „Pověděl jsem vám, co jsem musel. A teď abych šel.“

Rázně se otočil a zamířil do sálu.

„Počkejte!“ zarazil ho Tax. „Jen jednu otázku.“

Petrák se zastavil.

„Jak dlouho jste potom leželi v plenéru, než vznikl ve studiu poplach?“

„Mně se to zdálo nekonečný, ale nemohlo to být víc než pět minut.“

„A ve studiu bylo stále ticho?“

„To už je druhá otázka! Ano, ve studiu bylo celou tu dobu ticho. Bylo ticho, už když jsem se probudil a Janda byl pryč. Teď ale opravdu musím…“

Nezdržovali ho.

Gordický uzel se zaplétal.

Janda se v hospodě Na růžku několikrát pokusil navázat rozhovor s hosty, kteří se střídali u jeho stolu, ale nikdo neměl náladu poslouchat bláboly. Nakonec mu hlava klesla na prsa a usnul. V umouněném pijákovi s vlasy padajícími do čela by ani jedna dívka nepoznala člověka z plakátů, natož pak známého Jandu, a to opravdu nebylo málo těch, které si jeho fotku vylepily do svých internátních skříní. Tady nad politým stolem to byl jen jeden ze ztroskotanců, člověk, jakému se ostatní vyhýbají velikým obloukem.

A přece byl Janda, když asi před osmi lety odplavil čas jeho rozpustilé mládí, úspěšným mužem. Dvě děti v japonských kombinézách, po jeho boku blondýna s vysokoškolským vzděláním a v pozadí romantická roubená chalupa na úpatí Jizerských hor. Byt v Dejvicích. Tuzexové konto. Přátelé z řad lékařů, kolegů jeho ženy Blanky. Janda se díval do světa jiskrnýma očima, pro každého měl veselé slovo, cenil se na svět jako do objektivu a s hlubokým vnitřním uspokojením přijímal obdiv, kterým byl od rána do noci zaplavován. Můžete se mi, Mistře, podepsat? Dal byste mi fotku? Pavle, ty jsi náš Armstrong! Lucerna hvízdala a dupala, až se z podlahy zdvihal prach a vytvářel stříbřitý závoj, opar úspěchu. Co bylo Jandovi do všelijakých poťouchlých řečí, které o něm roznášeli závistivci po divadelních klubech? Že prý je pouze samouk! Že je diletant a nezná ani noty! Jen ať někdo vezme trubku a zaválí jako on! Musíte se ještě moc a moc učit, študáčkové!

Blanku poznal na besedě v závodním klubu Thomayerovy nemocnice. Před měsícem promovala na medicínské fakultě a v bílém plášti vypadala spíš jako prodavačka z drogerie než jako lékařka. Nebyla zdaleka tak atraktivní jako některé dívky, které provázejí pop-orchestry v konvojích, šlapou pražskou dlažbu tanečním krokem a nadbíhají každému rozpisovači not ve snaze najít mezi muzikanty ženicha nebo alespoň prožít pár let nadivoko v mansardě s klavírem a barem. Dívala se na něj přísnýma šedýma očima, pomalu hledala slova a kladla mu otázky, na které nebylo snadné odpovědět. Okamžitě poznal, že ví o hudbě víc než pouhý konzument, a to nejenom o šlágrech, kterými se živil. Povrchní popularita na ni vůbec nepůsobila, a když zůstali sami a on ji pozval na večeři do motelu v Průhonicích, zaskočila ho nečekanou otázkou.

„Promiňte, že se ptám… třeba vám to bude nepříjemné!“

Odmlčela se.

Janda nechápal, co by mu mohlo být nepříjemné, zejména ne s touto holčičkou, která navečer vyměnila bílý plášť lékařky za vytahaný svetr po bratrovi, jenž ji dělal ještě mladší a zranitelnější.

„Jen se ptejte!“ halasil a objednal vodku, do níž nasypal pepř, jak se o tom dočetl v díle Jean-Paula Sartra. Bylo to odporné, ale statečně si polkli. Světák a praktikantka.

„Docent Janda z interny je váš otec?“

Zalapal po dechu a rozkašlal se. To ten pepř? Jó, pepř! Přestože si to nepřiznával, byla pro něj roztržka s otcem Achillovou patou. A tahle holka všechno ví! Mluví a mluví a Pavel s úžasem sleduje, že ho držela několik let jako pod mikroskopem, že se dokázala, aniž ho osobně znala, vžít do jeho nejsoukromějších tajemství a že nad ním získává vrch. Kvůli ní a jenom kvůli ní přestal potom flámovat, dík její síle našel ve své povaze nečekané zdroje vůle a v trubce kouzlo, o jakém se jeho fandům předtím ani nesnilo. Podívej se, tati! Ty mě máš za ničemu, a tvoje nejlepší posluchačka mě miluje. Měli svatbu na Vyšehradě a potom odjeli do Říma, kde byli sami mezi třemi milióny Římanů, házeli české desetníky do fontány Travi a pili bílé víno Frascati v pátém poschodí locandy Canada, nad terasami, kde jeptišky rozvěšovaly prádlo. Pavlův úspěch, který už před Blankou nebyl rozhodně zanedbatelný, se ještě stupňoval, až dosáhl v orchestru Petra Moravy evropské úrovně.

A přece měl často strach! Bál se té kumulace šťastných okamžiků, která ho někdy doháněla málem k slzám, bál se konce výstupu na svůj osobní Matterhorn, mrazivých zim, které střídají šťastná léta, Ikarova pádu, zákeřné rány ze zálohy. Snad tuto ránu ve své pověrčivosti přivolal, a když na něj dopadla, srazila ho hluboko pod hladinu reálného myšlení, rozbila ho jako sklenici.

Začal znovu pít. Ne už jako mladý, nezatížený fláma, který pije z bujnosti a z radosti ze života, ale jako lidský vrak, který potřebuje lihový doping jenom proto, aby stál vůbec na nohách. Pil do noci a pil při probuzení a ruce se mu už tak třásly, že mu Sláma v hospodě Nad rozhlasem musel často podržet sklenku u rtů, než si polkl a uklidnil se, aby mohl hrát. Blanka a Egon… zaháněl tu myšlenku jako šílenec, ale jako šílenec se k ní znovu vracel.

„Blanka a Egon!“ řekl nahlas, když se mu podařilo zvednout ztěžklou hlavu ze stolní desky. „Je ti to jasný?“

Proti němu seděl dědek v oranžovém hábitu počišťovače, opilý stejně jako on. Mžikal očkama a mnul špinavý palec o ukazovák.

„Dej rundu!“ zablábolil a Pavel si všiml, že další strejci sedí vedle něj. Sáhl do kapsy a vytáhl několik stokorun, sepnutých kancelářskou svorkou.

„Pane vrchní! Dvojitý rumy pro všecky!“

Rozzářili se. Takový kořen se nepotká každý den. Byli ochotni poslouchat třeba donekonečna, jen když bude platit. Být na jejich místě kapitán Tax, dal by za Jandovu zpověď polovinu měsíčního platu, ale oni… jedním uchem tam, druhým ven. Dokonce se potichu bavili sami mezi sebou.

„Já musel, jasný?“ blábolil Janda. „To by došlo i natvrdlýmu a úplně pošahanýmu, že už to tak dál nejde. Máš ženskou, jo… mám pravdu, nebo nemám?… Máš ženskou a ona docela dobrý, a najednou nic. Prázdný ruce!“

Ukázal jim prázdné ruce a někdo mu do dlaně vtiskl skleničku.

Zakuckal se.

„Já zabiju třeba na dálku. Mně stačí říct a někde se někdo svalí jako špalek! Bim a kudla v zádech! Jako Reinhart! Taky takový hemty, a že na tom bálu hrát nebudu a eště ten večer se rozflákat v autě. Znáš to na dálnici do Bonnu? Blbost! Neznáš nic! Na maděru! Byl úplně na cucky. Stačí říct!… Nebo Jarouš! Chodil za Maruškou, mizera! A já na dálku, to prostě nikdo ne jen já, koukni se na mě, ty stará skořápko, já na něj ukážu prstem a večer si potichu a docela potichu povídám, ať zhebneš, a on zhebne do roka a do dne! Chceš zhebnout?“

Jeden ze strejců do sebe obrátil panáka a uvážlivě prohlásil: „Musíme tam všecky!“

„Chceš hned?“ poulil na něj Janda oči. „Mě to tam nahoře totiž poslouchá. Ukážu na tebe, a seš nataženej… A támhle ukážu a támhle a támhle a všecko to padá a kroutí se jako hadi. Prásk a prásk! Nahoře za Letnou dvanáct ran z pistole za holku záletnou!… Na toho cvoka jsem taky ukázal. Už před měsícem! Vždyť mně vzal všecko, co jsem měl. Ona za ním Blanka chodí do tý díry! Já říkám, nechoď tam, ale ona se směje, že jako žárlím, a chodí tam. A já jsem ukázal. Proklínám!… A pak že nejdou a šli a já za nima. A ukázal jsem! A teď je mrtvej, mrtvej, mrtvej, mrtvej!“

Křičel.

Celá hospoda ztichla.

„Leží pod piánem!“

Stůl se s ním zakymácel, rozjel se proti jeho očím, viděl ještě hodiny nad pultem, plechovou tabulku s nápisem – s jakým nápisem? – a upadl přímo dopředu. Pak cítil, jak ho někdo brutálním hmatem bere pod paží a vleče ke dveřím. Kopal kolem sebe a řval.

„Když to šlo jednou, půjde to i podruhý! Pusť! Pusť, nebo zabiju! Sakra, táhněte ode mě!“

Hostinský do něj strčil, Janda klopýtl o vyšlapaný schůdek a svalil se na chodník.

7

Televizní program Decibely běžel jako hodiny. Je to skoro zákon. Čím víc zmatků při generálce, a že jich dnes bylo dost a dost, tím plynuleji se odvíjí vlastní nahrávka. Za Jandu suploval Kadečka a za Píseckého Michal, ale nezdálo se, že by to někomu vadilo. Zpráva o Píseckého záhadné smrti, která by jistě celkovou náladu narušila, sem ještě nedolétla, a tak byl potlesk přirozený a smích se ozýval tam, kde měl. Režisérova tvář sice vyzařovala tvůrčí napětí, ale kdyby náhodou dostal běhavku a nebyl fyzicky přítomen na svém místě v přenosovém voze, nikdo by to na obraze nepoznal. Střihačka jela přesně podle technického scénáře a kameramani snímali jeviště i hlediště bez chyb. Nikdo si na nic nestěžoval, ani konferenciér Douda, což se nestává. Dvojpolodetail trumpetisty a Moniky byl sice trochu mimo styl, protože na rozdíl od sekáče Jandy je Kadečka komický skřítek s mohutným raťafákem v nesouměrné tváři, napůl plešatý a o hodně menší než Monika, ale diváci to koupili jako režijní záměr a Kadečka si za Jandovo sólo vysloužil mimořádný potlesk. Michal, elegantní jako ze žurnálu, si přisvojil Píseckého variace se samozřejmostí autora a vypadal rozhodně líp než nebožtík Egon, zejména v této chvíli. Plakáty nelhaly! Diváci skutečně slyšeli Pavla Jandu a Egona Píseckého, Egona in memoriam, Egona v márnici, Egona, který se rozloučil s tímto světem posledním akordem, hlubokým a dunivým jako nekonečno. Dnes dopoledne! A přece se hraje! Zázrak playbacku! Běžící pás pop-muziky, konferenciérských fórů, červených světel, která blikají na kamerách, a zdánlivého zmatku v zákulisí nezastaví ani smrt.

Kapitán Tax a poručík Hanzal odjeli hned po začátku vlastní nahrávky do Prahy. Poručík Kábrt dostal za úkol zůstat do konce představení, mít oči na šťopkách a nastražené uši. Měl tedy oči na šťopkách a držel se pokud možno v pozadí, klopýtal přes kabely a bloudil v nenasvícených koutech, aby se náhodou nedostal do obrazu. O přestávce si zavolal domů.

„To je Jituš?“

„U telefonu,“ ozval se zdálky mrazivý hlas.

Jitka Kábrtová po půl roce manželství s kriminalistou stále nemohla pochopit, že na ni čeká ještě pětatřicet let trpělivosti, osamělých večerů, nočních telefonů a různých jiných překvapení, jako třeba, Jituško, volám tě z Košic, a to zrovna ve chvíli, kdy do dveří vstupuje dlouho očekávaná návštěva.

Miloš Kábrt začal drmolit omluvu za omluvou.

„Já chtěl přijít domů hned navečer, čestný pionýrský, ale musel jsem odjet, protože se nedá nic dělat, a ty musíš pochopit, jak na tom jsem a že bych byl určitě radši s tebou a natahoval ten koberec. Jakej je ten koberec? Vyjde od zdi ke zdi?“

Dlouho mlčela a pak se zeptala: „Kde jsi?“

„V Kladně.“

„Co tam děláš?“

„Koukám se na veřejnou televizní nahrávku.“

Zase mlčela. Už se chtěl zeptat, jestli tam ještě je, když mu chladně oznámila, že ten koberec ještě nepřivezli, že umyla všechna tři okna, že se těšila, jak spolu půjdou na večeři, že to takhle dál nejde a že mu přeje příjemnou zábavu. A zavěsila.

Miloš Kábrt seděl v komůrce, vytapetované plakáty, kde jediným zařízením byl stůl s telefonem, židle a elektrický vařič s čajovou konvicí. Žárovka vysoko u stropu svítila tak slabě, že stěží přečetl jména na plakátech. Připadal si zbytečný a bylo mu těžko. Zatím zjistil jen to, že mezi hudebníky panuje chlad a že jeden s druhým skoro nemluví. Nebyla to tíseň, která otřese lidmi po každé tragédii, ale hrozné podezření, že jeden z nich je vrah.

Už chtěl vstát a vrátit se do sálu, když v opuštěné chodbě uslyšel kroky. Ukryl se za dveře.

„Já nechápu, proč zrovna sem,“ řekla Monika. „Dál nejdu! Musím se převlíct.“

„Tak to vysyp!“ ozval se tichý mužský hlas. „A honem!“

„Co?“

„Skoro hodinu jsi se schovávala v sedmičce. Nevykládej, že nic nevíš!“

„Na mou duši… Pusť!… To bolí!“

Poručík, uvězněný za otevřenými dveřmi, se marně snažil identifikovat šeptajícího muže. Měl jistotu, že je to někdo z orchestru, někdo, s kým už mluvili. Na protější zdi viděl jen stín Moniky, která se marně snažila vytrhnout paži z pevného sevření.

„Ty víš, kdo to udělal!“ pokračoval muž. „Nedej se klamat, že tě ještě nevolali. Až na tebe přijde řada, bude to o to horší.“

„Učila jsem se text.“

„Žvaníš! Já vím, co tě tam drželo… Strach!… I teď máš strach.“

Stíny splynuly. Od této chvíle už Kábrt nerozeznal ani slovo.

Služební volha zastavila v dejvické ulici pod holými akáty. Nedaleko hřměl kruhový objezd náměstí, ale tady byl tak hluboký klid, že bylo slyšet kapky deště. Krápaly na lesklé střechy aut, parkujících kolmo k chodníku, na dlažbu, která odrážela světlo zářivek, a do předzahrádek, obehnaných kovovým zábradlím. Dům číslo devět byl chloubou architektury třicátých let: zasklené dveře v chromovaném rámu, zasazené do mramorového obložení, dvacet zvonků a nad nimi mřížka domácího telefonu. Nebylo třeba zvonit, dveře byly dokořán.

Kapitán Tax a poručík Hanzal stoupali po schodech a četli jména na štítcích. Byt Pavla Jandy byl jediný v poschodí. Z toho se dalo odhadnout, že má nejméně čtyři pokoje, kuchyni a halu, protože na stejném prostoru byly v jiných patrech dva byty a v přízemí čtyři.

Zazvonili.

„Okamžik, prosím… Já… já hned…“

Slyšeli kroky, mizející v hloubi bytu, a čekali minutu, dvě, než jim přišla otevřít. Měla na sobě dlouhé domácí šaty s modrými květy, a i když si právě opláchla obličej, bylo vidět, že plakala.

„Kde je Pavel?… Co je s ním?“

Minutové světlo zhaslo.

Upírala oči do tmy schodiště, jako by tam někoho hledala, někoho opřeného o zeď, visícího na zábradlí, pijáka z automatu, na kterého byla ještě před několika měsíci tak pyšná.

„Kde je?“

„Na to jsme se právě chtěli zeptat my vás, paní doktorko!“

Němým gestem je pozvala dál.

Prošli předsíní a usadili se v obýváku do měkkého zálivu křesel. Dvoukřídlovými otevřenými dveřmi bylo vidět do dalších pokojů, osvětlených tlumenými lampičkami, snad aby se v tak rozlehlém a filmařsky aranžovaném bytě nebála. Pozvala je dál, ale nevybídla je, aby si odložili. Poznala, kdo jsou. Nabídla Taxovi kazetu s americkými cigaretami a přistoupila k starožitnému psacímu stolu. Chvíli listovala v diáři.

„Je v Kladně,“ řekla. „Na televizní nahrávce.“

„Není.“

Nezdálo se, že by ji to překvapilo.

„Vy už asi víte, jak to s ním v poslední době vypadá,“ pokračovala. „Bojím se každé noci… kdo ho přivede… v jakém stavu! Promiňte… nerada o tom mluvím.“

„Proto jste plakala?“ zeptal se kapitán.

„Kdy?“ ohradila se.

„Než jsme přišli.“

„To se vám asi něco zdálo.“

Tax změnil téma rozhovoru.

„Víte, co se stalo dopoledne v rozhlasu?“

Beze slova přikývla.

Nakonec začala sama, bez vyzvání, vypravovat.

„Nejenom vím, co se tam stalo, ale dokonce jsem tam byla. Někdo mi zatelefonoval o tom… o tom neštěstí a já jsem to nevydržela, vzala si taxík a dostala se až na schody ke studiím. Viděla jsem vás… kluky z kapely… svého muže… zkrátka celý ten zmatek. Promiňte, že jsem vás hned nepoznala. Tady na chodbě myslím… v té tmě.“

Zapálila si cigaretu.

„Kdo vám telefonoval?“ zeptal se Hanzal.

„Nepředstavil se a hned zavěsil… Řekl mi hroznou věc. Řekl, že Egona zabil Pavel, můj muž! To je samozřejmě nesmysl, ale chápete, že jsem po takové zprávě nemohla vydržet v nemocnici. Nevydržela jsem ani v rozhlasu, jen asi deset minut, a dobře hodinu jsem bloudila po ulicích, než jsem dostala odvahu vrátit se do práce.“

„A teď čekáte?“

„A teď čekám.“

Zamáčkla skoro celou cigaretu do popelníku. To bylo jediné gesto, jež prozrazovalo její nervozitu. Byla jako člověk, který stojí před riskantním úkolem. Bojí se až do okamžiku, kdy jej začne plnit. Potom se soustředí a na strach není čas. Poručík Hanzal tento stav velmi dobře znai z doby, kdy sloužil u vojenského letectva, a proto jí bez přípravy položil rozhodující otázku.

„Co způsobilo, že začal před několika měsíci zase pít?“

„Chcete, abych vám odpověděla jednou větou?“ Trpce se usmála. „To je totéž, jako kdybyste chtěl, abych vám v jedné větě vylíčila celý svůj a jeho život. Takové souvětí by vydalo na knihu.“

Položila na stůl tři broušené skleničky a karafu s koňakem.

Taxovo odmítavé gesto jí zabránilo v nalévání.

Posadila se tedy znovu do křesla a zamyslela se.

„Nakonec, proč ne? Budu stručná. Můj muž velice těžce nesl, že jsem se po letech znovu sešla se svým přítelem ze střední školy, s Egonem Píseckým, a že jsem ho několikrát navštívila v jeho bytě.“

„Promiňte mi ošemetnou otázku,“ ozval se kapitán Tax a upřel na ni oči, které někdy dokázaly být velice šetrné a plné pochopení. „Byli jste milenci?“

„Ne!“ prohlásila rozhodně a opětovala jeho pohled.

Byl to pohled z očí do očí, pohled bez konce, souboj zřítelnic.

Nakonec to nevydržela.

„Promiňte!… Neumím lhát!“

„Děkuji,“ řekl Tax a čekal, až sama najde slova, kterými by vysvětlila, co dohnalo Pavla Jandu k sebevražednému alkoholismu, ji samotnou do hluboké osobní krize a Egona Píseckého k smrti. Sotva ho ale tato představa trojúhelníku s tragickým koncem napadla, zahnal ji. Byla předčasná a neuvážená.

„Až do maturity jsem bydlela s rodiči v Prachaticích a tam jsem také chodila na jedenáctiletku.“

Měla klidný, nostalgický hlas, který bylo příjemné poslouchat.

„Egon Písecký se vlastně původně jmenoval Kobzul nebo tak nějak. Jeho otec byl repatriant slovenského původu. Přišel do Čech z Rumunska, snad z okolí Oradeie. Nechápu, kde se Egon dostal ke klavíru, vím jen to, že v osmé třídě jedenáctiletky už hrál několik let a dobře. Jinak to byl nevýrazný chlapec, tehdy ještě malý, směšný a někdy koktal. Staral se o něj strýc, učitel z vesnice na Lipně, a ten ho prý také později poslal na konzervatoř. Jednou kluci Egona vyprovokovali, aby skočil oblečený do přehrady, že prý dostane stovku. Ne že by mu šlo o ty peníze, ale strašně toužil po tom, aby se o něm mluvilo s obdivem, aby hrál v partě nějakou roli. Voda byla ledová. Vůbec se nerozmýšlel a skočil. Vletěl tam v plášti a s aktovkou v ruce a my se všichni polekali, že se utopí. On ale klidně vylezl, usmál se, shrábl pět dvacetikorun, které ležely na pěšině, a odešel. Předtím se na mě podíval, jako by chtěl říct, že jsem to všecko zavinila já, že skočil kvůli mně, chápete, a že se v tom okamžiku stalo něco, o čem nevím a nikdy nebudu vědět. Hledala jsem ho celý večer, až jsem se k němu dostala na podnájem. Ukázal mi úplně mokrý fascikl notového papíru, na kterém se perem napsané noty rozpily v nesrozumitelné šmouhy, a povídá: To byla moje první symfonie, na, vezmi si to, stejně jsem to skládal pro tebe. Vžijte se do duše holky z osmičky! Brečela jsem celý týden, chodila jsem za ním jako pes a od té doby jsem na něj nedala dopustit. Asi po roce odešel z Prachatic a víc jsem o něm neslyšela. Až loni! Byli jsme s Pavlem na koncertě a on mi ho představil. Tohle že je Egon? Tenhle dlouhán? Jméno Písecký jsem pochopitelně znala, ale kdo by hledal ve známém skladateli malého Kobzula? Byl si tak nepředstavitelně nepodobný, že mi musel připomenout svou ‚první symfonii‘, abych se trochu zorientovala. Já tu symfonii stále ještě mám, řekla jsem mu o přestávce, a on mne požádal o schůzku, a prý abych ty papíry přinesla s sebou jako znamení, že jsme to opravdu my dva. Tak jsem ho poznala ještě jednou, jako dospělého člověka, který zůstal v mnoha směrech nevyvinutý, vychýlený z dráhy obyčejného života, na jednu stranu tvrdý a nekompromisní, na druhou slabý.“

„Chtěla jste se dát kvůli Egonovi Píseckému rozvést?“ zeptal se kapitán.

„To ne!… Nikdy!… Mám přece děti!“

Otázka ji rozrušila.

Kapitán poznal, že sama představa rozvodu je pro ni těžko snesitelná, ale že ji dlouho mučila. Rozvod zřejmě nebyl tak nereálný, jak si chtěla namluvit.

„Mnohokrát jsem si říkala,“ pokračovala, „že s tím už přestanu, že se s ním už nikdy nesejdu, ale když… bylo mi ho líto! Obou mi jich bylo líto!“

Jsi samaritánka, děvče, pomyslel si kapitán. To je pěkná polízanice! Samaritánky se rozdávají po kouskách a příliš mnoho chlapů na to hřeší! Být samaritánka povahou, lékařka profesí, navíc manželka alkoholika a milenka potrhlého samotáře, kterému se kdovíco mlelo v mozku… to abych si přizval psychologa.

Nahlas neřekl nic. Nebylo co. Za banálním dobrodružstvím udělal tečku dosud neobjasněný výstřel.

Už se sbírali k odchodu, když u dveří několikrát zadrnčel zvonek. Trumpetista se snažil kráčet zpříma. Přítomnost kriminalistů ve svém bytě vůbec nevnímal. S hranou důstojností, která by za jiných okolností mohla být směšná, prohlásil na adresu Jandové: „Dostal, co mu patřilo! Když máš dluhy, tak plat!“

Svlékl si kabát, hodil ho na zem a dal se dopravit do ložnice.

Muž, který ho přivedl, stál v předsíni.

„Vy patříte k němu?“ zeptal se ho Hanzal.

„Já?“ zarazil se muž. „Já jsem přece taxíkář!… Paní mě zná!… On… on zase neměl na zaplacení,“ kývl hlavou ke dveřím ložnice, odkud se už Jandová vracela a rovnou zamířila ke kabelce.

„Kolik to dělá?“

„Dvě stě patnáct korun,“ řekl taxíkář.

Dala mu dvě stě padesát a nad zbytkem mávla rukou. „Není to na Prahu trochu moc?“ zeptal se kapitán. „Taky jsme nebyli jenom v Praze.“

„Tak?!… A kde jste teda jezdili?“

„Chtěl do Kladna,“ vysvětloval taxíkář. „Kdybych nevěděl, kdo to je, tak jsem ho poslal někam, ale on mi řekl o té nahrávce a slíbil zaplatit zpáteční cestu.“

„Nakonec ale s vámi jel i zpátky… Jak to?“

Taxíkář se tázavě podíval na paní Jandovou. Být vyslýchán v delikátní záležitosti cizími muži v jejím bytě, když jí sem právě dovlekl opilého muže, se mu zdálo přinejmenším nevkusné. Blanka Jandová ho však uklidnila, pozvala jej dál, představila mu Taxe a Hanzala a vybídla ho, aby se posadil.

„Přijeli jsme do Kladna o přestávce,“ spustil. „Lidi pokuřovali před kulturákem a bylo tam auťáků, že jsem těžko hledal místo. Pavel řekl, že si jde pro peníze, a já jsem čekal.“

„Pavel?“ podotkl kapitán, ale hned si uvědomil, že bývá zvykem oslovovat hvězdy mládeže křestními jmény třeba až do důchodu.

„Pan Janda,“ opravil se taxíkář, „šel tedy pro peníze, ale za chvilku se vrátil. Jedem zpátky, povídal, tady jsem zbytečnej! A tak jsme jeli.“

„Přímo sem?“

Taxíkář se chvilku ošíval, ale pak přiznal, že byli cestou ještě ve dvou hospodách. Tam za Jandu platil, a teď si přirazil útratu k ceně za taxík.

„V kolik hodin jste Pavla Jandu naložil a kde?“

„Přišel na štafl uprostřed Václaváku. Mohlo být osm.“

„Byl opilý?“

Taxíkář se zamyslel.

„Nějakýho toho panáka v sobě měl, ale navenek vypadal střízlivě.“

Kapitána Taxe napadlo, co asi Pavel Janda dělal celé odpoledne, pokud neseděl někde v hospodě.

„Víte,“ zasáhla doktorka Jandová, „on se Pavel rychle opije a zase rychle vystřízliví. Stačí mu půlhodinka v parku, pak si někde opláchne obličej a jakž takž dokáže sehrát střízlivého.“

Možná dokáže hrát ještě složitější hry, pomyslel si kapitán. Nakolik asi vzájemně souvisí mizení některých podezřelých ze scény krátce po vraždě Egona Píseckého? Nehledají něco? U Jandy se to zdá být jasné, ale co třeba Sláma? Písecký bydlel na Hanspaulce. Co když Brejchová schválně Jandovi ujela, aby mohla cestou na Kladno odbočit do klavíristova bytu?… Byt! Byt Egona Píseckého! Hned ráno si kapitán Tax musí vyzvednout povolení k prohlídce a zajet tam. Stálo by hudební dílo, možná nadprůměrné a s mezinárodními perspektivami, za vraždu? Překotný běh jeho myšlenek uvázl na slově mezinárodní. Co to říkal Hanzal o mercedesu, který se snažil zaparkovat u rozhlasu? Že ten člověk za volantem byl Čech? Tápeme. Kromě Jandy nemáme u nikoho odpověď na otázku cui prodest.

Taxíkář se rozloučil a odešel.

Kriminalisté už byli také na odchodu, ale tvář Blanky Jandové prozrazovala, že má ještě něco na srdci.

„Promiňte… vy Pavla podezříváte?“ prohodila jen tak ledabyle, jako kdyby to pro ni bylo něco bezvýznamného.

„Musíme prověřit každého,“ vysvětlil jí Hanzal. „Každého, kdo měl nějaký důvod a možnost.“

„On přece neměl ani důvod, ani možnost!“

Kapitán se na ni překvapeně podíval.

„Tak za prvé,“ řekl. „Možnost opatřit si zbraň měli všichni, a to přímo v rozhlasu. Navíc byl váš muž v okamžiku vraždy ani ne deset metrů od oběti.“

Nasadil poněkud ostřejší tón, protože se mu její námitka zdála být až příliš naivní.

„A co se týče důvodu,“ pokračoval, „o tom snad ani nemusíme mluvit!“

„Myslíte… já a Egon?“

Jsme doma, blesklo mu hlavou. Paní doktorku Jandovou teď mrzí, že se tak snadno přiznala k poměru s Píseckým, který mohla klidně prohlásit za pomluvu. Skutečnost, že byla Píseckého milenkou, mluví v Jandův neprospěch. Slyšel znovu Jandovu větu: Dostal, co mu patřilo! Bude chtít paní doktorka Jandová svůj poměr s Píseckým popřít?

Zadívala se na něj pohledem uvážlivého člověka, který musí malému chlapci vysvětlit nějakou banální samozřejmost, a to ho ještě víc popudilo.

„Vám se to zdá málo?“ zeptal se. „Známe případy, kdy byly úkladné vraždy spáchány z mnohem prostších pohnutek.“

Blanka Jandová teď a Blanka Jandová před třiceti minutami, než přivedl taxíkář jejího muže, jako by byly dvě úplně odlišné osoby.

Zapálila si další cigaretu.

„Podívejte se,“ řekla. „Já a Pavel jsme v posledních měsících prožívali docela obyčejnou manželskou krizi. To se děje i v mnoha jiných rodinách a vůbec se o tom neví. Pokud se o tom ví, tak se o tom nemluví, nebo jenom z ouška do ouška. Pan Vopička pozval paní Žemličkovou do báni, krásnej Franta zatáhl Mářu do lesa… je to jasný, ne? Bere se to jako samozřejmost, nikdy z toho není skandál! My s Pavlem ale žijeme pod Damoklovým mečem. My žijeme v kleci, které se říká popularita. Pavel má kolem sebe od rána do noci holek jako máku, ovšem to je normálka, to patří k jeho reklamě. Stačí ale, aby jednou někdo potkal mne s Píseckým nebo s někým jiným a už je z toho fáma o rozvodu. Už to letí po Praze a dokonce po republice a zveličuje se to den ze dne. Vůbec bych se nedivila, kdyby se do týdne povídalo, že jsem Egona Píseckého zabila já! Berte tu rozvodovou záležitost s rezervou. Nikdy jsme se rozvést nechtěli, nepadlo mezi námi o tom ani slovo, a pravděpodobně se nikdy nerozvedeme! Na to jsme příliš zavedený podnik. Proto bych si přála, abyste možnost, že by Pavel v souvislosti s našimi problémy vraždil, pustili z hlavy! Nechci popírat, že jsem se s Egonem důvěrně stýkala, ale jako motiv ke zločinu to považuji za naprosto absurdní! Kdyby Pavel dokázal vůbec někoho zabít, tak jedině sám sebe, a motivem by nebyla žárlivost nebo láska, na to už je příliš opotřebovaný, ale jen a jen alkohol.“

„Co pustíme z hlavy a co ne, je výhradně naše věc!“ řekl kapitán a vstal. „Jinak úplně chápu vaši nervozitu. Máte dluhy a začínáte je platit!“

Zarazila se.

„Co prosím?“

„To nic,“ mávl rukou. „Jen jsem citoval vašeho muže.“

Rozloučili se chladně a odešli s pocitem, že opouštějí místo, nad kterým opravdu visí Damoklův meč.

Sídliště, kde Tax bydlel, bylo v tuto noční hodinu ponuré a liduprázdné. Vítr čeřil kaluže a v celém bloku svítilo jen pár oken. Už zdálky Tax poznal, že jedno z těch oken je jeho, a v duchu se připravoval, jak Milanovi vynadá, že ještě nešel do postele. V předsíni uslyšel hudbu z rádia. Chlapec měl ještě mokré vlasy, jak se před chvílí sprchoval, a spal s hlavou položenou na učebnici chemie. Tax ho přikryl prošívanou dekou, ztlumil světlo a usedl do křesla proti němu. Prohlížel si jeho obličej, dlouhé řasy, až nepřirozeně dlouhé na tvář mladého muže, a s téměř neznatelnou bolestí, která dávno odezněla, vnímal všechno, čím mu připomínal jeho ženu. Stále měl pocit, že na něco zapomněl, na nějakou myšlenku nebo větu, ale byl příliš unavený, aby si dokázal vybavit všechny děje nedokončeného dne. V létě musíme jet k moři, nejlíp na Rujanu… v prádelně je kufr s povlaky a prostěradly… už jsem zase prošvihl třídní schůzku… Taxový myšlenky se potulovaly jako bludné víry na nehybné hladině. Rádio stále potichu hrálo. Míval ve zvyku jít k němu, hned jak vešel do bytu, a vypnout je, protože od určitého věku nesnášel ten věčný ševel, který v bytech, kde žije mládež, rozkládá soustředění a zbavuje volné chvíle blahodárného ticha, ale najednou se mu nechtělo udělat ani těch několik kroků do kouta. Uvědomil si, v jaké inflaci hudby žije jeho syn a všichni ostatní synové a dcery kolem, jak oni vlastně vůbec hudbu neposlouchají, ale berou ji jako Kulisu, vlnu, po které pluje podvědomí. Každý den vznikají stovky šlágrů, které vlastně vůbec nejsou šlágry, ale popěvky na jedno brdo, monotónní a s jepičím životem. A přece tato superprodukce tónů, fabrická linka, ze které letí kvákání kytar a nářek trumpet, neodrážející nic než prázdnotu, živí tisíce profíků a poloprofíků! Je to jako nemoc. Abych slyšel sebe, abych vnímal atmosféru domova, musí mi pomoci nějaký Písecký nebo Janda, umělý svět studia, svázaného dráty.

Potichu otevřel dveře a vyšel na balkón.

Studený závan vletěl do pokoje a probudil Milana.

„Ahoj, tati!… Já se učím!“

„Koukám,“ usmál se.

Hluboko dole viděl město s perlovými náhrdelníky ulic a zase slyšel hudbu. Melodii půlnoci. Skřípění osamělé tramvaje, temné hučení spícího úlu, koncert statisíců zářivek, pod kterými najednou zavyjí pneumatiky.

Blanka Jandová se probudila, když Pavel vstal a potácel se k oknu. Rozevřel je dokořán a vyklonil se polovinou těla do ulice. Teď bude šaškovat, předvádět se, dostane hysterický záchvat a bude se chtít zabít. Dopadalo sem světlo z ulice. Pavlova postava byla jako černá loutka na pozadí chladné záře. Čekala, kdy něco řekne, vykřikne, uhodí pěstí do zdi nebo sklouzne na zem, aby odešla do koupelny a přinesla mu prášek. Nic. Mlčel a nakláněl se hloub a hloub. Napadlo ji, že by to tentokrát mohlo být doopravdy, jednou se to přece docela dobře může stát… viděla to kovové zábradlí dole a přes něj něco visí jako kus hadru… už chtěla vykřiknout, když sklouzl zpátky a začal se smát.

Smál se nahlas. Rozsvítil. Smál se jako blázen.

„Mlč!“ zaječela.

Neslyšel ji a zdálo se, že ji dokonce ani nevidí.

Vymrštila se z postele, hodila přes sebe župan a utíkala k telefonu. Zavolat nikam nechtěla, ani by nevěděla kam, protože vlastní nemocnice nepřipadala v úvahu, ale používala telefonu jako strašáku.

„Zavolám!“ křičela. „Dám tě odvézt! Na psychiatrii!“

Smál se dál a nemohl přestat, z očí mu tekly slzy.

Stála s rukou nad telefonem, najednou nerozhodná, úplně uzemněná tím smíchem.

Přišel k ní, uchopil ji brutálně za ruku a smýkl jí doprostřed místnosti.

Nastavila mu tvář.

„Uhoď!“

Vůbec nevěděl, co dělá. Byl veden neznámou silou, která se zrodila z noční můry a znásobila šokem, který ho ovládal, Dal jí facku, až upadla na zem. Zhroutil se vedle ní, objímal ji a prosil, aby mu odpustila.

„To bylo naposled!“ vzlykala.

Odnesl ji na postel.

Přes všechen zdánlivý klid a vyčerpání, jež se u obou po šoku dostavilo, byli jako dvě ledové kry, které se vzdalují.

8

Miloš Kábrt si narazil kostkovanou čepici, ohrnul límec kožené bundy a vyrazil z bytu. Byl druhý jarní den a začínal pro něj bezútěšně. Chtělo se mu nadávat, ale marně se pokoušel vytvořit si z nadávek ventil, který by dostatečně uvolnil jeho rozhořčení. Krucinál, hergot, sakra, sakra, křičelo to v něm, zatímco jeho ústa říkala dobrý den, dobrejtro, děkuji za optání, a nohy se vyhýbaly sousedům, spěchajícím na metro. Krucinál, krucifix, hergot a taky do… a třikrát a ještě jednou… ach jo, naše nadávky postrádají poezii, která by člověku dopřála tu pravou radost z kletby. Kdyby se mu tak vynořila v mysli poetická a alespoň pětiminutová nadávka francouzského námořníka, která očistí duši a vyladí mysl, ale to ne, v Kábrtově hlavě to hučelo jen samými třemi tečkami.

Když Tax a Hanzal odjížděli z Kladna, zapomněli mu dát instrukce, jak se dostane zpátky. Bylo tam tolik aut z televize a soukromých vozů účinkujících, že se bralo jako samozřejmost, že ho někdo sveze domů. Ve zmatku po skončení nahrávky si ho ale nikdo nevšímal, a tak zůstal trčet před Společenským domem dočista bez pomoci. Ptal se na autobus, ale ten poslední mu ujel.

Ořezávátko Moniky Brejchové, které asi po půlhodině vyskákalo od vchodu pro účinkující a zastavilo v kaluži přímo před ním, mu připadalo jako spásná loď. Vsunul se vedle zpěvačky a oddal se rozkoši z klidné jízdy, která se za necelou minutu změnila v děs a hrůzu.

Monika měla právě svou půlnoční náladu. Kdo ji dobře znai, zamířil v této době své kroky jinam. Po ránu byla obyčejně malátná a trvalo jí přibližně do jedenácti, než se definitivně probudila, potom asi do pěti tiše žasla, že se vůbec pohybuje, zpívá a vykonává různé jiné lidské úkony, v šest se mírně zhroutila při představě, že na ni čeká ještě večerní vystoupení, a v noci konečně ožila. Začala se vrtět, repetit a brebentit, dostala chuť na koňak a jiné radosti života, zkrátka byla jako utržená ze řetězu. Připomínala svého vlastního fiátka, bzučícího jako vyplašená vosa.

Všechny svoje myšlenky, pocity, názory, drby, plány, úzkosti, tajnosti a hlouposti ze sebe chrlila v nekonečných větách a přitom se neustále dívala na spolujezdce místo na silnici. Tak se jí podařilo jet asi kilometr levým proudem dálnice, prý vinou nějaké objížďky, kterou přehlédla, dvakrát dostala smyk na krajnici a světla protijedoucích vozidel ji přitahovala přímo magnetickou silou.

„Budu mít senza půdu,“ mlela jako stroj, „a na tý půdě takhle nalevo, hned jak vejdete, třetí dveře koupelna, to se ví, se skleněným stropem a s vanou, zapuštěnou v podlaze… já se strašně ráda koupu, taky se strašně rád koupete?… Včera mě nakrkli, že prodali nějaký bréce ty italský hadříky, co jsem si u Nany zamluvila z přehlídky, vás by jistě nakrkli taky, protože to jako detektiv musíte pochopit, no ne?… A taky si povídám, že už je na čase dát si lehára, než přijdu o hlasivky, a ségra má kluka až z Kanárskejch ostrovů, tak bysme tam na ty Kanáry mohly jet, a to bych teda skákala až do stropu!“

Kábrt si utáhl bezpečnostní pás na maximum, pevně se vzepřel nohama o podlahu a ruce měl neustále v pohotovosti, aby jí v případě nutnosti mohl vyrvat volant. Soustředil se na cestu a vůbec ji neposlouchal. Tak mu utekly i ty pasáže z její minulosti, které ho měly jako profesionála zajímat.

„On byl docela dobrej, krásnej a černovlasej, takovej ten neučesanej a pomačkanej typ, ale frajer až1 na půdu. Jenomže neměl žádný prachy, to teda nikdy, a všecko jsem za něj musela cvakat já, až najednou byl v balíku, že všichni vejrali. Nějaký obrázky po taťulovi nebo co, zápaďáci do toho byli celí diví, ale ani to nestačil prodat, ani zabalit, když jel tenkrát na tu dovolenou do Švejcar, a už jsem ho neviděla. Mít ho tak po ruce, já bych se neznala, protože i teď se neznám vzteky, když si na to vzpomenu.“

Pneumatiky zavyly, ořezávátko sebou několikrát smýklo sem a tam a zastavilo zadkem ke směru jízdy.

„Co to bylo?“ zeptala se.

„Spletla jste si spojku s brzdou!“ vydechl.

„A vy jste to srovnal?“

„Asi.“

„Za to vás dovezu až před barák.“

Zdvihl oči k nebi, vlastně ke zpětnému zrcátku, a ani se jí to nesnažil vymluvit. Dirigoval ji mezi břevnovské vily a přál si zastavit u zcela jiného domu, než bydlel, na opačné straně bloku.

Vypadala, jako když čeká na políbení, takové kamarádské políbení na rozloučenou, jak je to v uměleckých kruzích zvykem, a Kábrt se rozmýšlel, jestli ji nemá alespoň trochu pomuchlat, aby neurazil. Svítila na něj ze tmy reflektorovýma očima a zdálo se, že se k němu přibližuje. Pak ale uviděl kostnaté koleno, jak leze zpod sukně, a probudil se v něm poručík.

„Z čeho máte strach?“ zeptal se jí.

Zarazila se.

„Já?“ bubnovala stříbrnými prsty na volant. „Co vás to napadlo?“

„Co jste dělala dopoledne v sedmičce?“

Uvědomil si, že se pouští na tenký led, ale už se nemohl zastavit. Kapitán mu nařídil, aby měl oči na šťopkách, a ne aby někoho vyslýchal. Teď už ale musí pokračovat.

„Byla jste tam přibližně hodinu. Je docela pravděpodobné, že jste něco důležitého viděla nebo slyšela. Být vámi, tak to oznámím, a to hodně rychle!“

„Vám?“ ušklíbla se.

„Třeba mně.“

„Teď?“ posunula ruku za jeho záda a docela nepokrytě se mu vyškleboval. „Ještě řekněte, že jste tam v Kladně před kultůrákem stál schválně a čekal na mě, abyste ze mě něco vytáhl!… Co kdybych vám nezastavila?“

Uvědomil si, že ji podcenil, a přemýšlel, jak se z té zapeklité situace vymotat. Už mu vůbec nezáleželo na tom, jestli se od ní něco důležitého dozví, nebo ne, chtěl jenom zachovat dekorum, mít pokud možno poslední slovo, slovo rozšafné a přitom víceobsažné, trumf, který by mu umožnil vypadnout z vozu a zabouchnout dvířka bez pocitu trapnosti. Stavěl svou slovní akrobacii na několika větách, které zaslechl v prázdné chodbě, když telefonoval Jitce.

„Možná že dokonce znáte vraha a jste v nebezpečí!… Ukažte?“ Vzal ji za ruku. V matném světle pouliční lampy byla na jejím předloktí vidět pořádná modřina. „Kdo vám to udělal?“

„To nic není,“ zasmála se. „Mě stačí trochu víc zmáčknout!“

Nasadil úřední masku.

„Jak myslíte,“ pravil. „Když nechcete mluvit, tak nechcete! Zítra zavolejte kapitána Taxe.“

Vyskočil z vozu tak mrštně, že se uhodil do brňavky, a měl co dělat, aby to na sobě nedal znát.

„Počkejte!“ křikla za ním, ale on už nemohl ani čekat, ani myslet na případ, protože necelých dvacet metrů od něj stála Jitka ve starém hubertusu a očima metala blesky. Na řemínku držela pinčla, miláčka tety, u které obývali jeden pokoj.

Chtěl něco říct, jako že ta dáma je jedna z podezřelých a že tady vlastně vykonává svou povinnost, ale pak zvážil celou situaci a došel k názoru, že všechny omluvy jsou v této chvíli bezpředmětné.

„Jituš!“ rozzářil se v hraném úsměvu. „Ty ještě nespíš? A co děláš až tady?“

Jitka zavile mlčela. Od jedenácti hodin tahala pinčla po Břevnově, že oba sotva pletli nohama. Nevydržela čekat doma, a to, co teď uviděla, ji úplně ohromilo. Dal si zastavit o blok dál! Seděl s tou ženskou v autě dobrých deset minut! Televizní nahrávka! Služební povinnosti! Beze slova odcházeli k domovu a už vůbec nevnímali fiátka, který odskákal za roh, ani úplně nový vůz značky Renault 16, který přešuměl kolem nich a zmizel stejným směrem. Mraky se potrhaly a nad Prahou vyšel půlměsíc, ukradený z horroru. Co se dělo za zavřenými dveřmi, zná většina čtenářů a čtenářek z vlastní zkušenosti, takže je zbytečné se o tom šířit a zcela pochopitelné, že ranní slovník Miloše Kábrta oplýval toliko třemi tečkami.

Soukromá muka přešla poručíka teprve na Hanspaulce, když s Taxem a Hanzalem zastavili před omšelou vilou, kde žil a tvořil Egon Písecký. Dům byl rozměrný a zvonků jako u činžáku. Kapitán kupodivu bez obtíží našel brýle a luštil vybledlá jména. Všechny zvonky byly popsány, ale k Píseckému nevedl žádný. Hanzal vzal za kliku rezavé branky a rázným trhnutím ji otevřel.

„Hledáte někoho?“ ozval se za nimi pronikavý hlas. Když se otočili, spatřili asi šedesátiletou ženu s nákupními taškami, jak se k nim kolébá uličkou mezi ploty. Měla na sobě teplákovou soupravu a lyžařskou bundu po mimořádně urostlém vnukovi.

„Písecký!… Bydlí tady Egon Písecký?“

Položila tašky a naklonila hlavu ke straně. Bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. Za očima jí tiše předl elektronický počítač, tištěné informace se úhledně skládaly do štosů na dně mozku, stroj pečlivě evidoval všechno obyvatelstvo v okruhu jednoho až dvou kilometrů.

„Žádný Písecký tady nebydlí,“ vydechla po chvilce, celá nešťastná, že nemůže sloužit.

„Klavírista!… Skladatel!“ snažil se jí pomoci Kábrt.

„Jó, muzikant!“ zajásala. „Tak to jo! Že to taky neřeknete hned! Takovej dlouhej a ňouma! Ani pozdravit neuměl, chudák!“

„Proč zrovna chudák?“

„Vy to nevíte?“ vykulila oči. „Včera ho podřezali!“

„Podřezali?“

„Jo!… Břitvou!… Na nějaký tancovačce na Kladně! To má z toho ponocování! Já mu vždycky říkala: pane mistr, vy si o něco koledujete, pořádnej člověk má chodit večer spát, a ne se potloukat mezi cikánama!“

„On měl něco s cikánama?“

„Cikáni a muzikanti, to je to samý! Cikánskej život! Nesmíte mě chytat za slovo!“

Potom jim vysvětlila, že Písecký bydlel z druhé strany vily, odkud vedou dveře do suterénního bytu, který majitel kdysi postavil pro domovníka. Jde se tam po betonovém chodníčku těsně při zdi, předsíň se nezamyká a klíč od pokoje visí pa desce vedle elektrických hodin.

„To tady ví každý?“

„Co?“

„O tom klíči!“

„Každej ne, ale kdo se zajímá o socialistický soužití, ten si všimne.“

Vydali se na cestu kolem domu a žena šla za nimi. Zřejmě ji vůbec nepřekvapilo, že jdou do bytu zavražděného, protože jí počítač vychrlil na správná čidla správnou informaci o jejich povolání. Taxe vždycky rozhořčilo, když v nich někdo takhle rychle odhalil bezpečáky, ale nic proti její přítomnosti nenamítal. Budou jistě potřebovat zasvěcenou výpověd o Píseckého soukromí, a kdo by měl být poučenější než tento kráčející Datasaab?

Klíč od bytu tentokrát na svém místě nevisel, ale trčel ve dveřích, které byly dokořán a otvíraly pohled do pokoje v úrovni zahrady. Nečekaně velký prostor vznikl patrně vybouráním příček ve standardním dvoupokojovém bytě. Harmonické uspořádání předmětů, kterých nebylo ani málo, ani moc, bylo v rozporu s Píseckého pověstí trhana, který na sebe nedbá a žije v samotářském doupěti. Jasné světlo ze zahrady se přelévalo na béžové tapety a na vysoké police stejné barvy, plné gramofonových desek, magnetofonových pásků a knih. Odráželo se v starožitném benátském zrcadle nad černou dvouválendou, postavenou na jakýsi nízký piedestal, a vytvářelo na koberci světlé skvrny. Vypadalo to, jako kdyby holá, lesknoucí se zahrada vstupovala v matné záři slunce, které se prodralo z jarních mraků, přímo dovnitř. Hanzal ocenil mohutné reprodukční bedny stereofonního zařízení, rádio Schaub-Lorenz, gramofon Sony, zesilovač rovněž Sony, ostatní náležitosti zřejmě importované z USA. Téměř polovinu místnosti zabíralo koncertní křídlo, zaplavené závějí popsaného notového papíru a svinutými plakáty.

Sousedka se za nimi hrnula dovnitř, ale Tax ji včas zastavil.

„Počkejte venku! A vy,“ otočil se k poručíkům, „jako obyčejně!“

Zamířil k psacímu stolku, jehož zásuvky byly vytažené a vysypané na zem. Všechny věci, počínaje tužkami, vypsanými fixy, pohlednicemi, kancelářskými svorkami a konče třemi spořitelními knížkami, ležely na zemi v nepopsatelné změti.

„Na nic nesahat!“

Natáhl si chirurgické rukavice a jemně se probíral v pestrobarevné hromádce. Snažil se třídit předměty na důležité a méně důležité a řídil se přitom pouhou intuicí, protože v této situaci nebylo možné zvážit význam stop na sto procent. Za chvíli zavolá specialisty na vloupačky a dá byt prohlédnout do posledního smítka, ale teď ho něco žene, aby se alespoň trochu zorientoval sám. Na všech třech vkladních knížkách bylo dohromady devatenáct tisíc pět set šedesát korun. Výpis ze sporožira vykazoval mimořádní vysokou částku sto osm tisíc. Knížky byly na heslo, takže je zloděj, a vypadalo to, že jde o zloděje, nechal být. Možná že tu byly ještě další knížky, bez hesla, a tak je nutné co nejrychleji vyhlásit pohotovost v bankách. Mrkl na Kábrta, který si už také natáhl rukavice, a ten to telefonicky zařídil. Několik kilometrů odtud se opět rozjelo soukolí výjezdové skupiny, která se bude zabývat podrobnostmi. Přestože se případ opět pohnul dopředu a objevily se hmatatelné důkazy protizákonného dění kolem Píseckého, měl Tax výčitky svědomí a byl sám se sebou nespokojen. Měl dát hned včera Píseckého byt zapečetit. Včera ale všechno vypadalo docela jinak. V prvním okamžiku zjevná sebevražda a teprve potom se případ začal rozbíhat do šířky. Tax klečel mezi převrácenými zásuvkami s pocitem, že mu ujíždí vlak. Něco tady přece musí být! Něco víc, než je zjevné! Byl Písecký zavražděn na základě něčeho, co se tady našlo, nebo je krádež důsledkem vraždy? Je krádež dominantní? To se nezdá věrohodné. Jsme na vedlejší koleji… a přece… Kapitán sesbíral ze země několik plánovacích kalendářů, podobných tomu, který se našel u Píseckého v kapse. Namátkou zalistoval v jednom z nich. Stejné údaje o koncertech a zájezdech a stejné hieroglyfy a značky. V kontrastu ke své pověsti byl Egon Písecký vlastně metodický člověk. Tax nenašel jediný den, kde by nebyl zkratkový záznam o jeho činnosti. Bylo to něco jako deník a zároveň… účetní kniha. Ne že by tu Karel Tax našel záznamy o honorářích, ale na zadních stránkách bez dat, pouze s volnými řádky, byly cifry: Dflss. 5.000-2.000, Lang. 4.500-1.500 a Hild. 5.000-1.500… atd. Kapitán zastrčil kalendáře za posledních pět let do postranní kapsy.

Co to bylo za člověka, ten Písecký? Dvojí tvář! Otrhaný bohém, který se pohybuje pouze v notové osnově, nedokáže vycházet s lidmi a má pověst, že mu vůbec nezáleží na penězích, a na druhé straně bohatý člověk s vkusným bytem, do kterého nikdy nepozval své kolegy, člověk, evidující každý svůj den, podrobující se patrně neustálé sebekontrole. Co by za to kapitán dal, kdyby viděl všechny ty věci zpátky v zásuvkách a ve stole? Byly srovnané, nebo rozházené? Co bylo navrchu a co vespod? Teď najednou ví, že udělal dobře, když nedal byt hned včera zapečetit. Odhalit původce vloupání bude rutinní záležitost a povede rychle k cíli. A možná dál! Měl ale dát byt hlídat! Nebo…?!

Mávl nad tím rukou. Kdyby postupoval podle zvyklostí, nebyl by asi o nic moudřejší. Je tu příliš mnoho rozporného a případ se ve všech svých rysech vymyká průměru. Odlišuje se od všech známých úkladných vražd, a to jak provedením, tak charakterem zavražděného. V osobě Píseckého byla zatím zavražděna jen mlhavá amoeba, silueta, existence, která je sama o sobě záhadou. Kde je rodina? Čím jsou v jeho životě ženy? Kdo jsou ty ženy? Kde je curriculum vitae, posudky, předchozí zaměstnání? Nic není běžné, normální. Co víme o Egonu Kobzulovi? Že je z repatriantské rodiny. Že ho vychovával nějaký strýček, učitel od Lipna. Že žil v Prachaticích v nějakém podnájmu. Že se nějak dostal na konzervatoř, protože v něčem vynikal. Chlapec z rodiny, která se přestěhovala odkudsi od Oradeie… a klavír! Nějaký, někde, nějak, něco… nic konkrétního! Když dejme tomu průmyslovák ukončí školu, ví se o každém jeho pohybu. Nastoupil u Konstruktivy, přešel na Metro, začínal v projekci, pak šel do party k razícímu štítu… a tak dále. Když posluchač hudební fakulty AMU jednoho dne odejde z Rudolfina a zmizí v noci, protože jeho živlem je noc, začne vystupovat v různých mládežnických klubech pod ztemnělými podloubími, hraje v barech, jezdí na zájezdy, střídá orchestry a v jeho občance je zapsáno „svobodné povolání“. Ani nemusí být členem výběrového uměleckého svazu. Jeho stopy se ztratí jako v tajícím sněhu. Honoráře, pokud jsou to honoráře vyplácené veřejnými organizacemi, jsou evidovány na finančním odboru národního výboru a v Ochranné organizaci autorské, která se za něj stará, aby řádně platil daně, ale co ostatní honoráře, vyplácené pořadateli různých zábav z ruky do ruky? Tady je vyšetřovatel v koncích. Nezdaněné zisky se těžko dokazují.

Kapitán se postavil, až mu nahlas luplo v kolenou, a položil brýle na klavír.

„Hanzal! Víte, co teď uděláte? Pokusíte se mi zrekonstruovat život Egona Píseckého! Spojíte se s Prachaticemi, kde chodil do školy, vyhrabete všechny možné dotazníky, přihlášky k pobytu, přihlášky na školy, záznamy škol a národních výborů o Kobzulovi, nyní Píseckém, najdete jeho rodiče, příbuzné, bytné a parťáky z kapel, zkrátka vypracujete mi jeho úřední životopis! Nebydlel pod mostem a nějaké stopy tu jsou, tak se do toho dejte!“

Hanzal se ušklíbl.

„Samozřejmě to má být ještě dnes!“

Kapitán se zatvářil téměř omluvně, protože si uvědomil, jak nesnadný úkol poručíku Hanzalovi přiděluje.

„Samozřejmě že dnes ne, ale co nejdřív! Postarám se, aby vám dal náčelník ještě někoho k ruce. Mimo Prahu zatím nejezděte, snad to půjde telefonicky. U nás se o každém ví, takže by v tom musel být Čert, abyste to nedal dohromady v slušným termínu. Řidič vás hodí dolů do města a hned se vrátí zpátky.“

Poručík Hanzal otráveně odešel. Neměl daleko k tomu, aby kapitánův příkaz považoval za trest, za jakousi mstu, že se ho párkrát v posledních hodinách odvážil kritizovat za neprofesionální postup.

„Hned od začátku se na to mělo jít jinak!“ říkal. „Sehnat o všech co nejvíc materiálu, opatřit si poradce v otázce organizace hudebního života a poučit se líp o praxi v rozhlase, v televizi a na zájezdech kapel. My lítáme jako včely z květu na květ, od jedné stopy ke druhé, a to nikam nevede.“

Hanzal byl absolventem vysoké školy SNB a považoval starého praktika Taxe za člověka minulosti. Kdyby on, poručík Hanzal, byl na jeho místě… ále, darmo mluvit! Kábrt, právník se specializací na kriminalistiku, kapitána bezvýhradně obdivoval. Hned v prvních dnech jejich spolupráce si povšiml Taxový vrozené schopnosti orientovat se v neznámém prostředí, všimnout si zdánlivě zanedbatelných maličkostí, kombinovat na první pohled neslučitelné faktory, rozprostřít vějíř a pak jej zase s perfektní logikou složit dohromady. Z vějíře je čárka, z čárky bod, bod tvoří základnu vykřičníku nad jménem vraha.

Dvojí pohled poručíků na kapitána, který nikdy nevedl k zjevnému konfliktu, ale často zavinil pracně potlačované rozladění, vyplýval z jejich rozdílných charakterů. Hanzal byl samotář, šachista, sportovec, svalnatý, vysoký a tak přísný sám k sobě, že div nežil jako mnich. Kábrt byl stále ještě tak trochu civilní student, romantik, velký čtenář, zatížený mnoha starostmi všedního dne, které bral s nadhledem, ale protože žil život v celé jeho rozmanitosti, včetně občasných malérů s Jitkou, nebyly pro něj případy jako vzorce, které se řeší řemeslnými metodami.

Kapitán je oba znai možná líp než vlastního syna a často se bavil jejich vztahem ke své osobě. Nikdy ovšem nedával jednomu přednost před druhým.

Ve slunečné atmosféře rozházeného, ale krásného pokoje se pod křišťálovým lustrem za deset tisíc korun vznášel oblak tísně: začátek krize, která nutně postihne každý složitý případ.

„Podívejte se! Tohle bylo v knihovně!“ Kábrt držel dvě fotografie. „Brýle máte na piáně.“

„Děkuji.“

Fotografie byly dost velké, pohlednicový formát, a na obou se usmívaly ženy. Z jednoho snímku někdo třetinu ustřihl a zahodil. Na odstřižku byl bezpochyby Pavel Janda a obrázek byl pořízen na mořské pláži. Blanka Jandová se usmívala do objektivu v miniaturních bikinkách a pravou ruku, kterou zřejmě držela muže, měla amputovanou nůžkami. Druhá fotka, portrét, zobrazovala asi dvacetiletou dívku, blondýnku, rozesmátou a s bystrýma očima, nad kterýma tvořilo výrazné obočí velké otevřené V. Na krku měla černou stuhu s medailónkem.

„Je tady ještě někde ta paní?“ obrátil se Tax na Kábrta.

Paní tam byla. Byla dokonce tak blízko, že ji poručík div neuhodil, když otevřel dveře.

Na kapitánův pokyn vstoupila do místnosti a vykulila oči na spoušť před knihovnou a u psacího stolku. Jinak ji pokoj nepřekvapil. Zřejmě už nejednou využila své znalosti skrýše na klíč, aby sem v klavíristově nepřítomnosti nakoukla a podívala se, jak takový muzikant žije.

„Posaďte se paní… paní…“

„Kovářová.“

„Řekněte nám, paní Kovářová…“

Zvedla ruku na protest a kapitán se odmlčel.

„Tak za prvé,“ prohlásila, „nemám moc času, protože hlídám malý děti a vy víte, co takový děti dovedou. A za druhé… já vás vlastně vůbec neznám.“

Neodpustila si rozkoš z podrobné prohlídky služebního průkazu, což dnes udělá málokdo, a teprv potom byla ochotna vyslechnout případné otázky.

„Vy tady někde bydlíte?“ prohodil kapitán, otočený zády do místnosti, a díval se z okna, aby jí dal najevo, že na její výpovědi celkem vůbec nezáleží. Bylo tomu přesně naopak, ale kapitán dobře věděl, jak takové dámy v letech umí být najednou důležité a vymyslí si spoustu nesmyslů, když je napadne, že má jejich výpověd pro vyšetřovatele víc než orientační cenu.

„Jo!“ odpověděla. „V mansardě!“

Kapitán se zachmuřil. Z mansardy toho asi moc neviděla. Další větou mu ale paní Kovářová vrátila dobrou náladu.

„V tý mansardě ovšem jenom spím. Jinak jsem od rána do večera v přízemí u neteře, a jak jsem řekla: hlídám děti, pomáhám v domácnosti, sem tam něco ušiju, kdyby mě neměli, tak by nemohla do práce, musela by zůstat doma a místo auta by si mohli koupit leda tak trojkolku!“

„Máte okna do zahrady, nebo na ulici?“

„Na ulici.“

„Nevšimla jste si včera,“ pokračoval kapitán stále monotónně a zdánlivě bez valného zájmu, „že by někdo šel tady do toho bytu?“

„Já, drahej pane, nemám na koukání z okna čas. Zase ale nejsem slepá. Když přijede, dejme tomu, mercedes, tak si ho pořádně prohlídnu, protože mercedes nejezdí do ulice Na Ladách každej den!“

„Ten mercedes přijel k Píseckému?“ zpozorněl kapitán.

„Jo! Vylezl z něho takovej šaramantní člověk a šel sem. Slyšela jsem ho, jak bouchá na dveře, a pak jsem ho potkala na zahradě, protože jsem tam náhodou měla co dělat. Měl na sobě krátkej hubertus a vypadal otráveně, že přijel nadarmo. Povídám tomu cizinci, nýmand ist zu hauze, a on mi řekl česky, že si ho někde najde. Teda muzikanta! A odjel.“

„Vy znáte značky aut?“ zeptal se Kábrt.

„Od vnuka!“ pravila s povýšeným úsměvem, jako že se to rozumí samo sebou, a pokračovala ke kapitánovi. „Za poledne tu byl ještě jeden člověk. Človíček v baloňáku, s ulízanýma vlasama, a taky si to namířil hned dolů do zahrady. Oba to tady museli už znát. Ten druhej měl bledě modrou oktávii, ale zaparkoval ji na druhý straně ulice a dost daleko odtud. Náhodou je tam vidět od neteře z pokoje. Ani nebouchal, alespoň já jsem nic neslyšela, a tak jsem si řekla, že to vzdal. Představte si, jak jsem koukala, když se vybatolil z branky za dobrejch dvacet minut. A měl naspěch. Cos tam dole dělal, povídám si, a už jsem si ho chtěla jít očíhnout, protože lidi jsou dneska všelijaký… ale než jsem se dostala ven, byl pryč!“

„Poznala byste ho?“

„Rozhodně! K muzikantovi moc lidí nechodí a já mám na obličeje pamatováka! Jestli někam pojedem, tak musím brnknout neteři do práce.“

Vyskočila a zamířila ke dveřím.

„Teď ne!… My si vás možná zavoláme.“

Byla zklamaná.

„Když si tak dobře pamatujete lidi,“ pokračoval kapitán, „mohla byste poznat i tuhle slečnu!“

Podal jí fotografii Blanky Jandové.

Usmála se.

„Tak tahle slečna, drahej pane, není žádná slečna, ale panička!“

„Jak to víte?“

„V poslední době jsem ji tady párkrát potkala. Pěkná potvora… podle mýho! Jde za šamstrem a ani si nestáhne snubní prstýnek. Nosila v kabelce flašky a pouštěli si gramofon na celej barák. Ta musí mít za muže pěknýho troubu, když si dá líbit takový alotria!“

Štítivě odložila první fotografii a zašilhala na druhou. „Tahle… to je přece…“

„Kdo?“

„Asi se pletu.“

„Taky sem chodila?“

Kapitán se snažil udržet rozhovor v proudu.

„Jedna taková… nebo jí byla moc podobná… sehnala muzikantovi tenhle byt. Je to dobrejch pět roků. Celej suterén byl už dávno prohlášenej za neobyvatelnou jednotku a muzikant to všechno musel adaptovat z vlastní kapsy. Ona mu pomáhala, hlídala meloucháře, objednávala materiál a vařila. Nějakej čas s ním tady potom bydlela a já jsem si myslela, nevím proč, asi proto, že mně ta holka byla sympatická, že se vezmou. Kdyby to tak dopadlo, nemusel by dnes ležet v márnici. A ona…“

Odmlčela se.

„Co je s ní?“ zeptal se Kábrt. „Jak se jmenuje?!“ Kapitán mu pokynem hlavy naznačil, aby paní Kovářovou nerušil. Bylo cítit, jak počítač tiše přede a jak za očním pozadím ženy v molitanové bundě letí v rychlé projekci tvář za tváří.

„Mám dojem,“ ozvala se konečně paní Kovářová, „že ji někdy vídám v krámě! Ale je… je nějak změněná!“

„Odbarvená? Má jiné vystupování? Obléká se jinak než dřív?“

Kapitán se snažil upřesnit změnu, která postihla dívku na fotografii.

„Podívejte se, paní Kovářová!“ řekl nakonec. „Změnila se k horšímu, nebo k lepšímu?“

„Žádnej z nás nemládne, ale ta holka jako kdyby byla nemocná! Nebo vyšinutá!“

„Nevíte náhodou, kde bydlí?“

„Chodí směrem k Matěji,“ pokrčila rameny. „Víc vám neřeknu, protože víc nevím!“

Obešli dům mokvající zahradou, rozloučili se a zůstali stát v úzké ulici, plné děr, zaplavených vodou. Kábrt chtěl právě navrhnout, aby se na dívku z fotografie šli přeptat na okrsek, protože vůz, který odvezl Hanzala, se ještě nevrátil, když se šedá volha objevila za rohem a připlula až k nim.

Hanzal vystoupil.

„Otočil jsem to, protože mám důležitou informaci,“ hlásil kapitánovi. „Necelý kilometr odtud jsem u branky řadového domku uviděl Kodeta. Dám zastavit a jdu k němu, ale on, snad mne nepoznal nebo nechtěl poznat, zkrátka skočil do bílého sporťáku Fiat 128 a ujel!“

„Měl jsi…“ vyhrkl poručík Kábrt, „ty jsi měl…“ Začervenal se a spolkl zbylá slova.

„Co?“ ušklíbl se Hanzal. „Pustit se za ním? Zmobilizovat radiovozy? Prostřílet mu pneumatiky?“

„Nehádejte se a nasedat!“ zavelel kapitán, který už zaujal místo vedle řidiče.

Za pět minut zvonili u malé řadovky z konce dvacátých let, v uličce, jejíž domy s neudržovanými předzahrádkami a nahnilými ploty ostře kontrastovaly s přepychovými vilami na úbočí Baby. Jestli má ten, kdo tu bydlí, komplex z neúspěchu, pak mu pohled z okna sebedůvěry rozhodně nepřidá. Záclona se pohnula. Ten uvnitř přecházel z pokoje do pokoje, míjel komodu po dědečkovi, skleník a oválný stůl, bloudil očima po dvou vavřínových věncích a jednom čestném uznání na zdi a vůbec nereagoval na pronikavý hlas zvonku.

„Ta vám neotevře!“ ozval se stařík, který před protějším domkem držel na vodítku urousanou kolií. „Kdepak ta!“

„Kdo?“

„Musíte počkat, až přijde starej!“

Stařík došel k závěru, že už řekl dost, a loudal se dál. Kapitán ještě jednou stiskl tlačítko zvonku, nad kterým vybledlá vizitka hlásala, že tu bydlí Bohumil Kudláček, člen opery Národního divadla.

9

Bylo poledne. Poručík Hanzal se zabýval rekonstrukcí života Egona Píseckého s použitím všech informačních zdrojů, které má Bezpečnost k dispozici, a téměř se nevzdaloval od telefonu. Neznámé ruce pro něj listovaly v kartotékách; na pracovních stolech, vzdálených od sebe stovky kilometrů, se objevovaly zažloutlé přihlašovací lístky, posudky a vyúčtování příjmů. Bylo tu také jedno trestní oznámení a rozsudek, podle kterého Egon Kobzul dostal před osmi lety šest měsíců podmínečně za ublížení na těle. Postižený byl jeden z referentů Kulturního domu železničářů v Praze na Vinohradech, kterého Písecký zmlátil, údajně za to, že veřejně haněl jeho uměleckou produkci. Menších malérů bylo dost a dost a všechny se týkaly Píseckého profese. Klavírista se zřejmě rozhodl prosadit se za každou cenu, třeba pěstmi. Rozhodně to nebyl pouhý podivín, jak ho vykreslovali jeho kolegové, ale z velké části ranař, který se před ničím nezastaví. Na jeho omluvu, lze-li násilí vůbec nějak omluvit, je třeba říci, že při všech výtržnostech vždycky bránil jakousi uměleckou vizi, nikdy ne svoje příjmy, osobní výhody nebo obyčejnou popularitu, kterou zřejmě opovrhoval, i když mu byla souzena.

S celkovým vývojem událostí byl kapitán nespokojen. Zjištěné skutečnosti mu vůbec nezapadaly do sebe a zdálo se mu, že vyšetřuje několik případů najednou. Jeho chmurná nálada se přenášela do všech oblastí vnímání. Mokré kabáty lidí v tramvaji pronikavě páchly a hluk byl intenzivnější než jindy. Siréna sanitky, která zablokovala dopravu uprostřed Václavského náměstí, ječela jako zběsilá.

Rekvizitář Sláma byl jediný, kdo v areálu studií kolem šestky projevoval dobrou náladu. Ve čtyřce četl obrýlený redaktor monotónním hlasem hospodářský komentář, sedmička byla mimo provoz a Moravovi tentokrát chyběl zase Petrák. Ostatní se mlčky ploužili z čekárny na pracoviště a zpátky, Monika se nemohla trefit do základního snímku, a dokonce sám Morava jako by ztratil glanc. Sláma halasně nabízel čerstvou kávu a dělal hloupé vtipy. Nenápadně přehodil šachistům figurky, uctivě se zeptal Jandy, jak mu včera chutnalo, a pošeptal natáčecí techničce do ouška nějakou lascívnost. Jindy se dočkal alespoň pohoršeného „no né, pane Sláma, vy jste číslo“, ale dnes k němu obrátila chladnou tvář bez výrazu. Zvukař Hildenbrant se na něj dokonce rozkřikl, aby okamžitě zmizel z režie. Zalezl do rekvizitárny, otevřel si láhev piva a schoulen na odřené židli vychutnával každý lok. Tak ho našel rozmrzelý kapitán, který se za ním objevil jako duch.

„Dobrou chuť!“ řekl ironicky. „Nebo se snad u tekutýho oběda přeje něco jinýho?“

Sláma se vymrštil ze židle a schoval láhev za záda.

„Děkuji,“ zašklebil se. „Jdete jenom na kafe, nebo už máte vraha? Jestli jste si zapomněl želízka, tak můžu sloužit!“

Sáhl do svého herberku a vytáhl pár pout.

„Vraha ještě nemám, ale zloděje už jo,“ posadil se kapitán. „Ta pouta si nechte při ruce, možná že je budeme potřebovat.“

Sláma klesl zpátky na židli a humor ho okamžitě přešel, i když si na tváři udržel strnulý úsměv.

Kapitán si přehodil nohu přes nohu.

„Co dělá oktávie?“

„Rezaví,“ odrazil Sláma první malý smeč.

„Ale jezdí, viďte!“

„Včera jsem vám jasně říkal,“ rozhořčil se rekvizitář, „že ne! A teď…“

Kapitán zdvihl ruku a pomalým gestem zarazil proud jeho výmluvnosti. „Včera vás viděli odjíždět do práce dva pochůzkáři v místě vašeho bydliště a dneska si vás všiml vrátný tady v podniku. Tak co?“

„To se mi nějak nezdá,“ ošíval se Sláma. „Žádný pochůzkáři mě včera nemohli vidět, protože garážuju v úplně jiný čtvrti, než bydlím, a dneska jsem tady na mou duši pěšky!“

Zarazil se.

Kapitán se melancholicky usmíval. Bylo to až příliš jednoduché. Připadal si jako na záskoku v jiném oboru kriminalistiky, protože byl ve své praxi vyšetřovatele vražd zvyklý na všechno možné, na exaltací, výbuch vášně, útěk, odevzdání nebo rafinovanou obhajobu, jenom ne na prosťáčka, který upadne přes tu nejjednodušší překážku.

„Co jste dělal na Hanspaulce?“

„Na jaký Hanspaulce?… Myslíte v Dejvicích? Tam jsem nebyl už… už…“

„Už dobře čtyřiadvacet hodin!“

Kapitán nasadil ostrý tón.

„Můžete mi to dokázat?“ osmělil se Sláma k poslednímu protiútoku.

„Jestli na tom trváte,“ pokračoval Karel Tax, „budu vás konfrontovat s paní Kovářovou!“

„Neznám.“

„Paní Kovářová je asi šedesátiletá žena, která bydlí v ulici Na Ladách číslo šest a většinu času tráví v přízemním bytě, odkud je dobrý výhled až k místu, kde jste zaparkoval.“

„Já tam nebyl!… Já… já…“ Sláma upíral oči do rohu a mlel stále svou. „Já byl přece u tý Mototechny!“

Kapitán opakoval oznamovacím tónem další fakta.

„V suterénním bytě Na Ladách číslo šest žil klavírista Egon Písecký. Byt má zvláštní vchod ze zahrady a klíč visel jako obvykle na panelu elektrických hodin. Byt je vykraden a právě teď se v něm pohybuje skupina našich specialistů, kteří zjišťují, kolik se toho vlastně ztratilo, snímají otisky prstů, vzorky prachu a další stopy, které se laikovi mohou zdát zanedbatelné, ale u soudu budou sloužit jako právní materiál. Člověče, Slámo!“ zvýšil hlas. „Vzpamatujte se! Jestli máte jenom trochu filipa v hlavě, tak vám musí být jasné, že shromáždění důkazů je jenom otázka času! Postavte se k tomu jako chlap! Máte pět minut na rozmyšlenou!“

V zahradních uličkách Hanspaulky se proháněl vítr a čeřil kaluže. Tenor Bohumil Kudláček odemkl domovní dveře a vstoupil do úzké síně, na dlaždice, které studily už od pohledu. Svlékl zimník, z jehož kapsy vykukovala Večerní Praha, pečlivě se přezul do bačkor a zavolal na dceru.

„Evo!“

Neozývala se.

„Evičko!“

Nahoře vrzly dveře a dívka sestupovala z podkroví. Nebýt výrazného obočí a stuhy s medailonkem na krku, nikdo by v ní nepoznal ženu, jejíž fotografii našel Kábrt v bytě Píseckého. Kruhy pod očima, zplihlé vlasy, hubená a neupravená. Křečovitě se přidržovala zábradlí, opatrně našlapovala a celou cestu do obýváku sahala na různé předměty. Oči jí zářily jako v horečce, a právě ty oči Kudláčka znepokojily.

„Vzala sis levopromazin?“

„Když jsem blázen,“ odpověděla nádherným, sytým altem, „tak ať jsem blázen, jak se patří! Blázen, co zuří, řve nesmysly, rve záclony, zmítá sebou a dostává elektrošoky. Po tom svinstvu jsem úplně zblblá! Apatická! A to nechci.“

„Zakazuji ti, abys používala slova blázen!“ Kudláček se přehraboval v zásuvce, plné ampulek s léky, a ruce se mu chvěly. „Jsi v poslední době jenom trochu podrážděnější než jindy! Asi se mění počasí, nebo je někde zemětřesení, nebo… co já vím?“

„Nesmysl.“

„Na! Vezmi si to!“

Vyloupl ze staniolového plátku tabletku a natočil do sklenice vodu.

Bránila se.

„Ty mě chceš uspat, aby ses na mě nemusel dívat, abys nemusel poslouchat mý pomatený řeči, já ti vadím, já ti překážím, viď?“

Div se nerozbrečel.

Poznala na něm, jak je najednou bezbranný, jak nemá co říci, jen se na ni zoufale dívá s tou hloupou tabletkou na dlani, a poslechla.

Uměla v tom chodit. Přidržela si tabletku jazykem na patru a několikrát polkla.

„A teď si jdi lehnout, beruško!“

Na podestě schodů do podkroví stojí květinový stolek. Jak šla kolem, vyplivla tabletku a zamáčkla ji do hlíny v jednom z květináčů. Těch tabletek tam bylo dobře padesát. Kudláček si sedí k pianinu a potichu hrál.

„Tak co, pane Sláma?“

Karel Tax se znovu objevil ve dveřích rekvizitárny.

„Všechno vám řeknu!“ špitl Sláma. „A pravdu a nic než pravdu,“ dodal jako nášup, protože ho napadlo, že se to tak sluší a patří. „Já tedy mám mizernej plat, jestli to náhodou nevíte. Patnáct set padesát a z toho si odpočtěte ty nekřesťanský daně a alimenty a vyjde vám to na takovou žebrotu, že kdybych sem tam něco netrh na tom kafi, tak budu živej výhradně o chlebě a taveňáku.“

Začal opravdu od Adama, ale kapitán nic nenamítal, protože typy jako Sláma je třeba nechat vymluvit.

„Loni v létě jsem, pane kapitáne, potřeboval postavit u chaty takovou jako verandu, abysme se tam s mladejma vůbec vešli. Jdu za tesařem a povídám mu co a jak a co byste neřek? Ten dědek mizerná vypliv močku z fajfky a spočítal mně to na deset papírů! Deset papírů za obyčejnou verandu! Není to zloděj, no řekněte, pane kapitáne! Kde bych já vzal najednou deset papírů? Musel jsem si vypůjčit a od koho jinýho si má člověk vypůjčit než od umělců! Jenže je tady háček. Umělci jsou hógo fógo, žijou si jako baroni, ale když jde o hotovy peníze, tak je to samej holej zadek. Zkoušel jsem to u Šebánka, u Calábka, a nakonec jsem šel na Moravu. Ten Morava je v balíku, ale víte, co mně řek? Povídá, Bertíku, veranda je přepych, když na to nemáš, tak chrápej ve stanu! A pak najednou Písecký, kterej u toho okouněl, sáhl do kapsy a podal mně těch deset papouchů, nelžu vám, úplně novejch a ještě opáskovanejch, jak je dostal na kase. Já se hned hnal, že mu napíšu kvitanci, podle který se zavazuju všechno do halíře během jednoho roku splatit, ale on že ne, že prej to není nutný. Dělal ramena na Moravu, to je bez diskuse. Já to ale napsal, protože pořádek dělá přátele, a taky jsem chtěl, aby se Morava tak trochu chytil za nos. Písecký se zasmál, jestli se tomu tak dá říkat, a že prej si tu kvitanci dá doma mezi cenný papíry. Pak… potom… no, zkrátka, když byl mrtvej, tak mě napadlo, že třeba nemá vůbec žádný dědice a že těch deset papírů schlamstne stát. Jel jsem teda na Hanspaulku a ten svůj, upozorňuju, že svůj, protože on ho vůbec nechtěl, ten svůj papír jsem si v jeho kvartýru vzal a doma jsem ho spláchnul do vécé! To je celý mý provinění, za který se hluboce kaju, a žádám, abyste vzal v úvahu, že jsem se přiznal dobrovolně.“

„Nic jinýho jste v Píseckého bytě nesebral?“ zeptal se po chvilce kapitán. „Já jen, že taková chata potřebuje časem rozšířit o nějakou tu podkrovní ložničku a oktávie taky jednou doslouží.“

Sláma se zamračil.

„Nejsem zloděj.“

„Tak proč jste tam, proboha, udělal takovej binec?“ Tax upřel na Slámu svůj nejmrazivější pohled. „Já vám něco řeknu! Tam byly ještě nějaký spořitelní knížky! Tam byly hotový peníze! To láká! To s člověkem pořádně zamává! Lítáte z rohu do rohu, vytahujete zásuvky, vyklápíte je na zem, vyhazujete knihy z poliček…“

„Ne! Já hledal jen tu svou kvitanci. A byl jsem nervózní. Bál jsem se, aby na mě někdo nepřišel… A žádný hotový penize tam nebyly,“ dodal tiše.

„Odkud jste, Slámo, věděl, kde Písecký bydlí? Kdo vám řekl, kam dává klíč?“

„On sám. Před vánocema jsem za něj stál u Tuzexu frontu na vizoura a potom jsem mu tam ten kartón nes, když zrovna nebyl doma.“

Kapitán se odmlčel.

„Dejme tomu. Jsem nucen vás požádat, abyste se nevzdaloval z Prahy a čekal na obsílku. Naši hoši si vás pozvou a pak se uvidí.“

Slámovi se zračila v obličeji taková úleva, že to kapitána překvapilo. Jako by mu nehrozilo trestní řízení ve věci střelných zbraní. Jako by nevykradl byt! Ať to bylo, jak bylo, vnikl do zamčené místnosti, raboval v ní a svým způsobem se obohatil. On si snad myslí, napadlo kapitána, že pro něj teď, v tomto okamžiku, všechno skončilo. On má dokonce radost. Ty myšáků, ty jsi buď úplný trouba, nebo ještě větší mizera, než jsem si myslel. Vybalí na mě dětinskou pohádku, byť trochu perverzní, neboť vniknout do bytu mrtvého bezprostředně po jeho smrti kvůli nějakému pitomému dluhu je opravdu perverze a chce to nervy jako dráty, a teď si bude hrát na nýmanda. Co když jsem mu naletěl? Co když svým přiznáním kamufluje něco závažnějšího? Co když to nem jenom komediant, drobný šíbr s malým obratem, obyčejná veš, jakých jsou v každém velkoměstě plné pasáže, ale opravdový gauner v masce poskoka? Kapitán se díval, jak Sláma vstává, otírá si zpocené ruce do pláště a přeuctivě se ptá: „Nebudete si snad teď přát kafíčko?“

„Budu si, Slámo, přát, abyste si znovu sedí a odpovídal na mé další otázky. Když jsme se tak pěkně rozhovořili, byl by hřích přestat v polovině, ne?“

Sláma nasucho polkl.

„Jak… jak to?… Já už jsem přece všecko…“

„Co se tu včera dělo, když jste vyšel ze čtyřky, zul si ty dámský perka a údajně začal uklízet rekvizitárnu?“

„Vůbec nic.“

„Tak teda jinak!… Kdo kde seděl, kdo se čím zabýval, kdo kam a kudy šel?“

„To bude těžký, pane kapitáne,“ mračil se Sláma. „Po chodbě pořád někdo chodí a já z rekvizitárny vidím jen pár metrů.“

„Sedíte ale na důležitém místě. Musí kolem vás projít každý, kdo jde z budovy do studií a zpátky!“

„Naproti ve čtyřce se točila hra. Motalo se tu dobře deset herců.“

„Herce zatím Vynecháme.“ Tax si přisedl k němu.

„Jsou tři body, které vymezují dva důležité časové úseky. Za prvé: Morava ohlašuje mimořádnou pauzu. Za druhé: Morava zve muzikanty z čekárny, aby si šli poslechnout Píseckého improvizaci. Za třetí: všichni v režii jsou akustickými svědky vraždy a objevují mrtvého. Mě teď zajímá, co se dělo od momentu, kdy skupinka z čekárny odchází do režie, poslouchá klavír a nakonec běží do studia. V tu dobu jste byl podle vašeho tvrzení tady v rekvizitárně. Nevěřím, že jste uklízel. Seděl jste s pivem v ruce jako teď a civěl na chodbu. Jestli jste tady vůbec byl!“

„A kde bych podle vás moh bejt?“ vyskočil Sláma. „Třeba ve studiu. Vzadu za těmi krámy, za praktikábly a pulty. Nestalo se vám někdy, že se třeba začalo natáčet, rozsvítila se červená a vy jste se tam musel někam schovat a tiše čekat na pauzu?“

„Kristepane, do čeho mě to chcete namočit?“

„Nikdo vás nechce do ničeho namočit. Dejte si pozor, pane Slámo! To jen tak mezi námi.“

„Každej můj krok se dá dokázat!“ vyletěl rekvizitář. „Patřím tady k inventáři! Jsem jako pod lupou!“

„Právě proto. Vaše přítomnost je samozřejmá. Ať jste v rekvizitárně, v čekárně nebo ve studiu během natáčení… nikdo se ničemu nediví.“

Sláma se vydatně napil.

„Znáte ten cirkusový trik,“ pokračoval kapitán, „jak kouzelník zmizí v bedně, kterou okamžitě nato deset lidí rozebere? Kouzelník je pryč! Kam se poděl? Nevíte? Je to jednoduché. Kouzelník si v bedně natáhl přes frak modrý plášť, jaký mají ti, co bednu rozebírají, a nikdo nespočítá, že s jednotlivými kusy bedny odběhlo místo deseti lidí jedenáct. Splynul s okolím. Stal se samozřejmostí! Součást inventáře! Jestli jste byl ve chvíli vraždy ve studiu, nikomu nemohlo být divné, že jste se tam po vraždě prostě objevil!“

„Vy mě napadáte! Bezdůvodně! To si nedám líbit!“

„Člověk, který dokáže hodinu po vraždě vykrást zavražděnému byt, není asi moc cimprlich!“

Sláma zvadl.

Kapitán ho nepřestával provokovat.

„Jestli jste seděl tady, jak říkáte, tak jste přece musel vidět někoho odejít nebo přijít. My víme, že například Michal šel po začátku pauzy nahoru za doktorem Brádlerem a krátce nato se vrátil. Kdy se vrátil? Pomozte mi to zařadit do časových souvislostí!… Jestli jste tedy opravdu seděl v rekvizitárně.“

„Michala jsem neviděl. Jel asi nahoru výtahem přímo z čekárny.“

„A zpátky? Dá se tím výtahem jezdit také dolů?“

„Jo!“

Kapitán se zamyslel. Michal tedy také mohl projít během improvizace do studia. Platí pro něj přesně to, co pro Slámu. A že na Píseckého smrti vydělal, o tom není pochyb. Jestli se Petrák s Jandou dostali do přetlumeného prostoru, aniž je Morava v režii a Písecký u klavíru slyšeli, mohl se Michal stejnou cestou proplížit za praktikábly, vraždit a navíc pak zjednávat pořádek a tlumit paniku. Zdánlivě uzavřený prostor byl tedy přístupný hned několika lidem najednou. Z Moravova výslechu vyplývá, že se Michal po návštěvě u Brádlera do režie nevrátil, a přece musel být v kritické chvíli někde blízko studia šest.

„Je tu Michal?“ zeptal se kapitán Slámy.

„Natáčí.“

„Počkám u šestky.“

Kapitán se zvedl a Slámovi se už rodil v hrudi dlouhý povzdech úlevy, když se k němu znovu otočily těžké šedé oči a na rameni mu přistála Taxova ruka.

„Takže vy jste tady kromě herců ze čtyřky vůbec nikoho neviděl. Doufám, že najdete někoho, kdo tu viděl vás! Ve svém vlastním zájmu!“

Už byl téměř na prahu čekárny, když se za ním ozvaly Slámovy kroky.

„Jeden si na mě vzpomene! Určitě!“ sypal ze sebe rekvizitář. „Šel kolem Kudláček. Operák. A ptal se na Kodeta.“

„Co jste mu řekl?“

„No… něco jako že mistr Palička není momentálně k mání, ale on si toho nevšímal a šel dál. Bohumil Kudláček! Zapište si to! Bohumil Kudláček mě viděl v rekvizitárně pár minut před vraždou, a jestli není úplně sklerotickej, tak vám to potvrdí!“

V řadovém domku na Hanspaulce se ozvalo zadrnčení zvonku. Bylo velmi naléhavé nebo se to snad Kudláčkovi jenom zdálo, protože tu tak málokdy někdo zazvonil. Kodet proklouzl do předsíně jako zloděj. Byl udýchaný a zmoklý, auto určitě nechal několik bloků odtud.

„Tak co?“ vyhrkl.

Kudláček na něj nechápavě upíral oči.

„Byli tady?“ pokračoval Kodet. „Byli viď?… Je to moje vina. Na co se ptali? Odpusť!“

„Co ti mám odpustit?“

„To všecko jenom já! Nevím, co se to se mnou dělo. Přestal jsem se kontrolovat!“

Kudláček se ani nehnul, nepozval ho dál, stáli proti sobě v předsíni pod schody a v blížícím se šeru se skoro nerozeznávají.

„Vůbec nechápu, jak jsem to mohl udělat. Vždyť se mě na tebe ani neptali! Vůbec o tobě nevěděli! Měl jsem jenom popsat, koho a kde jsem viděl ve studiu, když jste se tam objevili… no přece… řekni něco… tak něco řekni, sakra!“

Kudláček mlčky otevřel dveře do obýváku.

Posadil se, ale Kodet zůstal stát.

„V poledne jsem tě chtěl varovat!“

„Proč?… Před čím?“

Kudláček stále nechápal důvod Kodetovy nervozity.

„Sotva jsem zastavil tady v ulici,“ chrlil ze sebe bubeník, „byli za mnou. Musel jsem ujet. Co ti chtěli? Jak to dopadlo?“

„S nikým jsem nemluvil,“ řekl Kudláček tiše. „Nebyl jsem doma.“

„A ona?“

Kodet zvedl prst ke stropu.

Kudláček se najednou rozkřikl.

„Co to má znamenat?“

„Bóžo, kristepane, Božo… vždyť oni po tobě jdou! Oni něco vědí!“

Kudláček se k němu blížil kolem kulatého stolu. Chvěl se zlostí.

„Ty mizero! Co mi to chceš namluvit? Co tě to vůbec napadlo? Já že jsem…“

„To ne! To zase ne!“ ztišil se Kodet. „Jenom jsem chtěl, abys věděl, že je tu můžeš každou chvíli čekat! Mou vinou! Protože jsem nemlčel!… Určitě si už zjistili, co se stalo předloni, tak aby sis rozmyslel, co jim řekneš.“

Kudláček se posadil a před očima se mu rozplynul háčkovaný ubrus.

„Vypadám snad na vraha?“ zašeptal.

„Hledají motiv. A u tebe ho najdou!“

„Nebyl jsem snad jedinej, kdo ho měl plný zuby.“

„Až přijdou na to, co ti proved…“ Kodet nasucho polkl a pracně hledal další slova. „Jak ti to mám, sakra, říct?… Dělej něco! Něco se musí stát!“

„Plav!“ Kudláček vstal a ukázal na dveře. „Zmiz odtud! Rychle!… Bude to?“

Kodet odcházel do předsíně, když se z mansardy ozval výkřik.

„Proboha!“ Kudláček se podíval na věšák, kde visel odřený zimník. „Já zapomněl v kapse večerník. Ona si tam určitě přečetla, že Písecký…“

Rozběhl se po schodech.

Kodet za ním.

Dívka stále křičela.

„Evo! Evičko!… Evo!“

Hudebníci se vyrojili z šestky.

„Pane Michale! Na slovíčko!“

Kapitán Tax vzal hudebního režiséra za paži a odvedl ho do kouta ke stolku s časopisy.

„Nemám moc času! Musím volat nahoru do redakce!“ bránil se Michal.

„Nikdo nemáme moc času,“ řekl Tax. „Nejlepší bude, když se posadíme.“

Michal si zapálil.

„Jak dlouho jste se před vraždou zdržel u doktora Brádlera?“

„Asi dvacet minut.“

„Chodíte tam po schodišti, nebo jezdíte výtahem?“

„Jak kdy.“

„Přesněji, prosím,“ řekl Tax. „Kvůli tomu času. Abychom se navzájem nezdržovali!“

„Tak tedy… obyčejně se jezdí výtahem, ale protože výtah slouží zároveň k dopravě nákladů mezi studii, archívem a natáčecím oddělením ve třetím poschodí, musí se občas po svých. Já jsem šel tehdy pěšky nahoru i dolů. Vlastně… dolů ne! Alespoň ne celou cestu. Z druhého patra jsem se svezl.“

„Kdo byl v čekárně, když jste vystoupil?“ zeptal se Tax.

„Nikdo!“

„Nebylo vám to divné?“

Michal upřeně pozoroval popel své cigarety, který hrozil spadnout na stolní desku.

„Ani ne!“

„Vůbec vás nenapadlo,“ pokračoval Tax, „že se už třeba Kodet s notami vrátil a že se ve studiu pracuje?“

„Podívejte se,“ zdvihl k němu Michal jasně modré oči.

„Já jsem přece přišel od Brádlera. Tam jsem slyšel Egonův klavír z kontrolní aparatury.“

„Z jaké aparatury?“

„Doktor Brádler má k dispozici zařízení, které mu umožňuje sledovat, co se děje v jednotlivých studiích. Slyšeli jsme jasně, že Egon hraje. Nikdo jiný to být nemohl.“

Kapitán Tax se na Michala upřeně zadíval.

Michal pokračoval: „Nebylo možné, aby tak rychle začali natáčet!“

„Co jste tu tedy dělal?“ zvýšil kapitán nepatrně hlas. „Nikde nikdo… nade dveřmi červená… vlastně, co to povídám? Musel tu být pan Kudláček!“

„Už jsem vám říkal, že tu nebyla ani noha. Seděl jsem tu docela sám a koukal z okna.“

Odmlčeli se.

„Je doktor Brádler v redakci?“ zeptal se Tax.

„Teď už ne! Odchází ve Čtyři.“

„Moc jste mi toho neřekl.“ Kapitán se zvedl z křesla a zadumaně pokýval hlavou.

„Je mi líto,“ pokusil se Michal o úsměv.

Zůstal sedět jako člověk, který je tu doma a nemá zapotřebí být zdvořilý. Dokonce zapomněl, že chtěl před pěti minutami volat nahoru do redakce, kde už pravděpodobně nikdo není.

Sanitka parkovala dvěma koly na chodníku a záblesky výstražného světla ozařovaly Kudláčkův domek. Lékař a zřízenec odváděli do vozu Evu, omámenou sedativy. Kudláček stál jako solný sloup a Kodet stále něco brebentil, sám nevěděl co, padal déšť se sněhem, ulice byla ponurá a smutná.

„Mám jet s vámi?“ zeptal se Kudláček lékaře.

„Vy jste otec?“

Kudláček přikývl.

„Sedněte si dozadu k ní!“

Než Kudláček nastoupil, otočil se ke Kodetovi, ale ten jako by se propadl do země.

Po chodníku přicházel kapitán Tax.

10

Pavel Janda zaplatil účet ve výčepu U Anduly a vymotal se na ulici. Ráno měl tisíc dobrých předsevzetí, že se každé hospodě vyhne velikým obloukem, ale jak plynul den a on hasil žízeň antarou, vznešené plány ho pomalu opouštěly. Jen jednu nebo dvě, řekl si, abych si trochu spravil nervy, ale ze dvou se staly tři a tři dvanáctky, jak známo, lámou vůli. Následuje čtvrtá a pak se přejde na tvrdý alkohol. Vnímání se zjasní, falešné sebevědomí rozváže jazyk, svět je najednou veselý a všichni drbání v lokálu vypadají jako herci v malebné dekoraci. Člověk ovšem musí vědět, kdy má dost, a Pavel Janda se toho večera domníval, že přesně odhadl správnou míru.

Venku byla tma jako v ranci. Italskou ulici, kde se nacházel výše zmíněný výčep, uzavřeli před týdnem pro dopravu kvůli překládce inženýrských sítí. Domy byly obestavěny montovaným lešením Fasádostavu. Janda se opatrně pohyboval kovovým lesem vzpěr a upíral oči dolů na Vinohradskou, která zářila jako jedna jediná výkladní skříň. Tam dole jsou lidé, tramvaje, taxíky a velké restaurace, kavárny i bar v Radiopaláci, kam ovšem nepůjde a nepůjde, i kdyby pan vrchní osobně vyšel na ulici a zval ho do tepla a mihotavého světla svíček.

Zastavil se u výstražného světla, které červeně ozařovalo dřevěný můstek přes úzkou a hlubokou díru. Světlo ho fascinovalo a chvilku se na ně díval jako narkoman. A právě v tom okamžiku zhaslo. Napadlo ho, že by to měl někomu ohlásit, že by se měl vrátit k Andule, jistě, nejlepší bude vrátit se k Andule a poukázat na ten defekt a případně se ještě trochu napít. Protože tady je důvod, to je bez diskuse. Sotva se však otočil, vybuchla mu v hlavě jaderná nálož a svět se rozsypal na tisíce střípků. Nevěděl už, že padá do výkopu, nemohl vidět muže, který odhodil ocelovou trubku a zmizel za rohem, nevnímal bouchnutí okna, jež někdo zavřel v mezaninu přímo nad ním.

Paní Hanáčková zatřásla svým Láďou, který dřímal na pohovce s tranzistorovým rádiem na prsou.

„Slyšíš? Probuď se! Dole někoho přepadli!“

„Nic nevíme, nic jsme neslyšeli!“ zavrčel pan Hanáček.

„Něco někde kvákneš, a měsíc budeš lítat po soudech!“ Postála nad telefonem a pak uznala, že má ten její jako vždycky pravdu.

Jandu našli až ráno s těžkým otřesem mozku a zlomenou rukou, prokřehlého na kost.

Kapitán Tax kráčel kasárenskou chodbou fakultní nemocnice.

„Nemá to cenu,“ řekl lékař po jeho boku. „Je stále v bezvědomí. Jestli na tom trváte, tak vás tam pustím, ale uvidíte, že je to zbytečné!“

„Rád bych znai váš názor,“ zastavil se Tax. „Spadl do toho výkopu sám od sebe? Uhodil se při pádu? Máme zjištěno, že tam nesvítilo světlo.“

Lékař pokrčil rameny.

„Těžko říct. Vypadá to, že na něj něco sletělo z velké výšky! Snad kus lešení!“

Jandova hlava se ztrácela v obvazech, tvář byla žlutá, rty okoralé. Tax nesměl dál než na práh. Asi po minutě zavřel doktor dveře pokoje.

„Zatím pro vás nemohu víc udělat.“

Tax mu podal navštívenku.

„Kdyby něco… tak mi zavolejte!“

Zůstali stát u lítaček na konci chodby. Napravo byly otevřené dveře služebního pokoje. Kapitán napřáhl ruku na rozloučenou, ale doktor měl ještě něco na srdci.

„Poslyšte, je to pravda, že je ten Janda muž doktorky Jandové z Krče? Syn profesora Jandy?“

Kapitán přikývl.

„Neměl bych jim dát zprávu?“

„Neobtěžujte se. To zařídíme sami.“

„Já bych ale opravdu… hned teď…“

„Prosím vás, ne!“ řekl kapitán rezolutně. „Tahle záležitost je dost složitá. Potřebovali bychom, aby se o Jandově úrazu pár hodin nikdo nedozvěděl. Kdyby se ovšem jeho stav zhoršil… máte moje číslo!… A ještě něco! Velmi byste mi pomohl, kdybyste zjistil jméno člověka, který se tu možná bude ptát na jeho zdravotní stav. Jestli to půjde.“

„Ano. Jistě.“

Lékař horlivě přikyvoval.

„Tak nashle!“

Tax si narazil hučku a rozevřel lítačky.

Necelé dva metry od něho stála zsinalá Monika Brejchová, třeštila na něj oči a nemohla ze sebe vypravit ani slovo.

„Co tady děláte?“ houkl na ni.

Musela se opřít o zeď. Zdálo se, že každou chvíli omdlí.

„Tak honem! Kdo vám řekl, co se stalo?“

„Já… já nic nevím. Já měla bouračku!“ řekla skoro plačky.

„Kdy?“

„Teď ráno.“

„Kde?“

„U Folimanky!“ Několikrát nasucho polkla a pak na Taxe upřela docela jasný a suchý pohled, který byl v ostrém rozporu s jejím celkovým rozpoložením. „Co je s Pavlem?“

Kapitán se do ní zavěsil a mlčky ji odvedl z budovy.

Poručík Hanzal zatím dospěl ve své skladbě klavíristova životopisu až k období bezprostředně před Píseckého nástupem k Moravově kapele. V materiálech Kulturního střediska se mu podařilo zjistit, že Egon téměř dvě sezóny vystupoval s vlastním triem v suterénním divadélku, zvaném Jazzový klub pod schody. To není, sakra, daleko, radil Hanzalovi vnitřní hlas, a ještě by se něco dalo zblajznout na Národní v lahůdkářství. To byl vnitřní hlas soukromého požitku, s kterým se okamžitě dostal do konfliktu druhý vnitřní hlas, hlas střízlivé úvahy: neblbni, Hanzale, teď dopoledne nebude v takovém divadélku ani noha. Co když ale mají nějakého provozáře? – zakručelo mu v břiše, a to rozhodlo. Za chvíli kráčel s příjemně plným žaludkem po mostě přes Vltavu, díval se na pět labutí, jež se kolébaly ve splašcích, na holé větve Střeleckého ostrova, na mondénní babičky, vystavené za skly kavárny Slávie, a na mnoho jiných pozoruhodností, které ani nevnímal.

Vchod do Jazzového klubu pod schody našel v úzké malostranské uličce, a kdyby nebylo několika reklamních fotografií za sklem vedle dveří, natřených na fialovo, mohl si jej snadno splést s francouzským vetešnictvím. Zvonek tam nebyl a na bouchání se nikdo neozýval. Hanzal zkusil sousední dveře a ocitl se v temné chodbě, která vedla na dvorek s třemi popelnicemi. Tam byly další fialové dveře, natřené ovšem už jenom do poloviny. Umělci došla barva. Těmito dveřmi se Hanzal skulil do kancelářičky jako dlaň, vytapetované plakáty. Na zelené oponě, složené v koutě, spal jakýsi bradatý umělec. V přítmí žhnul teplomet a na starém psacím stole, natřeném pro změnu na červeno, trůnilo několik prázdných lahví od tuzemské whisky. Umělec se posadil a mžoural. Teprve teď bylo vidět, že mu není víc než dvacet.

„Co chceš, vole?“ zeptal se kamarádsky a zatřepal budíkem, který ukazoval nehoráznou předjitřní hodinu deset nula nula.

Hanzal čichl k flašce.

„Milý Benito, všecko vypito!“ řekl mládenec a strčil hlavu pod výlevku. Oblékat se nemusel, takže byl za minutu připraven reprezentovat svou instituci.

„Ty tady bydlíš, Bohouši?“ sedí si Hanzal obkročmo na rozviklanou tonetku.

„Jarda!“ řekl kluk. „Vždycky jenom Jarda Kulík! A nebydlím tady, jenom tu sem tam přespím, když mi v noci ujede poslední vlak do Roztok. Trvalý bydliště mám u rodičů. Na podzim jsem se vrátil z vojny a od tý doby pracuju tady v klubu na plnej úvazek jako holka pro všecko: stavím dekorace, prodávám u baru džusy a čaj, zametám podlahu, vedu papíry a dávám si nadávat od ctěnýho publika i od účinkujících. Moje legitimace, prosím!“

Strčil Hanzalovi pod nos igelitové pouzdro s občankou. „Proč mi to říkáš? Kdo na tobě chtěl nějaký papíry?“

„Na bubeníka nevypadáte,“ přešel Jarda na vykání, „krásná holka nejste a kontroly z PKS už znám. Budete nejspíš milicionér, který si dneska zapomněl natáhnout uniformu. Vaše návštěva se dala čekat, protože u nás byl k ránu pořádnej randál. Sešli se tu muzikanti z celý Prahy a uspořádali nářek za Egona Píseckýho.“

„Něco jako tryznu?“

„Jo. Sedm trumpet naříkalo najednou venku na dvoře. Baby z baráku se mohly zbláznit.“

„Na podzim ses vrátil z vojny,“ uvažoval Hanzal nahlas. „To znamená, žes nemohl Píseckýho osobně znát.“

„Já? Já že jsem Egona neznal? Já, soudruhu, ještě když jsem chodil na ekonomku, tak jsem tady byl pečenej vařenej! Málem mě kvůli tomu vyhodili! Já znai celý jeho trio a za Ellou jsem chodil jako pejsek!“

„Za Ellou?“

„To byla jeho kočka.“

„Jak se jmenovala doopravdy?“

„Nevím. Ella se jí říkalo podle Fitzgeraldový.“

Hanzal se zamyslel.

„Ty mě vodíš za nos!“ řekl po chvíli. „Ta holka musela mít nějaký občanský jméno a to se neutají. Tak fofr, namáhej si hlavu, mně na tom moc záleží!“

Mládenec pokrčil rameny.

„Každej večír přijela v jedenáct, zaválela nějakej ten rock, obyčejně beze slov, a skočila do taxíku.“

„Někdo ji za to musel platit, ne?“

„Ne!“

„To se mi, Bohouši, nezdá.“

„Vždycky jenom Jarda Kulík!“ zvýšil mládenec hlas. „Buďte tak laskavej a prohlídněte si moje dokumenty! Třeba si pak budeme líp rozumět.“

Hanzal vybalil z igelitu občanku. Byla v ní založena průkazka člena PS VB.

Prošli dveřmi v plakátových tapetách dolů do sálu. Jarda Kulík otočil vypínačem a v tmavě vymalované sklepní prostoře se naráz rozsvítilo na padesát lampiček, padesát světelných skvrn, které daly vlhké ratejně vzhled výstředního baru, dokonce s pultem v pozadí. Nad pultem visel nápis „Prodáváme pouze nealkoholické nápoje“. Stolky byly miniaturní, židle stěsnány jedna vedle druhé, aby se sem vešlo co nejvíc lidí, místo jeviště prkenné pódium, potažené odřeným plyšem. Z černého stropu povlávalo v mírném průvanu tisíce drobných cedulek od pytlíků s čajem Pickwick nebo Club. Takový pytlík se vylouhuje ve vařící vodě, uvažoval Hanzal, pak se roztočí a pic… přilepí se k omítce. Jarda ho vedl do předsíňky za barem, na rozdíl od ostatních koutů vybílené. Bylo tu několik set podpisů, vyvedených přímo na malbu, a šatna byla orámována fotografickými zvětšeninami známých i neznámých tváří. Na první pohled uviděl Hanzal dívku s obočím do V.

„Ella!“ řekl tiše.

Mládenec přikývl.

„Můžeš mi to půjčit?“

Chvilku se ošíval.

„Bude z toho sice milión keců, ale už mi došlo, co vyšetřujete. Můžete si odnést třeba všechno!“

Tax pozval slečnu Brejchovou do bistra Na Moráni. Galantně jí pomohl z pláště, vybral stolek pro dva docela vzadu v rohu a nestačil se divit, jak je tu dokonalá obsluha, jak bleskově před nimi přistály dvě černé kávy a jak se číšnice sladce usmívá. Na kapitána kriminálky mu došlo poměrně pozdě, že to nem kvůli jeho krásným očím, ale jen a jen proto, že ta vyděšená dívčina na druhé straně stolku je populární, skvělá, nenapodobitelná star, naše Monika.

„A teď pěkně po pořádku, mladá paní,“ řekl tiše a zadíval se jí upřeně do očí.

„Nejsem paní!“

„Stále ještě jste. Provdala jste se v lednu 1969 za známého kšeftaře a hochštaplera Felixe Vrabce. Kdybych si s tím dal práci, mohl bych vám popsat přesný průběh vaší svatby, spočítat svatební hosty a odhadl bych, i co se vypilo. A kdybych si dal ještě větší práci, předložil bych vám dokonce svatební fotografii vyrobenou v našem ateliéru podle negativu snímku, který tenkrát vyšel v Mladém světě. Doporučuji vám, abyste mluvila ryzí pravdu. Na základě jaké informace jste přišla do nemocnice?“

„Ale já… já…“ zakoktával se, „já měla přece bou… bouračku.“

„To už jsem slyšel. Tak znovu a přesně!“

„Mohla… mohla bych si dát koňak?“

Po koňaku trochu rozvázala.

„Jedu po tý nový jednosměrce podle Botiče,“ gestikulovala, „a najednou vidím, jak se vedle auta kulí kolo. Sakra, povídám si, tady někomu upadlo u auta kolo a kulí se rovnou do kandelábru. Šlápnu na brzdu, slyším takový jako drhnutí, a pak se to se mnou začalo točit… to už mi bylo jasný, že je to moje kolo… Ale dělejte něco, že jo, tak jsem pustila volant, zakryla si oči kvůli střepům a tak, potom to bouchlo a já byla zapasovaná bokem vozu v nárazníku nějakýho modrýho embéčka. Z toho embéčka vylez chlap jak almara a začal řvát krávo blbá a já mu taky něco řekla, ale pak se mi udělalo zle a šla jsem do křoví. Když jsem se vrátila, stálo tam asi deset lidí a jeden děda v modrákách. Ten děda povídal, že mám povolený šrouby i u toho druhýho předního kola a že by za to nějakej učedník zasloužil po tlamě.“

„Dávala jste v poslední době na svém voze vyvažovat kola?“ zeptal se Tax. „Bylo vaše auto v servisu kvůli souběhu?“

„Ne. To se dělá?“

Bezelstně se usmála, ale najednou zbledla a roztřásly se jí rty.

„Někdo mě chce zabít! Jasně! Jako Egona! Jako Jandu!“ zaťala stříbrné drápky do Taxova zápěstí a dívala se na něj s mučivou naléhavostí.

„Kdo se vám vůbec o ten auťák stará? Musí se to přece sem tam opláchnout. Vyměnit olej,“ řekl Tax.

„Dostalík! Hlídač z rozhlasovýho parkoviště!“

Kapitán se nadlouho odmlčel.

Brejchová to vůbec neregistrovala, protože jako obyčejně neměla pro vlastní brebentění čas sledovat okolí. Mluvila přerývaně, rychle a tiše, mluvila do prázdné sklenky od koňaku, do mramorové desky stolku, vypadalo to jako šelest rozhlasového dramatu někde z dráťáku, hry, kterou nikdo neposlouchá, a přece vnímá v podkresu ostatních zvuků.

„Já se schovám, já uteču a do svýho kvartýru se nevrátím, dokud ho nechytíte! A taky nepůjdu do rozhlasu, nechci vidět kluky z kapely, nechci vidět vůbec nikoho! Nikoho! Budu u jedný holky, co bydlí na Spořilově, nějaká Mathauserová, dám vám číslo i adresu, zamknu se tam a on mě nenajde!… Nemůže mě tam přece najít, když je to takový bludiště a on tu Mathauserovou nezná…“

„Kdo?“ vystřelil na ni Tax ostrou otázkou.

Zarazila se a vykulila oči.

„No přece… vrah!“

Tax nabral vzduch do plic a zhluboka vydechl. Dialog s Monikou se rovnal výslechu dětské řehtačky. Začal znovu tam, kde před patnácti minutami skončil.

„Jak jste mě našla v nemocnici? Kdo vám co řekl o Jandovi?“

„Bóže, to je přece jasný, ne? K tý bouračce přijeli dva od vébé a odvezli mě na chirurgii. Ve žlutobílým žigulíku! Že prej jestli nemám vnitřní zranění nebo co. A tam dole, rovnou v tom baráku, kde jsme se potkali, ke mně přišla nějaká sestřička a povídá, že Moravovu kapelu asi žere Jóžin z bažin, že jsem za poslední dva dny už třetí potrefená. Jak to třetí, povídám já, a ona na to, že nahoře leží Pavel Janda a vypadá jako mrtvej. Já se tam hnala, že to bylo o infarkt, všecko se mi mlelo v hlavě a myslela jsem, že omdlím! O vás jsem vůbec nevěděla! Vás jsem potkala náhodou!“

Bylo to celkem logické. Kapitán zaplatil, vyprovodil ji na ulici, a dokonce jí zastavil taxík. Když se soukala dovnitř, tak mu najednou něco blesklo v hlavě a nastoupil za ní. „Bartolomějská!“ řekl taxíkáři.

„Dovolte?!… Jak to?… Proč?“

„Budu mít ještě pár otázek!“

„Utíkat!“ napadlo Kodeta. „Běžet!“

Rozrazil dveře bytu a hnal se ven. Nevěděl proč a nevěděl kam. Měl slepé oči, soustředil se jenom na útěk do prázdna a na vlastní dech. Tetky před samoobsluhou v Podskalské se ušklíbly a mládenec s chmýřím pod nosem, který dominoval hloučku dívek před školou společného stravování, vykřikl na celou ulici:

„Hele, mistře! Co to honíte? Ztratil se vám swing?“ Teprve na nábřeží se Kodet uklidnil, zastyděl se a pomalu se loudal zpátky. Když má člověk strach, je to jako nemoc.

Doktor Brádler si předvolal režiséra Michala a zrušil frekvence plánované pro Moravův orchestr. Po celý týden zůstane studio prázdné, jen v noci tam bude pracovat údržba.

„A možná ještě někdo!“ dodal Brádler.

„V tom případě bych si snad mohl vzít dovolenou!“ osmělil se navrhnout Michal. „Jel bych na lyže.“

„Ne!“ prohlásil Brádler. „Zůstanete tady a budete se každý den poctivě zapisovat do prezenční knihy v redakci. Doporučuji vám, abyste se i večer zdržoval na telefonu. Na shledanou!“

Michal vypadl na chodbu, ani nevěděl jak. Ještě za deset minut ho viděla natáčecí technička Soňa, jak strnule civí stále na jednu dlaždici pod svýma nohama.

Právě tak jako v taxíku, snažila se Monika Brejchová i v Taxově kanceláři vypadat rozhněvaně.

„Přikováte mi na nohu železnou kouli?“

„Zatím ne,“ řekl Tax.

„Pak mi tedy laskavě prozraďte, proč jste mě sem unesl!“

„Podívejte se, mladá paní,“ začal kapitán záměrně zeširoka, „musíte mi ještě něco vysvětlit. Dejte si pozor, abyste vysvětlovala opravdu podrobně, protože teď jde do tuhého. My víme, že jste včera přijela do rozhlasu ve chvíli, kdy Kodet vyběhl na parkoviště a sháněl auto, které by ho odvezlo domů. Odmítla jste mu se slovy, že na vás někdo čeká. Když se vás dlouho po vraždě a po našem příjezdu na místo činu dirigent Morava ptal, kdy jste se dostavila do studia, řekla jste mu před mnoha kolegy, že zároveň s námi. Co jste dělala v traktu budovy, kde je studio šest, celou tu dlouhou dobu, během níž byl Písecký zavražděn?“

Dívala se pod stůl.

„Byla jsem v sedmičce!“

„S kým?“

„Sama!“

„Proč?“

„Potřebovala jsem si tam u klavíru něco přehrát. Rozezpívat se.“

„To není pravda, mladá paní!“ pokračoval kapitán. „Vy mi lžete!“

„A co byste chtěl slyšet?“ rozkřikla se. „Že jsem proběhla předsíní do šestky, odbouchla Egona a pak se zase vrátila zpátky?“

„Jen klid! Nejste patnáctiletý puchejř a dobře víte, že jsou chvíle, kdy se zkrátka musí s pravdou ven!“

Mlčela.

„Zbytečně zdržujete,“ pokračoval, „vy jste se tam v sedmičce s někým hádala! Ječela jste, že to bylo slyšet zvukotěsnými dveřmi až někam na schody k parkovišti. Kdo to byl?“

„To vám nepovím,“ řekla potichu a vztekle, „i kdybyste mě rozkrájel!“

Mlčky vytočil na státní lince tři namátková čísla a chladně se ohlásil: „U telefonu Tax. Pošlete mi sem dva chlapy!… Ano… Převzetí do vazby! Osobní prohlídka a tak dále… jistě… příkaz mám ve stole. Tiskové oddělení ať to zveřejní, a když se objeví v televizi její fotografie, nemám námitek… Jde o tu zpěvačku… Brejchová – Vrabcová…“

„Počkejte!“ vyhrkla. „Zrušte to!“

Pomalu zavěsil.

„Všecko povím! A všecko… zaplatím!“

Upřel na ni oči, v nichž se objevily dva veliké otazníky. „Zaplatíte?“

„Jo!“ vydechla. „Telefon!“

„Vy jste na někoho křičela do telefonu?“

„Já volala do Švýcarska! Olten, kanton Luzern! Já volala toho gaunera Felixe, protože už to nevydržím. Mám nervy nadranc! Věčně za mnou někoho posílá. Všelijaký Němce a Talijány a Holanďany a já nevím koho ještě! Věčně se tady motá nějakej mercedes. Chce všelijaký věci. Sošky! Porcelán! Posílá různý krámy, abych je prodávala! Já nejsem žádná překupnická stanice! Já už nechci! Nemůžu!“

„Co vás nutí, abyste mu sloužila? Má na vás něco, čím vás může vydírat?“

Neodpověděla.

„No… jak myslíte,“ řekl kapitán po chvíli. „Proč jste volala právě ze sedmičky?“

„Je tam přímá linka.“

„Doma telefon nemáte?“

„Doma?“ ušklíbla se. „Vy byste snad volal z domova? V rozhlasu naskáče za den na telefonech tolik signálů, že se v tom jedno Švýcarsko ztratí. Z domova to jednak stojí strašnej balík, a pak… co bychom si povídali?“

„Dobrá,“ zamumlal kapitán. „Teď se seberte, jděte k tý svý Mathauserový a nevystrkujte nos, dokud vás nezavoláme.“

Zachřestila náramky, vzala si kabelku a neřekla ani na shledanou.

Kudláček čekal na chodbě. Celou noc nespal, ráno se ani neoholil, a tak vypadal velmi zbědovaně. Z Bohnic, kam odvezli Evu, odešel jakýmisi zadními vraty do polí a zabloudil. Ocitl se na starém, zpustlém hřbitově, kde jsou pochováni vojáci ze všech koutů Evropy, kteří zešíleli v první světové válce, a stovky ztroskotaných a opuštěných lidí bez data narození a úmrtí, beze jména. V životě nebyl na smutnějším místě. Sedl si na náhrobek se zašlým šlechtickým titulem, nevnímal zimu a upadl do strnulosti, která se rovnala hlubokému spánku. Za svítání se ocitl na nějaké zastávce autobusu. Nevěděl, jak se tam dostal, ani co dělal v posledních hodinách. Nevěděl, kudy chodil. Hřbitov byl jako sen. Během loňského roku se mu to stalo už několikrát: sedí doma v lenošce a najednou sjíždí eskalátorem do metra. Co bylo v té pauze? Doma se povaloval v bačkorách a ve svetru a teď je oblečený jako do společnosti. Nese aktovku. Neví, co v ní je. Dívá se. Věci na cestu.

Na zastávce se sešlo pár lidí a na protější straně ulice zářily skleněné dveře trafiky. Kudláček přestal už dávno kouřit, protože si jako správný operák šetřil plíce a hlasivky, ale to ráno dostal na cigaretu chuť. Vstoupil do trafiky.

„Cigarety!“

Prodavačka znejistěla. Měl zablácené rukávy a umouněný obličej.

„Jaké cigarety?“

„Cigarety!“ opakoval.

Dívala se přes jeho rameno ven. Čekala, že ještě někdo přijde a ona tu nezůstane s tím podivným zákazníkem sama.

Sáhl si pod kabát do náprsní kapsy a zjistil, že na sobě vůbec nemá sako, a tedy ani peněženku. Bylo mu to jedno.

„Cigarety!“ řekl ještě jednou. „Peníze nemám!“

Chvějící se rukou mu podala krabičku spart.

„Zaplatíte mi jindy!“

Kristepane, hučelo jí v hlavě… ať už jde pryč!

Venku ho napadlo, že nemá zápalky. Položil plnou krabičku cigaret na popelnici a nastoupil do autobusu. A pak následovalo zase takové podivné nic, kdy potkával na Národní třídě známé a nepoznával je, až mu najednou došlo, že je předvolán k Taxoví.

Dveře kanceláře se otevřely a objevil se v nich poručík Hanzal.

„Pojďte, prosím, dál!“

„Jak to vypadá s vaší dcerou?“ zeptal se kapitán. „Co vám řekli v ústavu?“

Mlčel.

Kapitán si uvědomil, že se dotkl jeho Achillovy paty a že bude muset začít z jiného soudku.

„Vám není dobře?… Nejste nemocný?“

Kudláček zavrtěl hlavou.

Hanzal před něj postavil šálek kávy.

Napil se a trochu pookřál.

„Pozvali jsme vás, pane Kudláčku, hlavně proto,“ pokračoval kapitán, „abyste nám pomohl dokreslit situaci v okolí studia šest bezprostředně před vraždou Píseckého. Znal jste Egona Píseckého dobře, viďte?“

„Neznal.“

„Vůbec?“

Kudláček se zamyslel.

„Vlastně… znai. Ale jenom od vidění a podle jména. Nikdy jsem s ním nemluvil. Populární hudba mě nezajímá a ty, kdo ji provozují, nepovažuji za umělce. Jsou to většinou lidé, kteří vyměnili vznešené poslání za lacinou atrakci. Prodávají se za peníze. Odpusťte, že jsem se tak zapovídal, ale tohle téma…“

„Dobře!“ zarazil ho kapitán. „Proč jste ale potom za nimi přišel z operního a symfonického studia, kde jste měl práci?“

„Jednak jsem už v áčku skončil a potom jsem nešel za nimi, ale za Kodetem.“

„Kodet se také zabývá populární hudbou.“

„Kodet je výjimka. Mohl být skvělým symfonickým tympánistou, ale nešťastně se oženil. Jeho manželka je lačná a primitivní osoba, která ho dohnala k džezu jenom proto, že by jinde tolik nevydělal.“

„Je Kodet váš přítel?“

„Snad se to tak dá říct. V době studií jsme spolu nějaký čas bydleli a občas mě navštěvuje.“

„A vy jeho?“

„Já jeho ne!“

„Proč jste tedy přišel do šestky?“

„Jen tak,“ pokrčil rameny. „Někdy člověk ani neví, co dělá. Myslím, že jsem měl původně v úmyslu objednat si u Slámy kávu.“

„Sláma vám řekl, že Kodet v šestce není. Sedl jste si do čekárny?“

„Myslím… asi ano.“

„Vy to nevíte jistě?“

„Chcete na mně, abych zpětně zkontroloval každý svůj krok? Ve chvíli, která pro mne vůbec nebyla důležitá? Já, vážený pane, nežiju od chvilky ke chvilce. Jsem asi podivín, ale moje myšlenky často zabloudí do světa, který vůbec není konkrétní. Zapomínám na čas. Když mi v hlavě zazní hudba, jdu za ní.“

Buď je tak střelený, napadlo kapitána, nebo na mě šije boudu. V duchu rozebral Kudláčkův blábol a vybral z něj zrnko reality.

„Šel jste za hudbou.“

„Vidíte to!… No jo!“ rozjasnil se Kudláček. „Slyšel jsem klavír. Ze šestky. Dveře do předsíně byly otevřené, režie plná lidí, zůstal jsem tam stát v šeru, klavír byl zvláštní, sugestivní, zavřel jsem oči, stál jsem v koutě, nechtěl jsem, aby mě viděli…“

„A uslyšel jste výstřel.“

„Snad.“

Kapitán a Hanzal se na sebe podívali.

„Nebo jste snad nepoznal, že je to výstřel?“

„Myslel jsem, že se něco polámalo na stroji. Pak se ale otevřely dveře z režie i z čekárny dokořán a všichni utíkali do studia. Já zůstal zablokovaný v koutě za těmi otevřenými dveřmi a stále jsem slyšel hudbu.“

„Jak to?“

„V duši!“

„A ták!… Poznal jste, kdo to hrál?… Bylo vám jasné, že jste slyšel improvizaci Egona Píseckého?“

„Prosím vás!“ usmál se Kudláček sám pro sebe. „Kde ten by se na něco takového zmohl?“

„Když jste ale potom přišel do studia, viděl jste ho ležet u klavíru!… Viděl jste na koberci pistoli…“

„Mrtvolu jsem viděl, pánové! Nějakou mrtvolu, rozumíte?“

Na dně jeho hlasu se chvěla jakási radost, potlačovaná zbytky vůle.

„A dál?“ naklonil se k němu kapitán.

„Dál?… Co… dál?“ Kudláček byl překvapen. „Odešel jsem z budovy, obědval jsem v automatu, stavil jsem se v divadle pro gáži… byl přece všední den! Docela obyčejný všední den!“

Kapitán si chvilku hrál s nezapálenou cigaretou, mnul ji v prstech, aby změkla, a prohlížel si filtr.

„Co jste dělal dnes v noci?“ zeptal se.

Spirála lehkého, namodralého dýmu odplouvala k oknu. „Dlouho jsem čekal v ústavu. Nakonec mi tam dali podepsat pár dotazníků a propustili mě. Chodil jsem v polích. Byl jsem na nějakém hřbitově.“

Odmlčel se.

„Domů jste nešel? Ani k ránu?“

Kudláček si podepřel lokty o kolena a skryl obličej v dlaních.

Kapitán mrkl na Hanzala, který prohlásil striktním, oznamovacím tónem.

„Vaše dcera milovala Egona Píseckého.“

Kudláček vyletěl. Plakal. Po tvářích mu tekly slzy. „Nežvaňte!“ křičel. „Eva je velká zpěvačka! Až se uzdraví, bude z ní chlouba světové opery! Na Evu čeká Velké divadlo v Moskvě a Metropolitní opera v New Yorku! Eva by se nikdy nezahodila s takovým jazzbandovým šupákem! Jste provokatér! Budu si na vás stěžovat!“ Hanzal nehnul ani brvou a útočil dál.

„Vaše dcera Eva sehnala Píseckému nedaleko vás byt a nějaký čas tam s ním žila.“

„Eva by v životě ani nepromluvila s člověkem, který by neměl životní styl, odpovídající jejím nárokům, a ty nejsou malé! Kdo to byl… ten Písecký? Komediant! Myslel si, že když se oholí jen jednou za týden a když bude chodit ve špinavých mokasínech, že ho to zařadí mezi typy tvůrců, kteří se povznesli nad přízemnost!“

„Vždyť jste ho neznal,“ usmál se kapitán a Hanzal nabral dech k třetímu výpadu.

„Vaše dcera Eva utekla z konzervatoře a zpívala s Píseckého triem v Jazzovém klubu pod schody.“

„Vy… vy… vy darebáku!“

Kudláček se chytil za srdce.

„Měla přezdívku Ella!“ pokračoval Hanzal.

„Dost!“ sípěl Kudláček. „Mlčte!“

Hanzal vybalil zvětšeninu, nalepenou na hobru, a opřel ji o zeď.

„Její reklamní fotografie z vestibulu divadélka!“ Kudláček se už nezmohl ani na slovo. Stále slzel a uhýbal očima před portrétem s výsměšnýma šedýma očima pod obočím ve tvaru V.

Ozval se teprve po chvíli, tiše a nostalgicky.

„Vy, pánové, nemůžete vědět, co pro člověka, který celý život zasvětil umění, znamená neúspěch. A přece jsem byl v padesátých letech slavný a lidé se mi obdivovali. Dostával jsem velké role světového repertoáru, ale bylo to v provinciální opeře a já jsem chtěl výš. Potom přišla nabídka z Národního. Považoval jsem to za samozřejmost, za něco přirozeného. Zafixoval jsem si už jako kluk, že mi nic nemůže zkřížit cestu a nikdy mě ani nenapadlo, že po sedmi tučných letech přichází sedm hubených. To myslím pouze obrazně, protože jsem v životě nekalkuloval v penězích, ale vždycky jen v hodnotách duchovních a uměleckých. V Národním jsem se jako sólista neprosadil. Tím větší byla moje radost, když se u mé Evičky projevil talent. Talent, pánové! Už jako dítě zpívala sóla ve třech sborech a s Kühnem byla až v Itálii. Podporovali jsme s nebožkou manželkou její hudební nadání ze všech sil. Nejméně dvakrát týdně jsem ji bral na koncert a dá se říct, že vyrostla v zákulisí divadla. Bylo mi jedno, že sám dostávám jen psí štěky, že jsem vlastně jenom lepší sborista, že většina mých příjmů pochází z podprůměrných estrád. Říkal jsem si se Shakespearem: ‚Tvé dítě dokončí tvůj úděl života a oblaží tvé stáří-a budeš zase mlád, ač stár a v konci sil – a znovu bude vřít chladnoucí krev tvých žil.“

Při citátu povstal, přitiskl si jednou rukou na prsa pomačkaný klobouk a druhou se rozmáchl jako ochotník před zrcadlem. Bylo to trapné.

„Její zkouška na konzervatoř, pánové,“ pokračoval, když si zase sedí, „byla excelentní. Brilantní! Vzali tři z padesáti uchazeček a ona byla mezi nimi! Už v třetím ročníku jí povolili záskok v ústecké opeře. Manželka zemřela a já jsem všechny své síly věnoval jejím perspektivám. A ty perspektivy jsou stále gigantické! Jsou a jsou a jsou… i kdyby se všechny mocnosti pekla postavily proti nám!“

„Taková pekelná mocnost byl třeba… Písecký?“ usmál se kapitán.

Kudláček znovu vyskočil ze židle.

„Nemluvte mi o něm! Ani slovo! Proklel jsem ho! Jeho smrt byla osudový trest. Jestli je na světě nějaká spravedlivost, musela zasáhnout!“

„Ale jděte,“ řekl kapitán. „To se přece stává, že se mladá holka zamiluje. A taky se stává, že se ženich rodičům nelíbí. Jednou má moc dlouhé vlasy, podruhé málo vydělává, chybí mu titul nebo byt… kdyby se ze všeho mělo hned střílet…“

„On byl opravdu gauner!“ Kudláček si prohlížel špinavé ruce, které se mu třásly jako v zimnici. „Byla pro něj dobrá jen tak dlouho, dokud ji potřeboval do svý party. Pak ji vyhodil a zamkl za ní. Konec! Musulmanka sehrála svou roli, musulmanka může jít!… Pustila si plyn!… Náhodou jsem se vrátil domů dřív než jindy, a tak je naživu… Ale jak naživu? Pod dozorem psychiatrů! Stále mezi domovem a ústavem!… Já jsem rád, pánové, já jsem ze srdce rád, že ten syčák leží v márnici. Na světě je spravedlnost, a to mi dává záruku, že Evička bude zase zpívat. Ne v nějakém zastrčeném pajzlu, ale na operní scéně, kam patří svým talentem, výchovou a vzděláním!“ Stál s vytřeštěnýma očima jako nepříčetný.

„Poslyšte,“ oslovil ho Hanzal. „Jste si jist, že jste úplně zdravý?“

„Proč?“

„Máte asi horečku. Nemůžete si přesně vzpomenout, kde jste byl dnes v noci. Netrpěl jste někdy psychickými poruchami? Kdo vás léčí? Nevyskytla se ve vaší rodině už v minulosti duševní choroba?“

Tenorista vypadal na infarkt.

„Dáme vás odvézt domů,“ vytáčel Tax pomalu číslo dopravního oddělení. „Lehněte si a odpočívejte. Nikam nechoďte! Nikam! To není rada, ale moje důrazné přání! Respektujte je ve vlastním zájmu.“

„A co divadlo? Mám večer představení!“

„V divadle vás omluvíme.“

Sklesl na židli a najednou zmizelo v propadlišti času patnáct let a on byl s malou Evičkou v oboře Hvězda… šelestilo listí… nějaký člověk v tom listí pomalu chodil a natáčel šelest na japonský magnetofon… Evička se zapletla do prolézačky a nemohla dolů, volala o pomoc, on stál a nebyl schopen tam jít a sundat ji… pane, dělejte něco, sakra, dyť jste její táta… a ona naříká a naříká a on má olověné nohy.

Kapitán s poručíky usedl ke konferenčnímu stolku.

„Tak co?“ změřil si je očima. „Čekám na vaše závěry.“

Podívali se jeden na druhého.

„Závěry?“ osmělil se po chvilce Hanzal. „Teď?… Jaký závěry?“

„Dobře,“ opravil se kapitán. „Říkejme tomu stanovisko!“

Stále nechápali.

Viděli, jak skládá hustě popsaný arch, vyrábí z něj vlaštovku, hází ji ke stropu a sleduje její pád do kouta. Jako kdyby právě smetl ze stolu všechno, k čemu se až dosud dopracovali. Protože mlčeli, rozhovořil se sám: „Ať se dělá co se dělá, ať se rýsuje projekt výrobní linky, nebo třeba předpovídá počasí, vždycky se myslící lidé řídí určitým pravidlem: sebrat materiál, roztřídit jej, zaujmout stanovisko a sestavit celek. My jsme teď s naším případem ve fázi, kdy jsme zčásti ukončili sběř informací. Celá série událostí, jako třeba Jandův úraz nebo havárka Moniky, nám tyto události pomohla roztřídit, a můžeme se tedy pokusit o stanovisko. Poručíku Hanzale… prosím!“

Hanzal dlouho mlčel. Kapitánovo jednání ho zaskočilo. Dbal vždycky na to, aby nefantazírovali a drželi se skutečností… a těch skutečností je zatím přece jenom málo.

„Nestyďte se!“ popíchl ho kapitán. „Já vás nespolknu!“

Bylo to proti všem zvyklostem a zásadám. Nebo snad kapitán ví něco důležitého, co jim uniklo? Hanzal začal kostrbatě objasňovat svůj soukromý názor.

„Co se mě týče… já vycházím ve svých dedukcích z charakteru a celého života Píseckého: podivín, v mnoha směrech výstřední, s nevyrovnaným osobním životem. Domnívám se, že tato vražda je vraždou ze msty a že ji má na svědomí duševně nemocný člověk. Šel bych po Kudláčkovi a šel bych najisto. Za dvě hodiny bych si z něj troufl vymáčknout přiznání. Písecký mu svedl dceru, zničil její kariéru, dcera byla jediná Kudláčkova radost a perspektiva. Kudláčkova přítomnost na místě činu se dá prokázat.“

Kapitán nehnul ani brvou a obrátil skelný pohled na Kábrta.

„Janda!“ špitl Kábrt.

„No né?“ ušklíbl se Hanzal. „Janda je vrah a sám sebe zmrzačil, aby měl alibi. To se povedlo!“

Kábrt zčervenal.

„Ten pařba mohl do toho příkopu spadnout náhodou!… Nezapomeň, že měl minimálně stejně silný motiv jako Kudláček. Šlo mu o rodinu, o ženu, která byla stabilizátorem v jeho životě!“

„A co když to má přece jenom na svědomí Kodet?“ ozval se kapitán. Vypadalo to, že mluví sám za sebe, velmi tiše, zdánlivě nesoustředěně. „Pohybuje se po okraji případu. Něco zamlčuje. A stále tu máme režiséra Michala a Slámu.“

„Slámu?“ řekl Hanzal. „To nemyslíte vážné!“

„Proč ne? Co když je Sláma dokonalý komediant, který hraje malou rybu, aby zamaskoval zločin, provedený třeba na příkaz…“

Zarazil se a vstal.

Díval se z okna.

Není jasný vztah Moravy a Michala, uvažoval, Moravy a Moniky, Moravy a Píseckého. Michal a Sláma se objevují. Oni se mohou objevovat všude. Je těžké vystopovat jejich přesný pohyb v té chvíli, je těžké…

Nízko nad střechami viselo šedivé nebe. Kapitán řekl nahlas jediné slovo: playback.

A vrátil se ke stolu.

„Chtěl jste závěry,“ pokrčil rameny Hanzal, „tak jsme se vyzpovídali.“

„Asi jsem se nepřesně vyjádřil,“ přiznal Tax. „Chtěl jsem spíš analýzu. Snažím se ten případ někam zařadit. Podívejte se! Na základě shromážděného materiálu a jeho předběžného roztřídění se domnívám, že máme co činit s vraždou v našich podmínkách zcela neobvyklou. Když říkám v našich podmínkách, tak tím nemyslím pouze Republiku československou v sedmdesátých letech, ale celou epochu, ve které žijeme. Na Západě se většinou vraždí gangsterský, veřejně, s použitím nejmodernější techniky a rozvětvené organizace.“

„A my se tady setkáváme s primitivními vrahy na jedno brdo,“ doplnil ho Kábrt, „s blázny a poloblázny, které není těžké dopadnout.“

„Přesně tak,“ zarazil ho Tax a pokračoval. „Pokud se někdy objeví vražda úkladná, a to kdekoliv v současném světě, je vždycky maskována tak, aby se vůbec nevědělo, že k nějaké vraždě došlo. Ve studiu šest se střílelo téměř před svědky, a přece stojíme nad hlavolamem. Ten, kdo tu vraždu spáchal, je určitě velmi rafinovaný a promyslel plán do sebemenších detailů, nebo si to alespoň myslel.“

„Nebo…“ ozval se Hanzal, „nebo to někdo jiný naplánoval a někdo jiný provedl!“

„Vzhledem k tomu,“ pokračoval Tax, „že máme co činit se skupinou lidí, atypickou pro naše poměry, a že je ta vražda tak výjimečná… tak… tak…“

Zdálo se, že zapomněl, o čem chtěl hovořit. Trvalo dlouho, než zdvihl hlavu od stolní desky a podíval se na Kábrta: „Potřeboval bych ten mercedes!“

Poručík Kábrt procházel halou hotelu Olymp. V krbu doutnalo půlmetrové poleno a na baru se povalovalo několik frajerů tu i cizozemského původu. Kábrt sotva vlekl nohy, Olymp byl dnes už dvacátým třetím hotelem na jeho seznamu. Konečně je ale u cíle.

„Paní recepční!“

„Ano, prosím?“

„Před vaším hotelem parkuje červený mercedes-kabriolet, sporťák, typ, jaký se dnes už nevyrábí. Patří zřejmě někomu z vašich hostů. Je ten pán v hotelu?“

Podívala se na desku s klíči a na průkaz, který poručík nenápadně podržel před sebou.

„Není!“

„Můžete mi sdělit jeho jméno? A taky bych rád viděl přihlašovací kartu.“

„Jistě! Jmenuje se Hildenbrant.“

11

Zvukař Hildenbrant bydlel v secesním domě v Nuslích. Pod okny mu sice každých dvacet minut projel vlak, zato však měl ve chvílích, kdy vlak zrovna nejel, výhled do překrásné křovinaté stráně, která se na jaře pokaždé zazelenala a v listoví skryla ojeté pneumatiky, láhve a plechovky od konzerv. Svým způsobem to byla parodie na přírodu, ovšem jemu to nevadilo, protože byl odmalička člověk skromný a bral život vždycky z té lepší stránky. Jeho žena právě spálila bramborák a pětiletá dcera rozbila budík, když u dveří zazvonil Karel Tax se svými poručíky. Hildenbrant je pozval dál a rozháněl složenými novinami hustý dým, který se valil od sporáku.

„Pane Hildenbrante!“ ozval se Tax, když si sedí na pohovku a zahustil už tak nedýchatelnou atmosféru cigaretou značky Dřina. „Vy máte nějaké příbuzné ve Spolkové republice?“

„Skoro všechny!“

„Jste německé národnosti?“

„Pocházím ze smíšené česko-německé rodiny z Liberce. Otec byl Němec, matka Češka. Bratři sloužili u wehrmachtu. Já ne, mně bylo v pětačtyřicátém teprve dvanáct. Po válce jsem zůstal s maminkou a bratři odešli do americké zóny.“

„Stýkáte se?“

„Málo. Nejstarší, Herwig, před pěti lety zemřel, Jörg pracuje jako nástrojař u Bosche v Norimberku, jenom s Hansem… s Hansem se vídám dost často. Naposledy včera. Jistě o něm už víte.“

„Co dělá?“

„Kšefty!“

„V jakém oboru?“

„Všecko možné,“ usmál se Hildenbrant. „Jednou koupil v Brně motocykly, vyměnil je v Polsku za jezdecké koně, a ty prodal někde v Anglii. Co vydělal, to zase ztratil na italských traktorech Fergusson, které se snažil střelit do Jižní Ameriky. Je to cvok!“

„Nepokouší se v poslední době založit uměleckou agenturu?“

„Neřekl bych. Kdyby měl možnost, jistě by nezaváhal a prodal by třeba strakonické dudáky do Skotska.“

„A co populární hudba? O tu se nezajímá? Taková kapela jde dobře na odbyt!“

„Jestli dáváte Hanse do souvislosti s Píseckého vraždou,“ zvážněl Hildenbrant, „tak jste vedle. Hans je fenikový blázen… podvodník, co se týče daní a tak dále… ale do zločinu by se nikdy nezapletl.“

Kapitán si připálil další cigaretu od té první, což u něj bylo znakem mírného vzrušení, a nenápadně prohodil: „Ještě dnes večer s ním budeme mluvit.“

„Jestli už nebude za hranicemi.“

„Nebude!“ ozval se Hanzal.

Tečka.

Pod okny projel vlak a nádobí v polici se s cinkotem roztančilo.

„A teď… k věci,“ řekl kapitán.

Zvukař vykulil oči. Podle něj byli při věci po celou dobu, co tu seděli. Nechápal, na co se ho ještě mohou ptát.

„Vy jste byl ve studiu v okamžiku vraždy?“

Přikývl.

„Kde jste stál?“

Hanza před ním načrtl přesný půdorys studia včetně režie, obou předsíněk, přetlumeného prostoru a čekárny.

„Tady!“

Hildenbrant ukázal na místo u dveří režie z vnitřní strany.

„Kdo seděl ve vašem křesle?“

„Nikdo!“

„Co jste udělal, když se ozvala rána?“

Hildenbrant zaváhal. Bylo vidět, že se snaží vyjádřit co nejpřesněji.

„Myslím, že jsem byl jediný, kdo okamžitě poznal, že jde o výstřel. Nebudete mi možná věřit, ale dostal jsem strach o mikrofony. Výstřel z bezprostřední blízkosti je může zničit.“

„Uhodl jste, co se asi stalo?“

„Kdepák!“ rozhodil zvukař ruce. „Jak bych mohl? Dostal jsem vztek! Myslel jsem, že jde o nějakou lotrovinu. Vsadím se, že ani jednoho z chlapů v režii nenapadlo, že jsou svědky tragédie. Byli jsme všichni úplně vedle. Jeden koukal na druhého, nikdo se nezmohl na slovo a frekvenční tón pištěl, až se všechno třáslo.“

„Vy jste se ani nepokusil stáhnout ty… ty páčky? Zarazit to?“

„Ale jo! Když jsem se probral ze šoku! Rozběhl jsem se k mašině, ale už jsem se tam nedostal. Někdo to vypnul. Calábek, Šebánek, Klimeš a Morava se takovým fofrem hnali do studia, že jsme se uprostřed režie srazili. Hotový blázinec!“

„Kolik je v režii u šestky magnetofonů?“

„Pět!“

„Byl na nich materiál, připravený k natáčení?“

„Počkejte!“ zamnul si čelo. „No jo! Na dvojce byl kus pompásku!“

„Co je to pompásek?“

„Pomocný pás. Většinou nečíslovaný, často neúplný, obyčejně s nějakým starým pořadem, který se může smazat. Používá se k montážím nebo ke zkušebnímu natáčení, a dá se do něj bez problému střihat.“

„Viděl jste ze svého místa u dveří na magnetofon číslo dvě?“

„Neviděl.“

„Takže nám nemůžete říct, jestli se natáčelo, nebo jenom poslouchalo ze studia?“

„Bohužel!“

„A také nevíte, kam se ten váš pompásek poděl?“ Kapitán se vůbec nesnažil skrývat rozladění. „Když jsme tam totiž přijeli, nebylo na strojích vůbec nic.“

„Tomu se nedivím,“ řekl Hildenbrant. „Pompásky se vyhazují.“

„Ale ne ty, na kterých je možná natočena vražda.“

„Uklízečky…“

Kapitán ho přerušil.

„V té době se přece neuklízelo. Okamžitě po rekognoskaci situace jsem tam uklízet zakázal a ještě jsem to neodvolal.“

„V tom případě ten pásek určitě najdete.“

„Mně tady něco nehraje.“ Kábrt zdvihl ukazovák, aby na sebe upozornil, a kapitán mu dal slovo. „Říkáte, že jste ze svého místa u dveří neviděl na magnetofon číslo dvě. Jak potom můžete vědět, že na něm byl nějaký pompásek?“ Hildenbrant se zarazil.

„Snad… určitě tam ten pásek byl už ráno. Ještě před pauzou.“

„Zajímavé! Vám se vybavují v hlavě různé detaily a v kritickém okamžiku nevidíte, jestli se magnetofon, vzdálený tři metry od vás, točí, nebo ne!“

„Podle plánku,“ řekl Hanzal, „jste ty magnetofony měl skoro na dosah ruky.“

Zmatený Hildenbrant se znovu podíval na plánek a bezradně rozhodil ruce.

„Vždyť jsem vám říkal…!“ Bloudil očima někde za Hanzalovou hlavou. „Mezi mnou a magnetofony stálo několik lidí. Bylo úplně jedno, jestli Morava natáčí, nebo jenom poslouchá.“

„Morava?… Proč zrovna Morava?“

„Seděl na mém křesle u pultu!“

„Před chvílí jste prohlásil, že tam neseděl nikdo!“

Na Hildenbrantově čele se objevily kapičky potu. „Předtím tam seděl! V pauze!… Promiňte!… Myslel jsem, že potřebujete informace o bratrovi nebo odbornou poradu a zatím…“

Mávl rukou.

Kapitán vstal a narovnal se v kříži.

„Dostavte se dnes večer o půl jedenácté do vrátnice rozhlasu na Vinohradské. Budete pomáhat hledat našim lidem ten pompásek. Souhlasíte?“

„Jistě!“

Moravu našli u misky s pekingským masem v Čínské restauraci. Obratně manipuloval tyčinkami a popíjel horké víno z rýže.

„Tu improvizaci jsem natočil!“ řekl. „Točil jsem vždycky všechno, co se mohlo hodit. Ta improvizace by se dala přestavět na perfektní orchestrálku…“

„Kdyby…?!“

Taxova otázka zůstala trčet nad stolem ve vůněmi přesycené atmosféře restaurantu.

„Kdyby byla celá!“ dodal Morava. „Pásek snad neměl ani dvě stě metrů. Dobré tři minuty před výstřelem jsem si všiml, že vyklouzl z natáčecí hlavy a kotouč jel naprázdno.“

„Takže vražda natočena nebyla!“

„Bohužel!“

„Po panice ve studiu jste už pomocný pásek na magnetofonu číslo dvě neviděl?“

„Ne!… Michal nás vyhnal do čekárny a zamkl studio i režii až do vašeho příjezdu.“

Rozloučili se a Morava zakončil čínské hody salátem z bambusu, šálkem jasmínového čaje a holandským doutníkem, který si vybral u vrchního v krabici z teakového dřeva.

Kudláček nastražil uši. Jeho ruce, sepjaté na háčkovaném ubrusu, se ani nepohnuly. V pokoji bylo všechno jako dřív, a přece se něco změnilo. Jako by se k němu přiblížily stěny a strop začal klesat. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, co způsobilo tu změnu. Zastavily se hodiny. Byly to starožitné sloupkové hodiny ha komodě s mosaznými ozdobami, krásný předmět, o který pravidelně pečoval, takže náhlá porucha mu byla nepochopitelná. Říká se, že když se bezdůvodně zastaví hodiny, někdo někde zemřel. Někdo blízký.

Za hodinu šlapal v rozbředlém sněhu podél zdi ústavu, kam ho nepustili, protože nebyly návštěvní hodiny. A pak zase ten hřbitov s kříži bezejmenných vojáků, kteří zešíleli v první světové válce, a s náhrobky šlechtičen, které nikdy nebyly šlechtičnami.

Hans Hildenbrant se vrátil do hotelu obtížen balíčkem s porcelánovými figurkami. Směšné filigránské figurky z přelomu století mu po návratu do Porýní bohatě zaplatí pobyt v Praze.

Kapitán a oba poručíci na něj čekali v hale. Hans Hildenbrant byl vyhublý chlapík s myšíma očkama a prořídlými vlasy, který i přes nákladné oblečení podle poslední módy a snahu o seriózní gestikulaci mohl vypadat jako kulantní obchodník jen na vzdálenost jedné námořní míle v pahorkaté krajině. Jsem šíbr, řval jeho pečetní prsten, šíbr k pohledání, řvala italská kravata, jsem šíbr jako hrom, šeptal jeho úsměv, nacvičený pro podobné příležitosti. Hans Hildenbrant měl totiž své zkušenosti s policií nejméně deseti států po celé zeměkouli, a věděl tudíž, jak se v podobné situaci chovat. Bude vyslýchán, ale co na tom, umí si poradit.

„Vážený pane Hildenbrante!“ začal kapitán zeširoka. „Vy žijete trvale v Kolíně nad Rýnem?“

„Ano.“

„Povoláním jste, pokud víme, obchodník.“

„Máte dokonalé informace,“ řekl s kapkou ironie.

„S čím obchodujete?“

„S čím se dá,“ pokrčil rameny.

„Zprostředkoval jste někdy nějaká vystoupení uměleckých skupin?… Třeba orchestrů?“

„Není to zrovna moje specialita,“ zaváhal, „ale protože se i v tomhle trochu vyznám, párkrát jsem to zkusil. Na výsledek byste se museli zeptat v Malmö švédské skupiny Deevers.“

„Blíž by to nešlo?“

„Jak to?“

„Mno… já jen, jestli by nebyla nějaká taková kapela tady u nás.“

„To teda nebyla! Poroučím se, pánově!“

Vstal, uklonil se a vykročil k výtahům.

Tax mrkl na Hanzala, který ho obešel a zastavil.

„Pane Hildenbrante! Nespěchejte tolik!“

Otráveně se vrátil ke stolu.

„Posaďte se! Ještě bude káva!“ usmál se Tax.

„Je vám jasné,“ řekl Hildenbrant, „že jsem cizí státní příslušník? Jestli mě chcete vyslýchat, musíte dodržet alespoň minimální formality!“

„Ale, prosím vás,“ pokračoval Tax žoviálním tónem. „K čemu by vám i nám takové formality byly? Jednak nejde o výslech, který by se musel zaprotokolovat a podepsat, a pak… vsadím se, že byste nebyl dvakrát spokojen, kdyby tu s námi seděl někdo z vašeho vyslanectví, dělal si poznámky a nakonec poslal do Kolína zprávu, kterou by místní úředníci srovnali s účetními knihami a daňovým přiznáním vaší agentury.“

„Žádnou agenturu nevedu!“ zavrčel. „Jestli jsem někdy někomu dohodil kšeft, neměl jsem z toho většinou ani marku!“

„Tak to vidíte!“ dokončil kapitán svoji slovní akrobacii. „Jste člověk praktický, operativní, proč byste nám nedal pár informací při vyšetřování tak závažného případu, jako je vražda?“

Hans Hildenbrant uznale přikývl. Vzpomněl si, jak na něj loni neurvale řval náčelník italských karabiniérů ve Vico Equense, když se pokoušel organizovat černý prodej kempingového nábytku v oblasti soukromé dálnice Strada del Sole, a vysoce ocenil kapitánovu decentní taktiku.

„Dobrá,“ řekl. „Ptejte se! Doufám, že na mne nebudete naléhat, abych vám dával informace, které by byly v rozporu s mými obchodními záležitostmi.“

Tentokrát přikývl uznale zase kapitán, ale jen proto, aby ho zbytečně nevyplašil.

„Znáte orchestr Petra Moravy?“

„Ano.“

„Dohodil jste těm chlapcům nějaké vedlejší vystoupení v rámci jejich zájezdů organizovaných do Německé spolkové republiky Pragokoncertem?“

Přikývl.

„Víte o tom, že umělci ze socialistických států nemají při takových zájezdech právo sjednávat si vystoupení přímo s pořadateli bez účasti příslušných agentur ve vlasti?“

„Vím,“ odpověděl, „ale jenom náhodou! Kdybych sem tak často nejezdil a neměl tu bratra, který s tou kapelou spolupracuje, tak by mě to vůbec nenapadlo. Z mého hlediska jsem se tedy nedopustil ani přestupku.“

„Já vás neobviňuji. Jen se ptám. Byl to váš bratr, kdo vás s kapelou Petra Moravy kontaktoval?“

„Kdepák!… Ten?… Znáte ho? Toho bych se neodvážil požádat ani o takovou maličkost, aby mi občas po někom poslal do Kölnu flašku becherovky!“

„Jak to tedy bylo?“

„Předloni jsem dostal ve Frankfurtu lístky na televizní show, kde vystupovali. Po představení jsem za nimi šel do šatny. Slovo dalo slovo, protáhli jsme to k ránu několika bary, a od té doby se známe!“

„Obchodní věci jste projednával přímo s Moravou?“ Podíval se kapitánovi do očí a usmál se.

„Tam bych asi pochodil!… A pak, vůbec nevím, co nazýváte obchodními věcmi!… Vy si asi myslíte, že mám možnost pořádat nějaké gala koncerty nebo plesy, ale to jste na omylu. Když jsem přiznal, že jsem těm klukům dohodil nějaké kšeftíky, tak to byly opravdu jenom kšeftíky!“

„Například?“

„Jednou třeba volal jeden chlapík, který je tajemníkem správní rady jistého průmyslového koncernu. Ta správní rada pořádala garden party v zahradě svého generálního ředitele a potřebovali malou kulturní vložku. Šla tam rytmika a piáno. Za hodinu byli zpátky. Jindy zahráli na výletní lodi mezi Düsseldorfem a Kölnem tři skladby. Jen tak! Pro pobavení spolucestujících. Jestli jim za to někdo něco dal, o tom nic nevím! Já jsem je jenom seznámil s několika významnými lidmi.“

„A pane Hildenbrante!“ položil kapitán svou ruku na jeho, „s kým jste ty meloušky domlouval?… No tak!“

Hildenbrant sklopil oči.

„O mrtvých jen dobré!“

Poručík Kábrt neovládl překvapení.

„Ale to přece…“ zamžikal víčky, „… vůbec neodpovídá…“

Kapitán ho zmrazil pohledem. Poručík neměl žádné zkušenosti s blufováním a zřejmě doslova věřil všemu, co jim Hildenbrant servíroval.

Na stole se objevil plánovací kalendář z Píseckého bytu. Kapitán si dál prohledával kapsy, jako by hledal ještě něco.

„Levá náprsní,“ řekl Hanzal a Karel Tax vylovil brýle.

„Mám tady ještě takovou maličkost, pane Hildenbrante. Vůbec tomu nerozumím,“ ukazoval na zkratky a číslice. „Tak třeba Hild.! To mi připomíná vaše jméno. Kdo je ale potom Düss. a Lang a Burg.? Neměli naši páni muzikanti takových dobrých přátel s významnými styky, jako jste vy, ve Spolkové republice víc?“

Hildenbrant uchopil kalendář a se zaujetím v něm listoval. Marně se snažil zamaskovat úžas nad dokonalostí Píseckého evidence, nemluvě o tom, jak jím otřáslo, že taková evidence vůbec existuje.

„Všecko je možný,“ hlesl, když se trochu sebral.

„Starou bačkoru,“ sebral mu kapitán z ruky kalendář a schoval jej do kapsy. „Vy nás vodíte za nos! Každý trouba, který si opatří jen trochu podrobnější turistické mapy, musí přijít na to, že Düss. je Düsseldorf, Hild. Hildenstadt, Burg. Burgweise, Lang. Langenfeld a tak dále. Těch koncertů bylo dobře padesát, vynesly víc než tři sta tisíc marek a vy opravdu provozujete bez licence uměleckou agenturu. Od této chvíle před námi přestanete hrát komedii a pomůžete nám co nejrychleji dokončit případ, jinak je šlus nejenom s vaším kšeftováním, ale i se svobodou. Jsem přesvědčen, že by vás vaši krajané zavřeli za daňový únik a podvody se stejným potěšením jako my. A teď k věci! Co znamenají ty druhé číslice?“

„Jaké?“

„Pět tisíc až tisíc pět set. O jaké položky jde?“

„Nevím.“

„Kdo projednával za Moravův orchestr finanční otázky?“

„Už jsem vám řekl.“

„Lži nekupuju!… Kdo to byl?“

Ticho.

Kapitán se obrátil k oběma poručíkům.

„Pojedeme do kanceláře. Pan Hildenbrant nás dobrovolně a s ochotou bude následovat!“

Stmívalo se.

V uličkách mezi střešovickými vilami nebyla ani noha. Vítr fičel jako v lednu a Zelená vina varovala v rádiu před námrazami. Právě v okamžiku, kdy se z několika set tisíc radiopřijímačů ozval časový signál, kdy velká ručička hodin na miliónech televizních obrazovek skočila na celou a střihem vletěla do vyhřátých pokojů tvář hlasatelky, explodoval nedaleko Bořislavky nový Renault 16 a začal hořet. Majitel, bílý jako zahradní zeď, o kterou se opíral, bezmocně hleděl na požár, zatímco se v okolí otevírala okna a na pohotovosti začal zvonit telefon.

„Vůbec nevím, co se stalo,“ vysvětloval za necelou hodinu v kanceláři VB Červený vrch Petr Morava, majitel vozu. „Kdybych náhodou nezastavil u domu, kde bydlí můj přítel, architekt Skládal, už bych tu teď neseděl. Zabouchl jsem dvířka a ani jsem nezamykal, protože jsem chtěl hned pokračovat v cestě. Asi třikrát jsem zazvonil, ale Skládal nebyl doma. Už jsem se vracel, když se to stalo. Co to bylo? Zkrat? Může mi to někdo vysvětlit?“

„Od toho jsou jiní,“ řekl podpraporčík, pracně smolící protokol. „Zbytky auta budou odvezeny k expertize. Říkal jste Morava? Nejste náhodou ten Petr Morava… dirigent…“

„Jsem.“

Podpraporčík vstal, omluvil se a odešel do sousední místnosti zavolat na kriminálku.

Tenor Bohumil Kudláček seděl ve vlaku. Za opocenými okny ubíhala ve tmě známá krajina, tady v horách ještě zasněžená. Kupé bylo prázdné.

„Oddělil jsem se od lidí,“ řekl Kudláček polohlasem, který přehlušovalo dunění kol. „Postavil jsem kolem sebe zeď!“

Jet prázdným vlakem v bílé tmě bylo povznášející. Nástupní stanice a cílová se v tomto okamžiku staly hranicemi ničím nezatíženého života. Jedna etapa skončila a druhá ještě nezačala. Teď se nedá nic dělat, člověk je vezen, unášen, nepotřebuje vůli ani sebevládu, je pouhým předmětem v pohybu. Paní Wagnerová vyběhne z domku… Už to nebude dlouho trvat… Mistře! Kde se tady berete?… Běžím zatopit do podkroví!… Ve štítě bude slyšet, jak naříká vítr, a nikdo se nezeptá na Evičku, protože oni velmi dobře vědí, že o Evičce se tady nemluví. Já jim to ale ráno u snídaně povím! Evička dostala angažmá ve Frankfurtu nad Mohanem! Jedna z největších agentur v Evropě si ji vyžádala přímo z konzervatoře! Ten člověk, který pro ni přijel, má styky i jinde!… To je štěstí, můj Bože, to je štěstí! Vždyť byla takhle malinká, když jste ji sem poprvé přivedl, a hrála si s naší Hankou, která teď prodává v samoobsluze a v květnu se bude vdávat! Copak Hanka! Moje Eva nosí na krku medailón s Destinovou! Na Evu čeká… zarazil se… Co?… Když nám nebyl dán život skutečný, budeme žít vymyšlený! A možná… možná… vynalézají se stále nové léky a ten člověk rozhodně musí mít vysoké postavení. Jarda Kodet nikdy nelže.

Kapitán Tax se vrátil od telefonu.

„Budeme pokračovat, pane Hildenbrante!“

Pochybného manažera už dávno opustila suverenita a nepřál si nic jiného než vyjít z této šlamastyky pokud možno se zdravou kůží. Až se za ním zítra nebo pozítří zavře hraniční přechod v Rozvadově, půjde do motelu na jeden kirsch a ze srdce se mu odvalí kámen jako Berchtesgaden. Tentokrát začal vyslýchat Hanzal.

„Proč jste vjel na parkoviště, vyhrazené pro zaměstnance rozhlasu, mezi devátou a desátou dopoledne v den vraždy?“

„Na ulici nebylo místo!… Myslel jsem, že mě tam hlídač nechá.“

„A že se dostanete do budovy bez úředního postupu, kterým byste musel projít na vrátnici!“

„To není pravda!“ bránil se Hildenbrant. „Něco takovýho mě ani nenapadlo!“

„Proč jste tam vůbec chtěl jít? Co vás tam najednou táhlo? Nepokoušejte se mi namluvit, že se vám zastesklo po bratrovi, s kterým jste se rozloučil předchozí večer!“

„Potřeboval jsem s ním mluvit.“

Hildenbrant upil ze sklenice minerálky, kterou před něj postavili.

„S bratrem?“

„Ne!… S tím Michaelem!… Vždyť jsem vám už řekl, že se většina peněz ukládala u düsseldorfské Agrobanky na jméno Karl Michael! Já netušil, kdo to je! A najednou zjistím, že se to s Moravovou kapelou houpe! Že se dali do sebe! Necelý měsíc před odjezdem na stuttgartský festival! Potřeboval jsem instrukce, co dělat, kdyby nepřijeli.“

„A ty jste očekával od Píseckého?“

„Ano!… Písecký byl jednička!… V poslední době si dělal s kapelou, co chtěl!… Myslím, že Egon Písecký byl také Karl Michael. Byl to formát ve všech směrech. Morava figuroval jako vedoucí orchestru jenom pro úřady.“

„Vaše úvahy nás nezajímají,“ řekl Hanzal. „Omezte se na fakta!“

Karel Tax je gestem přerušil. Přisunul si židli před Hildenbranta.

„Pane Hildenbrante,“ ozval se těžkopádně a s únavou, která byla klamná. „Vy improvizujete, a improvizujete velmi špatně. Zkrátka a dobře, vy se nám tady v tom snažíte plavat jako ryba, ale zatím jste želva, kterou stačí obrátit na záda a je vyřízená. Ono je nejsnadnější shodit všechno na mrtvého. Vymyslet si nějaký záhadný účet, záhadné jméno a táhnout nás do bludiště složitých machinací. Nechte toho, pane Hildenbrante, a snažte se být konkrétní. Teď už vám nejde jenom o kšeft, ale o krk, jasný?“

„Nechápu!“

„Motal jste se kolem budovy rozhlasu v době vraždy. Máme oprávněné podezření, že jste se dostal dovnitř. Jestli je pravda, co jste mám tu teď namluvil o tajném účtu v Düsseldorfu a o dvojí tváři Egona Píseckého, pak jste měl i motiv.“

„Jaký, proboha?“

„To konto v Düsseldorfu!“

Hildenbrant jenom zalapal po dechu.

„Kam jste jel, když vás vrátný vykázal z parkoviště?“ vložil se do výslechu Miloš Kábrt.

„Postavit někam auto. Našel jsem místo až nahoře před Flórou.“

„K vašemu hotelu Juventus je to blíž!“

„Zabloudil jsem… Je to tady samá objížďka… Pražská doprava…“

„Může vám to někdo dosvědčit?“

„Snad si na můj vůz vzpomene vrátný z Flóry.“

„A pak?“

„Šel jsem pěšky zpátky k rozhlasu.“

„S úmyslem zavolat na vrátnici Egona Píseckého?“

„Ano!“

„Proč jste to neudělal?“

„Bylo pozdě!“

„Jak to?“

„Ve vrátnici byl zmatek. Nikdo si mě nevšímal. Stál jsem na chodníku. Z budovy vyšel jeden člověk, kterého trochu znám, a ten mi řekl, že u nich ve studiu někoho zabili!“

„Jméno toho člověka!“ naklonil se k němu Tax. „Rychle!“

„Nevím.“

Hildenbrant rozpřáhl ruce v bezmocném gestu.

„Odkud ho znáte?“

„Od bubeníka Kodeta. Loni na mně chtěl, abych mu přivezl nějaké švýcarské léky! Je to operák!“

„Co jste dělal potom?“

„Nic. Vzdal jsem to. Už nemělo smysl Píseckého hledat.“

„Ten operák vám řekl, že Píseckého zabili?… O sebevraždě nemluvil?“

Hildenbrant ztichl. Bylo na něm vidět, jak pracně snuje nit své další výpovědi. Tax mu nedal čas k dlouhému rozmýšlení.

„Odpovězte!“

„Řekl mi, že někoho zabili u nich ve studiu. Ve snu mě nenapadlo, že to bylo v šestce! U nich… tím jsem rozuměl operní studio jedna.“

„Na cizince se v budově rozhlasu vyznáte dost dobře!“

„Párkrát jsem tam byl. Už v šedesátých letech. Brácha mě napsal na prezenčku mezi účinkující a mohl jsem tam chodit jako domů.“

„Takže jste tragédii v rozhlasu vůbec nespojoval s Moravovou kapelou?“

„To rozhodně ne! O Píseckého smrti jsem se dočetl až pozdě odpoledne ve večerníku.“

„Nepokusil jste se navštívit Píseckého v bytě?“

„Ano. Ráno před frekvencí, ale minul jsem se s ním.“

„Odkud jste věděl, kde bydlí?“

„Loni na podzim mě tam pozval. Chtěl mi přehrát novou skladbu.“

„Podruhé jste tam toho dne nejel? Myslím… v době oběda. Mohl jste přece předpokládat, že se v rozhlasu po našem příjezdu přestane natáčet a Písecký zajde domů.“ Kapitán oprášil starý trik. Přimhouřil jedno oko a důvěrně se na Hildenbranta usmál.

„Ta paní, abyste rozuměl, která vás ráno potkala na zahradě, neodtrhne celý den oči od okna.“

Hildenbrant si povzdechl.

„Tak teda jo! Jel jsem tam ještě jednou, ale dovnitř jsem nešel. Dveře byly dokořán a všecko vzhůru nohama, jako kdyby tam někdo něco hledal. Byt byl zřejmě vykradený a s tím jsem nechtěl nic mít!“

„Neudělal jste v tom bytě ani krok? Nedotkl jste se ani jednoho předmětu? Půjčte mi svoje rukavice!“

Hildenbrant sáhl na věšák do kapsy kabátu a vytáhl automobilové rukavice.

„Už máme z Píseckého bytu nějaké výsledky od operativní skupiny?“ zeptal se kapitán Kábrta.

„Bude to asi za hodinu.“

Kapitán se podíval na hodinky a z hodinek na Hildenbranta.

„Kdy chcete odjet z republiky?“

„Co nejdřív! Možná ještě dnes.“

„Radil bych vám, abyste to odložil. Dokonce je to moje vroucí přání.“

Nenechal Hildenbranta na pochybách, že se jeho vroucí přání rovná rozkazu. Vstali, a tím dali najevo, že slyšení je u konce.

„Najdu vás v kteroukoliv hodinu ve vašem hotelu, že?“ zeptal se ještě pro jistotu kapitán.

Hildenbrant přikývl a dal se vyprovodit ke dveřím. Neodvážil se požádat o své rukavice, ani se nepokusil o poslední slovo.

Noci v rozhlasu mají nenapodobitelný půvab. Budova je temná, ve spleti chodeb svítí jen orientační světla, pouze na pracovištích, která jsou permanentně v provozu, bývá živo. Kolem zářících studií se vytváří soustředěný okruh pozornosti, káva se pije z termosky, a kouří se bez obav i tam, kde se nemá. Bezpečnostní referent je mnohem tolerantnější než ve dne a do předsíněk přicházejí v pauzách uklízečky, odkládají kbelíky a hadry a poslouchají hudbu. Dnes jim nebyla dopřána ani jediná souvislá skladba. Z veliké hromady pomocných pásků si technici brali pod vedením Hildenbranta mladšího po dvou, po třech, poslechli si vždycky několik metrů a třídili je na ty s klavírem a ty bez klavíru. V provozu byly všechny magnetofony ve studiu šest, dva v sedmičce a dva ve čtyřce. Vznikl z toho takový zvukový galimatyáš, že Taxe rozbolela hlava a musel sejít dolů do haly.

Za mříží, která v noci odděluje zasklené dveře od ulice, se objevila postava v kabátě s ohrnutým límcem. Vrátný se vykolébal ze své kukaně a vpustil dovnitř Petra Moravu. Dirigent jenom kývl Taxoví na pozdrav a sesul se vedle něj do koženkového křesla.

„Tak co?“ zeptal se kapitán. „Jak je?“

„Vzal jsem si prášky, ale nemohl jsem spát.“

„Ani se vám nedivím. Člověku se nestává každý den, že by mu vyletěl do povětří nový renault.“

„Nejhorší je,“ pokračoval Morava, „že byl ten auťák opravdu skoro nový! Čerstvě zajetý! Nejde o peníze… nakonec… jsem pojištěný… ale přece to nebouchlo samo od sebe. Myslím na Jandu! A taky na Moniku!“

„Logická úvaha,“ řekl kapitán a načal toho dne už třetí krabičku dřin. „Vrah se snaží odstranit svědky.“

„Snad!“ připustil Morava. „Janda ho mohl vidět z přetlumeného prostoru. Také Monika se tam mohla připlést… Ale proč já? Já jsem se přece nehnul z režie!“

Byl na konci sil. Prášky pro spaní, které nezabraly, ho denervovaly. Marně se pokoušel ovládnout třesoucí se ruce.

„Zachovejte klid!“ chlácholil ho Tax. „Všecko se vyjasní. To vám zaručuju.“

„Myslíte?“

„Řekněte mi! Co jste dělal, když se Písecký začal rozehrávat? Sedl jste si na místo technika a poslouchal jste. Kam jste se přitom díval? Kterým směrem?“

„Do studia.“

„Co jste tam viděl?“

„Nic. Sám sebe v odrazu na skle.“

„Byla ta červená opona mezi klavírem a oknem do režie od samého začátku zatažená?“

„Nebyla. Písecký ji zatáhl až asi po minutě, protože si myslel, že se dívám na něj.“

„A totéž si mohl myslet vrah,“ dodal kapitán. „Vrah, který se skrýval vzadu mezi praktikábly a pulty.“

Morava mlčel. „To je snad jediné možné vysvětlení,“ řekl po chvíli. „Děkuji vám!“

Rozloučili se ve dveřích za asistence vrátného, který si pohrával se speciálním klíčem.

V sedmičce byl v provozu už jenom jeden magnetofon. Seděl nad ním k smrti utahaný doktor Brádler, zpola schovaný za pyramidou materiálu, a poslouchal jeden klavír za druhým. Minuta a stop! Další pásek! Minuta a stop! Další! Klavíry symfonické i komorní, klavíry džezové, scénická hudba, údery do strun, jednotlivé dramatické akordy, komické tečky, monotónní etudy! Nikdo by nevěřil, co je ve skladu pomocných pásků s klavírem!

„Pane doktore,“ položil mu Tax ruku na rameno. „Co kdybyste šel už taky spát?“

„Vyloučeno!“

„Tohle je pořádná zabíračka i pro mladíka, a vy máte za sebou perný den!“

„Nevstanu od mašiny, dokud to nenajdu!“

„Jestli to vůbec poznáte!“

„Jak to?“

„Kolik taktů té improvizace jste v kanceláři slyšel? Deset? Dvacet?“

„Kdo mluví o improvizaci?“

Brádler vstal od magnetofonu. Překřikoval džezová kila, která se valila z reproduktoru.

„Písecký přece neimprovizoval. Hrál druhou větu ze sonáty Isaaca Newmana Tanec černých panterů. Tu pomatenost poznám během pěti vteřin. Je tam takový lauf nahoru a pořád se to opakuje. Celá sonáta je vlastně hudební konflikt mezi spirituálem a rockem…“

„Ale, pane doktore,“ přerušil ho Tax. „Všichni mluví o improvizaci!“

„Tak to jsou nevzdělanci!“

Klavír pojednou utichl. Z bedny se ozval jakýsi nedefinovatelný zvuk, bylo slyšet, jak někdo vstává a odsunuje sedačku, znovu ten zvuk, snad páka na dveřích, a okamžitě nato zahřměl výstřel. Tax zastavil magnetofon. Brádler vrátil pásek, sejmul jej ze středu a vložil do velké obálky, kterou kapitán pečlivě zalepil. Po celou dobu mlčeli a jejich pohyby byly odměřené a přesné.

Ve dvě hodiny v noci se v režii u šestky objevil bubeník Kodet.

„Soudruhu kapitáne,“ zadýchával se, „Kudláček zmizel.“

„Jak jste na to přišel?“

„Nebyl v divadle.“

„Vím.“

„Odřekl na dnešek estrádu.“

„To je něco zvláštního?“

„U Kudláčka jo!… A doma taky není!“

Karel Tax se usmál.

„Některé bary jsou otevřené do tří!“

„Je vidět, že ho neznáte!“

Ty jsi mi divný přítel a kamarád ze studií, napadlo kapitána. Hlídáš a hlídáš, ve dne v noci, objevuješ se a ztrácíš, tvoje cesty lze těžko vysvětlit, podezříváš, na něco čekáš, něco strážíš. Strážíš cestu k propasti.

„Nemáte tušení, kde je?“ zeptal se.

Zaražený bubeník bloudil očima v koutech.

„Existuje jedno takové zvláštní místo. Je to daleko!… Až na Šumavě!“

„Dojeďte tam! Poručík Hanzal vás doprovodí.“

Případ byl přesně v tom stadiu jako film, který znehybní o několik okamžiků dřív, než se na plátně objeví první závěrečný titulek.

12

Prudký vítr čeřil Vltavu, vymetal rychle schnoucí ulice, kutálel po Národní třídě černý klobouk a rozbíjel okna v mansardách. Kapitán Tax utrhl stránku z nástěnného kalendáře a složil z ní vlaštovku. Rok co rok vyletělo z okna jeho kanceláře přes padesát vlaštovek, které přistávaly klouzavým letem na římsách, chodnících a střechách zaparkovaných aut. Na devátou hodinu toho dne byli do rozhlasu k šestce pozváni všichni, kteří měli tak či onak něco společného s vraždou.

Zazvonil telefon.

„Doktor Surý!“

Kapitán si pracně vzpomínal, kdo to je.

„Dal jste mi ve fakultní nemocnici na Karlově náměstí navštívenku. Volám, jak jsem slíbil. Jestli chcete mluvit s panem Jandou, snad by se to dalo zařídit.“

Poručík Kábrt nasadil do magnetofonu čistou kazetu a za pět minut se šedá volha probíjela centrem města k nemocnici.

„Povoluji vám deset minut!“ zahrál si doktor Surý na obligátního lékaře z televizních seriálů a otevřel dveře pokoje, kam Jandu převezli z resuscitačního oddělení. Pokoj byl dvoulůžkový, druhé lůžko však bylo prázdné. Janda měl slabý, jakoby vyšeptalý hlas. Na bradě mu vyrážely řídké černé vousy.

„Dneska jsem úplně střízlivej,“ pokusil se o vtip, ale jeho oči byly zamžené a jazyk těžký.

„Šetřte síly,“ zarazil ho kapitán a přisunul si židli k lůžku. „Zkuste si vzpomenout, co vás tenkrát dopoledne přimělo opustit přetlumený prostor, kam jste si šli s Petrákem zdřímnout.“

„Nic zvláštního,“ řekl Janda. „Ta díra je totiž dokonale izolovaná! Asi jsem chvilku spal. Petrák taky. Probudila mě žízeň. Snažil jsem se zrovna tak potichu, jako jsme přišli dovnitř, vypadnout ven. A pak jsem to uviděl. Egon už ležel na zemi a on zrovna procházel tou oponou. Ani nespěchal. Byl ke mně otočený zády, a jestli jsem ho zahlédl na jednu vteřinu, bylo to hodně. Co byste dělal vy na mým místě? Nasadil jsem zpátečku, přelezl Petráka a prosil nebe o nějaký létající koberec, protože jsem chtěl být někde daleko, nebo alespoň omdlít.“

Japonský magnetofon neslyšně běžel a Janda mluvil a mluvil, ovšem se stále většími zámlkami, provázenými zavřením víček. Lékař občas nastavil Taxoví před oči svoje hodinky, ale nepokusil se ani slovem přerušit ten zvláštní monolog. Než přišla sestra s injekční stříkačkou, řekl Pavel Janda všechno, co bylo třeba, a ještě něco navíc.

Nálada v čekárně u šestky klesla pod bod mrazu. Dřepěli na lavicích a v křeslech jako zakřiknutí školáci. Za oknem letěla nízká oblaka, vzducholodě jara, ale ničí fantazie se nevydala za nimi. Měli pocit, že uprostřed nich sedí Píseckého stín. Monika předstírala, že čte noviny, ovšem jenom proto, aby se nemusela někomu podívat do očí.

V devět dvacet se v chodbě ozvaly kroky tří důstojníků Bezpečnosti, které provázel doktor Brádler, režisér Michal a Hans Hildenbrant. Co ten tady dělá? Nikdo nedal najevo, že ho zná, jen Monika si nasadila tmavé brýle, které jí kapitán jemně a s omluvou sňal z obličeje a vložil zpátky do kabelky.

„Jsou chvíle, kdy se musíme podívat na události nezkresleně a vidět je v pravých barvách!“

Hildenbrant je přelétl očima, které říkaly, že je košile bližší než kabát, čímž nenechal nikoho na pochybách o svém poslání v těchto místech. Jeho bratr se k němu demonstrativně otočil zády. Jako poslední se objevil Kudláček. Nepozdravil, neodložil dlouhý kabát, zůstal stát mezi stolky, duchem nepřítomen.

„Pánové a dámy!“ začal mluvit kapitán Tax. „Jeden z vás byl v těchto místech rafinovaně zavražděn. Pozval jsem vás, abyste mi pomohli rekonstruovat tento čin, případně uvést do časových souvislostí některé události kritické hodiny. Račte za mnou do studia!“

Mlčky se loudali na svá místa, k pultům s notovým papírem, rozestaveným jako obvykle. Slámu poslal kapitán do rekvizitárny. Hanse Hildenbranta požádal, aby zatím počkal ve čtyřce. Do režie odešli zvukař, Michal a natáčecí technička Soňa, celá šťastná, že ji nevynechali, že se i ona bude podílet na finálové scéně dramatu. Osud v osobě kapitána tomu chtěl, aby právě na ni připadla jedna z prvních replik.

„Soudružko Šturcová!“ oslovil ji Tax. „Jak jste se tehdy ráno připravila na natáčení?“

„Přinesla jsem ze skladu čisté, očíslované pásky a položila je sem na tu skříňku.“

„Připravila jste si také nějaké pomocné pásky?“

„Ano. Jsou vždycky tady v koutě.“

„Takže na magnetofonech nebylo vůbec nic.“

„Dokud nedostanu příkaz od zvukaře,“ napružila se, „nemám důvod dávat něco do stroje!“

„Děkuji vám.“

Byla trochu zklamaná, že její extempore tak rychle skončilo.

Ve studiu zůstaly dvě židle pod mikrofony prázdné. Na Jandovo místo se složil Hanzal, ale ke klavíru bylo třeba posadit někoho, kdo alespoň trochu vládne klávesami. Po krátké úvaze vybral Tax Šebánka.

Šebánek si popotáhl kalhoty a zavrčel: „Hraju na to jako ponocnej!“

„Nevadí. Netočíme trvalku… Teď se, prosím, soustřeďte! Dochází ke konfliktu mezi Píseckým a Kodetem a Kodet odchází.“

Kodet vstal a zamířil k hlavnímu vchodu do studia, tedy k čekárně.

„Počkat!“ zarazil ho kapitán. „Kudy to jdete?“

„To je v pořádku!“ ozval se ze dveří zvukař Hildenbrant. „On chtěl opravdu odejít přes čekárnu, ale já ho vrátil. Slyšel jsem přece, že má ty noty v auťáku.“

Kodet se otočil, obešel Šebánka, stojícího u klavíru, a zmizel v předsíni u sedmičky, směrem k parkovišti.

„Krátce nato se zjišťuje,“ pokračoval kapitán, „že bubeník hned tak nepřijde, protože jeho vůz vůbec neparkuje u rozhlasu. Dirigent Morava vyhlašuje mimořádnou pauzu.“

Opustili studio i režii až na Šebánka u klavíru a Moravu, který zaujal postavení u mixážního pultu za sklem režie. Většinou se usadili v čekárně. Šebánek začal hrát jednoduchou etudu.

Kapitán přistoupil k Moravovi.

„Neměl byste začít natáčet?“

„Ještě je brzo! Teď se rozehrává! A také ještě nezatáhl oponu!“

Šebánek ve studiu vstal, stiskl tlačítko na rozváděči a opona se dala do pohybu. Sotva dojela na místo, proplížili se podél stěny studia Petrák s Hanzalem a zalezli do přetlumeného prostoru. Kapitán zjistil pohledem od mixážního pultu, že Morava nemohl přehlédnout ze svého místa celý prostor. Okno bylo sice dostatečně široké, ale zase ne tolik, aby umožnilo pohled do všech koutů.

„Nyní si představme,“ prošel kapitán předsíňkou do čekárny, „že tady u dveří je kancelář doktora Brádlera, ke kterému zatím dorazil režisér Michal, aby si postěžoval na situaci ve studiu.“

Brádler a Michal si sedli na určené místo.

„Už natáčíte?“ křikl kapitán na Moravu do režie.

„Ano.“

„Na co?… Kde máte materiál?… Vzal jste si některý z pomocných pásků?“

„Ne!“ Morava pokrčil rameny. „Kus pásku bylo tady na dvojce! Asi tak dvě stě metrů!“

„Kdo ho tam nasadil?“ Kapitán bloudil očima z jednoho na druhého. „Marcela Šturcová přece potvrzuje, že stroje byly prázdné!“ Zdvihl prst a prohlásil: „Záhada číslo jedná!“

Kábrt mu podal velkou žlutou obálku. Kapitán z ní vyjmul pásek a zavolal kapelníka.

„Přehrajte zatím tohle! Nic na to ale netočte! Ten Šebánek hraje pod psa. Stačí poslech!“

Za tři minuty vpadly otevřenými dveřmi až do čekárny úvodní takty Píseckého improvizace. Všichni se přestali pohybovat a snad i dýchat, vypadali jako voskové figury v muzeu madame Toussardové.

Kapitán se otočil k Brádlerovi.

„Domnívám se, soudruhu doktore, že se vaše diskuse s režisérem Michalem nahoře v redakci dostala právě do stadia, kdy jste považoval za vhodné zkontrolovat, co se děje ve studiu. Vytáčíte tedy na příslušném telefonu signál a z reproduktoru ve zdi je slyšet… co?!“

„Písecký hraje Tanec černých panterů.“

„Je tohle Tanec černých panterů?“ kývl kapitán ke dveřím do režie.

Nikdo neodpověděl.

Kapitán zdvihl dva prsty.

„Záhada číslo dvě!“

Přemístili se do studia. Tísnili se u vchodu, jako by tu byli poprvé.

„Jen klidně postupujte dál! Až za oponu!“ zval je kapitán.

V přetlumeném prostoru se vztyčil Hanzal, protáhl se, překročil Petráka, otevřel dvířka a vstoupil do studia.

„Ze skrýše, kam si chodíte dáchnout, vychází právě Janda, který dostal chuť na pivo,“ hlásil kapitán tónem reportéra. „Co vidí Janda? Chcete slyšet náš záznam? Dnes ráno se jeho stav zlepšil a my tu máme k dispozici výpověď!“ Nečekal na jejich reakci. „Janda vidí mrtvého Píseckého a vraha.“

Šebánek už dávno přestal preludovat. Seděl u klavíru s pootevřenými ústy.

„Tak co je, pane Šebánku?!… Jste mrtvý!… Kde ležíte?“

Šebánek ztěžka položil svých devadesát kilo napravo od klavíru.

„Mohl byste mi zopakovat, jaký akord jste slyšel po výstřelu? Hluboký, nebo vysoký?“

„Hluboký! Spodní oktáva!“ ‚

„A přitom ležíte napravo od piána, přesně jako Písecký, tam, kde jsou na klaviatuře vysoké tóny! Upadl jste na opačnou stranu! Jak to?!“

Kapitán zdvihl tři prsty.

„Záhada číslo tři, ta, která vylučovala od samého začátku možnost sebevraždy!“

Odmlčel se a pak ukázal na určité místo uprostřed místnosti.

„Tady stojí vrah!… Soudruhu poručíku, buďte tak laskav!“

Kábrt se postavil, jak mu kapitán nařídil.

„Pomalu odchází!“

Kábrt odhrnul oponu a zmizel.

„Janda se v panice vrací do přetlumeného prostoru, odkud se po chvilce vynoří Petrák.“

Petrák civěl na ležícího Šebánka, pak přelétl očima bledé diváky, vrátil se do plenéru a pečlivě za sebou zavřel.

„Snad abyste pozval mládence na poslech, pane Moravo!“

Píseckého improvizace hřměla ve fortissimu.

„Slyšíte hrát mrtvého!“ řekl kapitán do pauzy. „Záhada číslo čtyři!… Je to ale vůbec ještě záhada?… Pro vás už určitě ne! Jste přece mistry playbacku! Tento případ by se dal nazvat vražda v playbacku! Teď si s pomocí pana Hanse Hildenbranta dáme dohromady motivy, které k ní vedly.“

Kudláček stál v šeré předsíňce, slyšel hudbu i hlasy a na čele se mu perlil pot.

Hans Hildenbrant se tvářil jako nezúčastněný svědek.

„Všichni jste vinni!“ prohlásil kapitán. „Vy všichni, členové populárního a vynikajícího orchestru, kteří jste měli možnost jezdit na festivaly a koncerty po celé Evropě, jste uzavřeli nepsaný, tajný, ale nicméně prokazatelný kontrakt se zde přítomným manažerem Hansem Hildenbrantem, který vám v rámci vašich pobytů na Západě dohazoval různé kšefty. Svá vystoupení na neoficiálních veřejných i soukromých akcích v zahraničí jste v Československu tajili, protože jste dobře věděli, že vaše jednání je protizákonné. Tímto jednáním, které lze klasifikovat jako hospodářský podvod, se budou zabývat příslušní specialisté, my se teď vrátíme k vraždě. Vrahem je ten, kdo kontakty s Hansem Hildenbrantem zorganizoval, vybíral prostřednictvím Hildenbranta od pořadatelů peníze a z ruky do ruky vás vyplácel. Snad vás bude zajímat, že vás vrah okrádal.“

Kapitán se podíval na Hildenbranta, který poslušně, byť trochu nejistě přitakával, Hanzal a Kábrt ostražitě sledovali pokleslé tváře hudebníků.

„Egonu Kobzulovi, uměleckým jménem Písecký,“ pokračoval kapitán, „se podařilo odhalit jisté finanční nesrovnalosti v podnikání toho vašeho povedeného účetního a vedl si o nich už celé tři roky podrobnou evidenci. Dostávali jste maximálně třetinu obnosů, získaných od různých pořadatelů, tedy úplný pakatel proti částce, kterou vrah nashromáždil u Agrární banky v Düsseldorfu pod jménem Michael. Právě tuto evidenci,“ ukázal kapitán na Hanse Hildenbranta, „jste, Herr Manager, hledal v Píseckého bytě bezprostředně po činu.“

Kapitán se odmlčel, srovnal si myšlenky a znovu začal mluvit.

„Písecký vraha vydíral. Nikoli ve smyslu hospodářském, ale… snad se to tak dá formulovat… ve smyslu uměleckém. Klavírista a aranžér Písecký chtěl přebudovat orchestr. Byl to člověk, jemuž se zprotivila populární taneční hudba s degenerující písničkovou kulturou a přál si hrát koncertní džez, vyjádřit novou formou svůj životní pocit. Takový orchestr by ovšem nepřinášel dosavadní finanční efekt, a proto musel Egon Kobzul-Písecký zemřít. Byl zabit, aby neohrozil vaše tuzexová konta a düsseldorfskou vkladní knížku na jméno Michael. Vrah se na svůj čin pracně připravil. Opatřil si zbraň náročnou montáží dvou pistolí z rekvizitárny, lajdácky uschovaných, nekontrolovaných a učiněných neschopnými palby podle dávno neplatných předpisů, za což nese odpovědnost zaměstnanec rozhlasu Sláma.“

Rekvizitář se přiloudal ze svého kutlochu a stál teď ve dveřích studia se svěšenou hlavou.

„V dalším stadiu příprav si vrah natočil výstřel ve studiu, včetně pádu těla a ostatních zvuků, což spojil technickou cestou se starou Píseckého nahrávkou. Výstřel ve studiu v tomto prostředí nikoho nepřekvapí, zejména natáčí-li se nedaleko hra s celou sérií výstřelů, předepsanou v textu. Navíc měl vrah možnost zvukově experimentovat v různých studiích i mimo plánované frekvence. Stačilo mu zabít a potom předstírat, že se poslouchá studio, zatímco jste poslouchali pásek, natočený o samotě už před několika dny. Podařilo se mu o pár minut posunout čas a věřil, že je geniální, až do chvíle, kdy se ukázalo, že mohl mít svědka. Vyslechl rozhovor, který jsem měl v Kladně s kytaristou Petrákem a který se týkal skutečnosti, že Janda opustil přetlumený prostor ve chvíli opravdové vraždy, k níž došlo předtím, než jste byli pozváni k poslechu takzvané improvizace. Navíc nepočítal s kontrolním zařízením, jež má k dispozici ve své redakci doktor Brádler. Děkuji panu doktorovi za informaci o skladbě, kterou Písecký skutečně až do okamžiku smrti hrál. Ani pád těla, tak pracně konstruovaný, vrahovi nevyšel! Myslel, že klavíristu zastřelí zcela nepozorován a že tělo padne směrem ke dveřím na parkoviště. Nemohl počítat s tím, že Písecký vstane od klavíru a vykročí mu naproti. Když během vyšetřování zjistil, že se mu houpe půda pod nohama a že jeho konstrukce není zdaleka tak dokonalá, jak se původně domníval, zachoval se jako každý vrah, který je vždycky přes všechny triky v podstatě primitiv. Pokusil se odstranit případné svědky a odvést pozornost od své osoby. Tu svou er-šestnáctku jste, pane Moravo, zapálil už docela zbytečně!“

Mlčeli.

Nikdo se ani nepohnul.

Teprve po chvíli, když kapitán vyklepl z krabičky dřinu a vstrčil si ji mezi rty, vycházeli pomalu šerou předsíňkou do čekárny.

„Smím už taky jít?“ ozvalo se jakoby ze zdi.

Zastavili se.

Dveře mezi čekárnou a předsíňkou se otvíraly směrem do předsíňky. Stejně se otvíraly dveře z režie. Za dvěma křídly dvou masívních, zvukotěsných dveří, v úplně tmavém koutě, stál tenor Bohumil Kudláček s kloboukem v ruce, stejně jako v hodině vraždy. Kodet ho vzal jemně pod paží a odvedl stranou.

„Já, Bohouši…“ zakoktával se, „j… já… nevím, jak bych ti to řekl, ale já měl o tebe strach!“

„Proč?“

„Já m… myslel… člověka potká neštěstí, a pak někdy neví, co dělá!“

„Asi jsem ho nenáviděl,“ řekl tiše Kudláček. „Hodně mi ublížil. Nikdy bych se ale nedokázal mstít. Byl to přece jenom… velkej muzikant!“

Tři dny nato vypuklo v Praze definitivně jaro. Ještě to studilo, ale jaro už letělo po střechách, vonělo v parcích a vyhánělo lidi z domů.

Poručík Kábrt a jeho žena Jitka vlekli do svého bytu u staré tety vysokou stojací lampu, která se jim nevešla do tramvaje.

„Pod tou lampou budeš večer sedat a číst si!“ prohlásila Jitka.

Poručík Miloš Kábrt si o tom myslel své, ale za nic na světě by nedokázal nepřitakat.

Hanzal se toulal po obchodním domě Máj. Chvilku postál u nábytku, pak obešel oddělení domácích potřeb, apaticky se díval na soupravy kávových hrnečků, snídaňové prkénka a sklenky na víno, načež spustil kotvu v koutě se svítidly, odkud Kábrtovi před dvaceti minutami odešli. Civěl na různá cingrlátka na lustrech a komicky tvarované širmy.

Přišel k němu prodavač.

„Přejete si, prosím?“

„Nic! Vůbec nic,“ řekl Hanzal. „Jen se tak koukám, co je na světě věcí, který vůbec nepotřebuju!“

Karel Tax uslyšel už v předsíni randál z magnetofonu. Džezová kila rozdrnčela okna, a trubky se proplétaly ve vysokých polohách.

Jeho syn seděl zcela fascinován uprostřed pokoje, v místě, kde měl nejlepší stereoposlech.

„Co myslíš, tati?“ zeptal se. „Kolik těch trumpetistů asi tak hraje?“

Tax nastražil uši.

„Nejmíň tři nebo čtyři!“

„Chyba!“ vykřikl Milan. „Jeden!… Jenom jeden!… To je playback pětkrát přes záklaďák!… Ale… co ty můžeš vědět o playbacku?“