S. S. Van Dine

Vražda Alvina Bensona

I

Náhodou jsem snídal s Philem Vancem v jeho byte onoho významného 14. června, kdy objev mrtvoly Alvina H. Bensona vyvolal rozruch, který dodnes neutichl. Abych zdůvodnil, proč v této knize vystupuji v roli vypravěče, musím se krátce zmínit o našem přátelství.

Vance jsem poznal na univerzitě v Harvardu jako uzavřeného, sarkastického studenta práv, jenž byl postrachem profesorů i kolegů. Po dokončení studia jsem vstoupil do otcovy advokátní kanceláře jako mladší partner. Přibližně v době, kdy se mé jméno poprvé objevilo v záhlaví dopisních papírů firmy, vrátil se Vance z pobytu v Evropě. Zemřela mu teta, ustanovila jej hlavním dědicem a já byl pověřen projednáním právních formalit, spojených s převodem přítelova zděděného majetku, což založilo náš poněkud neobvyklý vztah. Díky jemu jsem se jednak účastnil každého vyšetřování, na němž se podílel, ale byl jsem rovněž přítomen při většině neformálních rozhovorů mezi ním a okresním návladním, týkajících se určitých případů.

První, do kterého se můj přítel zapojil, byla vražda Alvina Bensona; nejenže jej proslavila jakožto největší z newyorských causes célebres, ale dala mu i výtečnou příležitost dokázat vynikající schopnost dedukce.

Když mě tedy toho rána starý Currie, skvělý anglický sluha, který u Vance zastával roli komorníka, majordoma a při mimořádných příležitostech i kuchaře, uvedl do obývacího pokoje, pán domu seděl v hedvábném županu a šedivých semišových trepkách v široké lenošce s otevřeným Vollardovým katalogem Cézannových děl na kolenou.

„Promiň, že nevstávám, Vane,“ přivítal mě nenuceně. „Plnou váhou mi totiž na klíně spočívá vývoj moderního umění.“

To byla jedna z Vanceových vášní. Zdědil dostatek prostředků, aby mohl sbírat umělecké předměty, a měl jich už značné množství. Jeho byt na Východní třicáté druhé ulici – v podstatě dvě patra starého sídla, obdivuhodně upravená na prostorné místnosti s vysokými stropy – byl plný nikoliv ale přeplněný vzácných ukázek východního i západního starého i moderního umění.

Ačkoli byl Vance vyslovený cynik, býval jen zřídkakdy zatrpklý; nejvíce ho charakterizoval prostořeký cynismus Juvenalův a snad nejlépe ho vystihovalo označení „znuděný“. Nicméně nesmírně pozorně sledoval život s odstupem a zájmem vědce, ne ovšem lidumila. Přitom byl nadán mimořádným osobním kouzlem, nedokázali jej pohanět ani lidé, jimž připadlo zatěžko se mu obdivovat.

Jeho neobyčejně hezký obličej nemohly zhyzdit ani asketické, kruté rty, jaké nacházíme na některých medicejských portrétech, či zvyk zvedat v posměšné nadřazenosti obočí. Oblékal se vždycky podle módy – do nejmenšího detailu až puntičkářsky dokonale, leč nenápadně.

Právě jsme se s Vancem opřeli v křeslech, abychom si k druhému šálku kávy zapálili cigaretu, když Currie po bouřlivém zazvonění otevřel dveře bytu a do obývacího pokoje uvedl okresního návladního Markhama, zřejmě ne právě dobře naloženého.

„Přicházím ve vážné záležitosti, Vanci. Hrozně spěchám. Zabili Alvina Bensona.“

„Ale to je nepříjemné!“ protáhl Vance. „Bezpochyby si to zasloužil. Ať tak či onak, nevidím ovšem důvod k rozčilování. Přitáhni si židli a napij se výtečné kávy.“ A než mu v tom mohl příchozí zabránit, vstal a stiskl zvonek.

„Dobře, pár minut snad nic nepokazí,“ souhlasil tedy návladní a usedl proti nám.

II

Newyorský okresní návladní John F. F. Markham zastával svůj úřad teprve několik měsíců, když ho jeden list poctil přezdívkou „čmuchací pes“, a ta mu pak zůstala až do konce jeho činnosti. Během své dosavadní služby dosahoval při vyšetřování takových výsledků, že se o nich v právních i politických diskuzích často hovořilo.

Byl to vysoký, statný muž mezi čtyřiceti a padesáti roky, s hladce vyholenou, spíš mladistvou tváří, která neodpovídala jeho stejnoměrně šedivým vlasům. Podle obecně platných měřítek se nedal považovat za krasavce. Měl však nesporně důstojné vzezření a dokonale společenské vystupování.

Toho rána, kdy seděl ve Vanceově obývacím pokoji proti mně, jsem vycítil, že mu vražda Alvina Bensona působí velké starosti. Kávu rychle vypil. A sotva odložil šálek, náš společný přítel jej se čtveráckým pohledem oslovil:

„Proč ten vážný zájem o odchod jednoho z Bensonů? Nejsi snad náhodou vrah?“

Markham Vanceovo rýpnutí přešel mlčky.

„Právě k Bensonovi jedu. Chceš se připojit? Požádal jsi mě, abych tě jednou k vyšetřování přizval, tak plním slib. Musíš si ale pospíšit. V županu a trepkách tě k případu opravdu nevezmu.“

„Nač tak spěcháš? Ten chlap už nám neuteče – je přece mrtvý.“

„Pohni tělem, nedělám si legraci. Jde o zatraceně vážnou záležitost, podle všeho vyvolá obrovský skandál.“

Vance zazvonil na Currieho a za jeho asistence se oblékl rychlostí, jakou u něho komorník zažil jen málokdy. Pod přítelovým posměšným výrazem se zřejmě skrývala opravdová touha po nové zkušenosti, kterou jeho bystrému, vnímavému mozku takové drama slibovalo.

„O Alvinu Bensonovi jsi jistě slyšel,“ pokračoval okresní návladní. „Dnes ráno telefonovala jeho hospodyně na místní policejní stanici, že ho našla sedět s prostřelenou hlavou v křesle v saloně. Měl jsem chuť nechat případ běžné praxi, ale za půl hodiny volal major Benson, Alvinův bratr, a žádal mě, abych mu prokázal laskavost a vyšetřování se ujal sám. Známe se už dvacet let, nemůžu dost dobře odmítnout. Honem jsem tedy zhltl snídani a vyrazil k Bensonovu domu v Čtyřicáté osmé západní ulici, ale na rohu jsem si vzpomněl na tvé přání. Teď chci od tebe slyšet, jestli máš zájem jet se mnou.“

„Jsi opravdu pozorný,“ zamumlal Vance a obrátil se ke mně. „Pojď, Vane. Prohlédneme si mrtvého Bensona. Jeden z Markhamových ohařů určitě vyčenichá, že jsem toho ničemu nenáviděl, a ze zločinu obviní mne. Budu se cítit bezpečnější s nadaným právníkem po boku… Nenamítáš nic, viď, Markhame?“

„Samozřejmě že ne,“ souhlasil návladní, ačkoliv mi připadlo, že o mou přítomnost zrovna nestojí. Případ mě však už příliš zaujal, než abych se ze slušnosti omluvil. Následoval jsem tedy Vance s Markhamem po schodech dolů.

Cestou mi Markham připadal zamlklý a ustaraný. Teprve když vůz zabočil do Čtyřicáté osmé západní, věcně podotkl:

„Na pár věcí bych vás oba měl upozornit. Podle všeho, jak už jsem povídal, vyvolá vražda značný rozruch, boj o zásluhy a profesionální žárlivost. Policie mě neuvítá s otevřenou náručí a nebude mě chválit za to, že jsem už v tomhle stadiu do vyšetřování vstoupil. Dbejte proto, abyste nikoho nehladili proti srsti. Od začátku je tam můj asistent – předpokládám, že inspektor pověří pátráním seržanta Heathe z oddělení pro vyšetřování vražd, a ten je bezpochyby už teď přesvědčen, že jsem případ převzal jedině kvůli zvýšení své popularity.“

„Copak nestojíš služebně nad ním?“ podivil se Vance.

„Ovšemže stojím, a právě tím je situace ještě choulostivější… Nechápejte mě špatně,“ pospíšil si dodat, „Heath je skvělý – vlastně nejlepší z našich policistů. Už sama skutečnost, že mu ta vražda byla přidělena, dokazuje zájem policejního ředitelství na vypátrání Bensonova vraha. Chci, abychom pracovali v atmosféře co nejklidnější, ovšem Heathe vaše přítomnost podráždí…“

„Místo dýmky míru nabídnu přecitlivělému seržantovi jednu ze svých nejlepších régií.“

„Jestli to uděláš, pravděpodobně tě zatkne jako podezřelého,“ zasmál se Markham.

Prudce jsme zarazili před starým kamenným sídlem v horní části Čtyřicáté osmé západní ulice nedaleko Šesté třídy. Byl to výstavnější dům z doby, kdy městští architekti měli dosud na zřeteli krásu a bytelnost. Fasádou odpovídal ostatním budovám v bloku, ale ozdobné štíty a vyřezávané kamenné obložení kolem vchodu a nad okny prozrazovaly přepych a individualitu. Jediný přístup dovnitř umožňovaly dveře, k nimž z ulice vedlo deset širokých kamenných schodů. Vpravo od nich byla dvě velká okna, zajištěná šikmými železnými mřížemi.

Před domem se už shromáždil zástup zvědavců a na schodišti postávalo několik bystře vypadajících mladíků, které jsem odhadl na novináře. Dvířka našeho taxíku otevřel uniformovaný strážník, Markhamovi přeuctivě zasalutoval a důležitě nám uvolnil uličku mezi natlačenými čumily. Sotva další policista poznal Markhama, velice zdvořile pozdravil a odemkl těžké vyřezávané domovní dveře.

V hale nás uvítal zástupce okresního návladního Dinwiddie, vážný, snědý mladý muž s předčasně vrásčitou tváří; budil dojem, že na svých bedrech nese většinu starostí světa.

„Dobré jitro, šéfe,“ pozdravil Markhama s očividnou úlevou. „Opravdu mě těší, že jste přijel. Tenhle případ nám dá zabrat. Běžná vražda, ale bez jediného náznaku kudy se dát.“

Markham zasmušile přikývl a vedle Dinwiddieho hlavy pohlédl do salonu.

„Koho tu máme?“ zeptal se.

„Celé oddělení – od vrchního inspektora až dolů,“ odpověděl Dinwiddie a pokrčil rameny, jako by uvedený fakt představoval pro všechny špatné znamení.

Vtom se ve dveřích pokoje objevil vysoký, statný muž středního věku s růžovou pletí a krátce přistřiženým bílým knírkem. Jakmile Markhama spatřil, upjatě k němu přistoupil. Rázem jsem v něm poznal vrchního inspektora O’Briena, velitele oddělení. Důstojně se pozdravili a Markham pak představil Vance a mne. Inspektor O’Brien nám každému věnoval krátké, němé kývnutí a vrátil se do pokoje s Markhamem, Dinwiddiem, Vancem a mnou v patách.

Do prostorné, téměř čtvercové místnosti s vysokým stropem jsme vstoupili širokými dvoukřídlými dveřmi. Do ulice vedla dvě okna a v severní zdi, až docela vpravo, se do dlážděného dvora otvíralo další okno. Vlevo od něho se zasunovacími dveřmi vcházelo do jídelny.

Pokoj vyvolával dojem okázalého přepychu. Na stěnách viselo několik závodních trofejí a krásně zarámovaných obrazů dostihových koní. Skoro celou podlahu kryl pestrý orientální koberec. Uprostřed východní stěny byl proti vchodu krb s řezanou mramorovou římsou a vpravo přes roh pianino z ořechového dřeva s mosazným kováním. Dále v místnosti byla zasklená knihovna, čalouněná pohovka, nízká benátská stolička vykládaná perletí, stojan z týkového dřeva s velkým samovarem a ve středů pokoje stál dlouhý stůl s intarzovanou deskou. Při jeho kratší straně, co nejblíž ke dveřím do haly, odpočívala ve velkém proutěném křesle s vysokým opěradlem ve tvaru vějíře mrtvola Alvina Bensona v tak přirozené poloze, až člověk mohl očekávat, že se na něj otočí s otázkou, proč rušíme jeho soukromí. Hlavu měl položenou na opěradle, pravou nohu pohodlně přehozenou křížem přes levou. Pravá paže spočívala na stole, levá visela podél křesla. Nejpřirozeněji však působila knížka, kterou držel v pravé ruce tak, že palec označoval stránku, kam zřejmě dočetl.

Střelen byl zpředu do čela a malý okrouhlý otvor po kulce se černal sraženou krví. Velká tmavá skvrna na koberci za křeslem prozrazovala silné krvácení vyvolané střelou, která proletěla mozkem. Nebýt těch strašných příznaků, dalo by se soudit, že jenom na chvíli přestal číst a opřel se, aby si odpočinul.

Na sobě měl starý domácí kabátek a červené trepky, ale dosud kalhoty od smokingu a večerní košili, třebas s odepjatým límcem. Nepůsobil přitažlivě, protože byl skoro holohlavý a víc než obtloustlý. Ochablá tvář a nateklý krk bez těsného límečku dvojnásob vynikly. Po krátké prohlídce jsem se znechuceně otřásl.

Dva hřmotní chlapíci pozorně zkoumali mříže na oknech do ulice. Zřejmě je obzvlášť zajímala místa, kde byly tyče zacementovány do zdiva. Jeden mříž dokonce uchopil oběma rukama, a aby vyzkoušel, zdali pevně drží, zacloumal s ní jako orangutan. Jiný, středně vysoký elegantně oděný detektiv s úzkým světlým knírkem, se skláněl nad roštem plynového krbu a upřeně zíral na zaprášená umělá polena. U vzdálenějšího konce stolu stál se založenýma rukama podsaditý človíček v modrém seržovém obleku a měkkém klobouku a hleděl na tichou postavu v křesle. Mhouřil tvrdé, světle modré oči a hranatou bradu bojovně vysouval vpřed, snad v naději, že odhalí vraha pouze hlubokým soustředěním.

Dalšího detektiva, kapitána Carla Hagedorna, který u okna pozoroval klenotnickou lupou malý předmět na dlani, jsem znal jako největšího amerického odborníka v oboru střelných zbraní. Byl to rozložitý, těžkopádný padesátník s širokými rameny, kulatou, mimořádně velkou hlavou a ušima, které vypadaly zamáčklé do lebky. Rty mu plně kryl nepěstěný prokvetlý vous.

Vzadu v místnosti nedaleko dveří do jídelny postávali ve vážném hovoru inspektor William M. Moran, velitel kriminálního oddělení, a seržant Ernest Heath z oddělení pro vyšetřování vražd, o němž se už Markham zmínil.

Sotva jsme za vrchním inspektorem O’Brienem vkročili do pokoje, všichni na okamžik ustali ve své činnosti a okresního návladního uvítali poněkud rozladěným, byť i uctivým pohledem. Jediný kapitán Hagedorn na Markhama pouze letmo zašilhal a pokračoval ve studiu drobného předmětu na dlani. Inspektor Moran a seržant Heath zbytečně obřadně k návladnímu přistoupili. Po důkladném potřesení rukou – časem jsem poznal, že to byl takřka nábožný rituál mezi členy policie a úřadem návladního – Markham představil Vance i mne a stručně nastínil důvod naší přítomnosti. Inspektor se přátelsky uklonil na znamení, že mu naše dotěrnost nevadí, ale neuniklo mi, že Heath Markhamovo vysvětlení nevzal na vědomí a dál se chová, jako bychom neexistovali.

Inspektor Moran, bezvadně oblečený bělovlasý šedesátník s hnědým knírkem, se od ostatních v místnosti značně lišil; připomínal spíš úspěšného makléře z Wall Street než policejního důstojníka.

„Případ jsem přidělil seržantu Heathovi, pane Markhame,“ upozornil tichým, příjemně modulovaným hlasem. „Zdá se, že nás čeká hodně problémů, než ho uzavřeme. Sám vrchní inspektor považoval za nutné poskytnout nám svou přítomností morální podporu. Je tu od osmi hodin. Já teď snad už půjdu,“ dodal. „Vytáhli mě z postele v půl osmé a doposud jsem nesnídal. Teď mě tu stejně nebude potřeba, když jste tady vy… Na shledanou.“

Po jeho odchodu se Markham obrátil na svého zástupce.

„Postaráte se o tyhle dva pány, Dinwiddie? Neznají naši práci a chtěli by do ní vniknout. Vyložte jim, co potřebují znát, než si trochu popovídám se seržantem Heathem.“

Dinwiddie se úkolu dychtivě chopil – nejspíš uvítal příležitost s někým si pohovořit a uvolnit tím rozčilení, které musel krotit. Zatímco jsme všichni tři spíš instinktivně mířili k zavražděnému, zaslechl jsem, jak Heath nevlídně prohodil:

„Odteďka asi vyšetřování povedete sám, pane Markhame.“

Po tom, co okresní návladní povídal o rivalitě mezi policií a jeho úřadem, mě zajímala Markhamova reakce. Pohlédl na seržanta s přátelským úsměvem a zavrtěl hlavou.

„Vůbec ne. Budeme spolupracovat a chci, abychom v tom oba měli od začátku jasno. Nebyl bych tu totiž, kdyby mě major Benson telefonicky nepožádal o pomoc. A hlavně mi záleží na tom, aby mé jméno zůstalo stranou. Všeobecně se ví – a pokud ne, brzy to ve známost vejde –, že major je můj starý, dobrý známý. Bude tedy v každém ohledu lepší mě z případu vynechat. A teď se dáme do díla, seržante.“

III

Okresní návladní přistoupil s Heathem k mrtvole a spolu se na ni zadívali.

„Jak vidíte, byl zastřelen zpředu,“ upozornil seržant. „Kulka proletěla lebkou a zaryla se do dřevěného obložení.“ Ukázal na poškozené místo nad podlahou u okna blíže k hale. „Našli jsme prázdnou nábojnici a kulku má kapitán Hagedorn. Je na ní něco zvláštního, kapitáne?“ oslovil odborníka na střelné zbraně.

Hagedorn zvedl pomalu hlavu a krátkozrace na Heathe zamžoural. Teprve po chvilce nezdvořilého mlčení zvolna ucedil přesnou odpověď:

„Je to kulka z armádní automatické pětačtyřicítky.“

„Tušíte, z jaké asi vzdálenosti pachatel na Bensona vystřelil?“ zajímalo Markhama.

„Jistě, pane,“ odpověděl Hagedorn svým rozvážným monotónním hlasem. „Z necelých dvou metrů.“

„Na kapitánův odhad můžete vzít jed,“ zavrčel Heath s dobráckým nadhledem. „Menší kalibr by člověka nevyřídil, zato tyhle vojenské náboje s ocelovou špičkou vniknou do lebky jako do sýra. Ale aby proletěl až do obložení, musel vrah držet zbraň hodně blízko. A protože na obličeji mrtvého nezůstaly žádné stopy po střelném prachu, můžete se na kapitánův odhad spolehnout.“

Vtom bylo slyšet, jak kdosi otevřel a zabouchl domovní dveře, a do místnosti vrazil vrchní policejní lékař doktor Doremus v doprovodu svého asistenta. Markhamovi a O’Brienovi podal ruku, Heathovi kamarádsky zasalutoval a na mrtvolu se kysele ušklíbl.

„Copak to tu máme?“ protáhl. Ke křeslu přistoupil s tvrdou necitelností, dokazující dlouhou praxi. Napřed si podrobně prohlédl tvář – soudím, že hledal stopy po střelném prachu –, potom se zadíval na díru v čele a pak na roztřepenou ránu vzadu v týle. Nakonec mrtvému zvedl ruku, zahýbal mu prsty a hlavu natočil trochu ke straně.

„Můžeme ho položit na pohovku?“ zeptal se Heathe.

Seržant se tázavě obrátil na Markhama. Když návladní přisvědčil, kývl Heath na dva muže u oken a přikázal jim, aby tělo přenesli. V posmrtném ztuhnutí svalů zůstalo v sedící poloze, dokud lékař a jeho asistent údy nenarovnali. Jakmile mrtvolu svlékli, doktor Doremus začal pátrat po dalších ranách. Mimořádnou pozornost věnoval pažím a dlaním. Konečně se napřímil a velkým pestrým kapesníkem si otřel ruce.

„Kulka proletěla lebkou a vyšla dole vlevo. Našli jste ji, že? Byl zastřelen v bdělém stavu, smrt nastala okamžitě – nejspíš si ani neuvědomil, že ho něco zasáhlo… Je mrtvý asi – no, řekl bych osm hodin. I déle.“

„Tedy asi tak od půl jedné v noci?“ vyhrkl Heath.

Lékař se podíval na hodinky.

„Snad… Ještě něco?“

Nikdo neodpověděl. Teprve po chvíli se ozval inspektor.

„Pitevní nález bychom rádi dostali hned dnes, doktore. Půjde to?“

„Klidně,“ přisvědčil lékař a zaklapl svůj kufřík, „pokud mrtvolu odešlete do márnice co nejdřív.“ Po obřadném potřásání rukou odkvapil.

„Zavolejte na ředitelství, Burke, af sebou hnou,“ vyzval Heath detektiva stojícího u stolu. „Pak se vraťte do kanceláře a počkejte tam na mě.“

Burke zasalutoval a zmizel. Seržant se otočil k jednomu z mužů, kteří se věnovali okenním mřížím.

„Tak co, Snitkine?“

„Drží pevně, jako ve věznici. Obě. Těmi okny sem nikdo nevlezl.“

„Díky. Můžete odejít s Burkem.“

Sotva zmizeli, položil na stůl dva cigaretové oharky chlapík v elegantním modrém seržovém obleku a měkkém klobouku, do jehož pracovní sféry patřil zřejmě krb.

„Našel jsem je pod umělými poleny, seržante,“ vysvětlil lhostejně. „Je toho málo, ale víc tu opravdu není.“

„Dobrá, Emery.“ Heath na špačky vrhl nespokojený pohled. „Ani vás tu už nepotřebuju. Sejdeme se v kanceláři.“

„Já snad taky půjdu,“ zabručel Hagedorn a těžkopádně k nám přistoupil. „Projektil si ale ještě chvíli nechám. Má jakési zvláštní rýhy.“

„Klidně, kapitáne,“ usmál se blahosklonně Heath. „Co bych s ním dělal? Jen se neopovažte ho ztratit!“

„Bez obav,“ slíbil Hagedorn přehnaně vážně, a aniž okresnímu návladnímu či vrchnímu inspektorovi věnoval jediné slůvko rozloučení, jako zvláštní obrovský živočich se odkolébal z místnosti.

Vance, který až dosud stál vedle mne u dveří, vyšel za kapitánem do haly, kde spolu několik minut tiše rozmlouvali. Ačkoli jsem nebyl tak blízko, abych vyslechl celý rozhovor, neunikly mi jednotlivé výrazy jako „dráha letu“, „počáteční rychlost střely“, „úhel dopadu“, „náraz“, a uvažoval jsem, co proboha ten Vanceův neobvyklý zájem mohlo vyvolat. Jakmile Vance Hagedornovi za informace poděkoval, vstoupil do haly inspektor O’Brien a dobrácky se usmál.

„Pilně se učíte, že?“ prohodil, nepočkal však na odpověď a vybídl Hagedorna: „Pojďte, kapitáne, svezu vás do města.“

„Máte místo i pro Dinwiddieho, inspektore?“ zeptal se Markham, když tu nabídku zaslechl.

„Ovšem, pane návladní.“

Všichni tri odešli a Vance, Heath, Markham a já jsme zůstali v pokoji sami. Jako na rozkaz jsme se posadili – Vance si vybral židli u dveří do jídelny, přímo proti křeslu, v němž byl Benson zastřelen.

Od příchodu sem mě přítelovo chování velice zajímalo. Když vstoupil do salonu, zdánlivě bez cíle jím prošel, všímal si různých předmětů a tu a tam odhadoval vzdálenost jednotlivých kusů nábytku. Nakonec se sklonil ke stopě, kterou v dřevěném obložení zanechala střela. Několik minut postál před mrtvolou a soustředěně studoval její polohu; nejvíce jej zaujaly zkřížené nohy. Posléze se vrátil k Dinwiddiemu a ke mně a od dveří netečně sledoval ostatní detektivy, dokud nevyklidili pole.

Sotva jsme se teď usadili, objevil se strážník hlídkující ve vestibulu a ohlásil příchod policisty z místní stanice. Za okamžik před námi stanul černovlasý Ir v civilu. Heathovi zasalutoval, ale jakmile poznal okresního návladního, podal hlášení jemu.

„McLaughlin ze stanice ve Čtyřicáté sedmé západní ulici, pane,“ představil se. „Včera v noci jsem byl na pochůzce. Kolem dvanácté mě před tímhle domem zaujal velký šedivý cadillac s rozsvícenými světly. Všiml jsem si ho hlavně proto, že mu vzadu z kufru vyčnívalo rybářské náčiní. Jen co jsem ráno uslyšel o té vraždě, informoval jsem o voze seržanta na stanici a ten mě poslal za vámi.“

„Výborně – může to něco znamenat. Jak dlouho tu auto podle vás stálo?“

„Určitě přes půl hodiny. Bylo tady už před půlnocí a při návratu z obchůzky asi tak v půl jedné jsem ho před domem ještě viděl. Při další cestě už ne.“

„Nezahlédl jste nikoho, kdo by vypadal jako majitel? Třeba mohl sedět v autě nebo přecházet kolem?“

„Bohužel, pane.“

Během McLaughlinova hlášení projevoval Vance ospalý nezájem. Teď potlačil zívnutí, vstal a zamířil ke stolu, kde zdvihl jeden z cigaretových oharků nalezených v krbu. Nehtem palce roztrhl papírek a tabák si přidržel u nosu.

„Co to děláte?“ Heath, který jej podrážděně sledoval, se předklonil.

Vance udiveně zdvihl oči.

„Pouze čichám k tabáku,“ vysvětlil s blahosklonnou nadřazeností. „Je velmi jemný a lahodně namíchaný.“

Svaly v Heathových tvářích zlostně zacukaly.

„No – radši to položte,“ poradil a prohlédl si mého přítele shora dolů a zas nahoru. „Jste snad znalec tabáku?“ sekl se špatně skrývanou ironií.

„Kdepak!“ zvolal Vance sladce. „Mou specialitou jsou kartuše na skarabech ptolemaiských dynastií.“

„V tomhle stadiu vyšetřování by ses opravdu neměl ničeho dotýkat, Vanci,“ zasáhl Markham diplomaticky. „Nikdy nevíš, co se může ukázat jako důležité. Ty nedopalky třeba představují závažný důkaz.“

Heath nic nedodal, dokonce se přiměl k neveselému úsměvu. Zřejmě pochopil, že s přítelem okresního návladního jednal příliš zostra, třebas si výtku zasloužil. Ovšem nebyl žádný patolízal, znal svou cenu a podle toho se také choval. Svěřené úkoly plnil s mrzutým nezájmem o vlastní prospěch a povahovou neústupnost, spojenou s ryzostí charakteru, jeho nadřízení uznávali a hodnotili.

Byl vysoký, statný, ale pružný, s ušlechtilými pohyby trénovaného zápasníka. Měl tvrdé, modré, podivuhodně jasné a pronikavé oči, malý nos, oválnou bradu a přísná ústa se rty jakoby trvale stisknutými. Ačkoliv už dávno překročil čtyřicítku, nejevily jeho vlasy, na konečcích zvlněné, ani náznak šedivění. Mluvil sice důrazně, avšak jen zřídkakdy křičel. V mnoha směrech odpovídal běžné představě detektiva.

„Jak tedy situace vypadá, seržante?“ otázal se Markham. „Dinwiddie mi předložil jen holá fakta.“

Heath si odkašlal.

„Bensonova hospodyně, paní Platzová, zavolala krátce před sedmou na místní stanici, že našla pána mrtvého, a požádala, aby do domu někoho poslali. Ze stanice tu zprávu přirozeně předali ředitelství. Mě tam nezastihla, službu měli Burke a Emery. Uvědomili inspektora Morana a přijeli sem. Tady už čenichalo několik zdejších policajtů. Když inspektor posoudil situaci, zatelefonoval mi, ať se rychle dostavím, a přizval rovněž kapitána Hagedorna. Ten dorazil těsně před vámi. Pan Dinwiddie přišel hned po inspektoru O’Brienovi, krátce přede mnou. Okamžitě jsem paní Platzovou vyslechl a moji lidé prohledali dům.“

„Kde je hospodyně v tuhle chvíli?“ zajímalo Markhama.

„Nahoře, hlídá ji jeden z místních strážníků. Platzová tu bydlí.“

„Proč jste doktorovi zdůraznil čas půl jedné?“

„Hospodyně mi řekla, že v tu dobu zaslechla ránu, a mě hned napadl výstřel. A teď věřím, že to výstřel byl. Nasvědčuje tomu řada okolností.“

„Měli bychom si s Platzovou pohovořit znovu,“ usoudil Markham. „Ale předtím mi povězte: našel jste v pokoji něco nápadného, z čeho by se dalo vycházet?“

Heath téměř neznatelně zaváhal, než z kapsy vytáhl dámskou kabelku a dlouhé bílé rukavice z kozinky. Oboje hodil před návladního na stůl.

„Jen tohle,“ prohodil. „Jeden z místních strážníků to našel tamhle na rohu krbové římsy.“

Po zběžné prohlídce rukavic Markham otevřel kabelku a vysypal její obsah na stůl. Byla z jemné zlaté síťoviny, nezvykle malá a uzávěr měla posázený drobnými safíry. Uvnitř našli ploché pouzdro na cigarety z měňavého hedvábí, zlatou lahvičku s parfémem Fleurs ďAmour, pudřenku, krátkou cigaretovou špičku z jantaru, zlaté pouzdro s rtěnkou, jemný vyšívaný kapesníček s monogramem M. St. C. a patentní klíč.

„Ten by nám mohl hodně pomoct,“ ukázal Markham na kapesník.

„Ovšem,“ přisvědčil Heath. „Podle mého názoru patří kabelka ženě, s níž Benson trávil včerejší večer. Hospodyně mi řekla, že odcházel ve smokingu. Neslyšela prý ale, kdy se vrátil. Určitě by nemělo být těžké slečnu M. St. C. najít.“

Návladní vzal do ruky pouzdro na cigarety, a jak je zvedl dnem vzhůru, vysypalo se trochu suchého tabáku na stůl. Heath najednou vstal, sebral nedopalek nalezený v krbu a podíval se na něj.

„Může to být zbytek cigarety z toho pouzdra“ usoudil. „Byla to zřejmě dámská cigareta, navíc vykouřená ze špičky.“

„Dovolím si vám odporovat, seržante,“ protáhl Vance. „Na konci náustku je stopa po rtěnce. Není příliš patrná, protože náustek je zlatý.“

Heath na něj upřel pronikavý pohled; byl příliš překvapený, aby projevil nevoli. Po nové prohlídce nedopalku se na Phila Vance znovu otočil.

„Třeba z těch tabákových zbytků taky poznáte, jestli ta cigareta pocházela z tohohle pouzdra,“ rýpl ironicky.

Vance lenivě vstal, pouzdro zvedl, doširoka je rozevřel a nad stolem vyklepal. Ukazováčkem pak zajel pod ohyb, odkud vylovil krátkou cigaretu, která tam zapadla.

„I pouhým okem je vidět, že jsou stejné – nemyslíte, seržante?“

Heath se dobrácky usmál a cigaretu i špičku uložil do obálky, kterou označil a zastrčil do kapsy.

„Teď víme, že majitelka kabelky sem včera s Bensonem přišla a zůstala tu tak dlouho, než vykouřila dvě cigarety,“ shrnul Markham.

„Zbývá už jen určit, kdo to je,“ dodal Heath.

„Je nejspíš bruneta – pokud vám to pomůže,“ prohodil Vance.

„Proč myslíš?“ podivil se Markham.

„No, jestli není, měla by se poradit s kosmetičkou, jak se správně líčit. Vidím, že používá pudr Rachel a tmavou rtěnku, a to blondýny prostě nemůžou, kamaráde.“

„Podřizuji se pochopitelně tvému odbornému názoru,“ usmál se návladní a obrátil se k Heathovi: „Budete asi muset hledat brunetu, seržante.“

IV

„Teď snad bychom si prohlédli dům,“ navrhl Markham. „Vy jste se s ním už jistě podrobně seznámil, seržante, ale i já si chci ujasnit jeho uspořádání. A navíc nehodlám vyslýchat hospodyni, dokud neodvezou mrtvolu.“

„Souhlasím, pane.“ Heath vstal. „Rád si to tu projdu znovu.“

Všichni čtyři jsme zamířili halou a z ní chodbou do zadní části budovy. Na samém konci chodby vedla vlevo dvířka do sklepa, teď však byla zavřená a zamčená.

„Sklep slouží jen jako skladiště,“ vysvětlil seržant, „a dveře z něj do ulice jsou zahrazené. Platzová spí až docela nahoře. Benson tady bydlel sám, i když je tu spousta hostinských pokojů. Kuchyň je v přízemí.“

Otevřel protější dveře a přímo z chodby jsme vstoupili do nevelké moderní kuchyně. I její dvě vysoká okna, obrácená do dlážděného dvora, zajišťovaly mříže. Létacími dveřmi se šlo do jídelny a odtud do salonu. Obě okna jídelny, rovněž zamřížovaná, vedla na dvoreček – byl to jen širší světlík – mezi Bensonovým a sousedním domem.

Vrátili jsme se do chodby, kde jsme na okamžik postáli u paty schodiště.

„Vidíte sám, pane Markhame, že vrah musel přijít hlavním vchodem,“ upozornil Heath. „Jinudy se dovnitř dostat nemohl. Osamělý Benson se bál zlodějů. Jediné nezamřížované okno je vzadu v saloně zamčené a navíc ústí jen do uzavřeného dvora.“

„Odpusťte mi poznámku,“ ozval se Vance. „Vraha přece do domu pustil sám Benson.“

„Ano?“ opáčil Heath bez nadšení. „No, to zjistíme později – aspoň doufám.“

Vystoupili jsme nahoru a nad salonem vešli do Bensonovy ložnice, jež byla přísně, nicméně pohodlně zařízená a pečlivě uklizená. Rozesílaná postel prozrazovala, že v ní té noci nikdo nespal. Rolety byly stažené. Bensonův smokingový kabát visel přes židli, bílý límeček a černý motýlek ležely na lůžku, kam je zřejmě po návratu domů odhodil. Večerní střevíce stály pod postelí. Ve sklenici s vodou na nočním stolku byla protéza se čtyřmi umělými zuby a na prádelníku spočíval dokonale provedený příčesek. Ten vzbudil Vanceův mimořádný zájem. Přistoupil a prohlédl si ho zblízka.

„Věděl jsi, Markhame, že tvůj zesnulý přítel nosí paruku?“ zeptal se.

„Tušil jsem to,“ zněla lhostejná odpověď.

Heath, který zůstal na prahu, se zdál být trochu netrpělivý.

„V tomhle patře je už jen jeden pokoj,“ vysvětlil, když nás chodbou vedl dál. „Prý pro hosty, jak tvrdí hospodyně.“

Markham i já jsme do dveří nakoukli, zato Vance zůstal u zábradlí na vrcholku schodů; uspořádání Bensonova obydlí ho zřejmě nezajímalo, a zatímco my ostatní jsme zamířili do dalšího poschodí, odloudal se dolů do haly. Když jsme pak po prohlídce sešli do přízemí, letmo si pročítal tituly v Bensonově knihovně.

Sotva jsme sestoupili ze schodů, otevřely se dveře a vkročili dva zřízenci ze sanitky. Otřásl jsem se nad neomaleným způsobem, jakým mrtvolu přikryli, naložili na nosítka a ta pak zasunuli do vozu.

„Teď myslím nastala vhodná chvíle na rozhovor s paní Platzovou,“ usoudil Markham a Heath od paty schodů křikl nahoru rozkaz.

Po něm se do salonu dostavila šedovlasá žena středního věku v doprovodu strážníka v civilu; z koutku rtů mu visel velký čoudící doutník. Hospodyně patřila k prostým, staromódním ženám mateřského typu, měla klidný, laskavý obličej. Vzbudila ve mně dojem vysoce schopné osoby, nepropadající příliš hysterii, ačkoliv se zdálo, že dovede mlčet z prohnanosti, což patřívá k vlastnostem nevzdělanců.

„Posaďte se, paní Platzová,“ vybídl ji Markham vlídně. „Jsem okresní návladní a chci vám položit několik otázek.“

Usedla na nečalouněnou židli u dveří a vyčkávala; těkala přitom nervózně pohledem z jednoho na druhého. Markhamův tichý, vemlouvavý hlas ji však podle všeho uklidňoval, takže odpovídala čím dál plynněji. Hlavní fakta čtvrthodinového výslechu lze shrnout takto:

Čtyři roky spravovala Bensonovi domácnost jako jediná služebná. Bydlela přímo v domě, pokoj měla v nejvyšším patře.

Včera odpoledne se Benson z kanceláře vrátil nezvykle brzy – kolem čtvrté hodiny – a oznámil, že nebude doma večeřet. Zůstal zavřený v saloně až do půl sedmé, kdy se šel nahoru převléknout. Při odchodu asi v sedm hodin se nezmínil, kam jde, jen hospodyni upozornil, že na něj nemusí čekat, což patřilo k jejím povinnostem, pokud si hodlal přivést návštěvu. Tehdy jej naposledy viděla živého. Neslyšela, kdy se vrátil.

Ulehla přibližně v půl jedenácté, a poněvadž bylo horko, nechala dveře pokoje otevřené. Probudila ji rána. Rozsvítila lampičku na nočním stolku a na budíčku viděla, že je půl jedné. Právě ta na Bensona nikterak pozdní hodina ji uklidnila: Kdykoliv si večer vyrazil, nikdy se nevrátil před druhou ráno. A to ji spolu s tichem v domě utvrdilo v názoru, že se vzbudila výstřelem z výfuku jedoucího auta. O události víc nepřemýšlela a znovu usnula.

Ráno v sedm sešla jako obvykle dolů za svými povinnostmi a cestou k domovním dveřím, když šla pro mléko a smetanu, zahlédla Bensona v křesle. Rolety v pokoji byly stažené, a tak si myslela, že usnul vsedě. Ale sotva si povšimla, že drží knížku, a přitom bylo zhasnuto, přistoupila k němu. Uviděla ránu po střele, pochopila, že je mrtvý, a okamžitě z haly zatelefonovala na policii. Potom si vzpomněla na Bensonova bratra, majora Anthonyho Bensona, a zavolala i jemu. Dorazil skoro současně s policisty ze stanice v Západní čtyřicáté druhé ulici. Vyptal se jí na podrobnosti, pohovořil s policisty a odešel před příchodem vyšetřovatelů z ředitelství.

„Ještě pár otázek, paní Platzová,“ řekl Markham, když si pročetl poznámky, „a pak už vám dám pokoj… Postřehla jste poslední dobou v chování pana Bensona něco, co by ve vás mohlo vzbudit podezření, že má nějaké starosti nebo dejme tomu před něčím strach?“

„Ne, pane,“ odpověděla bez váhání. „Během posledního týdne mi připadal… v mimořádně dobré náladě.“

„Většina oken v přízemí je zamřížovaná. Hodně se bál zlodějů?“

„No – ani ne,“ zaváhala. „Spíš prohlašoval, že když policie za nic nestojí, s prominutím, pane, musí se v tomhle městě každý o sebe postarat sám, jestli nechce o všecko přijít.“

Markham se otočil na Heathe a nahlas se zachechtal.

„To byste měl obzvlášť vypíchnout ve svém hlášení, seržante,“ ušklíbl se a znovu oslovil paní Platzovou: „Znáte někoho, kdo třeba pana Bensona nenáviděl?“

„O nikom takovém nevím,“ zdůraznila. „On byl v mnoha směrech podivín, ale snad každý ho měl rád. Prostě nechápu, proč by ho někdo chtěl zabít.“

Markham znovu nahlédl do svých zápisků.

„Zatím asi víc nepotřebuji. A jak vy, seržante? Máte nějaké další otázky?“

Heath okamžik uvažoval.

„Nic mě zrovna nenapadá, ale nevzdalujte se z domu, paní Platzová, dokud nedostanete povolení vycházet,“ dodal a upřel na ženu chladné oči. „Nesmíte s nikým mluvit – jasné? Dva z mých mužů tu chvíli zůstanou.“

Vance během výslechu něco načmáral na prázdnou stránku svého zápisníčku, a zatímco Heath hovořil, lístek vytrhl a podal Markhamovi. Ten si sdělení zamračeně přečetl a našpulil rty. Pak po krátkém rozmýšlení hospodyni znovu oslovil.

„Uvedla jste, že pana Bensona měl každý rád. Vy taky?“

Sklopila zrak.

„Víte, pane – já pro něj jen pracovala. Ale nemůžu si na jeho chování stěžovat.“ Na rozdíl od svého tvrzení budila dojem, že Bensona příliš nemilovala, nebo jí na něm aspoň leccos vadilo. Markham však tento bod dále nerozbíral.

„Mimochodem,“ dodal jenom, „vlastnil pan Benson střelnou zbraň? Kupříkladu pistoli?“

Poprvé během rozhovoru projevila rozčilení, dokonce strach.

„Myslím, že ano, pane,“ připustila nejistě.

„Kam ji ukládal?“

Hospodyně na něj upřela neklidný pohled, kterým trochu uhnula, jako by zvažovala, má-li mluvit otevřeně. Pak tiše odpověděla:

„Do tajné zásuvky ve stole. Musíte stisknout ten mosazný knoflík.“

Heath vyskočil, a když uposlechl jejího pokynu, vyjela nevelká mělká zásuvka. V ní ležela osmatřicítka s rukojetí vykládanou perletí. Vyňal ji a prohlédl si zásobník.

„Je plný,“ oznámil stručně.

Po ženině obličeji se rozlil výraz nesmírné úlevy. Hlasitě si oddechla. Markham vstal a přes Heathovo rameno se na pistoli podíval.

„Radši ji vezměte do úschovy, seržante,“ poradil, „ačkoliv zatím nevím, jak do případu zapadá.“ Znovu se posadil, přečetl si opět Vanceův vzkaz a zase hospodyni oslovil:

„Ještě otázku, paní Platzová. Podle vaší výpovědi se pan Benson vrátil domů brzy a do večeře zůstal v tomhle pokoji. Navštívil ho v té době někdo?“

Upřeně jsem ženu pozoroval a připadlo mi, že rychle sevřela rty. Určitě se ale před odpovědí v židli napřímila.

„Pokud vím, nebyl tu nikdo.“

„Jistě byste slyšela zvonit a šla byste otevřít, viďte?“ naléhal Markham.

„Nikdo tu nebyl,“ zopakovala poněkud nevrle.

„A neozval se zvonek ani potom, když jste si šla lehnout?“

„Ne, pane.“

„Probudil by vás ze spánku?“

„Ovšem. Jeden je hned za dveřmi mého pokoje a stejný v kuchyni. Oba drnčí současně.“

Markham poděkoval a propustil ji. Sotva odešla, otočil se tázavě k Vanceovi.

„Co jsi sledoval svým dotazem?“

„Snad jsem trochu opovážlivý, ale když ta ženská tolik vynášela popularitu mrtvého, zdálo se mi, že lehce přehání. V její chvále zaznělo bezděčné protiřečení, které mě přivedlo na myšlenku, že k svému pánovi zrovna horoucí lásku nechovala.“

„A proč ten zájem o střelné zbraně?“

„Vyplynul z tvých dotazů na zamřížovaná okna a Bensonův strach ze zlodějů,“ vysvětloval Vance. „Pokud se bál lupičů, měl nejspíš po ruce zbraň, nemyslíš?“

„Vaše zvědavost nám aspoň vynesla malou hezkou pistolku, i když pravděpodobně nepoužitou.“ Dobrácký posměch v seržantových slovech přešel Vance mlčky.

„Proč ses zajímal o návštěvníky, Vanci? Zřejmě tady nikdo nebyl.“

„Z pouhého rozmaru. Zmocnila se mě neodolatelná touha slyšet odpověď paní Platzové.“

Heath se na mého přítele zvědavě zadíval. Změnil svůj původní názor a začal tušit, že se pod Vanceovým nenuceným chováním skrývá něco mnohem hlubšího, než si ze začátku představoval. Nebyl docela spokojen s Vanceovým vysvětlením a umínil si, že odhalí, z jakého důvodu měl návladní rozšířit výslech hospodyně. Prohnaný Heath dovedl číst v lidech, jenže Vance se lišil od těch, s nimiž seržant obvykle přicházel do styku, proto pro něj zůstával hádankou.

Nakonec svého prohlížení zanechal a přitáhl si židli ke stolu.

„Teď bychom si měli rozdělit práci, pane Markhame,“ navrhl rázně, „aby se naše činnost nekřížila. Čím dřív určím úkoly svým chlapům, tím líp.“

Markham ochotně přikývl.

„Vyšetřování řídíte sám, seržante. Já jsem tu, jen abych případně pomohl.“

„To je od vás velmi hezké, pane,“ protáhl Heath, „ale mně se zdá, že budeme mít všichni dost práce… Já třeba zjistím totožnost majitelky té kabelky a pošlu chlapce vypátrat, s kým Benson trávil noci – jména jeho přátel můžeme vyzvědět od hospodyně, budou dobrým odrazovým můstkem. Vydám se i za tím cadillakem… Pak bychom se měli poohlédnout po jeho přítelkyních – myslím, že jich měl hodně.“

„O těch by nám mohl něco prozradit major,“ připomněl Markham. „Poví mi, co budu potřebovat. A stejnou cestou se snad taky dozvím něco o Bensonových obchodních partnerech.“

„Právě jsem vás chtěl o to požádat. Takové věci dokážete vy líp než já. A tuším, že až najdeme tu dámu, kterou včera pozval na večeři a pak ji přivedl sem, budeme o mnoho chytřejší.“

„Nebo hloupější,“ zamumlal Vance. Heath prudce zvedl hlavu a zavrčel:

„Poněvadž jsem vyrozuměl, že se chcete o naší práci něco dovědět, dovolte mi pár slov, pane Vanci. Když se na světě něco opravdu vážného semele, můžete za tím s jistotou hledat ženskou.“

„Ovšem,“ usmál se Vance. „Cherchez la femme – staré pořekadlo!“

„To se brzy ukáže,“ opět diplomaticky zasáhl Markham. „Jestli už nic jiného nemáte, seržante, půjdu. Slíbil jsem majorovi Bensonovi, že ho v poledne navštívím. Třeba vám večer přinesu něco nového.“

„Okay,“ přikývl Heath. „Ještě chvíli tu zůstanu a ověřím si, co jsme přehlédli. Před dům postavím stráž a taky uvnitř někoho nechám, aby hlídal tu Platzovou. Potom si popovídám s reportéry a řeknu jim o zmizelém cadillaku i o pistoli v tajné zásuvce. Kdybych něco objevil, brnknu vám.“

Potřásl okresnímu návladnímu rukou a k Vanceovi se k mému – a jak soudím i Markhamovu – překvapení obrátil s přátelskými slovy:

„Sbohem, pane. Doufám, že vám dnešní dopoledne něco dalo.“

„Podivil byste se, čemu všemu jsem se přiučil, seržante,“ odpověděl Vance vesele a já opět postřehl zpytavý pohled v Heathových očích, který ovšem vzápětí zmizel.

Markham, Vance a já jsme vyšli ven a hlídka před domem nám přivolala taxík.

„Takhle tedy naše hrdá policie přistupuje ke složitým případům?“ spustil Vance, když jsme projížděli městem. „Markhame, kamaráde, podaří se vůbec někdy těm zdatným chlapíkům nějakého zločince dopadnout?“

„Viděl jsi pouze předběžné kroky,“ vysvětlil návladní. „Vím, že nemáš vysoké mínění o Heathových schopnostech,“ Markhamův hlas zněl shovívavě, „ale je to chytrý policista a nemůžeš ho jen tak podceňovat. Celá ta záležitost se mi nelíbí,“ prohodil, zatímco vůz zastavoval u chodníku.

Vance se na něj poočku podíval.

„Poslyš, Markhame,“ řekl nezvykle vážně, „ty netušíš, kdo Bensona zastřelil?“

„Kéž bych tušil!“ Markham se nuceně usmál. „Zločiny a úkladné vraždy se nikdy neřeší snadno – a tenhle případ považuji za mimořádně složitý.“

„Mně se zdá mimořádně prostý!“ ucedil Vance při vystupování z auta.

V

Alvin Benson, ačkoliv v žádném ohledu neokouzloval, byl dobře známý jako okázalá a nápadná osobnost. Patřil mezi bohatou newyorskou bohému z okraje polosvěta. Jeho úspěchy v barech a hospůdkách se už dávno staly námětem k přehnaným příběhům a článkům v denících a časopisech, které tyjí z broadwayských senzací.

Bratři Bensonovi, makléři, měli v době Alvinovy náhlé smrti kanceláře ve Wall Street číslo 21. Konkurenční firmy je považovaly za obratné obchodníky, byť podle měřítek ústavy a zákonů newyorské burzy nebyli vždy s docela čistýma rukama. Povahami a zálibami se od sebe značně lišili a mimo kancelář se stýkali pramálo. Alvin věnoval všechen volný čas zábavám a pravidelně navštěvoval vyhlášené kavárny, kdežto starší major Anthony vedl usedlý život a většinu večerů trávil v poklidných klubech. Oba však byli v kruhu svých známých oblíbení a vybudovali si širokou klientelu.

Policii se Bensonův případ od začátku jevil jako obtížný a složitý. Hodinu po našem odchodu z místa činu zahájili členové kriminálního oddělení systematické vyšetřování pod vedením seržanta Heathe. Bensonův dům znovu pečlivě prohledali a pročetli veškerou soukromou korespondenci; neodhalili však nic, co by mohlo do tragédie vnést trochu světla. Krom Alvinovy pistole nenašli jinou zbraň, a když znovu přezkoušeli všechny okenní mříže a usoudili, že pevně drží, pochopili, že vrah si buď otevřel vlastním klíčem, nebo jej dovnitř vpustil Benson sám. Avšak druhou možnost nechtěl Heath přijmout, třebaže paní Platzová neústupně tvrdila, že mimo ni a Bensona klíč od domu nikdo neměl.

Poněvadž se vedle kabelky a rukavic žádné jiné stopy nenašly, zbývala jediná naděje, že výslech Bensonových přátel a známých odhalí nějaký fakt, jenž by naznačil, jakým směrem se mají vyšetřovatelé dát. Heath doufal, že stejným postupem rovněž najde majitelku kabelky, proto také s mimořádným úsilím zjišťoval, kde Benson trávil poslední večer. Vyslechl řadu osob z okruhu zavražděného a navštívil restaurace, kde Alvin obvykle večeříval; neobjevil však nikoho, kdo jej ve zmíněnou dobu viděl, nebo komu se svěřil, co hodlá ten večer podniknout. Ačkoliv policie pátrala co nejpečlivěji, neodhalila nic, co by mohlo jakkoli pomoci. Benson podle všeho neměl nepřátele, s nikým nevedl spory a obchodní záležitosti měl údajně v pořádku.

Hlavním zdrojem informací se pochopitelně stal major Anthony Benson, neboť o bratrovi nejvíc věděl. Markham s ním poobědval už v den, kdy byla vražda objevena, ale přestože major projevil ochotu ke spolupráci, jeho výpovědi policii prospěly jen málo. Jak Markhamovi sdělil, většinu Alvinových obchodních partnerů sice znal, ovšem ani jednoho nemohl podezřívat z takového zločinu. Stejně nebyl s to jmenovat někoho, kdo by policii uvedl na stopu pachatele. Nicméně otevřeně připustil, že do určité stránky bratrova života není zasvěcen, a projevil politování nad vlastní neschopností poradit, jakým způsobem by se dala odhalit potřebná fakta. Naznačil jedině, že vztah mrtvého k ženám byl poněkud neobvyklý, ovšem nevěřil, že by tento směr pátrání přinesl podstatný výsledek.

Po několika nejasných a nepřesvědčivých náznacích majora Bensona Markham okamžitě vyslal dva schopné členy detektivního oddělení, podléhajícího kanceláři okresního návladního, prošetřit Alvinovy milostné pletky, ovšem s příkazem nezasahovat do pravomoci policejního sboru. Dále po Vanceově nápadném zájmu o výpověď hospodyně přikázal jednomu muži prozkoumat její minulost a zjistit, s kým se stýká.

Detektiv přišel s tím, že se narodila v malém městě v Pennsylvánii německým rodičům, nyní už mrtvým. Před šestnácti roky ovdověla. Než nastoupila k Bensonovi, sloužila dvanáct let na jednom místě, a odešla odtamtud jen proto, že se její paní odstěhovala do penzionu. Bývalá zaměstnavatelka uvedla, že Platzová snad měla dceru, ovšem sama děvče nikdy neviděla a nic bližšího o něm nevěděla. Tyto údaje tedy neposkytly žádný významný záchytný bod.

Ačkoliv Heath jen málo věřil v přímou souvislost šedého cadillaku se zločinem, v celém městě po něm vyhlásil pátrání. Uveřejněním podrobností o voze mu při tom podstatně pomohl denní tisk. Určitou naději policie vzbudila zpráva pouličního metaře, který sotva se dočetl o rybářském náčiní v autě, ohlásil nález dvou pěkných skládacích rybářských prutů při jednom z vjezdů do Central Parku. Patřily majiteli cadillaku? Odhodil je při útěku – nebo je někdo ztratil při projížďce parkem? Žádná další informace se nevyskytla a následujícího dne vyšetřování nepostoupilo ani o krůček.

Toho rána Vance poslal Currieho koupit kdejaké dostupné noviny a strávil přes hodinu pročítáním různých názorů na zločin. Neměl ve zvyku zabývat se byť i jen zběžně novinami, takže jsem se neubránil údivu nad tak náhlým zájmem, vymykajícím se zcela jeho obyčejům.

„Markham ví možná víc. Nebo má podezření, o němž nemluví,“ prohodil jsem.

Vance okamžik uvažoval.

„Na tom něco je,“ připustil. „Během celého žvanění s novináři se držel skromně stranou. Což abychom se ho přeptali?“

Odešel k telefonu, vytočil číslo kanceláře okresního návladního a já slyšel, že si s Markhamem umlouvá schůzku v klubu Stuyvesant.

„Co bude s tou Nadelmannovou soškou u Stieglitze?“ zeptal jsem se, neboť mi vytanul důvod mé návštěvy u Vance.

„Dnes nemám náladu na napodobeniny řeckého umění,“ odpověděl mi a vrátil se ke svým novinám.

Nebylo by výstižné tvrdit, že mě jeho chování nepřekvapilo. Za celou dobu našeho přátelství jsem nezažil, že by jeho nadšení pro umění ustoupilo jinému zájmu, a o zákon či o to, co s ním souvisí, se dosud nezajímal vůbec. Bylo mi tedy jasné, že mu hlavou letí cosi neobvyklého, a proto jsem se zdržel dalšího komentáře.

Markham do klubu dorazil s lehkým zpožděním, Vance a já jsme už seděli u našeho oblíbeného stolku v rohu.

„Když pomineme informaci, že bylo objeveno několik nových a důležitých stop, že veřejnost může v nejbližší budoucnosti očekávat závažná odhalení a všechny další nesmysly – jak případ doopravdy pokračuje, můj milý Lykurgu?“ přivítal Vance návladního.

„Vidím, že jsi prostudoval tisk,“ usmál se Markham. „Co zprávám říkáš?“

„Jsou úplně typické,“ pokývl Vance. „Úzkostlivě nevynechávají nic – kromě podstatných věcí.“

„Opravdu?“ V Markhamově hlase zazněl rozmarný tón. „Smím se zeptat, co v tomhle případě považuješ za podstatné?“

„Mně, hloupému amatérovi, připadá třeba dost podstatný a podezřelý Alvinův příčesek,“ prohodil Vance.

„Benson jej určitě za podstatný považoval… Ještě něco?“

„No – i ten límeček s vázankou na prádelníku.“

„Nepřehlédni zubní protézu ve skleničce,“ rýpl Markham.

„Skutečně se překonáváš!“ zvolal Vance. „I ta je v dané situaci důležitá. Vsadím se, že nedostižný Heath si jí ani nepovšiml.“

„Včerejší vyšetřování na tebe podle všeho příliš nezapůsobilo,“ prohodil návladní.

„Naopak,“ ujistil ho Vance, „doslova mě ohromilo. Celý postup byl mistrovským výkonem nesmyslnosti. Všechno závažné zvysoka přehlédli. Alespoň z tuctu points de départ se dalo zamířit k cíli, ale žádný pourparleur ani jediný z nich nepostřehl. Každý byl příliš zabrán do takových hloupostí, jako je hledání cigaretových oharků nebo prohlídka okenních mříží – mimochodem docela půvabných. Florentinský vzor.“

Markhama tím rozzlobil a pobavil zároveň.

„Na policii se můžeš spolehnout, Vanci,“ prohodil. „Nakonec k cíli dojde.“

„Tvá důvěřivost je prostě obdivuhodná,“ zabručel Vance. „Ale teď se mi svěř: Co víš o Bensonově vraždě?“

„To, co ti řeknu, je samozřejmě důvěrné,“ začal návladní po krátkém zaváhání, „Chvilku po našem ranním telefonickém rozhovoru mi zavolal detektiv vyslaný prověřit milostnou stránku Alvinova života. Objevil majitelku kabelky a rukavic nalezených v Bensonově domě. Na stopu ho uvedly iniciály na kapesníčku. A vyhrabal o ní několik zajímavostí. Jak jsem předpokládal, Alvin v její společnosti ten den večeřel. Je to zpěvačka – myslím operetní. Jmenuje se Muriel St. Clairová.“

„Ale to je mrzuté!“ zaškaredil se Vance. „Doufal jsem, že tví pochopové tu ženu neodhalí. Nemám tu čest ji znát, jinak bych jí poslal projev upřímné soustrasti. Soudím, že ji teď jako juge d’instruction co nejdůkladněji rozcupuješ.“

„Pochopitelně ji vyslechnu, jestli máš tohle na mysli.“

Duchem nepřítomný Markham hovořil po zbytek jídla jen málo. Když jsme potom usedli do haly, abychom si zakouřili, všiml si návladního major Benson, stojící sklíčeně u nedalekého okna, a přistoupil k nám. Byl to asi tak padesátník s vážným, laskavým výrazem v kulaté tváři a s hřmotnou, vzpřímenou postavou. Vance i mne pozdravil nedbalým kývnutím a ihned se obrátil na návladního.

„Od našeho včerejšího oběda nepřestávám o různých věcech přemýšlet,“ začal. „A usoudil jsem, že bych měl ještě něco dodat. Alvinovým velmi blízkým přítelem byl jakýsi Leander Pfyfe – třeba ten bude schopen poskytnout nějakou užitečnou informaci. Včera jsem si na něj nevzpomněl, protože bydlí mimo město; žije kdesi na Long Islandu, asi v Port Washingtonu. Zkuste to. Abych se přiznal, jinak mě nenapadá nic, čím bych v té strašné záležitosti mohl pomoct.“

Rychle a prudce se nadechl, jako by chtěl potlačit nežádoucí pohnutí; bylo jasné, že je hluboce dojat.

„Dobrá připomínka, majore,“ přikývl Markham a udělal si poznámku na rub jakéhosi dopisu. „Ihned ho vyhledám.“

Během jejich krátkého rozhovoru Vance neúčastně zíral z okna, ale teď se otočil a majora oslovil:

„Co plukovník Ostrander? Viděl jsem ho několikrát ve společnosti vašeho bratra.“

Major lehce zavrtěl hlavou.

„To byl jen známý, ten by ničím nepřispěl,“ odpověděl a znovu se obrátil na Markhama: „Zatím asi není naděje na nějaké odhalení, viďte?“

Markham vytáhl doutník z úst, začal jím otáčet v prstech a zamyšleně na něj hleděl.

„To nechci tvrdit,“ prohodil za okamžik. „Podařilo se nám zjistit, s kým váš bratr ve čtvrtek večeřel. A víme také, že si krátce po půlnoci tu osobu přivedl domů.“ Odmlčel se, jako by zvažoval, jestli je moudré prozradit víc. Nicméně ještě dodal: „Důkazy, které mám, stačí vlastně k podání žaloby.“

Přes majorovu zasmušilou tvář přelétl výraz překvapení a obdivu.

„Díky, Markhame!“ zvolal. Pak semkl rty a na rameno okresního návladního položil ruku. „Dělejte, co můžete – už kvůli mně! Zůstanu v klubu dlouho do večera, kdybyste mě potřebovali.“

S těmi slovy se otočil a opustil místnost.

„Je snad trochu kruté obtěžovat majora otázkami tak brzy po bratrově smrti,“ povzdychl si návladní. „Ale svět se musí točit dál.“

VI

Chvíli jsme mlčky seděli a kouřili. Vance lenivě zíral ven do Madison Square, Markham se úporně mračil na portrét starého Petra Stuyvesanta nad krbem. Znenadání se Vance otočil a na okresního návladního se podíval s trochu cynickým úsměvem.

„Víš, Markhame,“ protáhl, „vždycky mě překvapí, jak snadno se vy detektivové dáte při vyšetřování svést vším, čemu říkáte stopy. Najdete šlépěj nebo zaparkované auto či kapesníček s monogramem, a už se svým věčným Ecce signum! za něčím spěcháte. Copak se nikdy nenaučíte, že zločiny nelze řešit jenom na podkladě konkrétních důkazů a indicií?“

Ta nečekaná kritika překvapila nejspíš Markhama stejně jako mne. Ale oba jsme Vance znali natolik dobře, abychom věděli, že přes málem přezíravý tón jeho slova tají vážný smysl.

„Chceš mi snad doporučit, abych takové důkazy ignoroval?“ zeptal se návladní až urážlivě shovívavě.

„Chci – co nejdůrazněji,“ přikývl Vance klidně. „Jsou nejen bezcenné, ale i nebezpečné… S vámi detektivy je ta potíž, že ke každé vraždě přistupujete s utkvělým a neotřesitelným předpokladem, že zločinec je buď přihlouplý, anebo kolosální břídil. Poslyš, napadlo tě vůbec někdy, že stopa, kterou našel policista, by pachateli jistě neunikla? Určitě by ji odstranil nebo zamaskoval – pokud ovšem nechce, aby ji někdo nalezl. A nikdy ses nezabýval úvahou, že je-li někdo natolik chytrý, aby v dnešní době naplánoval a úspěšně provedl zločin, dovede také nastražit jakoukoliv stopu, která poslouží jeho záměru? Podle tebe detektiv nehodlá vůbec připustit, že zdánlivě jasný fakt záměrně klame, nebo že indicie mohou být falešné, jen aby ho zavedly nesprávným směrem.“

„Obávám se, že bychom dopadli velmi málo zločinců, kdybychom si nevšímali usvědčujících důkazů, závažných okolností a přesvědčivých domněnek. K vraždám obvykle nedochází před svědky… Jsem jen přízemní právník,“ připomněl návladní poněkud podrážděně, „a mám-li někoho obvinit ze zločinu, dávám přednost hmatatelným důkazům před metaforickými hypotézami.“

„Což tě nevyhnutelně zaplétá do všech možných trapasů, kamaráde.“ Vance si zapálil další cigaretu a vyfoukl ke stropu oblak kouře. „Rozeber například své závěry v tomhle případu. Vycházíš z mylné představy, že znáš osobu, která zabila nepříjemného Bensona. Vyslovils to dokonce před samotným majorem a dodal jsi, že ti nechybí mnoho podkladů k podání žaloby. Máš bezpochyby opravdu pár záchytných bodů, které dnešní učení solonové mohou považovat za usvědčující. Ale po pravdě řečeno se nezaměřuješ na skutečného viníka. Chystáš se zkazit život jedné chudince, která se zločinem nemá nic společného.“

„Tak?“ Markham sebou trhl. „Takže chci obvinit nevinnou? Poněvadž jedině já a moji spolupracovníci známe důkazy proti ní, mohl bys nám vysvětlit, jakým záhadným způsobem jsi získal vědomosti o její nevině?“

„Je to naprosto jednoduché,“ odpověděl Vance a v koutcích úst mu šibalsky zacukalo. „Nedíváš se správným směrem, protože vrah byl do té míry prohnaný a prozíravý, že zajistil, aby žádná tebou nebo policií objevená stopa ani vzdáleně nedokazovala jeho vinu.“

Markham se pohrdavě zasmál.

„Žádný zločinec není tak chytrý, aby promyslel všechny nepředvídané události. Každá sebevšednější příhoda je natolik propojená s těmi, které jí předcházely nebo po ní následovaly, že ten, kdo porušil zákon – byť si čin připravoval co nejdéle a nejpečlivěji přehlédne ve svém plánu nějaký nepevný článek, a ten ho nakonec prozradí.“

„Kdepak, milý příteli! To je pouze pověra, založená na dětinské víře v nesmiřitelnou mstící Nemesis. Chápu, že tajuplná představa trestající bohyně může vyhovovat lidové obrazotvornosti jako hádání z ruky nebo spiritistické tabulky, ale – na mou duši! – trápí mě pomyšlení, že ty bys věřil na takový mystický nesmysl!“

„Zločiny zůstávají nevyřešené, jen když má policie smůlu,“ opovržlivě prohlásil Markham. „Nemá to nic společného s prozíravostí pachatele.“

„Smůla“ – Vanceův hlas zněl málem sladce – „je pouze obranné a sebeuklidňující synonymum pro neschopnost. Důvtipného a myslícího člověka nemůže smůla zaskočit… Ne, Markhame, kamaráde starý, neobjasněné zločiny jsou prostě ty, které byly inteligentně naplánované i provedené. A abys věděl – vražda Alvina Bensona spadá do téhle kategorie. Proto promiň, že s tebou nesouhlasím, když po několika hodinách pátrání prohlásíš, že znáš pachatele.“ Odmlčel se a chvíli zamyšleně kouřil. „Nepřirozené a formální metody dedukce, kterých vy policisté používáte, pravděpodobně nikam nepovedou. Jako doklad pro to tvrzení triumfálně uvádím onu slečnu, co ji chceš připravit o svobodu. Cožpak tohle mohla spáchat žena?“ dodal posměšně.

Neuniklo mi, jak Markhama dopálil; při dalších slovech se návladní div nezajíkal.

„Proč by nemohla? Nemáme snad důkazy?“

„Ani kdyby vraždu odpřisáhla a předložila celý svazek těch nezvratných důkazů, jak tomu říkají tvoji čmuchalové.“

„Ach!“ Teď se už nedalo pochybovat o sarkasmu v Markhamově hlase. „Mám tomu rozumět tak, že i přiznání považuješ za bezcenné?“

„Ano, můj drahý Justiniane,“ přisvědčil Vance s nádechem nadřazenosti. „Přesně k tomu jsem tě chtěl přivést. Doznání je vlastně horší než bezcenné – je přímo zavádějící. Sám fakt, že někdy může být upřímné – vezmi třeba jen směšně přeháněnou ženskou intuici – dělá je pouze nespolehlivějším.“

„Proč by měl někdo ke své škodě něco přiznávat, pokud neví, že byla pravda odhalena – nebo že může být odhalena?“ zavrčel Markham opovržlivě.

„Kamaráde, kamaráde, udivuješ mě! Dovol, abych ti privatissime et gratis zašeptal do tvého naivního ucha, že doznat se můžeš z různých důvodů: ze strachu, vypočítavosti, pod nátlakem, z mateřské lásky, dvornosti či kvůli tomu, co psychoanalytikové označují jako komplex méněcennosti, anebo ze zklamání, pochybného smyslu pro povinnost, zvráceného egoismu, z pouhé domýšlivosti a stovky jiných příčin. Doznání je nejzrádnější a nejnespolehlivější ze všech forem důkazů a dokonce sám zákon je v případě vraždy nebere v úvahu, leda že je doloženo jiným usvědčujícím materiálem.“

„Svou výmluvností jsi mě porazil. Ale kdyby zákon každé přiznání odmítl a nepřihlédl k usvědčujícím stopám – což ty zřejmě doporučuješ –, mohla by společnost klidně zavřít všechny soudy a zrušit veškerá vězení. Smím se však zeptat, jak bys ty usvědčil viníka?“

„Existuje neomylná metoda k určení lidské viny a odpovědnosti, bohužel policie dosud žije v blažené nevědomosti o jejích možnostech a navíc s ní neumí pracovat. Pravdu lze zjistit jedině psychoanalýzou zločinu. Usvědčující jsou pouze body rázu psychologického, nikoli materiálního.“

„Jak se obávám, můj mozek je zatím do té míry primitivní, že na něj působí jen prostá fakta. Těch v daném okamžiku mám celou řadu a všechny napovídají, že jistá mladá dáma je – řekněme – autorkou kriminálního díla, nazvaného Vražda Alvina Bensona.“

Vance sotva znatelně pokrčil rameny.

„Vadilo by ti, kdybys mi svá fakta prozradil – samozřejmě důvěrně?“

„Vůbec ne,“ souhlasil Markham. „Tedy za prvé: Ta žena byla v domě v okamžiku výstřelu – vždyť máme nezvratný důkaz o její přítomnosti. Víš přece, že rukavice, s nimiž přišla na večeři, se našly na krbové římse v Bensonově saloně.“

„Ach!“ zvolal Vance a lehce se usmál na znamení nesouhlasu. „Takže ne ona dáma, ale její rukavice a kabelka tam byly – což je z právního hlediska bezpochyby nepatrný a nedůležitý rozdíl… Přesto hluboce lituji,“ dodal, „že můj neškolený mozek laika odmítá obě tyto okolnosti přijmout za totožné. Mé kalhoty jsou v čistírně; jsem tudíž v čistírně?“

„Cožpak i pro tvůj laický mozek není dostatečný důvod,“ oponoval už značně rozhorlený Markham, „když nezbytné předměty osobní potřeby, které ta slečna měla celý večer při sobě, jsou druhý den nalezeny v bytě jejího průvodce?“

„Jestliže přiznám, že ne, pravděpodobně se podle úsudku právníka projevím jako úplný pitomec.“

„Protože ale žena by si ty věci odpoledne na sebe nevzala a bez vědomí hospodyně nemohla v Bensonově nepřítomnosti do domu vstoupit, ptám se, jak se tam dotyčné předměty ocitly druhý den ráno, pokud je tam pozdě v noci nepřinesla sama?“

„Namouduši nemám nejmenší tušení,“ zavrtěl hlavou Vance. „Tvou zvědavost může ukojit jen slečna sama. Nabízejí se však různá vysvětlení. Náš zesnulý je třeba přinesl v kapse pláště – ženy přece každou chvíli zavrkají otázku: Mohl byste mi tohle vzít do kapsy? a předají muži nějakou hloupůstku či balíček… Dále je možné, že rukavice s kabelkou si pravý vrah opatřil předem, aby je záměrně položil na krbovou římsu a zmátl tím policii. Ženy totiž svůj majetek nikdy neodkládají na taková místa, jako jsou krbové římsy nebo věšáky na klobouky. Obyčejně je odhodí do oblíbeného křesla nebo na stůl uprostřed pokoje.“

„Takže podle všeho Benson také v kapse přinesl oharky dámských cigaret,“ rýpl Markham.

„Staly se už podivnější věci,“ nedal se Vance vyvést z míry, „ačkoliv tohle mu nepřisuzuji… Zbytky cigaret mohou totiž svědčit o nějakém dřívějším rozhovoru.“

„I ten Heath, kterým tak opovrhuješ, je natolik inteligentní, že si u hospodyně ověřil, jestli krb vymetá každé ráno,“ připomněl mu Markham.

„Že by byl tak pečlivý?“ Vance se obdivné usmál. „Snad to ale není tvůj jediný důkaz proti té slečně?“

„Naprosto ne,“ ujistil ho návladní. „Ovšem i při tvé opatrné nedůvěřivosti je to přece dobré svědectví. Můj detektiv za prvé zjistil, že Benson s tou ženou večeřel v Marseilles, v malé bohémské restauraci v Západní čtyřicáté ulici, za druhé, že se hádali, a za třetí, že odešli o půlnoci a společně nasedli do taxíku… K vraždě došlo ve dvanáct třicet. Poněvadž ta dáma bydlí v Riverside Drive při Osmdesáté první, Benson ji určitě nedoprovodil domů – což by samozřejmě udělal, kdyby si ji nepozval k sobě. Máme ještě další důkaz o její přítomnosti v Bensonově domě. Můj detektiv vyzvěděl v penzionu, kde slečna bydlí, že se vrátila krátce po jedné, navíc bez rukavic a kabelky, a byt jí museli otevřít univerzálním klíčem, protože svůj prý ztratila. Ten jsme našli v kabelce, jak si vzpomínáš. A k dovršení všeho – vykouřené cigarety na krbovém roštu odpovídají těm, které jsi nalezl v její taštičce.“

Odmlčel se, aby si zapálil vyhaslý doutník.

„Tolik k onomu večeru,“ ujal se pak opět slova. „Jakmile jsem dnes ráno zjistil, kdo ta žena je, poslal jsem dva jiné detektivy pátrat v jejím soukromí. V poledne, těsně před mým odchodem z kanceláře, mi sdělili, že je zasnoubená s jakýmsi Leacockem, bývalým armádním kapitánem, který pravděpodobně vlastní právě takovou zbraň, jakou byl Benson zabit.

Navíc ten kapitán Leacock se slečnou St. Clairovou obědval v den Bensonovy smrti a ráno po vraždě ji navštívil v jejím bytě.“ Trochu se předklonil a svá další slova zdůrazňoval ťukáním na opěradlo křesla. „Jak vidíš, máme motiv, příležitost i zbraň… Třeba mi přesto řekneš, že ti ty důkazy nestačí…“

„Můj milý Markhame, neuvedl jsi ani jediný bod, který by ti nevyvrátil každý bystrý školák,“ Vance smutně potřásl hlavou. „A na podkladě podobných svědectví ztrácejí lidé svobodu a život! Opravdu mi naháníš hrůzu. Bojím se o vlastní bezpečnost.“

„Byl bys tak laskav,“ rozčilil se návladní, „a ze závratného vrcholu své moudrosti mi ukázal omyly v mých dedukcích?“

„Pokud mohu posoudit, chybí tvému výčtu okolností přitěžujících slečně St. Clairové veškerá logika. Prostě jsi sebral pár navzájem nesouvisejících faktů a ukvapil ses v názoru. Došel jsi k chybnému závěru, kterému odporují všechny psychologické ukazatele, což znamená, že jediná správná stopa v případu vede nesporně jiným směrem.“ Větu zdůraznil gestem a do hlasu se mu bezděčně vloudila vážnost. „A jestli pro vraždu Alvina Bensona zatkneš ženu, dopustíš se z neuvážené a neodpustitelné hlouposti dalšího zločinu, který přidáš k tomu už spáchanému. Porovnám-li zastřelení hulváta, jako byl Benson, se zničením pověsti nevinné mladé ženy, považuji druhý zločin za ohavnější.“

V Markhamových očích jsem postřehl záblesk rozmrzelosti, nicméně návladní se neurazil. Nezapomeňme, že tihle dva blízcí přátelé si přes rozdílnost povah rozuměli a jeden druhého ctili. A právě výsledkem té úcty byla jejich neúprosná a někdy dokonce břitká otevřenost.

Na okamžik se rozhostilo ticho a pak Markham vynutil úsměv.

„Nahlodáváš mou jistotu.“ Vycítil jsem, že i přes lehký posměch mluví zpola vážně. „Ostatně zatím jsem o zatčení slečny St. Clairové neuvažoval.“

„Projevuješ chvályhodnou zdrženlivost,“ polichotil mu Vance, „přesto jsem přesvědčen, že se už chystáš tu dámu doslova rozcupovat a třeba i dohnat k několika nesrovnalostem ve výpovědích, tak drahých srdcím všech právníků. Copak se kterákoli nervózní nebo duševně otřesená osoba dokáže nezaplést do rozporných výroků během křížového výslechu, jestliže na ni padlo podezření ze zločinu, s nímž nemá nic společného? Smažit je na rožni – to je nejpřesnější označení pro tuhle situaci. Dost připomíná upalování kacířů na hranici, nemyslíš?“

„No, určitě jí pár otázek položím,“ odpověděl Markham neústupně a pohlédl na hodinky. „Jeden z detektivů ji za půl hodiny přivede do mé kanceláře. Musím tedy přerušit náš nanejvýš roztomilý a poučný rozhovor.“

„Opravdu čekáš, že ji výslechem usvědčíš? Ze srdce rád bych se stal svědkem tvého ponížení. Obtěžování podezřelých otázkami patří zřejmě k zákonnému postupu.“

Markham už vstal a zamířil ke dveřím, avšak po Vanceových slovech se zarazil, jako by o něčem uvažoval.

„Nevidím důvod, proč by ses nemohl účastnit výslechu – pokud se ho chceš účastnit,“ řekl nakonec.

Asi ho napadlo, že ponížen nebude on, ale Vance. A tak jsme zanedlouho seděli v taxíku a ujížděli k budově trestního soudu.

VII

Do starobylé budovy s bledými mramorovými sloupy, balustrádami a nemoderním železným kováním jsme vstoupili z Franklinovy ulice a zamířili přímo do úřadovny okresního návladního ve čtvrtém patře. Jako celá stavba dýchala i kancelář atmosférou zašlých dob. Vysoký strop, bohaté dubové obložení, nízko pověšený umělecky tepaný bronzový lustr s porcelánovými stínidly – to vše slohem i výzdobou připomínalo uplynulou éru.

Na podlaze ležel fádně hnědý koberec a na oknech visely sametové závěsy téže barvy. Podél zdí a u dlouhého dubového stolku před psacím stolem návladního stála široká pohodlná křesla. Dveře uprostřed východní stěny, potažené kůží a zdobené velkými mosaznými hřebíky, vedly do úzké místnosti se stoly Markhamova tajemníka a několika úředníků, která oddělovala pracovnu návladního od čekárny. Proti těmto dveřím jsem uviděl další, jimiž se vcházelo do Markhamovy soukromé svatyně, a naproti oknům byl vchod do chodby.

Vance si pracovnu letmo prohlédl.

„Tak tady bije srdce spravedlnosti města?“ Přistoupil k jednomu z oken a podíval se na šedivou okrouhlou věž městské věznice. „A tamhle jsou – jak vidím – oubliettes, kde držíte oběti zákona. Velice smutná vyhlídka.“

Markham mezitím usedl za psací stůl a pročítal si poznámky v bloku.

„Ceká na mě pár úředníků,“ prohodil, aniž zvedl oči. „Když se laskavě posadíte do tamtěch křesel, budu moct pokračovat ve svém skromném úsilí ještě víc podkopávat společnost.“

Stiskl zvonek pod okrajem stolu a ve dveřích se objevil inteligentně vypadající mladík se silnými skly.

„Pošlete ke mně Phelpse, Swackere,“ přikázal návladní. „A jestli se už Springer vrátil z oběda, rád bych si s ním pohovořil.“

Tajemník zmizel a za okamžik vstoupil urostlý muž s tváří jestřába. Budil pozornost skleslými rameny a topornou chůzí.

„Co je nového?“ otázal se Markham.

„Právě jsem odhalil cosi, co se vám může hodit, šéfe. Po poledním raportu jsem se vydal k bytu toho kapitána Leacocka – s nadějí, že se něco dozvím od některého liftboye. Potkal jsem kapitána před vchodem do domu, tak jsem se mu pověsil na paty. Mířil přímo k penzionu té slečny. A zůstal tam přes hodinu. Potom se celý ustaraný vrátil k sobě.“

Markham chvíli uvažoval.

„Návštěva nemusí vůbec nic znamenat, ale jsem rád, že o ní vím. St. Clairová přijde za několik minut, uvidíme, co nám k tomu řekne. Dnes vás už nebudu potřebovat… Vyřiďte Swackerovi, že chci mluvit s Tracym.“

Tracy, pravý opak Phelpse, byl malý, obtloustlý a nutil se do společenského tónu. Obličej měl kulatý a upřímný. Módně ušité šaty mu pěkně padly.

„Dobrý den, šéfe,“ pozdravil Markhama tiše lichotivým tónem. „Vyrozuměl jsem, že St. Clairová má dnes odpoledne přijít. Objevil jsem pár věcí – třeba vám při výslechu pomůžou.“ Otevřel notýsek. „Napadlo mě pozeptat se jejího učitele zpěvu. Je to Ital, kdysi spolupracoval s Metropolitní operou, ale teď řídí vlastní sbor. Nacvičuje s budoucími primadonami jejich úlohy a slečna St. Clairová je jedna z jeho favoritek. Mluvil se mnou docela otevřeně a podle všeho Bensona dobře znal, protože se prý často účastnil zkoušek a někdy pro slečnu Muriel přijel taxíkem. Rinaldo – tak se Ital jmenuje – si myslí, že měl o dívku velký zájem. Když loni v zimě zpívala malou roli v Criterionu, poslal jí tolik květin, že se jí do šatny ani nevešly. Snažil jsem se vyzvědět, jestli ji Benson vydržoval, ale to Rinaldo nevěděl, nebo aspoň nevědomost předstíral. To je vše.“ Tracy zaklapl notýsek a vzhlédl k návladnímu. „Pomohlo vám to, šéfe?“

„Ohromně!“ pochválil ho Markham. „Pokračujte v tom směru a v pondělí se mi v tuhle dobu zase ozvěte.“

Tracy se uklonil, obrátil se k odchodu a ve dveřích se srazil s tajemníkem.

„Přišel Springer, pane. Mám ho poslat za vámi?“

Detektiv Springer, typem od Tracy ho i Phelpse naprosto odlišný, byl starší než oni a tvářil se ustaraně jako zdatný, plně vytížený bankovní účetní. Nezdál se příliš průbojný, zato schopný zhostit se choulostivého úkolu nanejvýš taktně.

Markham vylovil z kapsy obálku, na niž si poznamenal jméno, které mu sdělil major.

„Na Long Islandu žije muž, kterého chci v souvislosti s Bensonovým případem co nejrychleji vyslechnout. Musíte ho v co nejkratší době najít a přivést. Pokud ho objevíte v telefonním seznamu, nepotřebujete za ním jezdit. Jmenuje se Leander Pfyfe a bydlí snad v Port Washingtonu.“ Načmáral jméno na kartičku a tu podal detektivovi. „Dnes je sobota. Pokud by mohl přijet zítra, ať se po mně poptá v klubu Stuyvesant. Odpoledne tam budu.“

Sotva Springer odešel, Markham znovu zazvonil na tajemníka a přikázal mu uvést slečnu St. Clairovou, jakmile se dostaví.

„Je tu seržant Heath, rád by s vámi mluvil, jestli máte chvilku volnou,“ oznámil Swacker návladnímu.

Markham pohlédl na hodiny nade dveřmi.

„Myslím, že to půjde. Pošlete ho dál.“

Heathe překvapilo, když spatřil Vance a mne v kanceláři návladního. S Markhamem se pozdravil obvyklým potřesením ruky a pak se s dobráckým úsměvem obrátil na Vance.

„Ještě čerpáte vědomosti, pane?“

„Moc jsem jich zatím nezískal, seržante, spíš poznávám čím dál víc zajímavých omylů… Jak pokračuje pátrání?“

„Proto jsem tady.“ Heath rázem zvážněl a obrátil se k Markhamovi. „Na tomhle případu si vylámeme zuby. Moji chlapci i já jsme proklepali aspoň tucet Bensonových přátel, ale nepodařilo se nám vymáčknout z nich jedinou kloudnou informaci. Bud nic nevědí, nebo si hrají na zavřené škeble. Všichni se tváří, že je zpráva o zastřelení Bensona nesmírně šokovala, zničila, ohromila, a na otázku, jak asi nebo proč k tragédii došlo, jen krčí rameny. Vždyť znáte ty řeči: Kdo by měl zájem zabít starého dobráka Ala? Nikdo – jen zloděj, který toho hodného starouška neznal. Kdyby ho znal, ani ten lupič by na chudáka Ala nemohl namířit… Ať jdou k čertu! Sám jsem dostal chuť pár těch ptáčků oddělat, aby se mohli s tím starým dobrým Alem sejít.“

„Něco nového o autě?“

„Ani ťuk,“ zavrčel znechuceně Heath. „I to je divné, když jsme mu udělali takovou reklamu. Zabraly jedině ty rybářské pruty… Mimochodem – inspektor mi ráno poslal pitevní nález, ale není v něm víc, než víme. Přeloženo do lidského jazyka se tam uvádí, že Benson měl všechny orgány zdravé a zemřel následkem střelné rány v hlavě. Stejně se divím, že nezjistili otravu mexickým šípem, kousnutí africkým hadem nebo něco podobného, aby byl případ ještě o trochu složitější.“

„Pryč se smutkem, seržante,“ povzbudil ho Markham, „já měl maličko větší štěstí. Tracy vystopoval majitelku kabelky a potvrdil, že s Bensonem večeřela. Tracy a Phelps odhalili i pár jiných faktů, které do sebe dobře zapadají. Teď tu dámu každou chvíli čekám – uvidíme, co nám o sobě řekne.“

Při slovech návladního blesklo v Heathových očích opovržení, ale ihned je ovládl a začal se vyptávat. Markham mu vysvětlil každou podrobnost a informoval ho rovněž o Leandru Pfyfeovi.

Sotva se za seržantem zavřely dveře, Vance se na Markhama poťouchle zadíval.

„Není to zrovna Nietzscheův Nadčlověk, že? Obávám se, že na složitosti našeho světa nestačí. A rád nosí jen špatné zprávy. Vysloveně mě povzbudilo, když ten tvůj upachtěný sekretář ohlásil jeho příchod. Čekal jsem, že Heath chce oznámit uvěznění přinejmenším šesti Bensonových vrahů.“

Vtom zas vstoupil Markhamův tajemník a ohlásil slečnu St. Clairovou. Myslím, že nás všechny poněkud překvapila podívaná na mladou ženu, která zvolna vešla pružným krokem a s hlavou nakloněnou ke straně. Byla drobná a nápadně, exoticky krásná. Měla tmavé, daleko od sebe posazené oči, jemný rovný nos a vysoké čelo. Na plných smyslných rtech hrál záhadný úsměv – nebo spíš jen jeho náznak. Zaoblená brada by sama o sobě byla příliš těžká, avšak při posuzování obličeje jako celku v něm nerušila. Z dívčina chování vyzařovala síla charakteru a duševní vyrovnanost, nicméně pod vnějším klidem se dala vytušit hluboká citlivost. Střízlivé a nenápadné oblečení, jen tu a tam oživené originálním doplňkem, odpovídalo její osobnosti.

Markham vstal, formálně se uklonil a pokynul k pohodlnému čalouněnému křeslu před svým stolem. Téměř neznatelně pokývla, pohlédla na nabídnuté křeslo, ale pak usedla na obyčejnou židli stojící vedle.

„Jistě nebudete nic namítat, když si vyberu sedadlo k výslechu podle vlastní volby,“ podotkla. Měla hluboký, zvučný hlas, jakým na jevišti mluví zpěváci. Při svých slovech se usmála, ale nebyl to srdečný úsměv, spíš chladný a vzdálený pohyb rtů, a prozrazoval nedostatek vážnosti.

„Vražda Alvina Bensona se vás úzce dotýká, slečno St. Clairová,“ spustil Markham zdvořile, nicméně přísně. „Než podniknu rozhodné kroky, k nimž se chystám, chci vám položit pár otázek. Docela upřímně vám radím, že pravdivost nejlíp poslouží vašim zájmům.“

Odmlčel se a mladá žena se na něj ironicky i tázavě zadívala.

„Čekáte, že vám za tak velkodušnou radu poděkuju?“

Návladní se zakabonil a upřel oči na strojem popsané stránky na stole.

„Nejspíš víte, že se ráno po zastřelení pana Bensona našly v jeho domě vaše rukavice a kabelka.“

„Chápu, že jste mě objevili podle kabelky,“ řekla, „ale z čeho usuzujete, že i rukavice jsou moje?“

„Tvrdíte snad, že nejsou?“ Markham zvedl prudce hlavu.

„Ale ne,“ věnovala mu další neveselý úsměv. „Pouze mě udivilo, že je přisuzujete mně, ačkoliv nemůžete znát ani můj vkus ani číslo ruky.“

„Patří vám, nebo ne?“

„Jestli jsou z bílé kozinky, délka k lokti, číslo šest a tři čtvrtě a od firmy Tréfousse, jsou moje. A když nebudete nic namítat, velmi ráda bych je dostala zpátky.“

„Bohužel, zatím si je musím ponechat,“ odmítl Markham.

Lehce pokrčila rameny a záležitost dál nerozváděla.

„Smím si zapálit?“

Markham okamžitě otevřel zásuvku psacího stolu a vyňal krabici cigaret.

„Díky, mám vlastní,“ odmítla, „ale ocenila bych, kdybyste mi vrátil špičku. Hrozně mi chybí.“

Markham zaváhal; chování mladé ženy ho zřejmě rozčilovalo.

„Ochotně vám ji půjčím,“ rozhodl se. Sáhl do jiné zásuvky a špičku položil na stůl. „A teď mi prozraďte, slečno St. Clairová, jak se tyhle vaše osobní věci dostaly do salonu pana Bensona.“

„Ne, pane Markhame, to vám neprozradím.“

„Uvědomujete si, jak vážně vaše odmítnutí komplikuje situaci?“

„O tom jsem skutečně moc neuvažovala,“ prohodila lhostejně.

„Měla byste,“ doporučil jí návladní. „Nejste v záviděníhodném postavení. Přítomnost zmíněných předmětů v pokoji pana Bensona není zdaleka to jediné, co vás pojí se zločinem.“

Zvedla tázavě oči a v koutcích rtů se jí znovu objevil záhadný úsměv.

„Máte dostatek důkazů, abyste mě mohl obvinit z vraždy?“

Markham otázku ignoroval.

„Pana Bensona jste nejspíš dobře znala.“

„Nález mé kabelky a rukavic v jeho bytě může k takovému předpokladu vést, že?“ opáčila.

„Měl o vás velký zájem, viďte?“ trval Markham na svém.

Našpulila rty a vzdychla.

„Bohužel ano! Až příliš velký pro klid mé duše… Pozval jste mě, abychom se bavili o pozornostech, kterými mě ten džentlmen častoval?“

Návladní znovu její otázku přešel mlčky.

„Co jste, slečno St. Clairová, dělala mezi odchodem z Marseilles o půlnoci a návratem do penzionu, kam jste dorazila po jedné, jak jsem vyrozuměl?“

„Jste prostě báječný!“ zvolala. „Vy snad víte všechno… Takže přiznám, že jsem byla na cestě domů.“

„Trvalo vám hodinu dojít ze Čtyřicáté ulice do Riverside Drive u Osmdesáté první?“

„Tak nějak – snad s rozdílem několika minut.“

„Čím vysvětlíte tu délku doby?“ Markham už ztrácel trpělivost.

„Jedině tím, že čas utíká – nebo ne, pane návladní?“

„Svým chováním si jen škodíte,“ upozornil ji značně podrážděně. „Copak nechápete, v jak vážném postavení jste se ocitla? Víme, že Benson s vámi večeřel, že jste z restaurace odešla o půlnoci, ale do bytu jste dorazila až v jednu. Alvin Benson byl zastřelen v půl jedné v téže místnosti, kde jsme ráno nalezli vaše věci.“

„Vypadám jistě hrozně podezřele,“ připustila znenadání vážně. „A řeknu vám, pane Markhame, že kdyby myšlenky dovedly zabíjet, zemřel Alvin Benson už dávno. Vím, že o mrtvých se nemá mluvit špatně, ale měla jsem skutečně důvod k mimořádnému odporu vůči panu Bensonovi.“

„Tak proč jste přijala jeho pozvání na večeři?“

„Stejnou otázku jsem si od té doby položila aspoň tucetkrát,“ přiznala nešťastně. „My ženy jsme impulzivní tvorové, vždycky provedeme přesně to opačné… Chápu, nač narážíte: Večeře před vraždou je k vraždě dobrý úvod. Přece každá vražedkyně se svou obětí nejdřív povečeří. Že takhle uvažujete?“

Při řeči otevřela pudřenku a pohlédla do zrcátka. Koketně si upravila několik domněle uvolněných konečků bohatých tmavohnědých kadeří a malíčkem si přejela klenuté obočí, jako by chtěla opravit každou případnou nepravidelnost v jeho zdůraznění tužkou. Potom naklonila hlavu ke straně, pochvalně se na svůj obraz zadívala a ve chvíli, kdy domluvila, zvedla k návladnímu zrak. Svým posluchačům tím dala najevo, že podle jejího názoru je téma rozhovoru méně důležité než její vzhled. Žádnými slovy nemohla vyjádřit nezájem o výslech tak přesvědčivě, jako to udělala právě svou pantomimou.

Markhamem už doslova lomcoval vztek. Jiný návladní by se byl bezpochyby vahou svého úřadu pokusil přimět ji k odpovědnějšímu přístupu k věci, ovšem on instinktivně couval před nátlakovými a výhrůžnými metodami, obzvlášť při jednání se ženami.

„Hodně jste prostřednictvím firmy Benson a Benson spekulovala na burze?“ přísně se zeptal po krátkém mlčení.

Jeho otázka vyvolala výbuch melodického smíchu.

„Vidím, že drahý major vyprávěl… Ano, hrála jsem na burze – až hazardně. Lituji, ale mám ráda peníze.“

„A je pravda, že jste v poslední době hodně prohrála a Alvin Benson vás upomínal o vyrovnání, až nakonec vaše dlužní úpisy rozprodal?“

„Hrozně bych si přála, aby to pravda nebyla,“ povzdechla si a než pokračovala, pohledem projevila lítost. „Považujete vraždu pana Bensona za mou hnusnou pomstu nebo za čin spravedlivé odplaty?“ Šibalsky se usmála, jako by čekala na odpověď.

„Neměl kapitán Philip Leacock stejnou pistoli, jakou byl zastřelen pan Benson – automatickou vojenskou pětačtyřicítku?“ Markhamovi tvrdly oči, když tohle říkal.

Při jméně snoubence nápadně ztuhla a lapla po dechu. Přestala se předvádět, tváře jí zalil lehký ruměnec a rozšířil se i na čelo, ale vzápětí zapadla opět do své role a vesele předstírala nezájem.

„Nikdy jsem nepátrala po ráži zbraní kapitána Leacocka,“ odsekla bezstarostně.

„A nepůjčil vám kapitán Leacock svou pistoli, když vás dopoledne před vraždou navštívil v bytě?“ pokračoval Markham klidně.

„Šťárat ve vztahu snoubenců, to není projev velké dvornosti. Jsem totiž s kapitánem zasnoubená, jak nejspíš víte.“

Markham vstal a jen s námahou se ovládl.

„Mám tomu rozumět tak, že odmítáte odpovídat na mé otázky a snažíte se vyklouznout z velice vážné situace, v níž se nacházíte?“

Předstírala, že uvažuje.

„Nenapadá mě nic, o čem bych právě teď chtěla mluvit,“ protáhla zvolna.

Markham se předklonil a lokty opřel o stůl.

„Uvědomujete si možné důsledky svého chování?“ zeptal se výhrůžně. „Fakta o vaší účasti v případu a neochota poskytnout jediné polehčující vysvětlení mě víc než opravňují vydat příkaz k vašemu zadržení.“

Zatímco mluvil, bedlivě jsem ji pozoroval. Připadlo mi, že jí bezděky nepatrně poklesla víčka, avšak ničím jiným neprozradila, jestli se jí prohlášení okresního návladního vůbec dotklo; sledovala Markhama pouze s drzým výrazem, kterým dávala najevo, jak se baví.

Markham náhle pevně stiskl čelisti, otočil se, natáhl ruku ke zvonku pod okrajem psacího stolu, ale když při tom zavadil zrakem o Vance, nerozhodně se zarazil. Střetl se totiž s vyčítavě udiveným pohledem, jenž vyjadřoval nejen svrchované překvapení nad přítelovým rozhodnutím, ale zároveň výmluvněji než slova varoval před nenapravitelnou hloupostí, kterou se návladní chystal provést.

Po několika okamžicích napjatého ticha slečna St. Clairová klidně a beze spěchu otevřela svou pudřenku a labutěnkou si přetřela nos. Když skončila, upřela na návladního jasné oči.

„Tak zatknete mě?“ zeptala se.

Markham se na ni chvíli díval a uvažoval. Pak místo odpovědi popošel k oknu a plnou minutu hleděl ven.

„Ne, myslím, že dnes ne,“ řekl potom zvolna.

Ponořen do úvah zůstal u okna dál, až najednou jako by nerozhodnost ze sebe setřásl, otočil se k mladé ženě čelem.

„Nezatknu vás – zatím,“ zopakoval zbytečně ostře, „ale nařizuji vám neopouštět New York. A jestli se pokusíte odjet, zatčena budete. Doufám, že je to jasné!“ Stiskl konečně zvonek a přikázal tajemníkovi, který vstoupil: „Doprovoďte prosím slečnu St. Clairovou dolů a zavolejte jí taxík… Potom už můžete jít domů, Swackere.“

Zpěvačka vstala a s Markhamem se rozloučila lehkým kývnutím.

„Díky za laskavé zapůjčení mé špičky,“ prohodila s úsměvem, špičku položila na psací stůl a bez dalšího slova odešla z místnosti.

Dveře se za ní sotva zavřely a Markham už stiskl jiný zvonek. V několika vteřinách ze sousední chodby vstoupil bělovlasý muž středního věku.

„Dejte sledovat tu ženu, co Swacker vede dolů, Bene,“ přikázal návladní rychle. „Hlídejte ji a nedopusťte, aby se vám ztratila. Nesmí odjet z města – rozumíte? Je to St. Clairová, co ji našel Tracy.“

„Co říkáš té nevinné mladé dámě?“ otázal se po odchodu Bena svého přítele.

„Hezké děvče – nebo snad ne?“ odpověděl Vance vlídně. „Dovede se skvěle ovládat. A taková se hodlá provdat za profesionálního vojáka! No dobrá. De gustibus… Víš, jednu chvíli jsem se obával, že skutečně pošleš pro pouta. Kdybys to byl udělal, do smrti bys litoval, kamaráde.“

Markham na něj několik vteřin upřeně zíral. Věděl, že se pod Vanceovou jistotou skrývá víc než jen pouhý rozmar; a právě tohle vědomí zadrželo jeho ruku, když už chtěl mladou ženu poslat do vězení.

„Chováním nevinu rozhodně nedokazovala,“ namítl. „Svou roli sehrála zatraceně dobře. Ovšem stejně by postupovalo každé jiné děvče, vědomé si své viny.“

„Nenapadlo tě, že jí třeba ani v nejmenším nezáleží na tvém názoru na její vinu či nevinu a že vlastně byla trochu zklamaná, když jsi ji propustil?“

„Takhle si její situaci nevykládám,“ zavrtěl hlavou Markham. „Obvykle nikdo – ať je vinen či nevinen – si neříká o zatčení.“

„Mimochodem – kde se vůbec zdržoval šťastný ženich ve chvíli Alvinovy smrti?“ vzpomněl si Vance.

„Myslíš, že jsme si to nezjistili?“ ušklíbl se návladní. „Kapitán Leacock byl tu noc od osmi hodin ve svém bytě.“

„Opravdu? Skutečně vzorný milenec!“ zvolal Vance vesele, čímž si vysloužil další pronikavý pohled návladního.

„Zajímalo by mě, jaká teorie ti zase vrtá hlavou. Když jsem teď tu dámu nechal zatím na svobodě, jak sis podle všeho přál a potlačils tak můj vlastní, lepší názor, proč mi otevřeně neřekneš, co tajíš pod pokličkou?“

„Pod pokličkou! To je špatně řečeno! Copak jsem nějaký kuchtík?“

Kdykoliv Vance reagoval tímto způsobem, dával najevo, že se chce vyhnout přímé odpovědi. Proto Markham přestal naléhat.

„Aspoň ses nemohl pást na mém ponížení, jak jsi mi prorokoval,“ poznamenal jenom.

Vance vyhrkl s předstíraným údivem:

„Že jsem nemohl?“ Pak dodal zarmouceně: „Život přináší jen zklamání, viď?“

VIII

Sotva Markham telefonicky sdělil Heathovi obsah výslechu St. Clairové, vrátili jsme se do klubu Stuyvesant a sesedli se v hale do výklenku. Teprve tam dal návladní průchod svým úvahám.

„Neměl jsem ji pouštět… Pořád věřím, že je vinna.“

Vance se zatvářil přehnaně nedůvěřivě.

„Skutečně? To asi hodně dáš na psychiku… Nemíváš sny, které se ti plní? Čteš také z dlaně? Proč si nenecháš udělat horoskop té slečny?“

„Nemám zatím důkaz, že tvé přesvědčení o její nevině stojí na bytelnějším základě, než je tvůj dojem,“

„Ovšemže stojí,“ ujistil ho Vance. „Vím, že nevraždila. A navíc tak vystřelit nemohla žádná žena.“

„Nevěř klamné představě, že by žena nedokázala střílet z vojenské pětačtyřicítky.“

„Ach, o tohle ti jde?“ Vance přešel přítelovu poznámku pokrčením ramen. „Jak víš, věcná fakta nezahrnuji do svých výpočtů – ta přenechávám právníkům a policistům s mohutnými svaly. Já mám jiné, spolehlivější cesty. Proto jsem tě upozornil, že když obviníš kteroukoli ženu z vraždy Bensona, dopustíš se nejhrubší chyby.“

„A přesto jsi zavrhl dedukci, s níž by se dalo dojít k cíli,“ zavrčel Markham rozhořčeně. „Jestlipak jsi náhodou nepřestal věřit v činnost lidského mozku?“

„Teď promluvil největší ze smrtelníků!“ zvolal Vance. „Tvůj mozek, Markhame, pracuje podle zásad, že to, co nevíš, nezná nikdo, a že pro to, čemu nerozumíš, neexistuje vysvětlení. Pohodlné stanovisko! Zbavuje člověka všech starostí a nejistoty. Nepřipadá ti svět náramně milý a krásný?“

Markham nasadil laskavou a trpělivou tvář.

„U oběda jsi mluvil o spolehlivé metodě odhalování zločinu. Mohl bys to hluboké a vzácné tajemství svěřit pouhému okresnímu návladnímu?“

„S opravdovým potěšením.“ Vance se přehnaně uctivě uklonil. „Týká se znalosti charakteru jednotlivce a psychologie lidské povahy. Každý totiž děláme určité věci individuálním způsobem podle vlastního temperamentu. Činy, bez ohledu na to, zda velké či malé, přímo prozrazují osobnost člověka a nevyhnutelně nesou otisk jeho povahy. A tak jako nikdy nejsou naprosto stejné dvě tváře, nemohou být úplně stejné ani dvě povahy; kombinace složek, z nichž se tvoří náš charakter, je u každého jiná. Proto také usedne-li dvacet malířů k namalování stejného námětu, každý jej pojme i provede po svém. Jednotlivé výsledky budou jasným a neomylným výrazem osobnosti malíře… Je to docela prosté, nemyslíš?“

„Umělec by tvou teorii určitě pochopil,“ odpověděl Markham ironicky a shovívavým tónem, „ale přiznávám, že její metafyzická vytříbenost se značně vymyká chápání obyčejného pozemšťana, jako jsem já. Mezi uměním a zločinem je snad trochu rozdíl.“

„Z psychologického hlediska není, kamaráde,“ opravil ho mírně Vance. „Zločin zahrnuje všechny základní faktory uměleckého díla: přístup, pojetí, techniku, fantazii, podnikavost, metodu i organizaci práce, a jeden od druhého se liší stylem a povahou. Pečlivě připravený zločin je stejně přesným výrazem autora jako třeba obraz. A právě tohle přináší velkou naději na odhalení pachatele. Stejně jako zkušený odborník analýzou díla určí malíře – nebo aspoň povahu a temperament umělce dokáže znalec psychologie podle provedení zločinu označit viníka, pokud se ovšem s jeho prací už setkal. Nebo přinejmenším téměř s matematickou přesností popíše zločincovy charakterové vlastnosti…“

Markham naslouchal se zájmem, ačkoli mi neušlo, že Vanceovo teoretizování nebere vážně.

„Tvůj systém naprosto opomíjí motiv,“ namítl.

„Pochopitelně,“ připustil Vance. „Protože ten u většiny zločinů není důležitý. Každý z nás, kamaráde, má docela dobrý motiv k zabití aspoň devadesáti devíti zločinců ze sta. A v případě vraždy má pár nevinných osob stejně silný motiv jako vrah sám. Přece skutečnost, že někdo má motiv, ještě nedokazuje jeho vinu. Podezřívat člověka z vraždy jen proto, že má motiv, to je totéž jako usuzovat, že někdo utekl s manželkou jiného, jelikož měl dvě nohy. Důvodem, proč jeden vraždí a druhý ne, je temperament, psychologie jednotlivce… Když má vrah opravdový motiv – silný a nepřekonatelný –, jistě si ho dokáže ponechat pro sebe, utajit ho a střežit. Důvod třeba po léta příprav skrýval, ale také se mu mohl zrodit během pěti minut nečekaným odhalením faktů deset let starých… Vidíš tedy, že v případě zločinu můžeme chybějící motiv považovat spíš za přitěžující okolnost než motiv existující.“

„Z úvah o zločinu ale jen obtížně vypustíš myšlenku cui bono – komu to prospěje.“

„Troufám si tvrdit, že ta je natolik nedůležitá, že ji lze přejít. Skoro každá vražda může přinést užitek hned několika osobám najednou.“

„Příležitost je ovšem při zločinu určitě nepominutelný činitel,“ trval na svém návladní, „a příležitostí míním spojení okolností a podmínek, které určité osobě umožňují zločin provést.“

„To je další nepodstatný faktor. Uvědom si, kolikrát za den se nám naskytne příležitost odstranit lidi, které nemáme rádi! Zrovna onehdy u mě večeřelo deset nesnesitelně nudných chlapů – společenská povinnost ale ovládl jsem se a nepřimíchal jim do vína arzen, ačkoliv přiznávám, že mi to dalo značnou námahu. Zřejmě patřím do jiné psychologické kategorie než Bensonové. Naproti tomu kdybych měl v úmyslu vraždit, příležitost se dala najít.“

„A což přítomnost podezřelého na místě vraždy nebo někde nablízku v domě, když k zločinu došlo?“

„To je stejně zavádějící,“ odbyl přítele Vance. „Skutečný vrah příliš často zneužívá přítomnou nevinnou osobu jako svou ochranu. Chytrý zločinec dovede pracovat na dálku pomocí někoho, kdo je na dosah, nebo si připravit alibi a na místo se dostavit nepoznán v přestrojení. Je příliš mnoho přesvědčivých způsobů, jak být přítomen a zároveň pobývat jinde a naopak. Ovšem nikdy nedokážeme překonat vlastní individualitu a povahové rysy. Proto také každý zločin nezbytně závisí na psychologii člověka.“

„Z tvých názorů mi jde hlava kolem,“ povzdychl si Markham. „Nicméně mnohý z nás ubohých smrtelníků věří, že kriminalita je důsledek mozkové poruchy.“

„To také je,“ souhlasil Vance ochotně.

Chvíli mlčky kouřil a zamyšleně hleděl oknem k zamlžené červnové obloze.

„Vy policisté máte na zločince zřejmě ještě jiný klamný názor,“ pokračoval potom. „Věříte totiž, že se pachatel vždycky vrací na místo činu. Pokud se vrah ke své mrtvé oběti vrátí z jiného důvodu, než aby napravil nějakou hrubou chybu, které se dopustil, pak patří do Broadmooru – nebo Bloowingdaleu. Jak snadné by to policie měla, kdyby tak fantastické tvrzení bylo pravdivé! Stačilo by jen posedět na místě činu, zahrát si bezik nebo mah-jong, a až se pachatel vrátí, jednoduše ho odvést do vězení. Skutečný psychologický instinkt radí však každému, kdo provedl nějaký trestný čin, vzdálit se co nejdál.“

„My v tomhle případu přece nečekáme s rukama v klíně v Bensonově bytě a neutěšujeme se nadějí na vrahův návrat. A protože nemám tvou mimořádnou schopnost proniknout do podstaty věci, můžu se řídit pouze lidským, nedostatečným úsudkem,“ bránil se Markham.

„Zřejmě,“ přisvědčil Vance s politováním. „A výsledky tvé dosavadní činnosti mě vedou k závěru, že člověk se špetkou legislativní logiky může úspěšně čelit i nejúpornějším a nejodvážnějším náporům prostého rozumu.“

Markhama se tím dotkl.

„Pořád narážíš na nevinu St. Clairové. Poněvadž neexistuje žádný konkrétní důkaz, který by naznačoval jiný směr, musíš uznat, že nemám na vybranou.“

„Nic podobného neuznávám,“ odporoval dál Vance. „Ujišťuji tě, že spousta důkazů míří jinam. Tys je prostě nepostřehl.“

„Myslíš?“ Markhama už Vanceova nonšalantní jistota vyvedla z rovnováhy. „Dobrá, starouši. Důrazně odmítám všechny tvé krásné teorie a žádám, abys předložil aspoň jediný takový důkaz.“ Svá slova doprovodil rychlým gestem ruky, jímž dal najevo, že pro něho je záležitost vyřízená.

Usoudil jsem, že i Vance je trochu vyveden z míry. Chvíli kouřil a přemítal, ale pak k mému údivu Markhamovi klidně a rozšafně řekl:

„Výzvu přijímám. Musíš mi ovšem přislíbit veškerou pomoc a zdržet se všech právních námitek.“

Markham našpulil rty; nečekaný způsob, jakým Vance uznal jeho rýpnutí, ho jasně překvapil. Vzápětí se však dobrácky zasmál, jako by koneckonců o nic důležitého nešlo.

„Platí,“ zvolal. „Máš mé slovo… A co teď?“

Vance si zapálil novou cigaretu a lenivě vstal.

„Nejprve určím přesnou výšku pachatele,“ oznámil.

„Proboha – jak to dokážeš?“

„Primitivními dedukčními metodami, kterým tak dojemně důvěřuješ,“ vysvětlil Vance ochotně. „Pojď, vrátíme se na místo činu.“

Zamířil ke dveřím a rozpačitý a podrážděný návladní ho váhavě následoval.

„Mrtvolu už přece odvezli a hospodyně pokoj bezpochyby uklidila…“

„Zaplať pánbůh!“ oddychl si Vance. „Mrtvé zrovna nemiluju a nepořádek mi hrozně vadí.“

Když jsme vyšli do Madison Avenue, kývl na taxík.

„To celé je nesmysl,“ vrčel rozladěný Markham, sotva jsme se v drožce usadili a rozjeli se ulicí. „Jak chceš teď objevit nějaké stopy? V téhle chvíli jsou už všechny zničené.“

Opřel se do rohu a mrzutě žvýkal doutník. Viděl jsem, jak se vaří v bezmocném hněvu, že se nechal k takové výzvě dohnat. Ovšem nemohl už ustoupit. Jak se mi později přiznal, byl přesvědčen, že jej Vance vytáhl z pohodlného křesla, jen aby si z něj udělal legraci.

IX

Jakmile jsme zastavili před Bensonovým domem, rázem se napřímil do pozoru strážník, ospale opřený o železnou branku k předzahrádce, a zasalutoval. Na Vance a na mne se podíval s nadějí, neboť nás zřejmě považoval za podezřelé, které návladní přiváží k výslechu na místě činu. Otevřel nám jeden z detektivů kriminálního oddělení, jenž se účastnil už ranního vyšetřování.

Markham ho pozdravil mávnutím.

„Všechno v pořádku?“

„Ovšem,“ kývl muž dobrácky. „Hospodyně je mírná jako jehně a výborná kuchařka.“

„Chceme zůstat chvíli sami, Sniffine,“ řekl Markham, zatímco jsme procházeli do salonu.

„Ten labužník se jmenuje Snitkin – ne Sniffin,“ opravil Vance přítele, sotva se dveře za námi zavřely.

„Skvělá paměť,“ zabručel Markham nevrle.

„To je má slabost. Ty myslím patříš k těm vzácným lidem, co nikdy nezapomenou tvář, zato na jméno si nevzpomenou.“

Návladní však neměl chuť na žádné špičkování.

„Když už jsi mě sem přitáhl, co hodláš podnikat?“ svalil se do křesla s pohrdavým výrazem krále sesazeného z trůnu.

Místnost vypadala skoro stejně jako při naší minulé návštěvě, až na pečlivě provedený úklid. Okny s vytaženými žaluziemi padalo dovnitř hojnou měrou pozdně odpolední slunce a jeho záře snad ještě zvyšovala přeplácanost pokoje.

„Mám skoro chuť jít domů,“ protáhl Vance, když se rozhlédl, a otřásl se. „Případ je jasný – z pochopitelných důvodů vraždil bytový architekt.“

„Buď tak laskav, můj milý estéte, potlač své umělecké předsudky a pokračuj ve vyšetřování,“ netrpělivě ho napomenul Markham. „Samozřejmě, pokud se bojíš důsledků, můžeš stále ještě od dohody odstoupit atak uchovat své okouzlující teorie v jejich nynějším panenském stavu,“ dodal se zlomyslným úsměvem.

„A dovolit ti, abys poslal nevinné děvče na elektrické křeslo!“ zvolal Vance v předstíraném rozhorlení. „Kdepak! Už pouze zdvořilost mi brání vzdát se a pak jako princ Jindřich naříkat, že jsem neplnil své kavalírské povinnosti.“

Markham stiskl rty a na přítele vrhl vzteklý pohled.

„Začínám se přiklánět k tvé teorii, že každý člověk má důvod někoho zabít.“

„Když jsi tedy začal uvažovat po mém,“ opáčil Vance zvesela, „vadilo by ti, kdybych Snitkina pro něco poslal?“

Návladní si hlasitě povzdechl a pokrčil rameny.

„Zakouřím si při té frašce – pokud to nepokazí tvé představení.“

Vance přistoupil ke dveřím a zavolal policistu:

„Zašel byste k paní Platzové vypůjčit měřicí pásmo a klubko provazu? Obojí potřebuje tady pan návladní,“ požádal a posměšně se Markhamovi uklonil.

„Smím aspoň doufat, že se chceš oběsit?“

Vance na kamaráda vyčítavě pokývl a zarecitoval:

„Jen trpělivost – a rozmíchej karty!, jak pravil Cervantes. Je to rozumná rada, hochu, vysloveně furiantská, jak mají být všechny dobré rady… Trpělivost je určitě to poslední, co ještě zbývá, když už nic jiného nelze udělat. A jako pravá ctnost občas odmění toho, kdo se k ní uchýlí; připouštím ovšem, že zpravidla – rovněž jako ctnost – je zbytečná. Rousseau napsal: La patience est amere, mais son fruit est doux. Tvůj vkus právníka možná tíhne spíš k latině. Superanda omnis fortuna erendo est, tvrdil Vergilius. I Horatius se k tomuto tématu vyjádřil…“

„U čerta – proč ten Snitkin nejde?“ vybuchl Markham.

Při jeho slovech se otevřely dveře a detektiv podal Vanceovi pásmo i provaz.

„A teď, Markhame, něco uvidíš.“

Vance se sklonil nad kobercem a široké proutěné křeslo posunul přesně tam, kde stálo v okamžiku smrti Alvina Bensona. Dalo se to snadno určit podle otisků koleček křesla, patrných ve vysokém vlasu koberce. Pak protáhl provázek otvorem prostřeleným v opěradle a požádal mě, abych jeho konec podržel u místa, kde střela zasáhla dřevěné obložení. Potom na provázku naměřil a uzlíkem vyznačil 165 centimetrů a provaz napjal tak, aby tvořil přímku mezi otvorem v křesle a dírkou v obložení.

„Tenhle uzlík znázorňuje přesnou polohu ústí zbraně, která ukončila Bensonův život. Už chápeš, kam mířím?“

„Zní to pěkně, ačkoliv nevím, proč si dáváš tolik práce s určením toho bodu… Není důležitý, protože jsi přehlédl možný odklon kulky.“

„Odpusť, že ti budu odporovat,“ usmál se Vance. „Včera ráno jsem se po delším vyptávání od kapitána Hagedorna dověděl, že kulka se neodklonila. Hagedorn před naším příchodem ránu prohlédl. Především střela zasáhla čelní kost v takovém úhlu, že k odklonu by prakticky nemohlo dojít ani u pistole menší ráže. A za druhé zbraň, která Bensona zabila, měla tak velký kalibr i rychlost projektilu, že by kulka letěla přímo dokonce i v případě, kdyby vyšla z pistole držené dál od čela oběti.“

„Copak mohl Hagedorn znát rychlost projektilu?“

„To mě zajímalo také,“ přitakal Vance. „Vysvětlil mi, že odpověď mu daly velikost i typ střely a vyhozená patrona. Podle nich poznal, že šlo o vojenskou automatickou a nikoliv obyčejnou pistoli – střely obou se totiž poněkud liší hmotností. A jakmile zjistil tohle, věděl, co potřeboval. O úderné síle i rychlosti kulky… Ten Hagedorn je pozoruhodný člověk.“

„Připusťme tedy, že jsi našel přesné místo, odkud zbraň vystřelila,“ uzavřel Markham unaveně. „Co uděláme dál?“

„Podržím provázek v přímce a ty laskavě změř vzdálenost uzlíku od podlahy. Hned poznáš mé tajemství.“

„Moc mě ta hra nebaví,“ namítl návladní, nicméně měření provedl a lhostejně ohlásil výsledek: „142 centimetry.“

Vance přesně pod uzlík položil cigaretu.

„Teď víme, jak vysoko pachatel při výstřelu držel pistoli,“ zdůraznil. Znovu odešel ke dveřím a přivolal Snitkina.

„Okresní návladní žádá o zapůjčení pistole,“ řekl. „Chce udělat pokus.“

Detektiv přistoupil k Markhamovi a zbraň mu udiveně podal.

„Je zajištěná, pane. Mám ji odjistit?“

Markham se chystal pistoli odmítnout, jenže Vance jej předešel.

„To je v pořádku. Pan návladní nemá v úmyslu střílet – aspoň doufám.“

Když Snitkin za sebou zas zavřel, Vance usedl do křesla a opřel hlavu vedle otvoru po kulce.

„Teď se, Markhame, postav na místo, kde stál vrah. Zbraň drž přesně nad cigaretou na zemi a miř chladnokrevně na mé čelo… Jenom dej pozor, ať nestiskneš spoušť,“ připomněl s okouzlujícím úsměvem. „Nebo se nikdy nedozvíš, kdo Bensona zabil.“

Markham váhavě uposlechl, a zatímco mířil, Vance mě požádal, abych přeměřil vzdálenost hlavně od podlahy. Byla 143 centimetry.

„Správně,“ pochválil mě a vstal. „Ty, Markhame, měříš 175 centimetrů, takže osoba, která střílela, byla skoro stejně vysoká jako ty. Určitě neměla míň než 170 centimetrů…“

Prosty a jasný důkaz na Markhama silně zapůsobil. Okamžik kamaráda zamračeně pozoroval a pak řekl:

„Všechno to vypadá krásně, jenže vrah mohl pistoli držet výš než já.“

„Tohle bys neobhájil,“ zavrtěl hlavou Vance. „Sám jsem se dost nastřílel, tak vím, že zkušený střelec míří na malý předmět s paží napjatou a lehce zdviženým ramenem, aby měl mušku v přímce s okem a cílem. Za takových okolností určuje výška ruky s pistolí docela přesně výšku střílejícího.“

„Tvůj důkaz vychází z předpokladu, že Bensonův vrah je zkušený střelec, který dovede mířit na malý cíl.“

„To není předpoklad, ale fakt,“ opravil jej Vance. „Uvažuj: nebýt zkušený, nezvolil by si na vzdálenost necelých dvou metrů za cíl čelo, ale větší plochu, totiž hruď. A pokud si vybral čelo, určitě mířil pečlivě, nemyslíš? Navíc nebýt to odborník ve střelbě, který by střílel na hruď bez zacílení, s největší pravděpodobností by byl vystřelil víckrát než pouze jednou.“

„Přiznávám, že tvá teorie zní na první pohled přijatelně,“ připustil po krátkém uvažování Markham. „Na druhé straně mohl mít pachatel jakoukoliv výšku nad 170 centimetrů. Každý se přece může libovolně přikrčit, a přesto pečlivě zamířit.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Vance, „ale nepřehlížej fakt, že střelec stál v té chvíli naprosto přirozeně, jinak by byl upoutal Bensonovu pozornost. Poloha Bensona dokazovala, že útok neočekával. Vrah se samozřejmě mohl trochu sklonit, aniž to oběť přimělo vzhlédnout. Řekněme tedy, že viník měřil mezi 170 až 185 centimetry. Souhlasíš?“ Návladní neodpověděl.

„Rozkošná slečna St. Clairová může ovšem mít nanejvýš kolem 165 centimetrů,“ pokračoval Vance s poťouchlým úsměvem.

Markham jen cosi zavrčel a nepřítomně kouřil dál.

„Kapitána Leacocka odhaduju na víc než 180 centimetrů.“

„Podle čeho soudíš?“ přimhouřil návladní oči.

„Copak jsi mi to neřekl?“

„Já že ti něco řekl?“

„Snad ne přímo,“ přiznal Vance, „ale když jsem zdůvodnil přibližnou výšku vraha – a ta vůbec neodpovídala výšce tebou podezírané mladé dámy –, cítil jsem, že tvůj čilý mozek pilně hledá jinou možnost. A protože slečnin inamorato byl jediný na obzoru, dospěl jsem k názoru, že své úvahy soustřeďuješ právě kolem kapitána. Kdyby byl patřičné výšky, neřekl bys nic. Když jsi však prohodil, že vrah se mohl při výstřelu přikrčit, usoudil jsem, že Leacock je mimořádně vysoký… Tvým výmluvným mlčením mi tvůj duch, kamaráde, prozradil sladké tajemství, že slečnin džentlmen měří přinejmenším 180 centimetrů.“

„Vidím, že do tvého nadání spadá i čtení myšlenek. Teď jen čekám, až mi předvedeš psaní na spiritistickou tabulku,“ podrážděně reagoval Markham, avšak bylo to roztrpčení vyvolané neochotou přiznat změnu názoru. Cítil, že se podřizuje Vanceovu vedení, ačkoliv dál umíněně setrvával ve svém dřívějším přesvědčení.

„Snad nezpochybňuješ můj důkaz o výšce pachatele?“ zaútočil Vance sladce jako med.

„Ani v nejmenším… Jen se divím, proč na to nepřišel Hagedorn, když je to tak jednoduché.“

„Anaxagoras pravil, že ten, kdo potřebuje lampu, musí dolévat olej. To je hluboká myšlenka, Markhame. Jak víš, lampa bez oleje není k ničemu. Policie má sice plno lamp – různých druhů –, zato žádný olej, proto pachatele chytne jen za bílého dne.“

Markhamův mozek však už pracoval jiným směrem. Návladní začal přecházet po místnosti.

„O kapitánu Leacockovi jsem dosud jako o vrahovi neuvažoval,“ prohodil.

„Proč ne? Snad po informaci jednoho z tvých špehů, že kapitán té noci seděl jako způsobný chlapeček doma?“

„Nejspíš proto.“ Markham rázoval zamyšleně dál, ale pak se znenadání otočil. „Vlastně taky ne. Zavinila to řada podezřelých okolností, svědčících proti slečně St. Clairové… Tímhle dnešním rozhovorem jsi neodboural ani jeden důkaz proti ní, Vanci. Kde byla mezi dvanáctou a jednou v noci? Proč šla s Bensonem na večeři? Jak se k němu dostala její kabelka? Co oharky jejích cigaret u něj v krbu? I když jsou tvé vývody přesvědčivé, mě plně neuspokojí, dokud musím brát tyhle špačky v úvahu.“

„Namouduši!“ povzdechl si Vance, „máš hrozné problémy, ale snad se mi povede vrhnout světlo i na ty špačky, které tě tak znervózňují.“

Přistoupil znovu ke dveřím, zavolal Snitkina a pistoli mu vrátil.

„Pan návladní vám děkuje,“ řekl. „Byl byste tak hodný a poslal sem paní Platzovou? Chceme si s ní popovídat.“ Otočil se do pokoje a přátelsky se usmál na Markhama. „Tentokrát bych chtěl dát otázky té ženě sám, jestli ti to nebude vadit. Je v ní vnitřní síla, kterou jsi při včerejším výslechu přehlédl.“

„Tak tedy ano,“ prohodil skepticky Markham.

X

Když hospodyně vstoupila, zdála se ještě upjatější než při prvním pohovoru s návladním. Tvářila se nevlídně, až vzpurně a na mě se podívala málem vyzývavě. Markham ji přivítal pouhým kývnutím, kdežto Vance vstal a pokynul k nízkému čalouněnému křeslu před krbem, které stálo obrácené k oknům. Usedla na krajíček a opřela lokty o široká opěradla.

„Mám pro vás připravených několik otázek, paní Platzová,“ spustil Vance a upřel na ni pozorný pohled. „Bude nejlepší pro nás pro všechny, když je zodpovíte naprosto pravdivě. Rozumíte mi, viďte?“

Opustil lehký, napůl rozmarný tón, jakým jednal s Markhamem; před ženou teď stál přísný a neúprosný.

Při jeho slovech zvedla hlavu. Rty v nevýrazné tváři měla neústupně sevřené, neklidné oči prozrazovaly strach.

„Kdy sem v den vraždy přišla ta dáma?“ zeptal se Vance až po chvilce s důrazem na každé slabice.

„Nikdo tu nebyl.“ Neuhnula pohledem, jen zorničky se jí rozšířily.

„Ale byl, paní Platzová,“ zdůraznil. „V kolik hodin se tu zastavila?“

„Říkám vám, že tu nikdo nebyl.“

Vance si nekonečně pomalu zapaloval cigaretu a při tom nespustil oči z jejích. Klidně kouřil, dokud sama zrak nesklopila. Potom k ní přistoupil a rázně prohlásil:

„Pokud povíte pravdu, nic se vám nestane. Jestli ovšem odepřete odpovídat na otázky, dostanete se do problémů. Zatajení informací je totiž trestné a zákon se nad vámi neslituje.“

Potají se ušklíbl na Markhama, který výslech sledoval se zájmem.

Žena už začala jevit známky rozčilení. Přitáhla si lokty k tělu a dech se jí zrychlil.

„Proboha – přísahám, že tu nikdo nebyl!“ Lehký chrapot prozradil, jak je rozrušená.

„Nevzývejte pánaboha,“ napomenul ji Vance nedbale. „V kolik hodin ta osoba přišla?“

Umíněně stiskla rty a na celou minutu se v místnosti rozhostilo ticho. Vance pořád klidně kouřil, kdežto napjatý Markham držel doutník nehybně mezi palcem a ukazováčkem.

„Kdy tu byla?“ zazněl znovu Vanceův vyrovnaný hlas.

„Říkám vám – přísahám…“ pokývla hospodyně hlavou a křečovitě zaťala pěsti.

Vance rázně mávl rukou a chladně se usmál.

„Takhle nikam nedojdeme,“ prohlásil. „Jednáte hloupě. Hledáme pravdu a vy nám ji povíte.“

„Pověděla jsem vám ji.“

„Bude nutné, aby okresní návladní vydal rozkaz k vašemu zatčení?“

„Pověděla jsem pravdu,“ opakovala.

Vance pevně zamáčkl cigaretu v popelníku na stole.

„Tak dobře, paní Platzová. Když nechcete mluvit o mladé ženě, která zde během toho odpoledne byla, něco vám o ní řeknu sám.“ Hovořil nenuceně, ale s nádechem cynismu. Žena ho podezřívavě pozorovala. „Pozdě odpoledne před tím, než byl váš zaměstnavatel zastřelen, zazvonil na domovních dveřích zvonek. Pan Benson vás nejspíš upozornil, že čeká návštěvu, viďte? Ať tak či onak, otevřela jste mladé, okouzlující dámě, uvedla jste ji do tohohle pokoje… a představte si, milá paní, že usedla do stejného křesla, ve kterém si teď vy tak pohodlně hovíte.“ Odmlčel se a škádlivě se usmál. „Potom jste jí i panu Bensonovi přinesla čaj. Po chvíli se rozloučila a pan Benson odešel nahoru převléknout se k večeři… Vidíte, paní Platzová, že vím všechno.“ Zapálil si novou cigaretu. „Všimla jste si té slečny pozorně? Pokud ne, popíšu vám ji. Je dost malá, má tmavé vlasy i oči a byla nenápadně oblečená.“

S hospodyní se udála proměna; hleděla upřeně před sebe, tváře jí zpopelavěly a dýchala nahlas.

„Co vy na to, paní Platzová?“ zaútočil Vance.

„Nikdo tu nebyl,“ trvala tiše na svém a zhluboka nabrala dech. Ve své umíněnosti byla málem obdivuhodná.

Vance chvíli uvažoval. Markham se chystal promluvit, zřejmě si to však rozmyslel; jen dál na ženu upíral zrak.

„Chápu vaše jednání,“ pokračoval Vance po krátkém mlčení. „Tu slečnu velmi dobře znáte a máte osobní důvod, proč nechcete, aby se rozkřiklo, že tu byla.“

Při jeho slovech se napřímila s výrazem hrůzy v obličeji. „Nikdy předtím jsem ji neviděla,“ vykřikla, ale hned se zarazila.

„Ach!“ Vance pobaveně zamžoural, „Předtím jste ji nikdy neviděla! To ovšem není podstatné. Je jistě slušná – i když s vaším zaměstnavatelem vypila o samotě šálek čaje v jeho domě.“

„To ona vám prozradila, že tu byla?“ Ženin hlas zněl mdle; po úporné zatvrzelosti zapatičtěla.

„Ani ne,“ odpověděl. „Nepotřeboval jsem to. I bez jejího sdělení jsem věděl své… Tak tedy, paní Platzová, kdy přišla?“

„Asi půl hodiny před návratem pana Bensona z kanceláře.“ Konečně přestala zapírat a uhýbat. „Nečekal ji – totiž nezmínil se mi, že někoho čeká. A čaj objednal, až když tu byla.“ Markham se dychtivě předklonil. „Proč jste včera při výslechu její návštěvu nepřiznala?“

Nejistě se rozhlédla salonem.

„Snad ze strachu, aby ta slečna neupadla zbytečně do podezření?“ dodal Vance zvesela.

„Ano, pane, jedině proto,“ chytila se dychtivě jeho slov. „Bála jsem se, abyste ji nepovažovali – za vraha. Takové tiché, milé děvče… Jen z toho důvodu.“

„Jistě,“ utěšil ji Vance. „Ale přiznejte: Neudivilo vás, že to milé děvče tolik kouří?“

Její strach se změnil v ohromení.

„No – ano… Ovšem špatná není, něco takového se o ní nedá tvrdit. Dnešní dívky většinou kouří a za nic to nepovažují.“

„Máte docela pravdu. Jenže mladé dámy by neměly oharky odhazovat do plynového krbu, nemyslíte?“

„To udělala?“ Nejisté se na něj podívala – nevěděla, jestli Vance nežertuje – a ohlédla se po krbu. „Ráno jsem tam žádný oharek nenašla.“

„Nemohla jste, poněvadž jeden ze slídilů okresního návladního je za vás včera všechny krásně posbíral,“ poučil ji.

Šlehla tázavým pohledem po Markhamovi – váhala, jestli má Vanceovu poznámku brát vážně, nicméně jeho nedbalé chování a žertovný tón ji uklidňovaly.

„Když si teď už rozumíme, paní Platzová,“ pokračoval, „všimla jste si při návštěvě té slečny něčeho jiného? Jen jí posloužíte, když nám řeknete všechno, oba – jak okresní návladní, tak i já – víme, že je nevinná.“

Dlouze, prohnaně si Vance prohlédla, jako by zvažovala jeho upřímnost. Výsledek jejího zkoumání dopadl zřejmě dobře, neboť odpověď nenechala vyslýchajícího na pochybách, že mluví naprosto upřímně.

„Snad vám pomůže, co řeknu. Když jsem přinesla topinky, pan Benson vypadal rozladěně a ona byla vyděšená. Žádala ho, aby ji nenutil dodržet daný slib. Pobyla jsem v pokoji jen chvilku, takže moc nevím. Ve dveřích jsem ale ještě zaslechla, jak se zasmál a prohlásil, že to tak nemyslel, a prý se nic nestane.“

Zmlkla a dychtivě čekala. Zřejmě se bála, jestli její odhalení dívce přece jen neublíží.

„A?“ Vanceův tón naznačil, že informaci nepovažuje za důležitou.

„Nic – jenom ještě…“ Zaváhala. „Na stole stála malá modrá šperkovnice.“

„Šperkovnice? Opravdu? Víte, komu patřila?“

„Ne, pane. Slečna ji nepřinesla a v domě jsem ji předtím neviděla.“

„Jak víte, že v ní byly šperky?“

„Když se pán odešel nahoru převléknout, chtěla jsem sklidit nádobí po čaji. Pořád stála na stole.“

„A vy jste si zahrála na Pandoru a maličko jste nakoukla dovnitř, viďte? Přirozeně – já bych to udělal taky. To mi stačí, paní Platzová,“ zdvořile se uklonil. „A o tu slečnu si nemusíte připouštět starosti. Nic se jí nestane.“

Sotva nás hospodyně opustila, Markham se předklonil.

„Proč ses mi nesvěřil, že máš informace, o kterých nevím?“

„Nač narážíš, kamaráde?“ povytáhl Vance obočí.

„Odkud víš, že tu St. Clairová odpoledne byla?“

„Nic jsem nevěděl, jen předpokládal. V krbu se povalovaly špačky jejích cigaret, a protože tu určitě nebyla v noci, kdy došlo k vraždě, připadlo mi docela pravděpodobné, že se tu zastavila během dne. A jelikož se Benson vrátil z kanceláře už ve čtyři, našeptal jsem sám sobě, že se zde objevila někdy mezi čtvrtou a jeho odchodem na večeři. Docela logický závěr, nemyslíš?“

„Z čeho jsi usoudil, že tu nebyla v noci?“

„Psychologický pohled na případ mě nenechal na pochybách. Jak jsem už uvedl, žena ho nezabila – což je opět moje metafyzická hypotéza, ale toho si nevšímej… Navíc včera ráno jsem si z místa, odkud vrah střílel, promítl dráhu střely jako přímku procházející dvěma body – Bensonovou hlavou a dírkou v obložení. Bez měření jsem pochopil, že pachatel byl hodně vysoký.“

„No dobrá… Ale jak jsi poznal, že odtud odešla dřív než Benson?“

„Jinak by se nemohla převléct do večerních šatů. Dámy totiž odpoledne nenosí décolletées.“

„Soudíš tedy, že její rukavice a kabelku sem v noci přinesl sám Benson.“

„Někdo je přinést musel, ale slečna St. Clairová určitě ne.“

„Ať je tedy po tvém,“ ustoupil Markham. „Teď k tomu křeslu – jak ses dověděl, že návštěvnice seděla právě v něm?“

„Kde jinde by mohla sedět a mít možnost házet špačky do krbu? Ženy pověstně špatně míří, tím spíš, když se mají zbytkem cigarety trefit přes celý pokoj.“

„Docela správná dedukce,“ připustil návladní, „ovšem jak ses dověděl, že pila čaj – pokud jsi v tomto bodě nezískal soukromé informace?“

„Úplně se stydím to vysvětlovat. Ponižující pravda zní, že důkaz mi poskytl samovar. Včera jsem zjistil, že byl použit, ale už nikoliv vyprázdněn a vymyt.“

„Zřejmě ses snížil k opovrhovaným, leč právně platným věcným důkazům,“ posměšně přikývl Markham.

„Proto se silně rdím… Psychologická dedukce totiž nemíří k faktům in esse, nýbrž jedině in posse. Nutno přece brát v úvahu i ostatní okolnosti. V tomhle případě samovar posloužil pouze jako podklad pro domněnku či dohad, s nímž jsem mohl na hospodyni zaútočit.“

„Nepopírám, žes měl úspěch,“ připustil Markham. „Ale stejně bych rád věděl, co jsi sledoval podezříváním Platzové z osobního zájmu na té dívce. Tvá poznámka rozhodně naznačovala určitou znalost…“

„Dávám ti slovo, že jsem tím nic nemyslel,“ skočil mu Vance do řeči. „Podezříváním jsem ji chtěl pouze přinutit, aby osobní zájem popřela – a tím se chytila do pasti. K čertu – nejspíš jsem trefil hřebíček na hlavičku, nemyslíš? Za nic na světě si nedovedu vysvětlit, co ji tak vyděsilo, ale třeba na tom vůbec nezáleží.“

„Snad ne,“ souhlasil Markham, byť i s pochybností v hlase. „Co říkáš šperkovnici a neshodám mezi Bensonem a St. Clairovou?“

„Zatím nic. Nezapadají do souvislosti – nebo ano?“ Chvíli mlčel a pak pomalu rozvážně dodal: „Dej na mou radu, kamaráde, a nezatěžuj se vedlejšími problémy. Říkám ti, ta slečna s vraždou nesouvisí. Nech ji být – ve svém pokročilém věku budeš klidnější.“

Markham zavrčel a upřel na přítele přísné oči.

„Určitě něco tušíš.“

„Cogito – ergo sum,“ zamumlal Vance. „Snad připustíš, že vyloučením těch nepořádně odhozených nedopalků cigaret jsem slečnu St. Clairovou zbavil podezření?“

Návladní hned neodpověděl; bylo jasné, že průběh uplynulé hodiny na něj značně zapůsobil. Ačkoliv Vanceovi neustále odporoval, nepodceňoval ho; věděl, že i přes veškerý cynismus je přítel v podstatě vážný. Markham navíc měl dokonale vyvinutý smysl pro spravedlnost. I když býval někdy paličatý, nebyl malicherný a já nepoznal situaci, kdy by odmítl pravdu, ať se mu sebemíň hodila do programu. V nejmenším mě tedy nepřekvapilo, když konečně zvedl hlavu a se srdečným úsměvem dal najevo, že se vzdává.

„Přesvědčil jsi mě a já tvé vítězství uznávám,“ prohlásil. „A jsem ti nad to vděčný.“

Vance přistoupil k oknu a lhostejně vyhlédl ven.

„Rád slyším, že dokážeš přijmout důkaz, který lidský mozek nemůže popřít,“ neodpustil si rýpnutí.

Ve vztahu těch dvou mužů jsem často viděl, že na každou poznámku hraničící s velkomyslností odpověděl druhý způsobem, který setřel veškeré zdání citu, jako by si přáli utajit před svědkem důvěrnější stránku svého přátelství. Proto také Markham na Vanceova slova nereagoval, jen se zeptal:

„Máš snad nějaké návrhy – jiné než odmítavé – které pomohou Bensonova vraha usvědčit?“

„Mám – spoustu!“

„Mohl bys mi aspoň jeden dobrý předložit?“ Markham převzal Vanceův tón hovoru.

„No,“ Vance se zatvářil, že uvažuje, „pro začátek bych ti poradil najít dost vysokého chladnokrevného muže, znalce zbraní, zkušeného střelce, který Bensona dobře znal a věděl, že půjde na večeři se slečnou St. Clairovou – nebo měl aspoň možnost tenhle fakt předpokládat.“

Markham si přítele chvíli upřeně prohlížel.

„Myslím, že rozumím… a není to špatná teorie. Okamžitě dám pokyn Heathovi, aby podrobněji prověřil, co dělal kapitán Leacock v noci vraždy.“

XI

Nazítří, v sobotu, jsme s Markhamem poobědvali v klubu. Vance tuto schůzku navrhl už předešlý večer, neboť – jak nám vysvětlil – přál si tam být pro případ, že by Leander Pfyfe přijel z Long Islandu. Během jídla se o Bensonově vraždě nikdo nezmínil, jen při vstupu do restaurace návladní nazdařbůh prohodil, že Heath přijde o trochu později.

Když jsme se vrátili do haly zakouřit si, seržant už na nás čekal a z jeho výrazu vysvítalo, že s vývojem událostí není spokojen.

„Řekl jsem vám, pane Markhame,“ prohlásil, sotva jsme si přitáhli židle ke stolu, „že tenhle případ bude tvrdý oříšek… Co s tou St. Clairovou?“

„Ta je ze všeho venku!“ Markham zavrtěl hlavou a Heathovi stručně vylíčil průběh včerejšího rozhovoru v Bensonově domě.

„Nu, pokud jste vy spokojen, stačí to i mně,“ vyslovil seržant trochu pochybné hodnocení. „Ale co kapitán Leacock?“

„Pozval jsem vás, abychom si o něm pohovořili. Přímý důkaz proti němu nemáme, ale přitom ho s vraždou pojí několik podezřelých okolností. Jak se zdá, vyhovuje výškou, a nesmíme přehlédnout, že Bensona zastřelila zbraň, jakou by Leacock mohl mít. Je zasnoubený se slečnou St. Clairovou a v Bensonových pozornostech vůči ní můžeme hledat motiv k vraždě.“

„A těmhle chlapům, co prošli válkou, nevadí střílet lidi,“ dodal tvrdě Heath. „Za mořem si na krev zvykli.“

„Jediný háček je v tom, že Phelps, který si měl na kapitána posvítit, mi ohlásil, že Leacock byl od osmi doma,“ připomněl Markham. „Někde pochopitelně muže být skulina a já chtěl navrhnout, aby jeden z vašich hochů věc znovu podrobně prošetřil. Phelps svou informaci získal od liftboye. Snad by se vyplatilo vyptat se toho mládence znovu a trochu na něj přitlačit. Kdyby se zjistilo, že Leacock byl kolem půl jedné v noci mimo dům, měli bychom se čeho chytit.“

„Popovídám si s ním sám,“ slíbil Heath. „Večer tam zajdu, a jestli liftboy něco ví, vysype to dřív, než s ním skončím.“

Po několika dalších minutách hovoru se u lokte návladního uctivě zastavil sluha v livreji se sdělením, že ho hledá pan Pfyfe. Markham požádal, aby návštěvníka uvedli do haly, a vybídl Heathe, ať zůstane a vyslechne vyprávění příchozího.

Bezvadně elegantní Leander Pfyfe k nám přistoupil afektovaným krokem samolibého člověka. Velmi dlouhé a hubené nohy s koleny jakoby trochu prohnutými dovnitř nesly krátký, břichatý trup s hrudníkem vyzývavě vyklenutým jako u holuba. Měl kulatý obličej s tvářemi převislými přes příliš těsný límeček, řídké světlé vlasy hladce sčesané dozadu a konečky úzkého hedvábného knírku navoskované do ostrých špiček. Světle šedý letní oblek vhodně doplňovala bledě tyrkysová košile a pestrá vázanka. Z batistového kapesníku, pečlivě upraveného v kapsičce, se linula silná vůně orientálního parfému.

Markhama pozdravil přehnaně zdvořile a s blahosklonným kývnutím vzal na vědomí, že ho návladní nám dvěma představil. Sotva se uvelebil v židli, kterou mu sluha přistrčil, upřel na Markhama melancholický pohled.

„Vzhledem k vašemu přátelství s panem Bensonem se omlouvám, že vás musím v této chvíli obtěžovat,“ začal návladní. „Mimochodem – oceňuji vaši ochotu přijet sem za námi do města.“

Prsty s pečlivě upravenými nehty udělal Pfyfe lehké odmítavé gesto. Dostavil se prý nesmírně rád, jak vysvětlil s výrazem nevýslovné samolibosti, jen když může posloužit veřejnosti. Uznal, že to je smutná povinnost, nicméně svým chováním dal nepokrytě najevo, že ví, co se sluší a patří v souvislosti s úslovím noblesse oblige.

Sebejistě pohlédl na Markhama, a ačkoliv nepohnul rty, obočím se tázal: Co pro vás mohu učinit?

„Od majora Anthonyho Bensona jsem se dověděl,“ spustil návladní, „že jste byli s jeho bratrem důvěrní přátelé. Můžete nás tedy zasvětit do jeho osobních záležitostí nebo společenských závazků, které by nám napověděly, jakým směrem se při vyšetřování máme ubírat?“

Pfyfe zíral smutně na zem.

„Ach ano. Byli jsme si velice blízcí – vlastně nejbližší přátelé. Nedovedete si představit, jak mě zpráva o tragické smrti drahého Alvina zranila.“ Budil dojem, že jde o moderní obdobu Aenea a Achata. „Nesmírně se mě dotklo, že jsem nemohl okamžitě přijet do New Yorku a dát se do služeb těch, co mě potřebovali.“

„Jistě jste mohl utěšit jeho ostatní přátele,“ prohodil Vance chladně, nicméně zdvořile, „ale za daných okolností vás omlouváme.“

„Ovšem já si to nikdy neodpustím,“ Pfyfe žalostně zamžikal, „ačkoliv sám si nemohu nic vyčítat. Přesně den před tragédií jsem vyrazil do Catskills. Dokonce jsem Alvina vyzval, ať jede se mnou, ale byl příliš zaměstnán.“ Potřásl hlavou, jako by naříkal nad nepochopitelnou ironií osudu.

„Byl jste pryč jen velmi krátce,“ přerušil Markham jeho řeč, která hrozila stát se kázáním o zvrácené Prozřetelnosti.

„Jistě,“ připustil Pfyfe shovívavě. „Potkala mě totiž hrozná smůla. Rozbil se mi vůz a já se musel vrátit.“

„Kudy jste jel?“ zeptal se Heath.

Pfyfe se otočil na seržanta s náznakem nechuti.

„Mou zásadou, pane – ah – Sneed –“

„Jmenuji se Heath,“ opravil ho seržant rázně.

„Ano, Heath… Mou zásadou je řídit se mapou Amerického autoklubu. Vám by se moje trasa nejspíš nezamlouvala,“ dodal a obrátil se na návladního způsobem, z něhož vysvítalo, že raději hovoří se sobě rovným.

„Povězte mi, pane Pfyfe, měl Alvin Benson nějaké nepřátele?“

„Ne-e. Rozhodně ani jednoho, který by ho z nenávisti zabil.“

„Tedy naznačujete, že nepřátele měl. Nemůžete prozradit něco víc?“

Pfyfe si konečky prstů graciézně pohladil zlatý knírek a pak v zamyšlené nerozhodnosti ponechal ukazováček na tváři.

„Váš požadavek, pane Markhame,“ spustil váhavě, jako by mu slova působila bolest, „vynáší na povrch záležitost, o níž nemám chuť hovořit, přesto snad bude nejlepší svěřit se vám – jako muž muži. Alvin, spolu s ostatními vynikajícími jedinci, měl – jak to jen nazvat? – slabost pro krásné pohlaví.“

Zadíval se na návladního v naději, že ocení jeho maximální takt při odhalení vulgární pravdy. Po Markhamově souhlasném přikývnutí pokračoval:

„Pochopte – Alvinovi chyběly osobní rysy, kterých si ženy cení jako přitažlivých.“ Nevím, proč se mě zmocnil dojem, že Pfyfe v tomto ohledu považuje sebe za zcela odlišného. „Alvin si byl své fyzické nedostatečnosti vědom a v důsledku toho používal při zacházení s ženami určitých metod – cítíte, jak váhám při tak trapné zmínce – k nimž bychom vy nebo já nikdy nepřistoupili.“

Odmlčel se, patrně pohoršen ohavnou nedokonalostí svého přítele a nutností neloajálně ji odhalit.

„Máte na mysli jeho chování vůči určité ženě?“

„Nikoliv vůči ženě – spíš vůči muži, který se o dotyčnou zajímal a Alvinovi vyhrožoval. Jistě uznáte, že o tom nerad hovořím, omlouvá mě jediné, že k této výhrůžce došlo veřejně. Slyšelo ji víc lidí, celý úzký společenský kroužek, k němuž bohužel také patřím,“ doznal skromně.

„Kdo byl ten muž?“ Markhamův hlas zněl zdvořile, nicméně pevně.

„Uznáte jistě, že nechci prozradit…,“ začal Pfyfe, avšak potom se s výrazem poctivé otevřenosti předklonil. „Mohl bych vypadat nefér vůči Alvinovi, kdybych zatajil jméno toho pána. Byl to kapitán Leacock.“ Efektně si oddechl. „Doufám, že se mě nezeptáte na jméno té dámy.“

„To nebude nutné,“ ujistil ho Markham, „spíš bych rád o té příhodě slyšel víc.“

Tázaný dal najevo, že se podvoluje.

„Ta slečna Alvina velice zaujala. Zahrnoval ji četnými pozornostmi a musím přiznat, že jí nebyly příjemné. Kapitánovi vysloveně vadily a při malé oslavě, k níž jsem jeho i Alvina přizval, došlo mezi oběma k ostré slovní výměně. Víno asi teklo příliš prudkým proudem, poněvadž Alvin byl obvykle uhlazený a ve společnosti se uměl chovat. Kapitán vybuchl, v hněvu mu řekl, že pokud dámě nedá pokoj, zaplatí životem. Šel dokonce tak daleko, že povytáhl revolver.“

„Revolver nebo automatickou pistoli?“ zajímalo Heathe.

Pfyfe poctil návladního prchavým úsměvem jako politováním nad nemilým vyrušením, aniž se ráčil na seržanta vůbec podívat.

„Přeřekl jsem se, promiňte. Nikoliv revolver, ale – jak se domnívám – vojenskou automatickou pistoli. Abyste rozuměl, zbraň jsem celou neviděl.“

„Tvrdíte, že u té roztržky byli další svědkové?“

„Několik mých hostů postávalo kolem, ovšem jména namouduši udat nemohu. Výhrůžce jsem totiž věnoval malou pozornost, opravdu, a docela jsem na ni zapomněl, dokud se v novinách neobjevila zpráva o smrti chudáka Alvina. Pak se mi ta nešťastná příhoda vybavila a já si pomyslel: Proč to nevylíčit okresnímu návladnímu?“

„Myšlenky, které žijí, slova, která žhnou…“ zarecitoval Vance; během rozhovoru se těžce nudil.

„Prosím?“ Pfyfe jej probodl pohledem.

„Pouhý citát z Graye. V určité náladě mě napadají verše… Mimochodem – víte, kdo je plukovník Ostrander?“

Pfyfe na něj upřel teď chladné oči, ale střetl se jen s prázdným výrazem.

„Znám toho pána,“ zněla povýšená odpověď.

„Účastnil se plukovník té vaší příjemné společenské sešlosti?“ Vanceův hlas zněl přirozeně a nezáludně.

„Když se tak o tom zmiňujete, připadá mi, že ano,“ připustil Pfyfe a tázavě nadzvedl obočí. Jenže Vance už opět bez zájmu zíral do ulice.

Markham, znechucený přerušením, se pokusil výslech obnovit na přátelštějším a praktičtějším základě, ale Pfyfe, ač hovorný, nemohl už poskytnout žádné další informace. Stále se snažil vracet ke kapitánu Leacockovi a hrozbě zřejmě připisoval větší důležitost, než hodlal přiznat. Návladní se ho vyptával plnou hodinu, ale nedověděl se nic podstatného.

Sotva se Pfyfe zvedl k odchodu, Vance odvrátil zrak od venkovního světa, přívětivě se uklonil a upřel na něj laskavé oči.

„Když už jste v New Yorku, pane Pfyfe, a měl jste takovou smůlu, že se vám nepodařilo dostavit se dřív, nezůstanete tu po dobu vyšetřování?“

Pfyfeův předstíraný klid se změnil ve výraz předstíraného údivu.

„Nic podobného jsem v úmyslu neměl.“

„Velice bychom uvítali, kdybyste se tu mohl zdržet,“ připojil se Markham, ačkoliv myslím, že dokud Vance svůj návrh nevyslovil, o ničem takovém neuvažoval.

Pfyfe zaváhal a pak s elegantním gestem rezignoval.

„Samozřejmě zůstanu. Kdybyste mě potřebovali, najdete mě v Ansonii,“ řekl s povýšenou blahosklonností a Markhama velkoduše poctil úsměvem, který však nešel ze srdce; vypadal spíš jako nasazený na tvář neviditelnou rukou sochaře a oživil pouze svaly kolem úst.

Jakmile Pfyfe odešel, Vance se na Markhama podíval s potlačovaným úsměvem.

„Náš hovorný přítel je nenapodobitelný ve vymýšlení lží.“

„Jestli chcete naznačit, že je lichometný lhář, nesouhlasím s vámi,“ ucedil Heath. „Jeho vyprávění o kapitánových výhrůžkách je pravdivé.“

„Ach to! Ovšemže. Všiml sis, Markhame, jak jsi dvorného pana Pfyfea hrozně zklamal, žes nenaléhal kvůli jménu té slečny? Přísahám, že tenhle Leander by kvůli žádné ženě Hellespont nepřeplaval.“

„Ať už je dobrý plavec nebo ne,“ usadil jej Heath netrpělivě, „poskytl nám něco, na čem můžeme stavět.“

Markham souhlasil, že Pfyfeovo vyprávění přineslo materiál proti Leacockovi, a dodal:

„Nejspíš si kapitána pozvu zítra do kanceláře a popovídáme si.“

Za okamžik vstoupil major Benson a návladní mu pokynul, aby si k nám přisedl.

„Právě jsem viděl Pfyfea nastupovat do taxíku,“ oznámil, když se usadil. „Nejspíš jste na něm vyzvídali něco o Alvinových milostných aférách… Pomohl vám?“

„Doufám… Jen tak na okraj: Co víte o kapitánu Philipu Leacockovi?“

Major obrátil na Markhama překvapený pohled.

„Vy nevíte, že Leacock sloužil v mém pluku? Skvělý chlapec. Myslím, že Alvina docela dobře znal, ale podle mého soudu spolu zrovna přátelsky nevycházeli… Snad ho nespojujete s vraždou?“

Návladní otázku přešel mlčky.

„Účastnil jste se Pfyfeova večírku, kdy kapitán vašemu bratrovi vyhrožoval?“

„Několikrát jsem Pfyfeovo pozvání přijal. Obvykle nechodím rád na takové podniky, ale Alvin mě přesvědčil, že je to dobré z obchodního hlediska.“ Zvedl hlavu a zamračeně se zadíval do prostoru, jako by chtěl zachytit prchavou vzpomínku. „Nepamatuji se – ale ano! Ovšem jde-li o příhodu, kterou mám na mysli, můžete ji pustit z hlavy. Všichni jsme tehdy měli dost vypito.“

„Vytáhl kapitán Leacock zbraň?“

Major našpulil rty.

„Teď jste mi připomněl, že takový pohyb udělal.“

„Pistoli jste viděl?“

„To nemůžu tvrdit.“

„Považujete kapitána za schopného vraždy?“ Tuto otázku položil Markham.

„Sotva,“ zdůraznil major. „Leacock není chladnokrevný. Podobného činu by se spíš dopustila žena, kvůli níž se pohádali.“

„Co víte o tom módním hejskovi Pfyfeovi?“ přerušil následující krátké ticho Vance. „Připadá mi dost výstřední. Má nějakou minulost, anebo k doložení jeho existence stačí pouhá přítomnost?“

„Leander Pfyfe je typický příklad moderního mladého budižkničemu. Říkám mladého, ačkoliv ho odhaduji na čtyřicátníka. Rozmazlili ho výchovou – měl asi vše, co chtěl. Začal být nespokojený a střídal záliby, a každé se nabažil. Dva roky lovil divokou zvěř v Jižní Americe a myslím, že o svých dobrodružstvích napsal knihu. A nevím, jestli od té doby něco dělal. Před několika lety se oženil s bohatou xantipou – pravděpodobně pro peníze. Jenže peněženku drží tchán a marnotratný a líný zeť je odkázaný na kapesné. Alvin v něm podle mého názoru našel určité zalíbení.“

Major svá slova nezdůrazňoval, jak by činil zaujatý člověk, ale my všichni jsme z něj vůči Leanderu Pfyfeovi vycítili silnou nechuť.

„Není to právě obdivuhodná osobnost, viďte?“ prohodil Vance.

„A přece,“ dodal Heath a v zamyšlení se zamračil, „muž, který střílí divokou zvěř, musí mít odvahu… Při slově odvaha mě napadlo, že vašeho bratra zastřelil pořádně chladnokrevný chlap. Stál čelem k oběti, která byla v bdělém stavu, a nahoře spala hospodyně. To předpokládá nervy!“

„Uvažujete skvěle, seržante!“ zvolal Vance.

XII

Ačkoliv jsme Vance a já nazítří do úřadovny okresního návladního dorazili trochu po deváté, kapitán tam už dvacet minut čekal.

Philip Leacock byl typický důstojník – vysoký, hladce vyholený, vzpřímený a měl vážnou, nehybnou tvář. Před Markhamem stanul v pozoru jako voják očekávající rozkazy nadřízeného.

„Posaďte se, kapitáne,“ vybídl jej návladní a formálně se uklonil. „Jak pravděpodobně víte, pozval jsem vás kvůli několika otázkám, týkajícím se Alvina Bensona. Potřebuji vysvětlit pár bodů ve vztahu vás dvou.“

„Podezříváte mě z účasti na tom zločinu?“ Leacock hovořil se slabým jižním přízvukem.

„To se pozná z vašich odpovědí na mé dotazy,“ usadil ho Markham chladně. Na strnule vyčkávajícího kapitána upřel přímý pohled. „Pokud vím, vyhrožoval jste nedávno Bensonovi zabitím.“

Leacock sebou trhl a zaťal prsty do kolen, ovšem než se zmohl na slovo, návladní pokračoval:

„Upřesním vám, při jaké příležitosti k té výhrůžce došlo: Bylo to při večírku, který pořádal pan Leander Pfyfe.“

Leacock zaváhal, pak vystrčil bradu.

„Ano, pane, skutečně jsem mu pohrozil. Benson byl hulvát – zasluhoval zastřelit… Toho večera se choval nesnesitelněji než jindy. Hodně vypil – a nejspíš i já.“ Zkřivil rty do úsměvu a přes hlavu návladního se podíval oknem ven. „Ale já ho nezabil. O jeho smrti jsem se dověděl až z ranních novin.“

„Byl zastřelen armádní pistolí – jakých jste používali ve válce,“ připomněl Markham a nespouštěl z kapitána zrak.

„Vím. Stálo to v tom článku.“

„Takovou zbraň přece máte, viďte, kapitáne?“

„Nemám, pane.“ Leacock znovu zaváhal. Odpověď skoro nebylo slyšet.

„Co se s ní stalo?“

Pohlédl na návladního a pak očima rychle uhnul.

„Ztratil jsem ji… ve Francii.“

„Jak tedy vysvětlíte, že pan Pfyfe,“ Markham se neznatelně usmál, „tu pistoli viděl v onen večer, kdy jste Bensonovi vyhrožoval?“

„Že ji viděl?“ Leacock se na návladního nechápavě podíval.

„Ano, viděl vaši zbraň a poznal v ní armádní pistoli,“ trval Markham klidným hlasem na svém. „I major Benson spatřil vaše gesto – jako byste chtěl vytáhnout zbraň.“

„Říkám vám, pane, že pistoli nemám.“ Leacock se zhluboka nadechl a umíněně stiskl čelisti. „Ztratil jsem ji ve Francii.“

„Třeba jste ji neztratil, jen někomu půjčil.“

„Nepůjčil!“

„Vzpomínejte chvilku, kapitáne… Opravdu jste ji nepůjčil?“

„Ne!“

„Včera jste navštívil… Riverside Drive. Možná jste ji tam vzal s sebou.“

Kapitán neklidně poposedl. Tvář jako by mu pod opálením zbledla a pokusil se vyhnout neúprosnému zraku tazatele tím, že upřel pozornost na cosi na psacím stole. Když promluvil, dosud vzpurný hlas mu podbarvila úzkost.

„Neměl jsem ji s sebou… ani jsem ji nikomu nepůjčil.“

„Mohl jste ji zapůjčit někomu už před oním ránem.“ Nad stolem předkloněný Markham si opřel bradu do dlaně.

„Před oním ránem…“ Leacock rychle vzhlédl a odmlčel se, snad aby si poznámku návladního rozvážil.

„Půjčil jste svou pistoli někomu po návratu z Francie?“ využil Markham jeho překvapení.

„Ne, nikdy jsem ji nikomu –,“ spustil, avšak náhle se zarazil, zrudl a rychle dodal: „Jak jsem ji mohl půjčit? Přece jsem vám řekl…“

„Nechme toho,“ přerušil ho Markham. „Prostě jste ji měl, kapitáne, a už nemáte.“

Leacock otevřel ústa, aby promluvil, ale pak je znovu pevně zavřel.

Návladní se opřel v židli.

„Samozřejmě jste věděl, že Benson svou pozorností slečnu St. Clairovou obtěžuje.“

Při jméně dívky kapitánovo tělo ztuhlo a tvář mu zrudla do tmava. Výhrůžné se na návladního podíval, zhluboka si vzdychl a procedil zaťatými zuby:

„Slečnu St. Clairovou snad z toho vynechme.“ Vypadal, že chce na Markhama skočit.

„Což bohužel nemůžeme,“ návladní větu dokončil soucitně, nicméně pevně. „S případem ji váže příliš mnoho faktů. Kupříkladu kabelka, nalezená ráno po vraždě v Bensonově salonu.“

„To je lež, pane!“

„Tuto okolnost přiznala slečna St. Clairová sama“ Markham urážku ignoroval. Vztáhl ruku, protože se Leacock chystal něco namítnout. „Nevykládejte si mou poznámku špatně. Neobviňuji slečnu, pouze se snažím vnést trochu světla do vaší účasti na události.“

Kapitán sledoval návladního s výrazem, který jasně dokazoval, že jeho ujišťování nevěří.

„Nemám už co k tomu dodat, pane,“ prohlásil nakonec.

„Víte snad, že Benson slečnu St. Clairovou večer před vraždou hostil v Marseilles?“

„Co z toho?“

„A víte také, že z restaurace odešli o půlnoci a že slečna dorazila domů až po jedné!“

Do mužových očí se vloudil zvláštní výraz, svaly na krku se mu napjaly a těžce lapl po dechu. Na návladního však nepohlédl ani nepromluvil.

„Bezpochyby je vám také známo, že Benson byl zastřelen v půl jedné,“ pokračoval Markham monotónně. Odmlčel se, takže plnou minutu panovalo v místnosti ticho. „Nemáte k tomu co dodat, kapitáne?“ zeptal se nakonec. „Už mi nechcete nic vysvětlit?“

Leacock neodpověděl, jen bez hnutí zíral před sebe; bylo jasné, že zatím nehodlá mluvit.

„V tom případě,“ Markham vstal, „můžeme výslech považovat za skončený.“

Sotva kapitán odešel, návladní zazvonil na svého tajemníka.

„Ať Ben dá toho muže sledovat a zjistí, kam půjde nebo co udělá. Hlášení chci večer do klubu Stuyvesant.“

Když jsme osaměli, Vance se na Markhama obrátil s posměšným obdivem:

„Skvělé – až rafinované… jen na tu slečnu ses vyptával příšerně trapně.“

„Uznávám,“ přisvědčil návladní, „nicméně jdeme podle všeho po správné stopě. Leacock nedělal dojem neprůstřelné nevinnosti.“

„Že ne?“ zaútočil Vance. „Co tedy považuješ za důkazy viny?“

„Viděl jsi, jak zbledl, když jsem se ptal na zbraň? Nervy mu hrály – byl vážně postrašený.“

„Tvé konfekční názory se opravdu hodí pro každou příležitost, kamaráde,“ povzdechl si Vance. „Copak nevíš, že když nevinný člověk padne do podezření, může vypadat podezřeleji než viník, který má jednak nervy do té míry pevné, aby dokázal spáchat zločin, a za druhé si uvědomuje, že každý projev nervozity vy právníci považujete za důkaz viny. Nevinnému člověku se skoro vždy rozšíří zornice, vyrazí na něm ledový pot, zbledne a začne se třást, když mu položíš ruku na rameno se slovy Jste zatčen! Hysterik nebo kardiak se pravděpodobně zhroutí. Naopak oslovený viník zvedne otráveně a překvapeně obočí a řekne: To snad ne – nemáte chuť na doutník?“

„Takhle nejspíš reaguje otrlý kriminálník,“ uznal Markham. „Nevinný poctivec se ale při obvinění nesesype.“

Vance zavrtěl hlavou.

„Můj milý, Crile a Voronov podle tebe žili zbytečně. Projevy strachu jsou pouhým výsledkem sekrece žláz, ničím jiným. Dokazují jedině nevyvinutou štítnou žlázu či nedostatek adrenalinu. Osoba obviněná z vraždy se při pohledu na smrtící zakrvácenou zbraň buď klidně usměje, projeví nezájem, případně vykřikne, dostane hysterický záchvat nebo omdlí – vše podle výšky hladiny hormonů, ale bez ohledu na vlastní vinu. Tvá teorie by odpovídala pravdě, kdyby žlázy s vnitřní sekrecí pracovaly u každého stejně… Opravdu bys neměl posílat na elektrické křeslo někoho jen proto, že nemá v pořádku endokrinní žlázy.“

Než se Markham zmohl na odpověď, objevil se ve dveřích Swacker se zprávou, že přišel Heath.

„Vypadá to, že máme z čeho vycházet!“ Spokojeností zářící seržant do místnosti doslova vpadl; poprvé nám zapomněl potřást rukou. „Včera v noci jsem zaskočil do penzionu kapitána Leacocka a tady je výsledek. Noc z třináctého skutečně trávil doma. Ale krátce po půlnoci se vydal ven, zamířil na západ – a teď dávejte pozor! – vrátil se teprve kolem čtvrt na dvě!“

„A co původní výpověď liftboye?“ připomněl Markham.

„Ta patří k nejlepší části příběhu: Leacock chlapce podplatil, aby odpřisáhl, že té noci z domu nevyšel. Co vy na to, pane Markhame? Dost nepromyšlené, co? Hoch rozvázal, když jsem mu pohrozil, že ho dám vyhodit a budu jeho práci dělat sám.“ Seržant se nepříjemně rozchechtal. „A slíbil, že nic Leacockovi neprozradí.“

Markham pomalu pokývl.

„Vaše informace, seržante, potvrzuje určité závěry, k nimž jsem dospěl při výslechu kapitána. Ben mu pověsil na paty chlapa – hlášení dostanu večer. Ráno asi budeme chytřejší. Spojím se s vámi a počítejte, že v případě potřeby úkolem pověřím vás.“

Sotva nás Heath opustil, Markham sepjal ruce za hlavou a spokojeně se opřel.

„Asi tuším souvislosti,“ prohodil. „St. Clairová večeřela s Bensonem a potom se s ním vrátila k němu do domu. Protože to kapitán předpokládal, zamířil tam také, děvče našel a Bensona zastřelil. Tím by se vysvětlil nejen nález kabelky a rukavic, ale i proč jí trvalo hodinu, než se dostala z Marseilles k sobě do bytu, její sobotní chování tady i kapitánova lež o pistoli… Tím je případ jasný. Rozbití Leacockova alibi je přímým důkazem.“

„No samozřejmě,“ přisvědčil Vance ironicky. „Nemáš ovšem vražednou zbraň, což je pouhý detail. Někde ve městě ji přece najdeš…“

„Snad ji nedržím v ruce,“ připustil návladní, „ale když bude kapitána hlídat spolehlivý muž, Leacockovi nezbude mnoho příležitostí, jak se pistole zbavit.“

Vance lhostejně pokrčil rameny.

„V každém případě postupuj opatrně,“ poradil. „Podle mého skromného názoru jsi odhalil pouze spiknutí.“

„Spiknutí?… Dobrotivý Bože! Jakého druhu?“

„Copak nechápeš? Spikly se proti tobě okolnosti!“

„Jen když nejde o mezinárodní politiku,“ odfrkl dobře naložený Markham. „Nebudete se zlobit, když se teď dám do práce? Zajděte si třeba popovídat s Benem Hanlonem naproti přes chodbu a vraťte se v půl jedné. Naobědváme se v Klubu bankéřů. Ben strávil polovinu života stíháním zločinců v cizině, poví ti lecjakou zajímavou historku.“

„No to bude skvělé!“ zvolal Vance a zívl. Ale místo aby se návrhu chopil, přistoupil k oknu a zapálil si cigaretu. Chvíli dýmal, točil jí mezi prsty a kriticky si ji prohlížel.

„Víš, Markhame,“ protáhl pak, „za všechno, co je v dnešní době mizerné, může demokracie. I šlechta degeneruje. Ani tyhle régie za nic nestojí. Dřív by žádný úctyhodný potentát takhle mizerný tabák nekouřil.“

„O jakou laskavost mě hodláš požádat?“ opáčil Markham. „Když něco chceš, začneš kritikou poměrů.“

„Jsi vnímavý,“ ocenil Vance přítele a potom se usmál. „Vadilo by ti, kdybych k obědu přizval plukovníka Ostrandera?“

Návladní se na něj ostře podíval. „Máš na mysli Bigsbyho Ostrandera? Toho plukovníka, na kterého se už dva dny kdekoho vyptáváš?“

„Přesně toho nafoukaného osla, který nám přesto může prospět. Patří k Bensonově partě, účastní se všech večírků a zná každý drb.“

„Pro mne za mne si ho pozvi,“ pokrčil Markham rameny a zvedl sluchátko. „Zavolám teď Bena a řeknu mu, že vy dva k němu asi tak na hodinu zajdete.“ Znělo to neodvolatelně.

XIII

Když jsme Markham, Vance a já v půl jedné vstupovali do grilu v Klubu bankéřů, plukovník Ostrander už seděl u baru nad Charlieho prohibičním koktajlem z worcestrové omáčky. Vance mu ihned po odchodu z úřadovny návladního zatelefonoval a požádal jej o setkání. Plukovník ochotně vyhověl.

„Máš před sebou nejveselejšího chlapíka v New Yorku, požitkáře a hýřila,“ představil Vance Ostrandera Markhamovi. „Spí do oběda a do svačiny si schůzky nesjednává. Musel jsem ho vyburcovat a pohrozit mu úředním postihem, pokud se nedostaví v tuto časnou hodinu.“

„Jsem co nejochotněji k službám,“ ujistil Markhama výmluvně plukovník. „Strašlivá událost! Nemohl jsem uvěřit té zprávě v novinách. Mám k ní opravdu co říct – málem jsem vás volal sám, pane.“

Jen jsme usedli ke stolu, Vance se začal bez okolků vyptávat.

„Z Bensonova okruhu znáte přece každého, plukovníku. Povězte nám něco o kapitánu Leacockovi. Jaký je?“

„Aha! Vy jste se zaměřil na kapitána!“ Plukovník se důležitě zatahal za bílý knír. Měl širokou růžovou tvář s huňatým obočím a malýma modrýma očima a choval se jako nabubřelý operetní generál. „Vaše úvaha je docela přesná, udělat to mohl. Je to vznětlivý chlap. Do slečny St. Clairové je celý pryč – Muriel je pěkné děvče. A Benson byl do ní zamilovaný taky. Být já o dvacet let mladší…“

„Dosud ženy okouzlujete, plukovníku,“ zasáhl Vance, „ale vyprávějte o kapitánovi.“

„No ano – kapitán. Pochází z Georgie. Sloužil ve válce, dostal nějaké vyznamenaní. Bensona rád neměl – vlastně ho nenáviděl. Je horkokrevný, jak jsem už řekl, dokáže uvažovat jen jedním směrem. A taky je žárlivý. Znáte ten typ. Ženy zbožňuje – a proč by neměl? Teď ovšem kvůli cti své dámy půjde do basy. Sentimentální ochránce slabého pohlaví, pravý rytíř; přesně takový dokáže sokovi prostřelit mozek. Je nebezpečné si s ním začínat. Proč jen se Benson o tu holku zajímal, když věděl, že je s Leacockem zasnoubená? Pohrával si s ohněm. Nebojím se přiznat, že jsem ho chtěl varovat, třebas mi do toho nic nebylo.“

„Jak dobře znal kapitán Bensona? Důvěrně?“

„To vůbec ne.“ Plukovník rázným gestem nápad zamítl. „Tu a tam se pouze formálně setkávali, sám jsem je zvával na večírky do svého skromného bytu.“

„Označil byste kapitána Leacocka za chladnokrevného hazardního hráče?“

„Hráče?“ Slovo jasně vyjádřilo pohrdání. „Horšího jsem nepotkal. Poker hraje hůř než ženská, příliš ho rozčiluje. Nedokáže se soustředit. Chybí mu rozvaha.“ Po krátké odmlce dodal: „Proboha! Chápu, kam míříte… a naprosto správně. Jen zbrklá štěňata můžou střílet po lidech, co se jim nelíbí.“

„Váš přítel Leander Pfyfe je v tomto ohledu asi docela jiný než kapitán,“ nadhodil Vance.

„Ano i ne.“ Zdálo se, že plukovník uvažuje. „Pfyfe je chladnokrevný hazardní hráč,“ rozhodl nakonec. „Kdysi mu na Long Islandu patřila herna – ruleta, karty, bakarat… Pak zase nějakou dobu střílel v Africe tygry a divoké kance. Má jednu lásku – kostky, ale nehraje vědecky. Je roztěkaný, jestli mi rozumíte. Přiznávám, že by dokázal zastřelit člověka a v pěti minutách na to zapomenout, ovšem musel by být vyprovokován… Třeba byl – kdo ví?“

„Pfyfe a Benson byli dobří kamarádi, viďte?“

„Velmi dobří. Pokud se Pfyfe zdržoval v New Yorku, vídal jsem je pořád spolu. Veselí kumpáni, jak se říkalo zastara; než se Pfyfe oženil, byli nerozluční. Teď ale má Leander přísnou manželku, ta ho umí postavit do pozoru – má ovšem taky žoky peněz.“

„Když už mluvíme o dámách – co se odehrálo mezi Bensonem a slečnou St. Clairovou?“

„Těžko říct. Určitě ji nepřitahoval, i když ženské jsou zvláštní stvoření…“

„Nesmírně zvláštní,“ přisvědčil Vance trochu unaveně. „Nechci nijak slídit ve vztahu slečny St. Clairové k Bensonovi, jen mě zajímá její postoj vůči němu.“

„Jistě, rozumím. Krátce a dobře – jestli by byla s to dopustit se nějakého zoufalého kroku… Na mou duši! To stojí za úvahu!“ Zamyslel se. „No – Muriel má pevný charakter a pilně se věnuje umění. Je zpěvačka a upřímně říkám, že velmi dobrá. Taky schopná – nebojí se využít příležitosti. A samostatná. Sám bych na jejím místě nechtěl být. Nezastavila by se před ničím.“ Rázně pokýval hlavou. „Ženské jsou divné, vždycky dokážou něčím překvapit. Nerozlišují důležité a nedůležité. I ta nejmírnější je ochotná chladnokrevně a bez varování zastřelit chlapa…“ Znenadání se napřímil a modrá očka mu zaplála.

„Hrom do toho! Muriel s Bensonem večeřela tu noc, co ho někdo zabil. Sám jsem je viděl v Marseilles.“

„Proč ne?“ protáhl Vance lhostejně. „Všichni přece musíme jíst… Mimochodem – jak dlouho jste se znal s Bensonem?“

Plukovník se zarazil, ale Vanceův nezáludný výraz ho uklidnil.

„Já? Patnáct let. Přinejmenším – možná déle. Učil jsem ho poznávat tohle město, ještě dokud žilo. Tenkrát tu bylo rušno! Bože, to byly časy! Všude otevřeno podle libosti. Ani mě nenapadlo přibatolit se domů před snídaní…“

„Jak důvěrně jste se spřátelil s majorem Bensonem?“ Vance opět uťal nedůležité vzpomínky.

„S majorem?… To je něco jiného. Jsme každý z jiné školy, nemáme stejný vkus. Nikdy jsme se neshodli. Vídáme se jen zřídka.“ Asi cítil, že musí připojit vysvětlení, protože než se Vance zmohl na slovo, dodal: „Major nikdy nepatřil k naší partě, jak říkáme. Nedovedl se veselit. Mne i Alvina považoval za příliš frivolní. Je to vážný pán.“

Vance chvíli jedl mlčky a pak se zničehonic zeptal:

„Hodně jste spekuloval prostřednictvím firmy Benson a Benson?“

Poprvé plukovník zaváhal s odpovědí. Okázale si otřel ústa ubrouskem, než nakonec ledabyle připustil: „Ale ne zrovna úspěšně. Všichni jsme sem tam v Bensonově kanceláři koketovali se Štěstěnou.“

Až do konce na něj Vance dotíral otázkami k tomuto tématu, ale po hodině získal dojem, že není blíž k cíli, než byl na začátku. Nezdarem se však nenechal odradit. Zajímaly ho charakterové vlastnosti kapitána Leacocka a hlavně se vyptával na jeho osobní přístup k Bensonovi. I Pfyfeův sklon k hazardním hrám stále rozebíral a kladl nesčetné otázky, týkající se ostatních Bensonových přátel.

Celý rozhovor mi připadal zbytečný a neubránil jsem se úvaze, co asi chtěl Vance zjistit. Podle mého názoru ho ani Markham nechápal; předstíral zdvořilý zájem, při plukovníkových nekonečných větách přikyvoval, ale občas zabloudil k Vanceovi pohledem, v němž byla vyčítavá otázka.

Po návratu do kanceláře okresního návladního se Vance se spokojeným výrazem vrhl do jednoho z křesel.

„Velice zajímavé, viďte? K eliminování podezřelých má plukovník vlastní přístup,“ podotkl.

„K eliminování?“ opáčil Markham. „Štěstí, že nespolupracuje s policií. Po zastřelení Bensona by nechal zavřít polovinu obyvatel.“

„Je trochu krvežíznivý,“ připustil Vance. „Rozhodl se, že za zločin dostane někoho do vězení.“

„Podle toho starého válečníka se kolem Bensona točila banda střelců – mezi nimi i ženy. Když hovořil, neubránil jsem se údivu nad Alvinovým mimořádným štěstím, že ho kulky nevyřídily už dávno.“

„Zřejmě jsi přehlédl oslepující blesky při plukovníkově hromování,“ upozornil Vance.

„Nějaké blýskaly?“ opáčil Markham. „Mě žádné neoslepily.“

„Tebe jeho slova nepotěšila?“

„Jen ta, kterými se loučil. Svým odchodem mi zrovna srdce nezlomil… Ale jeho zhodnocení Leacocka se dá označit za usvědčující. Potvrdilo – pokud potvrzení bylo vůbec nutné – mé podezření vůči kapitánovi.“

„Jistě,“ usmál se Vance kysele. „A jeho slova o slečně St. Clairové potvrdila zase její vinu. A výrok o Pfyfeovi by naopak usvědčil toho šviháka, pokud bys ho náhodou podezříval, viď.“

Při Vanceově řeči vstoupil do místnosti Swacker, prý na příkaz Emeryho z kriminálního oddělení. Přinášel zprávu pro návladního. Už jak vešel, poznal jsem v něm detektiva, který v Bensonově krbu objevil cigaretové nedopalky.

Vance i mne přejel rychlým pohledem a pak pokročil k Markhamovi.

„Objevili jsme šedivý cadillac, pane – seržant Heath usoudil, že byste se měl o tom hned dovědět. Stojí už tři dny v malé garáži na Sedmdesáté čtvrté ulici. Našel ho tam strážník z Šedesáté osmé, zatelefonoval na ředitelství a já tam okamžitě zaskočil. Je to opravdu hledaný vůz – s rybářským náčiním, zato bez rybářských prutů, což budou asi ty z Central Parku, kde řidiči nejspíš vypadly. Jak se zdá, přivezl vůz do garáže minulý týden a dal garážmistrovi dvacet dolarů, aby mlčel. A garážmistr je hlupák, snad ani nečte noviny, sotva jsem ho přitlačil, rychle spustil.“ Detektiv vytáhl zápisník. „Vyhledal jsem si kartu vozu – je evidován pod jménem Leander Pfyfe z Elm Boulewardu číslo 42, Port Washington, Long Island.“

Nad tou nečekanou zprávou se Markham překvapeně zamračil. Emeryho propustil skoro stroze a pak zamyšleně ťukal do desky stolu.

Vance ho pozoroval s pobaveným úsměvem.

„Nezatleskáš plukovníkovým slovům, když teď víš, že se Leander Pfyfe potloukal poblíž v době, kdy někdo Bensonovi pomohl na onen svět?“

„Dej pokoj s plukovníkem!“ vyštěkl návladní. „Mě teď zajímá, jak tohle sdělení zapadá do situace.“

„Skvěle,“ utrousil Vance. „Takřka doplňuje mozaiku… Opravdu tě překvapilo zjištění, že majitelem záhadného vozu je Pfyfe?“

„Ovšem – copak mám tvé jasnozřivé nadání? Přiznávám, že mě to dokonce zneklidnilo.“ Markham si ustaraně zapálil doutník. „Tys to pochopitelně věděl ještě před Emeryho příchodem,“ dodal sarkasticky.

Chvíli mlčky kouřil a pak zazvonil na Swackera.

„Zavolejte do Ansonie,“ přikázal mu zlostně, „chyťte tam Leandera Pfyfea a vyřiďte mu, že s ním chci v šest mluvit v klubu Stuyvesant.“

„Napadá mě,“ pokračoval po Swackerově odchodu, „že by ta příhoda s autem mohla být nakonec užitečná. Tu noc Pfyfe zřejmě trávil v New Yorku a z neznámého důvodu to chtěl zatajit. Proč? ptám se. Navnadil nás na vyprávění o Leacockových výhrůžkách Bensonovi a výmluvně naznačil, že máme sledovat tu stopu. Mohl mít třeba spadeno na Leacocka, když jeho příteli odvedl slečnu St. Clairovou, a tímhle způsobem se mu chtěl pomstít. Na druhé straně však, jestli byl Pfyfe v noc vraždy v Bensonově domě, může poskytnout věrohodnou informaci. Když je usvědčen, že jde o jeho vůz, řekne nám asi všechno, co budeme potřebovat.“

„Ať tak či onak, něco ti napovídá,“ ušklíbl se Vance. „Je to typ rozeného tlachala, který má pro každého něco v rukávu, pokud se tím sám nezaplete do nepříjemností.“

„Ty a Sibyla byste mi snad mohli věštit předem, co se dovíme.“

„No, za Sibylu mluvit nebudu,“ opáčil Vance zvesela, „ale podle mého ti Pfyfe prozradí, že vznětlivého kapitána viděl tu noc v Bensonově domě.“

„S tím počítám,“ zasmál se Markham. „Předpokládám, že se výslechu chceš zúčastnit.“

„Nerad bych o takovou příležitost přišel, ovšem mám k tobě ještě jednu prosbičku. Buď tak hodný a obstarej fascikl Leandera Pfyfea. Pošli jednoho ze svých nesčetných čmuchalů do Port Washingtonu, ať tam omrkne chování a zvyklosti toho džentlmena. Tvůj vyslanec by se měl zaměřit na ženy z Pfyfeova okolí… Věř, nebudeš litovat!“

Neušlo mi, že Markhama ten požadavek jasně překvapil a užuž se ho chystal odmítnout, avšak po krátkém uvažování se usmál a stiskl zvonek na stole.

„Měj si po svém,“ řekl, „hned tam někoho pošlu.“

XIV

Po odpolední asi hodinové prohlídce tapiserií, připravených v Andersonově galerii k zítřejší aukci, jsme krátce před šestou byli Vance a já v klubu. O několik minut později se dostavili Markham i Pfyfe a společně jsme zamířili do jednoho ze salonků.

Pfyfe byl stejně elegantní a nafoukaný jako při předchozím rozhovoru a měl na sobě lovecký oblek, kamaše z režného plátna a voněl parfémem.

„Tak brzké setkání mi působí nečekanou radost, pánové,“ pozdravil se s námi blahosklonně.

Markham měl daleko do dobré nálady a oslovil ho málem drsně. Vance pouze přikývl a teď seděl a Pfyfea upřeně pozoroval, jako by se snažil najít zdůvodnění jeho existence a žádné nenalézal.

„Zjistili jsme, pane Pfyfe,“ spustil návladní přímo k věci, „že jste v pátek v poledne uložil své auto do garáže a garážmistrovi dal dvacet dolarů za mlčení.“

Pfyfe vzhlédl s uraženým výrazem.

„Cítím se dotčen,“ postěžoval si. „Dostal padesát.“

„Těší mě, že se tak ochotně přiznáváte,“ pokýval hlavou Markham. „Ovšem z novin jste věděl, že váš vůz byl viděn před Bensonovým domem v noci, kdy došlo k vraždě.“

„Proč asi bych tak ochotně platil, kdybych nechtěl svou přítomnost v New Yorku utajit?“ Tónem naznačil, jak těžko nese Markhamovu tupost.

„V tom případě jste auto nemusel ve městě nechávat. Mohl jste je odvézt zpátky na Long Island.“

Pfyfe potřásl ztrápeně hlavou a v očích se mu objevil soucitný pohled. Pak se s laskavým a trpělivým výrazem předklonil; rozhodl se být vlídný k nechápavému okresnímu návladnímu jako hodný učitel k zaostalému dítěti a pokusit se vyvést ho ze zmatku, způsobeného neznalostí.

„Jsem ženatý, pane Markhame,“ oznámil tónem naznačujícím, že této skutečnosti přikládá zvláštní význam. „Ve čtvrtek po večeři jsem vyrazil do Catskills s úmyslem zastavit se v New Yorku a s kýmsi se rozloučit. Dorazil jsem dost pozdě – až po půlnoci – a hodlal jsem se zastavit u Alvina, jenže dům byl celý temný. Aniž bych tedy u Alvina zazvonil, zašel jsem pěšky k Pietrovi ve Čtyřicáté třetí ulici na lok před spaním – mám u něj ulitou tajnou lahvičku Haig and Haig –, ale bohužel měl už zavřeno. Tak jsem se zas vrátil ke svému autu… Když si pomyslím, že během té doby někdo Alvina zastřelil…! Ironií osudu mě vůbec nenapadlo, že se drahému příteli zatím něco mohlo stát. Aniž bych cokoli tušil, odjel jsem do tureckých lázní přenocovat. O vraždě jsem se dočetl ráno v novinách a v pozdějším vydání i o svém vozu. A tehdy na mě dolehla – mám říci obava? Ne, to slovo trochu zavádí. Dejme tomu, že jsem si uvědomil, do jakého nesprávného světla by mě mohl objev vozu dostat. Zavezl jsem ho proto do garáže a uplatil jejího majitele, aby o něm pomlčel, neboť by odhalené auto mohlo zmást vyšetřování Alvinovy smrti.“

Z jeho tónu i samolibého výrazu, s jakým na Markhama zíral, se dalo usuzovat, že garážmistra podplatil jedině se zřetelem na okresního návladního a policii.

„Proč jste nepokračoval v cestě?“ zeptal se Markham. „O to hůř by se vůz hledal.“

Pfyfe dal najevo překvapení i soucit z tazatelem.

„Když mého nejdražšího přítele někdo úkladně zavraždil? Copak bych dokázal hledat v tak smutné chvíli rozptýlení? Vrátil jsem se domů drožkou a vymluvil se manželce na poruchu motoru.“

„Mohl jste domů dojet vlastním autem.“

Pfyfe se nad názorem návladního zatvářil co nejshovívavěji a zhluboka se nadechl, čímž dal najevo, že ačkoliv u lidí nelze prohloubit ohleduplnost, je alespoň možno truchlit nad jejich žalostným nedostatkem soudnosti.

„Být v Catskills, jak má paní předpokládala, vzdálen od jakéhokoliv zdroje informací, mohl jsem se o Alvinově smrti dovědět třeba až s několikadenním zpožděním. Bohužel jsem jí neřekl, že se zastavím v New Yorku. Po pravdě, pane Markhame, jsem z určitého důvodu nechtěl, aby manželka o mé návštěvě ve městě věděla. Kdybych se byl hned vrátil, vytušila by, že jsem cestu přerušil.“

Markhamovi začínal plynulý tok mužova pokrytectví vadit. Po krátkém mlčení se znenadání zeptal:

„Měl váš vůz před Bensonovým domem v oné noci něco společného s vaším očividným přáním vtáhnout do případu kapitána Leacocka?“

Pfyfe s předstíraným údivem zvedl obočí a pohybem ruky zdvořile naznačil, že se brání.

„Vážený pane!“ Jeho tón dokazoval jasný nesouhlas s nespravedlivým obviněním. „Pokud jste včera v podtextu mých slov postřehl podezření proti kapitánu Leacockovi, můžu je vysvětlit pouze tím, že jsem té noci kapitána před Alvinovým domem skutečně viděl.“

Markham vyslal k Vanceovi pátravý pohled a pak se důrazně zeptal:

„Víte jistě, že to byl Leacock?“

„Spatřil jsem ho naprosto zřetelně. A byl bych se o tom zmínil už včera, kdyby tato událost nezkřížila mé rozhodnutí mlčet o své přítomnosti ve městě.“

„A i když zkřížila – šlo přece o životně důležitou informaci a já jí dnes ráno mohl použít. Postavil jste vlastní bezpečí před zákon. Takovým chováním vrháte velice divný pohled na své jednání během té noci.“

„Jste rád přísný, pane,“ pravil Pfyfe, zřejmě rozlítostněný sám nad sebou, „ale když už jsem se postavil do špatného světla, musím vaši kritiku snést.“

„Uvědomujete si,“ pokračoval návladní, „že leckdo na mém místě s tím, co teď vím o vašich krocích, by vás nechal zatknout?“

„K tomu mohu pouze podotknout, že pokud jde o vyšetřovatele, mám ohromné štěstí,“ zněla zdvořilá odpověď.

„Tím pro dnešek skončíme, pane Pfyfe.“ Markham vstal. „Musíte však zůstat v New Yorku, dokud nedostanete povolení k návratu domů. Jinak bych vás musel zadržet jako důležitého svědka.“

Pfyfe učinil pohoršené gesto na obranu proti takové tvrdosti a obřadně nám popřál dobré odpoledne.

Sotva jsme osaměli, Markham na svého přítele upřel vážný pohled.

„Tvé proroctví se splnilo, třebaže jsem si v takový úspěch netroufal doufat. Pfyfeova výpověď představuje poslední článek řetězu proti kapitánovi.“

Vance ospale kouřil.

„Připouštím, že tvoje teorie zločinu je vysoce uspokojivá, bohužel přetrvává psychologická námitka. Všechno do sebe zapadá – s jedinou výjimkou, a tou je právě kapitán.“ Unaveně se protáhl. „Co bys řekl lehkému obědu na střeše? Pfyfe mě vyčerpal.“

V letní jídelně klubu jsme našli majora Bensona, sedícího o samotě. Markham jej pozval k našemu stolu.

„Mám pro vás dobré zprávy, majore,“ řekl, jakmile jsme si objednali. „Věřím, že jsme našli pachatele, všechno směřuje k němu. Zítřek snad přinese rozuzlení.“

Major se na návladního tázavě zamračil.

„Dobře vám nerozumím. Z vašich slov onehdy se mi zdálo, že je do případu zapletená žena.“

Markham se rozpačitě usmál a vyhnul se Vanceovým očím.

„Od té doby uteklo pod mostem dost vody,“ povzdychl si. „Ženu jsme vyloučili po zevrubnějším šetření, které mě dovedlo k muži, o jehož vině nelze pochybovat. Jistotu jsem získal vlastně už dnes ráno a teď mi právě hodnověrný svědek oznámil, že ten chlap stál u domu vašeho bratra několik minut před výstřelem.“

„Brání vám nějaký důvod prozradit mi, o koho jde?“

„Vůbec žádný. Zítra to bude pravděpodobně vědět celé město… Kapitán Leacock.“

Major Benson na návladního zůstal nechápavě civět.

„Není možná! Nevěřím vám! Ten kapitán pode mnou tři roky sloužil, poznal jsem ho docela dobře. Nemůžu se ubránit pocitu, že někde došlo k omylu… Policie se chytila špatné stopy,“ dodal rychle.

„Policie ne, já sám kapitána usvědčil,“ informoval Markham majora, který neodpověděl, avšak mlčením prozrazoval pochybnost.

„Cítím ke kapitánovi totéž co vy, pane majore,“ vložil se do hovoru Vance. „Skutečně mě těší, že můj dojem sdílí osoba, s níž se tak dlouho stýkal.“

Než mohl Markham zasáhnout, podal mu číšník navštívenku. Sotva na ni návladní pohlédl, spokojeně zabručel a přikázal, aby pána ihned poslali za ním. Pak se na nás obrátil se slovy:

„Teď možná zjistíme trochu víc. Detektiva Higginbothama jsem čekal – sledoval Leacocka po jeho odchodu z mé kanceláře dneska ráno.“

Higginbotham byl hubený, bledý a neklidný mladík s těkavýma očima. Přiklání se ke stolu a před okresním návladním zůstal váhavě stát.

„Posaďte se a podejte hlášení,“ nařídil mu Markham. „Tihle pánové pracují na případu se mnou.“

„Na ptáčka jsem se přilepil, už když čekal na zdviž,“ začal detektiv a nespouštěl z Markhama zrak. „Odkráčel k podzemce a odjel na křižovatku Sedmdesáté deváté a Broadwaye. Prošel Osmdesátou první k Riverside Drive a zamířil do penzionu v čísle 94. Vrátnému jméno neudal a pustil se rovnou k výtahu. Nahoře pobyl několik hodin, dole se objevil v jednu dvacet a skočil do taxíku. Chytil jsem jiný a sledoval ho. Odjel na Padesátou devátou, vystoupil u Avenue A a zabočil na Quinsborough Bridge. Asi uprostřed mostu pět šest minut postál opřený o zábradlí a pak z kapsy vytáhl balíček a pustil ho do vody.“

„Jak velký byl ten balíček?“ V Markhamově otázce zazněla potlačovaná dychtivost.

Higginbotham naznačil rukama rozměry.

„A vysoký?“

„Kolem tří centimetrů.“

Návladní se předklonil.

„Mohla v něm být zbraň – automatická pistole?“

„Klidně. Velikost by odpovídala. Byl taky těžký – to jsem poznal, jak jej vytahoval i jak to padlo do vody.“

„Výborně!“ Markham byl potěšen. „Ještě něco?“

„Ne, pane. Když tu věc odhodil, vrátil se domů a už nevyšel. Opustil jsem ho tam.“

Sotva detektiv odešel, Markham se smutným úsměvem kývl na Vance: „Chtěl bys něco víc?“

„Leccos,“ protáhl Vance.

Major Benson překvapeně zvedl hlavu.

„Nechápu přesně situaci. Proč Leacock potřeboval pro svou pistoli chodit do Riverside Drive?“

„Mám důvodné podezření, že ji den po Bensonově vraždě odnesl ke slečně St. Clairové – asi schovat. Nejspíš si nepřál, aby ji policie u něj našla.“

„Nemohl ji k slečně dát před Bensonovou smrtí?“

„Chápu, kam míříte,“ potřásl hlavou Markham. I já si vzpomněl na majorovo prohlášení, že by St. Clairová dokázala Alvina zastřelit spíš než kapitán. „Mě napadlo totéž, ale určitá průkazná fakta zbavila tu dámu podezření.“

„Asi jste v tomto ohledu sám sebe přesvědčil,“ poznamenal major, ovšem v hlase mu zazněla pochybnost. „Já si přesto kapitána jako Alvinova vraha neumím představit.“ Odmlčel se a položil návladnímu ruku na paži. „Nechci vypadat troufalý nebo neuznalý, ale opravdu bych uvítal, kdybyste ještě chvíli počkal, než toho chlapce strčíte do basy. I ti nejpečlivější a nejsvědomitější z nás se můžou zmýlit; někdy zatraceně matou i samotné důkazy a já se nedovedu ubránit myšlence, že právě ty vás oklamaly.“

Na Markhama majorovo přání zřejmě zapůsobilo, nicméně smysl pro povinnost mu pomohl postavit se proti jeho žádosti.

„Musím jednat podle svého přesvědčení, majore,“ prohlásil pevně, i když velice mírně.

XV

Příští den – ve vyšetřování už čtvrtý – byl významný a v jistém smyslu pro pátrání po vrahovi Alvina Bensona zásadně důležitý. V případu se sice nic určitého neobjevilo, nicméně vstoupil do něj nový prvek, který nakonec ukázal cestu k viníkovi.

Než jsme se po obědě s majorem a Markhamem rozloučili, Vance poprosil o dovolení navštívit návladního zítra v kanceláři. Markham, překvapený a zneklidněný jeho neobvyklou vážností, ho pozval, ačkoliv podle mého názoru by byl raději konal přípravy k Leacockovu zatčení bez rušivého vlivu někoho, kdo s takovým krokem nesouhlasí. Po Higginbothamově hlášení se Markham zřejmě rozhodl vzít kapitána do vazby a připravit podklady pro porotu.

Přestože jsme s Vancem do kanceláře vkročili v devět hodin, návladní už tam byl. Vzápětí po našem příchodu zvedl sluchátko a přikázal, aby ho přepojili na seržanta Heathe.

V té chvíli Vance udělal něco neobvyklého. Pospíšil k Markhamovi, vytrhl mu sluchátko z ruky, hodil je zpět na vidlici přístroje, telefon odstrčil mimo přítelův dosah a pak mu položil obě ruce na ramena. Příliš udivený a zmatený Markham se nedokázal bránit. Než se vzpamatoval, Vance řekl tichým, leč rázným hlasem, který svým klidem působil o to víc:

„Nedovolím ti zavřít Leacocka, nevydáš rozkaz k jeho zatčení. Pokud zůstanu v téhle místnosti, zabráním ti v tom. Tu nenapravitelnou pitomost můžeš provést pouze jedinou cestou -když zavoláš své policajty a dáš mě vyvést násilím. A radím ti, abys jich pozval hodně, poněvadž jim předvedu takovou rvačku, jakou ve svém bojovném životě nepoznali.“

Markham pochopil, že výhrůžka je myšlena vážně.

„A jestli ty své katy přece zavoláš,“ pokračoval Vance, „celé město se bude na tvůj účet týden bavit, protože pak už budou všichni vědět, kdo Bensona opravdu zastřelil.“

Zadrnčel telefon a Vance zvedl sluchátko.

„Žádný hovor nechceme,“ prohodil do mluvítka a ihned zavěsil, načež se založenýma rukama ustoupil.

Po krátkém mlčení promluvil Markham hlasem chvějícím se vzteky.

„Jestli okamžitě neodejdeš a nenecháš mou kancelář řídit mě, nezbyde mi, než své policisty zavolat.“

Vance se usmál; věděl, že přítel nezvolí tak krajní řešení, poněvadž do Markhamova útočného pohledu pozvolna pronikal hluboký zmatek.

„Proč ti o Leacocka tak zatraceně jde?“ zeptal se mrzutě. „Proč tak nesmyslně trváš na tom, aby zůstal na svobodě?“

„Ty nekonečný osle!“ Vance se snažil neprozradit tónem ani náznak přátelství. „Myslíš, že mi záleží na osudu nějakého kapitána z Jihu? Takových Leacocků najdeš stovky, jsou jeden jako druhý, se stejně napřímenými rameny a vystrčenými bradami. Jedině vlastní matka by je mohla rozlišit… Mně jde o tebe, kamaráde. Nechci se dívat, jak se dopouštíš chyby, která by ublížila tobě víc než Leacockovi.“

Markhamovy oči změkly; pochopil Vanceovy důvody a odpustil mu, že zůstal neoblomný ve svém přesvědčení o kapitánově nevině. Chvíli přemýšlel, až nakonec dospěl k určitému rozhodnutí. Zazvonil na Swackera, aby mu zavolal Phelpse.

„Mám plán, jak případ definitivně ukončíme a získáme důkaz, proti němuž ani ty nic nezmůžeš, Vanci.“ A Phelpsovi, sotva vstoupil, přikázal: „Zajděte ihned ke slečně St. Clairové a přeptejte se na obsah balíčku, s nímž kapitán Leacock včera od ní odešel a který pak hodil do řeky. Naznačte, že uvnitř byla zbraň. Pravděpodobně odmítne odpovídat a vyhodí vás. Sejděte tedy dolů a čekejte na další vývoj. Bude-li telefonovat, poslouchejte v domovní centrále. Kdyby někomu poslala vzkaz, zprávu zachyťte. A pokud by šla ven – což nepovažuji za pravděpodobné – sledujte ji a zjistěte co nejvíc. Ozvěte se mi, jakmile se něco dozvíte.“

„Rozumím, šéfe.“ Phelpsovi se úkol podle všeho zalíbil. Svižně odpochodoval.

„Mám chránit společnost před zločinci, ale někdy při plnění těch povinností musím zvolit cestu, s níž osobně nesouhlasím. Nesmím ovšem ohrozit veřejnost zdánlivě mlčenlivou laskavostí vůči jednotlivci… Chápeš jistě, že informací získaných tímto nemorálním způsobem nepoužiju, pokud neodhalí trestnou činnost. A v tom případě k tomu mám plné právo, poněvadž bych jednal pro dobro celku.“

Sotva domluvil, Swacker ohlásil majora Bensona; prý si přeje okamžitě hovořit s návladním. Přicházela s ním hezká, asi dvaadvacetiletá mladá žena se světlými kudrnatými vlasy, prostě, ale úpravně oblečená. I přes mladistvé a poněkud lehkovážné vzezření se chovala zdrženlivě a projevovala profesionální schopnost, jíž si okamžitě získávala důvěru.

Major ji představil jako svou sekretářku a Markham pro ni přistavil židli tak, aby seděla čelem k němu.

„Slečna Hoffmanová mi právě sdělila něco, o čem se domnívám, že je to pro vás podstatné,“ spustil major. „Proto vám ji vedu.“ Vypadal neobyčejně vážně a v očích se mu zračilo očekávání smíšené s pochybností. „Povězte panu Markhamovi všechno, co jste řekla mně.“

Půvabně zvedla hlavu a příjemně modulovaným hlasem začala vyprávět:

„Asi před týdnem – snad ve středu – navštívil pana Alvina Bensona v soukromé kanceláři pan Pfyfe. Já seděla vedle, u svého psacího stroje. Mezi oběma místnostmi je pouze skleněná přepážka, a tak když někdo u pana Bensona mluví hlasitě, slyším ho. Asi po pěti minutách se spolu začali hádat. Připadlo mi to k smíchu – takoví dobří přátelé! Nevěnovala jsem jim velkou pozornost a pokračovala jsem v psaní. Hlasy však zněly čím dál silněji a proniklo ke mně několik slov. Pan major se mě na ně dnes zeptal a myslím, že vás budou také zajímat. Pořád se vraceli k nějaké poukázce a párkrát padla zmínka o šeku a slovo tchán. Jednou pan Benson zvolal: Nedá se nic dělat! Potom mě zavolal a poručil mi přinést ze soukromé zásuvky v sejfu obálku nadepsanou Pfyfe-osobní. Podala jsem mu ji, jenže vzápětí mě náš účetní k něčemu potřeboval a já už víc neslyšela. Asi po patnácti minutách pan Pfyfe odešel a pan Benson mi nařídil obálku opět uložit. A řekl mi, že kdyby se pan Pfyfe znovu dostavil, nesmím ho za žádných okolností pustit do soukromé kanceláře pana Bensona samotného. Dále mi zakázal obálku komukoliv vydat – i po předložení písemného příkazu. To je vše, pane Markhame.“

Během vyprávění mě velice zaujalo Vanceovo chování a jeho zájem o slova slečny Hoffmanové. Když vstoupila do místnosti, přítelův lhostejný pohled ožil a zpozorněl. Jakmile pro ni Markham přistavil židli, Vance vstal, natáhl se pro knihu ležící nedaleko dívky, při čemž se k ní naklonil zbytečně blízko – nejspíš aby si prohlédl její hlavu ze strany. Ačkoliv se toto chování mohlo zdát nepochopitelné, věděl jsem, že je podloženo nějakým vážným důvodem.

Jen co domluvila, major sáhl do kapsy, vytáhl dlouhou obálku a přes stůl ji postrčil před Markhama.

„Tady je,“ řekl. „Když mi slečna Hoffmanová o tom rozhovoru pověděla, požádal jsem ji, aby mi ji přinesla.“

Markham obálku váhavě zvedl, jako by pochyboval o svém právu prohlédnout si obsah.

„Jen se podívejte dovnitř,“ pobídl jej major. „Docela dobře tam může být něco, co se týká případu.“

Markham stáhl gumičku a rozložil před sebou tři doklady: zrušený šek na deset tisíc dolarů, vystavený pro Leandera Pfyfea a podepsaný Alvinem Bensonem, poukázku na tutéž sumu pro Alvina Bensona, podepsanou Leanderem Pfyfem, a stručné doznání, rovněž s Pfyfeovým podpisem, že šek byl padělán. Šek nesl datum 20. března toho roku. Podle data o dva dny mladší byly doznání a poukázka, jejíž platnost vypršela v pátek 21. června, tedy před třemi dny.

Plných pět minut Markham listiny mlčky studoval; jejich náhlý vpád do případu ho zřejmě zmátl a výraz překvapení mu nezmizel z tváře, ani když je konečně zas do obálky vrátil.

Sekretářku nechal zopakovat určité úseky z vyprávění a nakonec se obrátil k majorovi:

„Jestli dovolíte, tu obálku si na nějakou dobu ponechám. Zatím nechápu její význam a rád bych si vše promyslel.“

Sotva major se sekretářkou odešel, Vance vstal.

„Vida, začínáme postupovat vpřed,“ pochvaloval si.

„Nač sakra narážíš?“ Nová komplikace s Pfyfeovým prohřeškem Markhama podráždila.

„Ta slečna Hoffmanová je zajímavá, že?“ odbočil Vance zdánlivě bez souvislosti. „Mrtvého Bensona obzvlášť nemilovala a navoněného Leandera Pfyfea přímo nenávidí. Pravděpodobně jí napovídal, že mu paní Pfyfeová nerozumí, a pozval ji na večeři.“

„No – docela hezká je,“ připustil Markham lhostejně. „Možná jí i Alvin dělal nabídky, a proto ho neměla ráda.“

„Zřejmě.“ Vance chvíli uvažoval. „Hezká je, opravdu, ale svými informacemi nás zavádí. Ctižádostivé děvče a taky schopné – své práci rozumí. Je solidní a poctivá. Má v sobě trochu germánské krve, řekl bych.“ Zamyšleně se odmlčel. „Uvidíš, kamaráde, že o téhle slečince ještě uslyšíme.“

„Vyčetls to z křišťálové koule, viď?“

„Ani ne,“ Vance se lenivě zadíval z okna. „Dopřál jsem si jen malou studii lebky.“

„Viděl jsem, jak si ji prohlížíš. Ale protože měla nakadeřené vlasy a nasazený klobouk, nevím, jak jsi mohl analyzovat tvar lebky.“

„Klobouk a kudrlinky nezakryly obrys hlavy, tvar ucha a lícní kosti.“

„Z čehož jsi usoudil, že o ní ještě uslyšíme,“ dodal Markham opovržlivě.

„Ano – nepřímo,“ připustil Vance a pomalu se odvrátil od okna. „Položím ti akademickou otázku, Markhame: Nevytváří Pfyfeův falšovaný šek spolu s doznáním a krátce po něm splatnou poukázkou poměrně silný motiv k odstranění Bensona?“

Markham se znenadání napřímil.

„Podezříváš tedy jeho?“

„Představ si tu dojemnou situaci: Pfyfe podle všeho podepsal šek Bensonovým jménem, přiznal se mu a zažil neuvěřitelné překvapení, když ho ten starý, drahý kamarád požádal o poukázku na krytí celé položky a navíc o písemné doznání, jímž by měl zajištěné splacení dluhu… A teď si uvědom, co následovalo. Za prvé: Před týdnem Pfyfe navštívil Bensona, pohádali se nejspíš kvůli vrácení poukázky – a padla slova Nedá se nic dělat! Za druhé: Dva dny nato a necelý týden před vypršením splatnosti stvrzenky byl Benson zastřelen. Za třetí: V době, kdy k vraždě došlo, potuloval se Pfyfe u Bensonova domu, a nejenže tuto skutečnost chtěl zatajit, ale ještě uplatil majitele garáže, aby pomlčel o jeho autě. Za čtvrté: Nezapomeň, že Pfyfeova původní verze o touze po tiché přírodě v Catskills a o záhadné zastávce v New Yorku, aby se rozloučil s nejmenovanou osobou, se vůbec nedá považovat za věrohodnou. Za páté: Pfyfe je impulzivní hazardní hráč a rád riskuje; navíc při svých dobrodružstvích v jižní Africe se jistě dobře obeznámil se střelnými zbraněmi. Za šesté: Dost se snažil zaplést do věci Leacocka. Snížil se ke sprostému lhaní a dokonce ti sdělil, že v osudné chvíli viděl kapitána na místě činu. Za sedmé – ale proč tě nudím? Nepředal jsem ti už dost faktů, na nichž si tak zakládáš? Motiv, místo, příležitost, chování? Chybí jedině vražedná zbraň, ovšem kapitánova pistole leží na dně řeky, takže ta ti moc nepomůže.“

Markham pozorně vyslechl Vanceovo shrnutí a teď v tichém soustředění upíral oči na desku stolu.

„Což si s Pfyfem ještě trochu popovídat, než podnikneš poslední krok proti kapitánovi?“ navrhl mu Vance.

„Nejspíš se zachovám podle tvé rady,“ přisvědčil Markham zvolna po několikaminutovém uvažování a zvedl sluchátko.

„Kdoví, jestli teď vůbec bude v hotelu.“

„Určitě tam je – napjatě čeká.“

Pfyfe v hotelu byl, a tak jej Markham požádal, aby k němu ihned přijel do kanceláře.

„Ještě jednu věc bych od tebe uvítal,“ řekl Vance, sotva návladní odložil sluchátko. „Toužím se dovědět, co kdo dělal v době Bensonovy vraždy – čili mezi půlnocí a jednou hodinou ranní třináctého června, nebo přesněji řečeno už čtrnáctého.“

Markham se na něj udiveně podíval.

„Připadá ti to hloupé, viď?“ pokračoval Vance rozmarně. „Sám ale tolik věříš v alibi – třebaže se někdy prokáže jako klamné. Vezmi jen Leacocka. Kdyby byl liftboy poslal Heathe k čertu, nemohl bys proti kapitánovi nic podniknout. Dokazuje to tvou přílišnou důvěřivost. Proč nezjistit, kde kdo byl? Pfyfe a kapitán okouněli před Bensonovým domem – a ti dva jsou jediní, o jejichž pohyby ses zajímal. Možná i jiní čenichali té noci kolem Alvina. Třeba tam mělo sraz víc přátel a známých…“

Návladní věděl stejně dobře jako já, že by Vance nepronesl podobnou poznámku bez vážného důvodu. A tak Markham několik vteřin upíral pohled do přítelovy tváře, jako by z ní chtěl vyčíst důvod k té nečekané žádosti.

„O koho tedy máš hlavní zájem?“ Vzal do ruky tužku a vyčkávavě ji držel nad listem papíru.

„O všechny,“ odpověděl Vance. „Zapiš si slečnu St. Clairovou – kapitána Leacocka – majora – Pfyfea – slečnu Hoffmanovou –“

„Slečnu Hoffmanovou?“

„Každého!… Máš slečnu Hoffmanovou? – Vynech plukovníka Ostrandera –“

„Podívejme se!“ přerušil ho návladní.

„Časem ti nadiktuji další, ale pro dnešek jich máš dost.“

Než mohl Markham cokoli namítnout, vstoupil Swacker a ohlásil Heathe.

„Co provedeme s přítelem Leacockem, pane?“ zněla seržantova první otázka.

„Den nebo dva počkáme,“ vysvětlil návladní. „Než se rozhodnu definitivně, chci si znovu pohovořit s Pfyfem.“ A pak seržantovi řekl o návštěvě majora a slečny Hoffmanové.

Heath si prohlédl obálku i její obsah.

„Nic v tom nevidím,“ poznamenal. „Zřejmě jde o soukromou záležitost mezi Bensonem a Pfyfem. Pachatelem je Leacock – a čím dřív ho zavřu, tím líp mi bude.“

„Třeba se dočkáte už zítra,“ povzbudil ho Markham, „tak neztrácejte pro krátký odklad náladu. Přeci kapitána střežíte?“

„Aby ne!“ ušklíbl se policista.

„Co ten seznam jmen, který jsi sestavil pro seržanta?“ oslovil Markhama bezelstně Vance. „Vyrozuměl jsem cosi o zjišťování alibi.“

Návladní se zamračil a zaváhal, avšak potom předal Heathovi papír se jmény, která mu Vance nadiktoval.

„Z opatrnosti bych rád, kdybyste si u všech těchhle osob sehnal alibi pro noc vraždy, seržante. Může nám to případně něco odhalit. Ověřte si alibi už známá – třeba Pfyfeovo – a podejte mi zprávu, jakmile budete hotov.“

Po Heathově odchodu upřel Markham na kamaráda pohled plný vzteku.

„Jen přiděláváš práci!“ spustil.

„Jak jsi nevděčný!“ přerušil ho Vance klidně. „Abys věděl, Markhame, jsem tvůj anděl strážný, tvůj de us ex machina, tvá víla kmotřička…“

XVI

O hodinu později se vrátil uspokojením rozzářený detektiv Phelps, kterého návladní poslal do Riverside Drive číslo 94.

„Myslím, že nesu všechno, co jste chtěl, šéfe.“ Z chraplavého hlasu mu zazníval skrytý triumf. „Zazvonil jsem u bytu té St. Clairové, přišla otevřít sama. Sotva jsem jí v předsíni začal dávat otázky, odmítla pochopitelně odpovídat. Po větě, že v balíčku byla pistole, která zastřelila Bensona, se jen zasmála, otevřela dveře a řekla mi: Vypadněte z mého bytu, vy hnusný chlape!“ Phelps se ušklíbl. „Seběhl jsem dolů a tam už na rozvodné desce svítilo její světýlko. Dovolil jsem vrátnému, aby ji spojil, a pak jsem ho odstrčil a poslouchal jsem… Mluvila s Leacockem a hned spustila: Vědí, že jsi včera odsud odnesl pistoli a hodil ji do řeky. Nejspíš se zarazil, protože dlouho mlčel, ale pak naprosto klidně a něžně řekl: Nepřipouštěj si starosti, Muriel, a do večera nikomu ani slovo. Ráno všecko vyřídím. Musela mu slíbit, že do zítřka nic nepodnikne. Potom se s ní rozloučil.“

Markhamovi chvíli trvalo, než zprávu strávil.

„Jaký dojem ve vás hovor vyvolal?“

„Když chcete slyšet můj názor, šéfe, dal bych deset ku jedné, že Leacock je vinen a děvče to ví.“

Markham detektivovi poděkoval a propustil ho; téměř vzápětí Swacker ohlásil Pfyfea. Do místnosti ten pán vkročil jako vždy uhlazeně, ale svůj duševní neklid nedokázal zakrýt.

„Posaďte se, pane Pfyfe,“ přikázal mu Markham rázně. „Zdá se, že budete muset ještě něco vysvětlit.“ Vytáhl obálku a její obsah rozložil před návštěvníka. „Můžete k tomu něco dodat?“

„S největší radostí,“ souhlasil Pfyfe, nicméně jeho hlas ztratil jistotu, a když se odmlčel, aby si zapálil cigaretu, postřehl jsem lehkou nervozitu při manipulaci se zlatou krabičkou na zápalky. „Opravdu jsem se o tom měl zmínit dříve,“ přiznal a na listiny ukázal poněkud zlehčujícím mávnutím ruky. Ležérně se opřel o loket, ale cigareta mezi rty mu při hovoru poskakovala nahoru a dolů. „Je mi nesmírně trapné zabývat se tou záležitostí, ovšem v zájmu pravdy nemůžu odmítnout… Mé – hm – domácí poměry nejsou právě takové, jaké bych si přál. Tchán ke mně kupodivu přistupuje s naprosto absurdním odporem a s potěšením mi odmítá poskytnout sebemenší finanční pomoc, ačkoliv jde v podstatě o peníze mé ženy. Před několika měsíci jsem použil určitého obnosu – přesně řečeno deseti tisíc –, na který jsem neměl nárok. Když tchán odhalil můj omyl, musel jsem celou částku vrátit, jinak by došlo k nedorozumění mezi manželkou a mnou. Proto jsem – nerad to říkám – podepsal šek Alvinovým jménem. Okamžitě jsem mu ale všechno vysvětlil a navíc ode mne dostal stvrzenku a písemné doznání. To je vše, pane Markhame.“

„Kvůli tomu jste se minulý týden pohádali?“

Pfyfe na návladního vrhl překvapený a zároveň vzpurný pohled.

„Vy jste slyšel o naší malé výměně názorů?… Ano, trochu jsme se nepohodli o – řekněme – podmínkách transakce.“

„Trval pan Benson na proplacení stvrzenky v určitém termínu?“

„No – ani ne.“ Pfyfe nasadil patetický tón. „Prosím, nenuťte mě mluvit o té malicherné roztržce, pane návladní. Ujišťuji vás, že s nynější situací nemá nic společného. Jde o záležitost čistě osobní a soukromou.“ Důvěřivě se usmál. „Přiznám se však, že tu noc, kdy byl Alvin zastřelen, jsem k němu šel k úmyslem promluvit si o šeku, ale jak už víte, dům byl celý tmavý, tak jsem zamířil do parních lázní.“

„Promiňte, pane Pfyfe,“ vmísil se do hovoru Vance, „přijal pan Benson vaši stvrzenku bez podpisu ručitele?“

„Samozřejmě!“ V odpovědi zazněla výtka. „Vysvětlil jsem vám přece, že Alvin a já jsme byli nejbližší přátelé.“

„Ovšem i přítel by při tak vysoké částce mohl žádat záruku. Jak věděl, že budete schopen dluh splatit?“

„Prostě to věděl,“ odpověděl tázaný trpělivě a vážně.

„Snad po té vaší zpovědi –“

Pfyfe odměnil Vance pohledem, z něhož vyzařoval souhlas.

„Situaci jste dokonale vystihl.“

Ačkoliv Markham vyslýchal Pfyfea ještě skoro půl hodiny, nic dalšího nezjistil. Leander Pfyfe se držel své verze a zdvořile odmítal odhalit z hádky s Bensonem cokoli navíc. Návladní jej nakonec propustil.

„Příliš nám nepomohl,“ ulevil si potom.

„Naopak. Právě ti naznačil správný směr, kterým by se vyšetřování mělo ubírat! Nota bene v otázce těch deseti tisíc dolarů říká nepochybně pravdu: Peníze defraudoval, a aby je mohl vrátit, padělal šek. Zato ani na vteřinu nevěřím, že k doznání nepatřila nějaká záruka. Benson nebyl z lidí, kteří by byť i příteli půjčili takový obnos jen tak. Proto jsem zasáhl do rozhovoru a zeptal se na ručitele, no a jeho existenci Pfyfe popřel.“

„A co z toho?“ zeptal se Markham netrpělivě.

„Copak v pozadí necítíš někoho, kdo mu tu záruku poskytl?“ zaúpěl Vance. „Pfyfe kohosi kryje – a přitom není typ rytíře. Vnucuje se mi tedy otázka: Proč?“ Opřel se v židli a zahleděl se ke stropu. „Mám tušení, hraničící s jistotou,“ dodal, „že s odhalením ručitele zjistíme zároveň, kdo je vrah.“

Vtom zazvonil telefon, a když se Markham do sluchátka ozval, vloudil se mu do očí výraz údivu i pobavení. Dohodl si s volajícím schůzku na půl šesté odpoledne, zavěsil a upřímně se na Vance usmál.

„Slečna Hoffmanová mi z budky důvěrně sdělila, že chce ke své výpovědi cosi dodat. Něco se kupodivu děje. Docházím najednou k závěru, že buď máš v Bensonově vraždě prsty, nebo dovedeš výborně předpovídat.“

Několik minut před naším odchodem na oběd Swacker ohlásil návrat Tracyho, který na Markhamův příkaz prozkoumával na Long Islandu Pfyfeovy srdeční záležitosti. Detektiv vstoupil s prohnaným úsměvem na tváři a černým notýskem v ruce.

„Zjistit podrobnosti o Pfyfeovi mi nedalo žádnou práci,“ spustil. „V Port Washington ho každý zná – je to místní figurka – a nebylo těžké sesbírat o něm trochu klevet.“ Pečlivě nahlédl do zápisníčku. „Oženil se s bohatou slečnou Hawthornovou, ale z peněz mnoho nemá, protože na žocích sedí tchán.“

„Pan Pfyfe nám o svém nepovedeném sňatku vyprávěl sám,“ přerušil detektiva Vance. „Spíš nás zajímají jeho mimomanželské aféry. Má nějaké?“

Tracy se tázavě podíval na Markhama; neznal totiž Vanceův locus standi. Po kývnutí návladního obrátil v notýsku stránku a pokračoval:

„Našel jsem jakousi ženu. Žije v New Yorku, často telefonuje vzkazy do drogerie nedaleko Pfyfeova domu a on ji volává z téhož obchodu. S majitelem má pochopitelně určitou dohodu, nicméně se mi podařilo její číslo získat. Hned po návratu do města jsem na informacích vyzvěděl jméno i adresu a trošku jsem se na ni poptal. Jde o paní Paulu Banningovou, vdovu s nepříliš dobrou pověstí, řekl bych. Bydlí na Západní sedmdesáté páté v čísle 268.“

Tím Tracy svá zjištění vyčerpal, a když odešel, Markham se na Vance široce ušklíbl.

„Mnoho ti nepřinesl.“

„Myslím, že postupoval neuvěřitelně dobře. Sehnal všechny potřebné poznatky.“

„Potřebné?“ podivil se návladní. „Věděl bych o daleko důležitějších věcech, než jsou Pfyfeovy lásky.“

„A přesto právě tahle jeho láska pomůže rozřešit Bensonovu vraždu,“ prohlásil Vance, ale víc prozradit nechtěl.

Poněvadž na Markhama čekala spousta jiné práce a četné schůzky, dal si oběd přinést do kanceláře a my dva ho opustili. Pojedli jsme v Elysée, navštívili výstavu francouzského pointilismu, zašli na Mozartův koncert a krátce před půl šestou jsme dorazili zpět do Markhamovy úřadovny, kde v té chvíli mimo návladního nikdo nebyl.

Krátce po nás zazvonila slečna Hoffmanová a věcně, bez okolků doplnila svou výpověď.

„Ráno jsem některé podrobnosti vynechala a neuvedla bych je ani teď, kdybyste mi neslíbil, že je budete považovat za důvěrné. Jejich prozrazení mě totiž může stát místo.“

„Vaše informace zůstane jen mezi námi, slibuji.“

Zaváhala než pokračovala.

„Když jsem dnes ráno majorovi vyprávěla o hádce jeho bratra s panem Pfyfem, prohlásil, že bych k vám měla okamžitě zajít a oznámit vám to. Cestou ale navrhl část vynechat. Nic mi nepřikázal, pouze vysvětlil, že scéna nemá s případem nic společného a vás by mohla jen zmást. Poslechla jsem ho, ovšem po návratu do kanceláře se mi věc rozležela a po zvážení, jak důležité je vyřešit vraždu pana Bensona, jsem se rozhodla uvést všechno. Nechci vám nic zatajovat.“ Zřejmě nevěděla, jestli se rozhodla moudře. „V den, kdy se pan Benson a pan Pfyfe pohádali, ležel v sejfu kromě obálky ještě těžký balíček. I ten byl nadepsaný Pfyfe-osobní. A právě o něj se nejspíš přeli.“

„Byl v sejfu taky dnes ráno, když jste měla majorovi přinést tu obálku?“ přerušil ji Vance.

„Kdepak! Tehdy po odchodu pana Pfyfea jsem balíček i s obálkou uložila zpět do sejfu, jenže pan Benson si ho ve čtvrtek – v den, kdy byl zavražděn – odnesl domů.“

Markhama líčení příliš nezaujalo a chystal se rozhovor rychle ukončit, ovšem Vance mu v tom zabránil.

„Rozhodla jste se správně, slečno Hoffmanová. A pokud jste se už obtěžovala přinést nám zprávu o balíčku, rád bych vám položil i já pár otázek… Jak vycházel Alvin Benson s bratrem?“

Pohlédla na Vance se zvláštním úsměvem.

„Příliš si nerozuměli. Navzájem se velmi lišili. Pan Alvin nebyl právě příjemný a bohužel ani příliš čestný. Nevěřil byste, že to jsou bratři. Pořád se hádali kvůli obchodu a jeden druhého strašlivě podezírali.“

„Při rozdílných povahách je to docela přirozené… Mimochodem – jak se to podezřívání projevovalo?“

„Hlavně se navzájem špehovali. Jejich pracovny totiž sousedily, a tak oba poslouchávali u dveří. Dělala jsem sekretářku oběma. Často se snažili vytáhnout ze mne podrobnosti o druhém.“

„Nezáviděníhodné postavení pro vás.“ Vance ji odměnil úsměvem plným porozumění.

„Ani mi to nevadilo,“ oplatila mu úsměv. „Spíš bavilo.“

„Kdy jste naposledy některého z nich přistihla při odposlouchávání?“

Rychle zvážněla.

„Majora – odpoledne v poslední den života pana Alvina. Stál u dveří. Pan Alvin měl v pracovně návštěvu – dámu – a pan major o ni jevil velký zájem. Toho dne pan Alvin odešel brzy – asi půl hodiny po odchodu té dámy. Později se v kanceláři zastavila znovu, ale už ho nezastihla.“

„Věděla jste, kdo to je?“

„Ne, nepředstavila se.“

Vance slečně Hoffmanové dal ještě další otázky, načež jsme s ní odjeli podzemní dráhou do města. Vystoupila ve Dvacáté třetí ulici. Během jízdy Markham mlčel a přemýšlel, ale ani Vance nemluvil. Spustil, teprve když jsme zapadli do pohodlných křesel v hale klubu Stuyvesant a lenivě si zapálil cigaretu.

„Pochopil jsi, Markhame, jakým duševním pochodem jsem dospěl k představě, že nás slečna Hoffmanová navštíví podruhé? Přítel Alvin by přece neproplatil padělaný šek bez záruky, takže slovní potyčka se musela týkat právě toho. Skoro si myslím, že Pfyfe chtěl před proplacením šeku získat záruku zpět. Tehdy asi padla věta Nedá se nic dělat… Navíc naše Zlatovláska může být docela milé děvče, ale ženské povaze přece neodpovídá, aby pozorně neposlouchala, když se vedle hádají dva ničemové. Byl jsem pevně přesvědčený, že slyšela víc, než přiznala, a položil jsem si otázku: Proč asi něco vynechala? Jediná logická odpověď zní: Na přání pana majora. A protože gnädiges Fräulein je typická německá duše s vrozenou příměsí sobecké a obezřetné počestnosti, odvážil jsem se předpovědět, že sotva se vymaní zpod laskavé jurisdikce svého nadřízeného, poví nám zbytek, aby si zachránila vlastní kůži pro případ, že by onen bod později vyplul na povrch… Po vysvětlení to už nevypadá tak záhadně, viď?“

„Všecko to zní velmi hezky,“ přiznal Markham netrpělivě, „ale kam se dostáváme?“

Vance chvíli nezúčastněně mlčky kouřil, pak řekl:

„Copak tě nenapadlo, že v tom balíčku byla hledaná záruka?“

„Takový závěr se dá předpokládat, ovšem sám o sobě mě nepřekvapuje – pokud v to doufáš.“

„A tvůj právnický mozek, cvičený v logickém úsudku, už balíček jistě identifikoval jako tu šperkovnici, kterou paní Platzová postřehla během osudného odpoledne na Bensonově stole!“

Markham se zprudka napřímil, ale pak se opět zvrátil na opěradlo.

„I kdyby, tak stejně nevím, k čemu by nám byla. Jestli major věděl, že etuje s vraždou nesouvisí, nepotřeboval přemlouvat sekretářku, aby o ní před námi pomlčela.“

„Aha! Ovšem jestli věděl, že s vraždou nesouvisí, věděl zároveň něco o vraždě, nemyslíš? Jinak by nemohl posoudit, zda je či není v daném případě důležitá… Od začátku mi připadal chytřejší, než připouští. Nezapomeň, že nás navedl na Pfyfeovu stopu a že věří v kapitánovu nevinu.“

Markham chvíli uvažoval.

„Začínám chápat, kam míříš,“ poznamenal zvolna. „Koneckonců ty šperky mohou s případem úzce souviset… Nejspíš si s majorem popovídám.“

Krátce po večeři vkročil major Benson do haly, kam jsme se usadili s cigaretou, a Markham ho okamžitě oslovil.

„Nepomohl byste trochu přiblížit se pravdě o smrti svého bratra?“

Major se na návladního pátravě zadíval; modulace hlasu neodpovídala předstírané nedůležitosti otázky.

„Bůhví, že vám nechci házet klacky pod nohy,“ Benson opatrně zvažoval každé slovo. „Rád bych vám čímkoliv prospěl, ale je tu několik věcí, které mi zatím brání. Pokud by záleželo pouze na mně, byla by situace jiná.“

„Určitě někoho podezříváte,“ vmísil se Vance.

„Svým způsobem – ano. Jednou jsem z Alvinovy pracovny vyslechl rozhovor, který nabyl významu teprve po jeho smrti.“

„Galantnost by vám neměla stát v cestě,“ pobídl jej Markham. „A pokud je vaše podezření nepodložené, pravda určitě vyjde najevo.“

„Ale když nemám jistotu, neměl bych se přece pouštět do nějakých dohadů. Považuji za nejlepší, abyste problém vyřešili beze mne.“

I přes Markhamovu neodbytnost se dál nedostali a major se zakrátko omluvil a odešel.

„Nezamotal ti trochu hlavu?“ rýpl Vance.

„Nejsi zrovna vtipný,“ zavrčel Markham. „Zdá se, že kdekdo ví o případu víc než policie nebo kancelář okresního návladního.“

„Což by vůbec nevadilo, kdyby všichni ostatní nebyli tak proklatě diskrétní,“ dodal Vance spokojeně. „A nejdojemnější je, že podle všeho každý mlčí proto, aby chránil někoho jiného. Začala s tím paní Platzová: Zatajila Bensonovu odpolední návštěvu, protože ji nechtěla do případu zatáhnout. Slečna St. Clairová rovnou odepřela odpovídat, aby někoho nedostala do podezření. Kapitán oněměl, jakmile jsi nadhodil účast jeho snoubenky. Dokonce Leander Pfyfe odmítl vykroutit se z choulostivé situace, aby kohosi neobvinil. A teď ještě major!… Je to mrzuté! Na druhé straně mě těší – možná i povznáší –, že jednám s tak ušlechtilými a obětavými lidmi.“

„Běž k čertu!“ Markham odložil doutník a vstal. „Ten případ mi začíná jít na nervy. Půjdu se vyspat a zítra se do toho pořádně pustím. Ty tu zůstaň sedět a přemýšlej.“

„To také udělám – ale nebudu dumat o vraždě Alvina Bensona,“ odsekl Vance lehkovážně. „Své přemýšlení o ní jsem si odbyl už před čtyřmi dny.“

XVII

Nazítří jsme s Markhamem odjeli do města, ale ačkoliv jsme do jeho kanceláře dorazili před devátou, Heath tam už čekal. Vypadal ustaraně, a jak promluvil, z hlasu mu zazněla špatně skrývaná výčitka okresnímu návladnímu:

„Co s tím Leacockem, pane Markhame?“ zeptal se. „Mám chuť honem ho sebrat. Nepouštíme ho z očí, něco se s ním děje. Včera ráno zašel do své banky a strávil půl hodiny u hlavního účetního. Potom navštívil advokáta, tam pobyl přes hodinu a vrátil se na dalších třicet minut do banky. Pak zaskočil do Astor Grillu na oběd, jenže nic nesnědl – jen pouze seděl a zíral na stůl. Kolem druhé hodiny vyhledal realitního zprostředkovatele, který má v péči dům, kde kapitán bydlí. Když odtud odešel, zjistili jsme si tam, že od zítřka nabídl svůj byt k podnájmu. Než dorazil domů, navštívil šest přátel. Po večeři můj detektiv zazvonil u jeho dveří a ptal se na pana Hoozitze. Loacock balil! Řekl bych, že hodlá zmizet.“

Markham svraštil čelo. Heathovo hlášení mu zřejmě způsobilo starost, ale než stačil odpovědět, ozval se Vance.

„K čemu to vzrušení, seržante? Copak nehlídáte kapitána vy? Z vašich bdělých spárů přece neunikne!“

Než se Makham obrátil k Heathovi, upřel na okamžik na Vance zrak.

„Zatím nic nepodnikejte, seržante, leda že by se pokusil o útěk. V tom případě ho čapněte.“

Heath podmračeně opustil kancelář a Vance upozornil Markhama:

„Mimochodem, kamaráde, neumlouvej si žádnou schůzku na dnes ve dvanáct třicet. Už totiž jednu máš – s dámou.“

„Co je to za nový nesmysl?“ Markham odložil pero a na přítele se zaškaredil.

„Dojednal jsem ti ji sám – ráno, telefonicky. Určitě jsem tu chudinku probudil.“

Návladní se pokusil dát průchod svému hněvu, ale Vance zvedl ruku, aby jej uklidnil.

„Hodinu musíš dodržet. Abys rozuměl, hovořil jsem tvým jménem, a nepřijít, projevil by ses jako hrozný nevychovanec… Nebudeš litovat, věř mi,“ dodal. „Včera situace vypadala tak žalostně nejasně – a mně vadilo, jak trpíš. Proto jsem ti dojednal rande s paní Paulou Banningovou – Pfyfeovou Eloisou, chápeš? Určitě dokáže trochu rozptýlit tvou těžkou beznaděj.“

„Poslouchej, Vanci!“ zavrčel Markham. „V téhle kanceláři jsem pořád ještě šéfem já –“ Znenadání se však zarazil, neboť si uvědomil, jak je zbytečné vzpírat se kamarádově dobře míněné snaze. Navíc se domnívám, že mu vyhlídka na rozhovor s paní Banningovou příliš nevadila. Jeho rozmrzelost pomalu ustoupila, a když znovu promluvil, znělo to už skoro věcně.

„No tak se s ní sejdu, když ses za mě vydával. Kéž by nebyla s Pfyfem v tak důvěrném vztahu! Je schopný nečekaně přijít také.“

„Kupodivu to napadlo i mě,“ zamumlal Vance, „proto jsem mu včera večer zavolal, že se smí vrátit na Long Island.“

„Tys mu volal!“

„Hrozně se omlouvám, ale šel jsi spát – a já neměl srdce budit tě… Pfyfe tolik děkoval, až dojemně. Jeho ženu to prý taky potěší. Je k manželce až tklivě pozorný, ačkoliv se obávám, že bude muset nasadit veškerou svou výmluvnost, aby vysvětlil, kde byl.“

„Do čeho ještě jsi mě během mé nepřítomnosti namočil?“

„Už do ničeho,“ vrtěl hlavou Vance. Vstal a odloudal se k oknu, kde se zadíval ven a zamyšleně kouřil, než se otočil zase do místnosti. Pak usedl proti návladnímu a už bez škádlivého tónu řekl: „Major prakticky připustil, že o případu ví daleko víc, než přiznal. Ale přitom nechává na tobě, abys odhalil všechno sám – což je bezesporu stanovisko, které včera večer zaujal. Podle mého názoru máš možnost zjistit, co potřebuješ, aniž bys ho nutil jednat proti vlastním zásadám… Vzpomeň si, jak slečna Hoffmanová vyprávěla, že poslouchal za dveřmi, i na jeho zmínku o vyslechnutém rozhovoru, který ve světle vraždy nabyl na významu. Je tedy docela pravděpodobné, že major zjistil něco důležitého, co souvisí s vedením podniku nebo s některým ze zákazníků.“ Vance si pomalu zapálil novou cigaretu. „Navrhuji, abys ho zavolal a požádal o dovolení nahlédnout do jejich účetních knih. Napovídej mu, že tě zajímají transakce slečny St. Clairové nebo třeba Pfyfea. Mám zvláštní tušení, že se tímhle postupem dovíš, koho chrání, a že dokonce tvůj zájem o účetnictví firmy ochotně přijme.“

Markhamovi se plán nezdál vhodný a schůdný. Zřejmě neměl chuť s něčím podobným za majorem jít, avšak Vance mu tenhle krok tak dlouho doporučoval, až nakonec souhlasil.

„Návštěvu našeho člověka docela uvítal,“ oznámil, sotva zavěsil sluchátko. „Skoro dychtil nám pomoct.“

„Čekal jsem, že se mu návrh zalíbí. Jestliže totiž ty sám odhalíš, koho on považuje za podezřelého, vyhne se nařčení, že žvanil.“

Markham zazvonil na Swackera a vzkázal pro Stitta.

„To je šéf účetnické firmy známé po celém New Yorku. Často ho zvu na práce podobného druhu,“ vysvětloval.

Stitt se dostavil krátce před polednem. Byl to předčasně zestárlý mladý muž s ostře řezanou, bystrou, ale stále zamračenou tváří. Vyhlídka na spolupráci s okresním návladním ho potěšila.

Markham mu stručně vysvětlil, co potřebuje, a z případu prozradil jen body nezbytně nutné. Stitt situaci ihned pochopil a na zadní stranu potrhané obálky si poznamenal několik údajů.

I Vance si během Markhamových instrukcí cosi zapisoval na kus papíru.

„A teď abych šel na schůzku, kterou jsi mi sjednal,“ posteskl si návladní, když vstal a bral si klobouk. „Pojďte, pane Stitte, svezu vás dolů soukromým výtahem.“

„Jestli ti to nebude vadit,“ namítl Vance, „pan Stitt i já se zřekneme té cti a vmísíme se mezi občany ve zdviži pro veřejnost. Sejdeme se dole.“

Vzal účetního pod paží a vyvedl jej přes hlavní čekárnu. Trvalo však deset minut, než se k nám zas připojili.

Odjeli jsme podzemní dráhou do Sedmdesáté druhé ulice a pak jsme pěšky dorazili do West End Avenue, kde na rohu se Sedmdesátou pátou bydlela paní Paula Banningová. Po zazvonění jsme přede dveřmi čekali v silné vůni čínského kadidla.

„To usnadňuje situaci,“ zavětřil Vance. „Vonné tyčinky si obvykle zapalují sentimentální dámy.“

Paní Banningová, vysoká obtloustlá žena neurčitého věku, měla vlasy barvy slámy a růžovobílou pleť. Její klidná tvář vyzařovala mladistvou, tupou nevinnost, ale bylo to jen povrchní zdání; tvrdé, velmi světlemodré oči a lehké polštářky kolem lícních kostí i pod bradou svědčily o létech lenošného, pohodlného života. Díky své kyprosti a živosti se nedala označit za nehezkou a do přecpaného rokokového salonu nás odvedla nenucené a přátelsky.

Jakmile jsme usedli a Markham se jí omluvil za náš vpád, Vance rázem převzal roli tazatele. Během prvních vět na vysvětlenou paní Banningovou pozorně sledoval, jako by hledal nejlepší přístup k potřebným informacím. Po několika minutách slovního oťukávání požádal o dovolení kouřit a i jí nabídl jednu ze svých cigaret, kterou přijala. Pak se na ni dobrosrdečně a uznale usmál a v křesle se spokojeně opřel. Budil dojem, že je v každém ohledu připraven dát jí ve všem za pravdu.

„Pan Pfyfe se všemožně snažil nezaplést vás do téhle záležitosti,“ řekl, „a my jeho takt nesmírně oceňujeme. Ovšem určité okolnosti kolem smrti Alvina Bensona vaše jméno do případu nečekaně uvedly. Nejlépe sobě i nám – a hlavně panu Pfyfeovi – pomůžete, když povíte všechno, co potřebujeme vědět, a uvěříte v naši diskrétnost a pochopení.“

Pfyfeovo jméno nápadně zdůraznil a žena rozpačitě sklopila zrak. Zřetelně zneklidněla a pak se zadívala Vanceovi do očí. Co všechno ví? ptala se asi v duchu a bylo to, jako by větu vyslovila nahlas.

„Nechápu, co ode mne chcete slyšet,“ předstírala údiv. „Přece víte, že Andy tu noc v New Yorku nebyl.“ Označení elegantního a sebevědomého Pfyfea jménem Andy vyznělo málem jako urážka majestátu. „Do města dorazil až skoro v půl deváté ráno.“

„Copak jste v novinách nečetla o šedivém cadillaku, zaparkováném před Bensonovým domem?“ oplatil jí Vance její vlastní podivení.

„To nebyl Andyho vůz,“ důvěrně se usmála. „Do New Yorku odjel ranním vlakem v osm. Naštěstí, jak řekl, neboť stejné auto jako to jeho stálo předchozí noc před Alvinovým příbytkem.“ Hovořila naprosto upřímně a přesvědčivě. Pfyfe jí v tomto bodě zřejmě lhal.

Vance ji z klamu nevyváděl; dal naopak na srozuměnou, že její vysvětlení přijal, a tím se přestal zajímat o Pfyfeovu přítomnost ve městě tu noc, kdy došlo k vraždě.

„Při zmínce, že vy a pan Pfyfe jste byli do případu vtaženi, jsem měl na mysli jinou souvislost – totiž váš osobní vztah s panem Bensonem.“

„Bohužel jste se dopustil dalšího omylu.“ S úsměvem předstírala lhostejnost. „Pan Benson a já jsme nebyli přáteli. Vlastně jsem ho sotva znala,“ dodala lehce. Své popření trochu příliš zdůraznila, což nedovolilo, aby poznámka vyzněla ledabyle, jak si přála.

„I obchodní přátelství může mít osobní nádech,“ připomněl jí Vance, „obzvlášť je-li prostředníkem důvěrný přítel obou partnerů zúčastněných na transakci.“

Rychle na něj upřela pohled, ale pak jej odvrátila.

„Opravdu nevím, o čem mluvíte,“ ujistila ho. Její rysy ztratily na okamžik předstíranou nevinnost a změnila se ve vypočítavého dravce. „Snad nechcete naznačit, že jsem se zúčastnila obchodních transakcí pana Bensona?“

„Přímo ne,“ souhlasil Vance, „ale pan Pfyfe určitě ano. A jeden případ se vás do značné míry přece jen týkal.“

„Týkal se mne?“ pohrdlivě se zasmála, ale byl to smích vynucený.

„Šlo o poněkud nešťastnou záležitost, jak se obávám,“ pokračoval cílevědomě Vance. „Nešťastnou potud, že pan Pfyfe do svého jednání s panem Bensonem musel zapojit i vás.“

Mluvil klidně a jistě a dáma pochopila, že by na něj nezapůsobil posměch ani pohrdání, byť i sebelépe předstírané.

„A kde jste to všechno zjistil?“ zeptala se koketně.

„Bohužel jsem nic nezjistil,“ přizpůsobil se jejímu tónu, „proto také jsem se osmělil na chvíli vás navštívit. Dost naivně jsem doufal, že se slitujete nad mou nevědomostí a svěříte mi podrobnosti.“

„Něco takového by mě vůbec nenapadlo – i kdyby k nějaké transakci opravdu došlo.“

„Zklamala jste mě, bohužel!“ povzdechl si. „No dobře, vidím, že vám musím prozradit to málo, co vím, a počítat s vaší ochotou aspoň něco k tomu doplnit.“

I přes výhrůžný podtext slov jejich lehkovážný tón zmírnil úzkost ženy. Vance jí připadal laskavý, ať už o ní ví cokoliv.

„Je pro vás novinkou, že pan Pfyfe padělal Bensonův podpis na šeku v hodnotě deset tisíc dolarů?“ zeptal se.

Zaváhala, zřejmě zvažovala možné důsledky své odpovědi.

„Ne, není to pro mě novinka. Andy se mi svěřuje se vším.“

„Víte tedy také, jak toto zjištění vyvedlo pana Bensona z míry, a že si dokonce vyžádal dlužní úpis s písemným přiznáním?“

„Ano, i tohle vím!“ V očích ženy zlostně zablesklo. „A to po všem, co pro něj Andy udělal! Jestli někdo opravdu zasluhoval zastřelit, byl to Alvin Benson. Ten mizera! Předstíral, že je Andyho kamarád. A považte… bez písemného potvrzení mu odmítl půjčit! Něco takového se sotva dá označit za obchodní dohodu, nemyslíte? Podle mě je to špinavý, opovrženíhodný a lstivý kousek.“

V hněvu jí spadla maska dobrého vychování i přátelství. Bez rozmyslu chrlila urážky a ve vyjadřování ztratila veškerou zdrženlivost, obvyklou ve styku s cizími lidmi.

„Plně s vámi cítím.“ Vance při její tirádě smířlivě přikyvoval a tónem poznámky jako by chtěl navodit větší sblížení. Dokonce se na ženu družně usmál. „Ostatně se Bensonovi nemůžeme divit, že požadoval písemné prohlášení, pokud netrval na složení záruky.“

„Jaké záruky?“

Vanceovi neunikla změna v jejím hlase. Ke zmínce o záruce využil momentu její zlosti a zděšení, téměř bezděčná otázka paní Banningové mu prozradila, že teď nastal správný okamžik. Než se jí podařilo znovu nabýt rovnováhy nebo ovládnout náhlý strach, který ji přepadl, Vance uctivě a rozvážně řekl:

„V den, kdy byl pan Alvin Benson zastřelen, si z kanceláře přinesl domů modrou etuji se šperky.“

Lapla po dechu, ale jinak své leknutí nedala najevo.

„Snad je neukradl?“ vyhrkla vzápětí, avšak rázem si uvědomila, že se otázkou dopustila chyby… Z Vanceova úsměvu poznala, že větu považuje za přiznání.

„Bylo od vás skutečně ušlechtilé půjčit panu Pfyfeovi vlastní šperky ke krytí dlužního úpisu.“

Po těch slovech vztyčila hlavu, z obličeje se jí vytratila krev a líčidlo na tvářích vypadalo jako nepřirozené barevné skvrny.

„Já že jsem Andy mu půjčila šperky? Přísahám vám…“

Vance její zapírání zarazil letmým pohybem ruky a přimhouřením oka. Pochopila, co sleduje: Chtěl jí ušetřit pozdější ponížení, až vyjde najevo její důrazné lhaní, a toto dobrácké gesto v ní prohloubilo důvěru k němu, ačkoliv pracoval proti ní.

Sklesla na opěradlo a spustila ruce do klína.

„Co vás vede k domněnce, že jsem Andymu půjčila své šperky?“ Vance otázce porozuměl – znamenala konec předstírání. Následující ticho přineslo smír a v tom smyslu je také oba přijali.

Další slova už budou pravdivá.

„Andy je potřeboval,“ přiznala, „jinak by ho Benson byl poslal za mříže.“ Věta prozrazovala zvláštní, sebeobětující se lásku k bezcennému Pfyfeovi. „A pokud by to Benson neudělal a pouze odmítl šek proplatit, byl by Andyho za mříže poslal jeho tchán… Andy je tak nedbalý, vůbec neuvažuje. Provádí věci a nedomýšlí důsledky. Musím ho pořád držet na uzdě… Ale tahle záležitost mu dala za vyučenou. Určitě.“

Pochopil jsem, že jestli něco dokáže Pfyfea udržet na uzdě, pak jedině slepá oddanost téhle ženy.

„Víte, proč se minulou středu hádal v kanceláři s panem Bensonem?“ zněla další Vanceova otázka.

„Kvůli mně,“ vysvětlila s povzdechem. „Přiblížila se splatnost úpisu a já věděla, že Andy celý obnos nesehnal. Poradila jsem mu, ať Bensona vyhledá a nabídne mu, co má, a zkusí dostat mé šperky nazpět… Benson ho odmítl, jak jsem se obávala.“

Vance na ni soucitně pohlédl.

„Nechci vás trápit víc, než je nezbytné,“ omluvil se, „ale nepověděla byste mi pravdu – proč jste před chvílí proti Bensonovi tak vybuchla?“

„Měla jsem skutečně pádný důvod,“ pokývla. „Další den po tom, kdy Andymu odmítl vydat šperky, mě odpoledne zavolal a pozval na druhý den k sobě na snídani.“ Zlostně přivřela oči. „Prý má šperky doma a řekl – rozumějte: naznačil za jakých podmínek bych je mohla dostat zpátky. Takové zvíře!… Zatelefonovala jsem do Port Washingtonu Andymu a všechno mu pověděla. Slíbil, že ráno přijede do New Yorku. Dorazil ke mně kolem deváté a z novin jsme se dočetli, že Bensona v noci někdo zastřelil.“

Vance dlouho mlčel, potom vstal a paní Banningové poděkoval.

„Velice jste nám pomohla. Pan Markham je přítel majora Bensona, a protože šek i doznání jsou v našich rukou, požádám návladního, aby svým vlivem dosáhl majorova souhlasu se zničením obou dokladů v co nejkratší době.“

XVIII

„Odkud jsi proboha věděl, že svými šperky chtěla Pfyfeovi pomoct?“ zeptal se Markham venku.

„Pouhá metafyzická dedukce,“ usmál se Vance. „Jak jsem ti už vysvětlil, Benson nebyl žádný dobrotivý altruista s otevřenou dlaní, který by půjčoval peníze bez záruky. A nemajetný Pfyfe protihodnotu určitě neměl. Jinak by totiž nepotřeboval padělat šek. Někdo mu tedy tu protihodnotu poskytl. Kdo by Pfyfeovi do té míry důvěřoval, že by mu půjčil deset tisíc dolaru, kromě sentimentální ženy, slepé vůči jeho ohromujícím vadám? Když muž Pfyfeova typu při výslechu neudá pohlaví osoby, s níž se chtěl v New Yorku rozloučit, lze samozřejmě předpokládat, že šlo o dámu. Proto jsem ti navrhl poslat na Long Island nějakého všetečku, aby prověřil Pfyfeovy mimomanželské vztahy. Byl jsem přesvědčen, že jakousi bonne amie objeví. A když pak zvědavá hospodyně spatřila tajemný balíček – zřejmě se šperky, jak se ukázalo –, řekl jsem si: Vida, Leanderova svedená Dulcinea mu posílá své cetky, aby ho zachránila před kriminálem! Nepřehlédl jsem fakt, že sám při vyprávění o šeku někoho kryl. Proto když Tracy vypátral jméno i adresu paní Banningové, sjednal jsem ti s ní tuhle schůzku…“

Míjeli jsme právě goticko-renesanční budovu německého vyslanectví. Vance se na okamžik zastavil a zadíval se na ni; a Markham trpělivě čekal, dokud přítel znovu nevykročil a nepokračoval ve vyprávění.

„Sotva jsem paní Banningovou spatřil, utvrdil jsem se ve svých závěrech. Je to sentimentální duše, a právě od takové ženy může její amoroso očekávat i zapůjčení klenotů. Navíc při naší návštěvě na sobě žádný skvost neměla, ačkoliv dáma jejího ražení se vždy ozdobí, pokud v neznámých hostech hodlá vzbudit žádoucí dojem. Patří také k těm, které si šperky ponechají i v případě, když mají prázdnou spíž. – Ale řekni, nevrhl náš rozhovor trochu světla do tvého zatemnělého mozku?“

„Přirozeně že ano,“ přiznal Markham. „Nejsem docela tupý. Hrála nám nevědomky do ruky. Věří, že Pfyfe do New Yorku přijel až ráno po vraždě, proto tak otevřeně prozradila, že mu zatelefonovala, kde se šperkovnice právě nachází. Pfyfe tedy věděl, že etuji má Benson doma, a ocitl se tam přibližně v době, kdy padl výstřel. Kromě toho klenoty zmizely a Pfyfe se snažil svou stopu z té noci zamést.“

„V tomhle případu máš kolem sebe příliš mnoho stromů, pro které nevidíš les, Markhame,“ povzdechl si žalostně Vance.

„Existuje také vzdálená možnost, že ty se naopak tak soustřeďuješ najeden strom, že ti ostatní unikají.“

„Kéž bys měl pravdu,“ odpověděl Vance a přes tvář mu přelétl stín.

„Než se vrátím do kanceláře, měl bych zaskočit k majorovi.“ Markham se podíval na hodinky. „Nechápu, proč požádal slečnu Hoffmanovou, aby se mi nezmiňovala o balíčku… Vždyť v něm šperky vůbec nemusely být.“

„Zamyslel ses aspoň na okamžik nad otázkou, jestli Alvin Benson prozradil majorovi pravdu, co v balíčku je? Nešlo totiž o příliš solidní transakci a major by mu byl nejspíš dal co proto.“

Major Vanceovu domněnku nevyvrátil. Když mu Markham líčil průběh rozhovoru s Paulou Banningovou, zdůraznil zápletku se šperky v naději, že Anthony Benson ke zmínce o krabičce s klenoty zaujme stanovisko; sám přece nemohl přiznat, že je mu jasné, co všechno major o ní ví.

Anthony udiveně naslouchal a do očí se mu pomalu vloudil hněv.

„Alvin ke mně bohužel nebyl upřímný.“ Na chvíli se zadíval přímo před sebe, ale pak mu tvář změkla. „Nerad na to myslím teď, kdy už nežije. Po pravdě řečeno při zmínce o té obálce se dnes ráno slečna Hoffmanová dotkla i balíčku z bratrovy soukromé zásuvky v sejfu. Já ji ovšem požádal, aby o něm před vámi nemluvila. Věděl jsem, že obsahuje klenoty paní Banningové, ale připadlo mi, že upozornění na tenhle fakt by do vyšetřování darmo vneslo zmatek. Alvin mi totiž tvrdil, že paní Banningová je soudně stíhána a že mu Pfyfe šperky přinesl s prosbou, aby je na čas ukryl ve svém sejfu.“

Cestou zpět k budově trestního soudu vzal Markham Vance pod paži a usmál se.

„Vidím, že tvé dohady jsou stále přesnější.“

„Skutečně. Až by se mohlo zdát, že nebožtík Alvin se rozhodl zemřít v nejpříhodnější chvíli, nemyslíš?“

„Ať tak či onak, major bezděčně připojil další článek do řetězu proti Pfyfeovi,“ soudil návladní.

„Připadá mi, že už máš těch řetězů celou sbírku,“ opáčil Vance suše. „Co se stalo s těmi, které jsi ukul proti slečně St. Clairové a Leacockovi?“

„Zatím jsem je do starého železa nedal.“

V pracovně návladního nás očekával seržant Heath. Přivítal nás zářivým úsměvem:

„A máme to, pane Markhame!“ oznámil. „Jakmile jste odpoledne odešel, hledal vás v kanceláři Leacock. Sotva zjistil, že jste pryč, zatelefonoval na policejní ředitelství, kde ho přepojili na mě. Chtěl se mnou mluvit – prý velmi naléhavě, tak jsem za ním utíkal. Seděl ve vaší čekárně, a jen jsem vstoupil, zavolal na mne: Jdu se udat, to já zabil Bensona! Nechal jsem ho nadiktovat výpověď, kterou podepsal… Tady je.“ Podal Markhamovi list psaný strojem.

Návladní unaveně zapadl do křesla; už se na něm začalo projevovat napětí minulých dnů. Zhluboka si oddechl.

„Zaplat pánbůh! Je po starostech.“

Vance se na něj smutně zadíval a potřásl hlavou.

„Spíš odhaduji, že tvé starosti teprve začínají,“ protáhl.

Markham kapitánovo doznání jen letmo přelétl a podal je Vanceovi. Ten se pustil do pozorného čtení a tvářil se čím dál pobaveněji.

„Takovýhle doklad nemá žádnou právní platnost. Každý soudce hodný svého titulu by něco podobného rázně odmítl. Přiznání je příliš prosté a věcné. Nezačíná oslovením, neobsahuje ani jediné pročež nebo dávám na vědomí, pisatel neuvádí, že jednal při plném vědomí, dobrovolně a za neselhávající paměti. Tenhle papír není k ničemu, seržante. Být vámi, zahodil bych ho.“

Nadmíru spokojenému a triumfujícímu Heathovi však Vanceův sarkasmus v nejmenším nevadil.

„Vám přiznání připadá směsné, pane Vanci?“ Blahosklonně a shovívavě se ušklíbl.

„Kdybyste věděl, jak strašně směšné, sám byste se smíchy neudržel,“ usadil ho Vance a obrátil se k Markhamovi. „I když to může být prostředek, pomocí něhož se dopracujeme k pravdě, příliš bych se o něj neopíral. V podstatě mě velmi těší, že se kapitán dal do psaní fantastické literatury. S tímhle báječným výmyslem v ruce asi překonáme majorovy ohledy a přimějeme ho kápnout božskou. Třeba se mýlím, ale za pokus to stojí.“

Přistoupil k Markhamovu psacímu stolu, naklonil se přes něj a začal návladního přemlouvat.

„Nikdy jsem ti neradil špatně, viď, kamaráde. Teď ti ještě něco navrhnu: Požádej telefonicky majora, ať sem hned přijde. Vysvětli mu, že máš v ruce doznání, ale neopovaž se prozradit, čí je. Naznač třeba, že slečny St. Clairové, Pfyfea – nebo pro mne za mne Piláta Pontského. Zdůrazni ovšem, že ho tu potřebuješ okamžitě, poněvadž s ním hodláš prodiskutovat obsah listiny dřív, než podáš žalobu.“

„Nechápu, proč takový spěch,“ namítl Markham. „Majora určitě uvidím večer v klubu a tam to s ním všechno proberu.“

„To není ono,“ trval na svém Vance. „Pokud nám Benson poskytne nějaké informace, myslím, že by je měl slyšet i seržant Heath.“

„Já na žádné další informace nečekám,“ odsekl Heath.

„No vy jste báječný!“ zvolal Vance s obdivným pohledem. „Sám Goethe řekl Více světla!, kdežto vy kupodivu osvícení nepostrádáte!“

„Poslyš, Vanci, nač záležitost komplikovat? Zvát majora sem považuji za ztrátu času a za obtěžování. Teď už jeho svědectví nepotřebujeme.“ I přes rozmrzelý tón však zazněla v hlase návladního přece jen ochota věc znovu rozvážit; ačkoliv mu instinkt radil požadavek odmítnout, zkušenosti z několika minulých dnů jej poučily, že Vance své návrhy nepředkládá bez rozmyslu.

„Mé přání má hlubší důvod než pouhou touhu pohlédnout právě teď do majorova brunátného obličeje,“ trval na svém Vance, sotva vycítil přítelovo zaváhání. „Říkám ti se vší skromností, že jeho přítomnost by nám v této chvíli mohla hodně posloužit.“

Markham dlouho otázku zvažoval, ovšem neodbytný Vance ho nakonec přesvědčil, jak je rozumné podvolit se. Zjevně dotčený Heath mlčky usedl a hledal uklidnění v doutníku.

Major Benson se dostavil kupodivu rychle. A když mu Markham podal list s Leacockovým doznáním, příliš se nesnažil svou nedočkavost skrýt. Při čtení se však zamračil a v očích mu zablesklo překvapení.

„Dobře tomu nerozumím… a přiznávám, že jsem velmi udivený. Nechci věřit, že Leacock zastřelil Alvina…, přirozeně se mohu mýlit.“ S výrazem zklamání odložil papír na Markhamův stůl a opřel se. „Vás ten přípis uspokojil?“

„V kapitánovi se nevyznám,“ přiznal Markham. „Jestli je vinen, proč by se měl sám od sebe doznávat? Naproti tomu spousta důkazů svědčí proti němu. Už před dvěma dny jsem měl chuť ho zatknout.“

„Ovšemže je vinen,“ přisadil si Heath. „Podezřívám ho od začátku.“

Major Benson chvíli mlčel, jako by svá příští slova pečlivě rozvažoval.

„Co když – je to spíš jen můj dohad – Leacock má tajný důvod k doznání?“

Asi jsme všichni pochopili, co chtěl tou větou naznačit.

„Připouštím, že jsem zpočátku věřil ve vinu slečny St. Clairové a také jsem to kapitánu Leacockovi naznačil,“ odpověděl Markham, „ale později jsem se přesvědčil, že do zločinu zapletena není.“

„Leacock to ví?“ pospíšil si major s otázkou.

Návladní přemýšlel.

„Asi ne. Pravděpodobně se pořád domnívá, že ji podezřívám.“

„Ach!“ bezděčně uniklo majorovi.

„Jak to ale patří k věci?“ zvolal Heath podrážděně. „Čekáte, že Leacock půjde na elektrické křeslo, aby jí zachránil čest? Něco takového se děje ve filmech, v opravdovém životě není žádný muž takový blázen!“

„Tím si nejsem jist, seržante,“ prohodil Vance zvolna. „Ženy jsou příliš rozumné a praktické na tak hloupá gesta, zatímco chlapi se dovedou nekonečně zesměšnit.“ Tázavě se obrátil na majora: „Dovedl byste vysvětlit, proč si Leacock zahrál na sira Galahada?“

Major se chytil nic neříkajících frází a neprojevil nejmenší ochotu rozvést svou dříve naznačenou úvahu o Leacockově důvodu k doznání. Vance mu chvíli kladl otázky, avšak nedokázal prolomit Bensonovu uzavřenost.

„Kapitánovu vinu nemůžeme popřít, pane Vanci,“ uzavřel rozhovor znervóznělý Heath. „Posuďte fakta: Pohrozil Alvinovi, že ho zabije, jestli ho se slečnou znovu přistihne. A po příští schůzce s ní je Benson mrtvý. Leacock nato uschová zbraň u ní v bytě, a když začne přihořívat, pistoli odnese a hodí do řeky. Uplatí liftboye, aby mu dosvědčil alibi, ale v půl jedné v noci je spatřen před Bensonovým domem, což nedokáže uspokojivě vysvětlit… Ať se na místě propadnu, jestli tohle není jasný případ!“

„Okolnosti kapitána usvědčují,“ připustil major. „Ale nedaly by se vysvětlit i jinak?“

Heath na otázku nereagoval a trval na svém.

„Mně se případ jeví takto: Kolem půlnoci Leacock zneklidní, vezme pistoli a zajde do Bensonova domu. Dívku tam přistihne a splní svou hrozbu. Podezřelí jsou tedy oba – kapitán i St. Clairová ale střílel on. A tak se doznal. Odsoudí ho každá porota.“

Ve dveřích se tiše objevil Swacker. „Novináři žádají interview,“ připomněl s kyselým úsměvem.

„Vědí už o Leacockově přiznání?“ zeptal se Markham Heathe.

„Zatím jsem nikomu nic neříkal – proto také asi křičí… Teď jim to tedy, jak se říká, vysypu horké.“

Markham přikývl a seržant vykročil ke dveřím. Ale Vance se mu postavil do cesty.

„Mohli byste o přiznání pomlčet do zítřka?“

„Jistě – kdybychom chtěli,“ přikývl návladní neochotně. „Ale proč?“

„Aspoň ve svém vlastním zájmu, když už ne z jiného důvodu. Kořist ti neuteče. Zkroť svou samolibost ještě na čtyřiadvacet hodin. Major i já víme, že Leacock je nevinný, a zítra touhle dobou se to už dozví každý.“

I přes neshody v názorech Markham chápal, že Vance nechce z jakéhosi důvodu něco prozradit, a tak po delším rozvažování požádal Heathe, aby do druhého dne mlčel. Major lehkým kývnutím hlavy jeho rozhodnutí schválil.

„Lidem od novin můžete na zítřek slíbit senzačku,“ poradil Vance seržantovi. Znovu zvedl doznání a přečetl si je ještě jednou.

„Teď bych rád, Markhame, abys dal předvést zadrženého. Posaď ho čelem k oknu a nabídni mu jeden z doutníků, co máš pro vlivné politiky. Pak pozorně sleduj, jak si s ním budu zdvořile povídat… Doufám, že tu majora necháš.“

„Tuhle prosbu ti bez námitek splním,“ usmál se Markham. „Sám jsem se chystal s Leacockem promluvit.“ Vyplnil předvolání, stiskl zvonek a list předal ráznému ruměnému úředníkovi. „Odevzdejte to Benovi – a ať si pospíší.“

Za deset minut šerifův pomocník přivedl vězně.

XIX

Kapitán Leacock vešel do místnosti zoufale netečný. Ramena měl skleslá, paže bezvládně svěšené, oči zapadlé jako po několika probdělých nocích. Sotva spatřil majora, trochu se napřímil, přistoupil k němu a napřáhl ruku. Ač Alvina Bensona nenáviděl, Anthony ho zřejmě považoval za přítele. Náhle si však uvědomil situaci a rozpačitě se odvrátil.

Major rychle vstal a dotkl se kapitánovy paže.

„Jen klid, Leacocku,“ řekl mírně. „Nevěřím, že jste Alvina zastřelil.“

„Opravdu jsem ho zastřelil,“ odpověděl Leacock mdlým hlasem a na majora upřel úzkostlivý pohled. „Slíbil jsem přece, že to udělám.“

Vance k němu přistoupil a ukázal na židli.

„Posaďte se, kapitáne. Okresní návladní si chce poslechnout, jak ke střelbě došlo. Abyste rozuměl, zákon neuznává doznání vraždy bez výslechu. A protože v tomto případě existuje podezření na další osoby, potřebujeme posoudit vaše odpovědi na některé otázky, jimiž svou vinu dokážete. Jinak se budeme muset zaměřit na ostatní podezřelé.“ Usedl proti Leacockovi a vzal do ruky jeho přiznání. „Tady píšete, že se podle vašeho přesvědčení pan Benson proti vám prohřešil, a tak jste v noci z třináctého na čtrnáctého června asi v půl jedné odešel do jeho domu… Tím prohřešením myslíte pozornosti projevované slečně St. Clairové?“

„Nezáleží na důvodu, proč jsem ho zastřelil.“ Leacockova tvář prozrazovala vzpurnou útočnost. „Nemůžete slečnu St. Clairovou vynechat?“

„Můžu,“ přisvědčil Vance. „Slibuju vám, že do vraždy zatažena nebude, jestli řádně pochopíme váš motiv.“

„Dobrá,“ svolil Leacock po krátkém mlčení. „Vadil mi jeho zájem o ni.“

„Odkud víte, že toho dne slečna St. Clairová a pan Benson spolu večeřeli?“

„Sledoval jsem je do Marseilles.“

„Pak jste odešel domů?“

„Ano.“

„A co vás přimělo zajít v noci k Bensonovu domu?“

„Přemýšlel jsem o nich čím dál víc, už to nebylo k vydržení. Začal jsem mít rudo před očima, až jsem nakonec popadl pistoli a vydal se za ním s odhodláním zabít ho.“ Podle vášnivého tónu hlasu se zdálo nepravděpodobné, že lže.

Vance znovu nahlédl do doznání.

„Tady tvrdíte, že jste do čísla 87 ve Čtyřicáté osmé ulici vstoupil předními dveřmi… Zazvonil jste, nebo bylo otevřeno?“

Leacock se chystal odpovědět, ale pak zaváhal; zřejmě si vzpomněl na výpověď hospodyně, která byla uveřejněna v novinách. V ní tvrdila, že se té noci zvonek neozval.

„Záleží na tom?“ Získával čas.

„Prostě chceme mít jistotu,“ odpověděl Vance. „Nijak nespěcháme.“

„Pokud to považujete za tak důležité – nezvonil jsem a dveře nebyly otevřené.“ Už neváhal. „Těsně před mým příchodem k Bensonovu domu přijel v taxíku –“

„Okamžik. Všiml jste si před domem jiného vozu? Šedého cadillaku?“

„Ovšem – proč?“

„Poznal jste, kdo v něm sedí?“

Opět krátké zaváhání.

„Nevím určitě – snad to byl muž jménem Pfyfe.“

„Tedy on a pan Benson byli venku současně?“

Leacock se zamračil.

„Současně ne. Při mém příchodu před domem nikdo nebyl. Pfyfea jsem spatřil, až když jsem po několika minutách vyšel.“

„Takže tam dorazil svým autem během vašeho pobytu uvnitř?“

„Zřejmě.“

„Rozumím… A teď se trochu vraťme: Alvin Benson přijel v taxíku. Co dál?“

„Šel jsem k němu a řekl mu, že s ním potřebuju mluvit. Pozval mě k sobě a dovnitř jsme vešli společně. Odemkl svým klíčem.“

„A teď nám, kapitáne, popište, co se dělo, když jste vy dva vstoupili do domu.“

„Klobouk a hůl odložil na věšák a uvedl mě do salonu. Usedl ke stolu, já zůstal stát a řekl mu – prostě to, co jsem chtěl říct. Nato jsem vytáhl pistoli a zastřelil ho.“

Vance kapitána pozorně sledoval. Napjatý Markham se předklonil.

„Jak to, že v té chvíli četl?“

„Zatímco jsem mluvil, vzal do ruky knihu… Nejspíš se snažil předstírat nezájem.“

„Teď se soustřeďte: Po vstupu do domu jste z haly zamířili přímo do salonu?“

„Ano.“

„Jak tedy, kapitáne, vysvětlíte, že zastřelený měl na sobě domácí kabátek a trepky?“

Leacock se nervózně rozhlédl místností. Než odpověděl, olízl si rty.

„Když teď o tom přemýšlím, Benson nejdřív na pár minut odešel nahoru… Asi mě ta událost příliš rozčilila, abych si všechno zapamatoval,“ dodal nešťastně.

„Pochopitelně,“ přikývl Vance soucitně. „Když se potom vrátil dolů, všiml jste si něčeho zvláštního v souvislosti s jeho vlasy?“

„S vlasy?“ Leacock zvedl nejisté oči. „Nechápu…“

„Jak tak seděl před vámi pod lampou, nepostřehl jste nějaký rozdíl – řekněme v účesu?“

Kapitán přivřel víčka ve snaze si výjev vybavit. „Nevzpomínám si.“

„Nevadí,“ prohodil Vance lhostejně. „Nezdála se vám Bensonova mluva po návratu seshora jiná? Nevyslovoval třeba méně zřetelně? Žádnou závadu v řeči jste nezaznamenal?“

„Nevím, kam míříte.“ Leacock byl zjevně zmaten. „Připadalo mi, že mluví jako vždy.“

„Neviděl jste na stole modrou šperkovnici?“

„Nevšiml jsem si.“

Vance chvíli zamyšleně kouřil.

„Když jste po zastřelení pana Bensona opouštěl místnost, samozřejmě jste zhasl.“ Protože se odpověď neozvala hned, připojil Vance poznámku: „Musel jste zhasnout, poněvadž pan Pfyfe tvrdí, že při příjezdu našel dům neosvětlený.“

„Má pravdu,“ přikývl Leacock. „Hned jsem si to nevybavil.“

„Pokud jste si teď vzpomněl, kapitáne, kde je vypínač?“

„Nepamatuji se.“

„Uvažujte. Určitě si to uvědomíte.“

„Asi u dveří do haly.“

„Z které strany dveří?“

„Copak vím? Byl jsem tak – rozčilený… Domnívám se, že z pravé…“

„Z pravé při vstupu nebo při východu z pokoje?“

„Při východu.“

„Tedy vedle knihovny?“

„Ovšem.“

„Ještě otázku k pistoli.“ Vance se tvářil spokojeně. „Proč jste ji odnesl ke slečně St. Clairové?“

„Ze zbabělosti,“ přiznal vyslýchaný. „Bál jsem se, že by mi zbraň mohli v bytě najít. Vůbec mě nenapadlo, že by někdo mohl podezřívat ženu.“

„A sotva do podezření upadla, hned jste si pistoli zas vyzvedl a hodil do řeky.“

„Ano.“

„V zásobníku musel jeden náboj chybět, což by také mohla být podezřelá okolnost.“

„I na to jsem pomyslel a také proto jsem pistoli zahodil.“

„V tom případě musely být pistole dvě.“ Vance se zamračil. „Z řeky jsme totiž vylovili automatickou pistoli… se zásobníkem plným. Víte jistě, kapitáne Leacocku, že jste od slečny St. Clairové odnesl a z mostu hodil svou zbraň?“

Věděl jsem, že z řeky nic vyloveno nebylo, a zajímalo mě, kam Vance míří. Chystá se nakonec přece jen obvinit to děvče? Neuniklo mi, že i Markham má pochybnosti.

Leacock chvíli neodpovídal, až nakonec zarputile a umíněně prohlásil:

„Pistole byla jen jedna, našli jste tu mou… Zásobník jsem doplnil.“

„Tak tím se problém vysvětlil.“ Vanceův hlas zněl přátelsky a konejšivě. „Už jen poslední dotaz, kapitáne: Proč jste se dnes přišel přiznat?“

Leacock opět vysunul bradu a poprvé během výslechu mu ožily oči.

„Proč? Jiný čestný krok jsem přece udělat nemohl. Neprávem jste podezřívali nevinnou osobu a já nechtěl, aby trpěl někdo jiný.“

Tím rozhovor skončil Markham další otázku neměl a tak šerifův pomocník zadrženého odvedl.

Sotva za nimi zapadly dveře, v místnosti se rozhostilo ticho. Markham seděl s rukama sepjatýma za hlavou, pohled upíral na strop a urputně kouřil. Major opřený v židli zíral na Vance s obdivem a se zadostiučiněním. Vance poočku a s netečným úsměvem pozoroval Markhama. Výraz i chování všech tří mužů přesně vyjadřovaly jejich rozdílnou reakci na výslech: Markham byl ustaraný, major potěšený a Vance cynický. On také přerušil mlčení a nedbale – až lenivě – řekl:

„Uznáváš, jak bezpředmětné to přiznání je? Náš čestný a hrdý kapitán neuvěřitelně špatně lže. Nejspíš čekal, že mu jeho doznání zastrčíš za košili a pošleš ho rovnou ke katovi. Všiml sis, že si ani nepřipravil vysvětlení, jak se té noci dostal do Bensonova domu? Pfyfeova nesporná přítomnost div nepokazila jeho improvizované tvrzení, že vstoupil bras dessus bras dessous se svou příští obětí. A nevzpomněl si, že Benson byl už převlečený do domácího oděvu. Když jsem mu to připomněl, musel si protiřečit a honem poslal Bensona nahoru přestrojit se. O příčesku se noviny naštěstí nezmínily, proto kapitán nechápal, co měla znamenat má otázka o změně účesu… Mimochodem, majore, mluvil váš bratr bez umělého chrupu méně srozumitelně?“

„Dokonce to bylo nápadné. Pokud byl v tu chvíli Alvin bez protézy – a podle vaší otázky soudím, že byl –, Leacock by si toho určitě všiml.“

„Unikly mu jiné věci, kupříkladu šperkovnice nebo umístění vypínače.“

„V tom hodně ujel,“ přikývl major. „Alvinův dům je nemoderní a jediný vypínač v pokoji visí z lustru.“

„Právě. Ovšem největšího omylu se dopustil při výpovědi o pistoli. Tam si vysloveně odporoval. Původně zbraň zahodil hlavně proto, že v ní chyběl jeden náboj, ale po mých slovech o plném zásobníku vysvětlil, že ho doplnil, jen abych nemyslel, že nalezená zbraň patřila někomu jinému… Je jasné, oč mu jde. Myslí, že střílela St. Clairová, a je odhodlán vzít vinu na sebe. – A přesto mě něco v kapitánově chování mate. Nějakou roli ve zločinu musel hrát – proč by jinak den po vraždě ukryl zbraň v bytě slečny St. Clairové? Je totiž přesně ten typ hlupáka, který dokáže vyhrožovat muži, jehož podezřívá z nekalých úmyslů vůči své nevěstě, a svou hrozbu také splnit. A nečisté svědomí zřejmě má, ale proč? Určitě nestřílel. Zločin byl naplánován a kapitán neplánuje. Patří k těm rytířům, kteří jsou připraveni nést důsledky svého činu a udatností se netají. Donchuána dovedou odstranit s jasnou myslí. Kapitán by kupříkladu nepřehlédl rukavice a kabelku své krásky; byl by je odnesl. Z psychologické stránky vzato vraždu spáchat mohl, ovšem ne tak, jak k ní došlo.“ Zapálil si cigaretu a pozoroval stoupající spirálu kouře. „Kdyby to neznělo tak přehnaně, řekl bych, že se vydal vraždit, ale svou oběť našel už mrtvou – což by vysvětlovalo, proč ho tam Pfyfe viděl a proč Leacock schoval pistoli u slečny St. Clairové.“

Zazvonil telefon – plukovník Ostrander si přál mluvit s okresním návladním. Po krátkém rozhovoru vrhl Markham na Vance nespokojený pohled.

„Tvůj krvežíznivý přítel vyzvídal, koho jsem už zatkl. Nabídl mi další neocenitelné rady v případě, že dosud neznám pachatele.“

„Slyšel jsem, jak mu za něco přehnaně děkuješ… Co jsi mu prozradil ze svého duševního rozpoložení?“

„Že zatím tápu ve tmě.“ Markhamovu odpověď provázel smutný, unavený úsměv. Tím Vanceovi doznal, že naprosto přestal věřit ve vinu kapitána Leacocka.

„Chápu, jak vám je.“ Major k němu přistoupil s napřaženou rukou. „Cítíte zklamání, ale raději ať viník unikne trestu, než aby trpěl nevinný… Nenamáhejte se tolik a nedopusťte, aby vás neúspěch porazil. Zanedlouho objevíte správné řešení, a až se tak stane –,“ stiskl čelisti a zbytek věty procedil mezi zuby, „v ničem vám nebudu bránit.“ Krutě se na Markhama usmál a sáhl po klobouku. „Vrátím se teď do kanceláře. Kdybyste mě potřebovali, vzkažte mi, ať je to kdykoliv. Třeba vám časem s něčím dokážu poradit.“

Rozloučil se přátelskou a uznalou úklonou Vanceovi a Markham po jeho odchodu mlčky seděl, než podrážděně zvolal:

„Zatraceně, Vanci! Případ je od hodiny k hodině spletitější, už mě unavuje.“

„Opravdu bys to neměl tak prožívat, kamaráde. Kolik milionů lidí padlo ve válce, ale tvé fagocyty to nerozbouřilo ani nepodnítilo k větší činnosti tvé mozkové buňky. Zato když v tvém okrese někdo zaplať pánbu zastřelí jednoho ničemu, potíš se kvůli tomu v bezesných nocích. Jsi k politování. Kapitánovi jsme sice pokazili vězení, ale vždyť ti zbývá aspoň pět dalších možností. Máš paní Platzovou… A Pfyfea…, plukovníka Ostrandera…, slečnu Hoffmanovou… a paní Banningovou. Poslyš, proč je nezatkneš všechny najednou a nedonutíš k doznání? Heath by se zbláznil radostí.“

Markham byl do té míry sklíčený, že ho přítelovo špičkování ani nedopálilo. Naopak ho Vanceova lehkovážnost dokonce snad povzbudila.

„Abych ti pravdu řekl, právě to mám chuť udělat. Trápí mě jen otázka, koho sebrat nejdřív.“

„Jen do toho! Ale co teď provedeš s kapitánem? Propuštěním mu zlomíš srdce.“

„Bohužel nemám na vybranou.“ Natáhl se po telefonu. „Radši tu formalitu vyřídím hned.“

„Okamžik!“ Vance ho zarazil zvednutím ruky. „Nekaz mu to nádherné mučednictví tak brzy. Dopřej mu jeho štěstí ještě aspoň den. Mám dojem, že nám Leacock nyjící v cele velice prospěje.“

Návladní sluchátko mlčky položil. Uvědomil jsem si, že se čím dál ochotněji podřizuje Vanceovu vedení, což nepramenilo pouze z beznadějného zmatku v jeho mozku, nýbrž do značné míry i z dojmu, že kamarád ví víc, než hodlá prozradit.

„Pokusil ses vyřešit, jak Pfyfe a jeho holubička do případu zapadají?“ pokračoval Vance.

„Ano – mezi několika tisíci jiných otázek,“ zněla nedůtklivá odpověď. „Ale čím víc se jimi zabývám, tím jsou mi záhadnější.“

„Lidské bytosti záhady nevyvolávají, Markhame,“ opravil ho, „spíš problémy. A každý problém způsobený člověkem může zase jen člověk vyřešit – pokud rozumí lidské duši a dovede pochopit lidské činy.“ Pohlédl na hodiny. „Jakpak asi tvůj Stitt pokračuje s účetními knihami firmy Benson a Benson? Nemůžu se jeho zprávy dočkat.“

To bylo pro Markhama příliš. Vanceovy únavné náznaky a zastřené narážky konečně jeho sebeovládání zmohly. Předklonil se a hněvivě bouchl pěstí do stolu.

„Už mám dost té tvé nafoukanosti,“ rozkřikl se rozhořčeně. „Bud něco víš, nebo nevíš. Jestli nic nevíš, tak vědomosti laskavě nepředstírej. A pokud něco víš, je tvou povinností mi to oznámit. Od Bensonovy smrti pořád jen cosi naznačuješ. Jestli tušíš, kdo ho zastřelil, ven s tím!“

Opřel se a sáhl po doutníku. Než opatrně odštípl špičku a zapálil si, ani jednou nezvedl oči. Připadlo mi, že se trochu stydí, jak se nechal unést hněvem.

Vance během jeho slov seděl zdánlivě bez zájmu. Nakonec natáhl nohy a na Markhama upřel dlouhý, zamyšlený pohled.

„Ani trochu ti nevyčítám tvůj nevhodný výbuch, kamaráde. Situace tě k němu právem vyprovokovala. Jenže teď snad už nadešel čas tu komedii ukončit. Opravdu jsem tě nevodil za nos. Případ skutečně vzbudil můj mimořádný zájem.“ Vstal a zívl. „Přestože je příšerné horko, musíme se dát do práce.“ Podal návladnímu klobouk. „Pojď. Všechno má svůj čas. Buď tak hodný a oznam Swackerovi, že odcházíš a že se dnes do kanceláře už zřejmě nevrátíš. Navštívíme spolu dámu – slečnu St. Clairovou.“

Markham vycítil vážný podtext ve Vanceově lehkém tónu. Věděl také, že mu přítel prozradí své vědomosti či dohady, teprve až sám bude chtít, a že má určitě pádný důvod jít za svým cílem zdánlivě oklikou anebo i nesmyslně. Navíc po zjištění, že kapitánovo doznání je vymyšlené, se dostal do rozpoložení, v němž byl ochoten přijmout každý návrh, jen když dával sebenepatrnější naději, že pravda vyjde najevo. Zazvonil tedy na Swackera a oznámil mu, že pro dnešek v kanceláři končí.

Za deset minut jsme už odjížděli podzemní dráhou do Riverside Drive číslo 94.

XX

„Vadilo by ti vysvětlit mi, proč jedeme za slečnou St. Clairovou?“ zeptal se cestou návladní, smířený o osudem.

„Vůbec ne,“ odpověděl ochotně Vance. „Dokonce považuji za nutné, abys to věděl. Vede k ní pár stop, které potřebují vyjasnit. Především rukavice a kabelka. Ani mák ani mandragora ti nevrátí včerejší klidný spánek, dokud o těchhle věcech nezjistíš něco bližšího. Dál si vzpomeň na líčení slečny Hoffmanové, jak major natahoval uši, když jeho bratra v den vraždy navštívila jakási dáma. Mám za to, že to byla slečna St. Clairová. Navíc mě vážně zajímá, co se tehdy v kanceláři dělo a proč zpěvačka ještě odpoledne zašla k Bensonovi na čaj. A jakou roli v jejich rozhovoru sehrály asi šperky. Máme i další otázky, například proč u ní kapitán schoval zbraň? Co ho přivedlo na myšlenku, že Bensona zastřelila ona? On tomu totiž skutečně věří. A proč zase ona zpočátku myslela, že vinen je on?“

„Ty čekáš, že nám tohle všechno poví?“ Markham se zatvářil skepticky.

„Mám velkou naději, a to proto, že se její ušlechtilý rytíř přiznal k vraždě a sedí ve vězení. Nikomu neublíží, když si vyleje srdce… Nesmíme ovšem naléhat. Varuji tě před agresivním policejním výslechem. U téhle dámy nic nesvede.“

„Co ji tedy podle tebe přiměje k řeči?“

„Morbidezza, jak říkají malíři. Jemnější a džentlmenštější přístup.“

Markham chvíli mlčel. „Snad abych nezasahoval a nechal vést výslech tebe,“ sykl nakonec.

Když jsme dorazili na místo, návladní si domácím telefonem vyžádal přijetí v životně důležité záležitosti a zpěvačka bez námitek s návštěvou souhlasila. Podle mého soudu věděla, kde kapitán Leacock je. Bledá a s rukama pevně sepjatýma seděla před námi ve svém salonku s výhledem na Hudson a lehce se třásla. Ztratila mnoho ze své chladné upjatosti a její oči prozrazovaly starost, která jí vzala spánek.

Vance přešel přímo k věci lehkým, až prostořekým tónem, jímž rázem zmírnil napětí v ovzduší a dodal naší návštěvě zdání nedůležitosti.

„Bohužel vám musím sdělit, že se kapitán Leacock velice hloupě přiznal k vraždě pana Bensona. Přesto nás jeho dobrý úmysl nikterak nepřesvědčil. Zmítáme se mezi Scyllou a Charybdou. Nemůžeme rozsoudit, jestli je kapitán prohnaný lotr, nebo chevalier sans peur et sans reproche. Jeho vylíčení zločinu trochu kulhá; v určitých závažných podrobnostech si odporuje a co je nejtrapnější – rozsvítil v Bensonově nevkusném salonu vypínačem, který prokazatelně neexistuje. Následkem toho se mi v hlavě usadilo podezření, že si povídačku o tom husarském kousku vymyslel, aby chránil osobu, v jejíž vinu upřímně věří.“ Lehce pokývl směrem k Markhamovi. „Tady okresní návladní se mnou docela nesouhlasí, ovšem jakmile v mozku právníka vznikne určitý názor, stane se z něj potom neuvěřitelně nekompromisní a neústupný úředník. Nezapomeňte, že jste s panem Alvinem Bensonem strávila jeho poslední večer na tomto světě, a když navíc ještě existují další stejně nedůležité a bezvýznamné okolnosti, dospěl pan Markham k přesvědčení, že se smrtí toho pána máte něco společného.“ Usmál se na přítele s předstíranou výčitkou a pokračoval: „Poněvadž vy, slečno, jste jediný člověk, kterého by kapitán Leacock odhodlaně hájil, a přinejmenším já věřím ve vaši nevinu, neobjasnila byste nám těch několik bodů, v nichž se vaše životní dráha zkřížila s Bensonovou?… Informace tohoto rázu nemohou ani kapitánovi ani vám uškodit a velmi pravděpodobně zapudí z mysli pana návladního jeho dosavadní pochybnosti o kapitánově nevině.“

Vanceovo vysvětlení mladou ženu uklidnilo, nicméně mně neuniklo, že při kritice své osoby se Markham v nitru vaří, ačkoliv se ovládl a nezasáhl.

Zpěvačka Vance upřeně pozorovala.

„Nevím, proč bych vám měla věřit nebo dokonce počítat s vaší pomocí,“ prohlásila klidně, „ovšem po přiznání kapitána Leacocka – obávala jsem se toho – nevidím důvod, proč nezodpovědět vaše dotazy… Opravdu ho považujete za nevinného?“

Otázka připomínala bezděčný výkřik; tajené rozčilení prorazilo krunýřem předstíraného klidu.

„Opravdu,“ řekl Vance stroze. „Pan Markham vám dosvědčí, že jsem ho před odchodem k vám žádal, aby Leacocka propustil. A sem jsem návladního přivedl v naději, že ho vaše vysvětlení přesvědčí o správnosti mého názoru.“

Něco z jeho tónu a chování v ní zřejmě vzbudilo důvěru.

„Co vás zajímá?“ zeptala se.

Vance vrhl další varovný pohled na Markhama, který jen s obtížemi ovládal svou uraženost, a pak se znovu obrátil k ženě.

„Především jak se vaše rukavice a kabelka dostaly do Bensonova domu.“

„Na pozvání pana Bensona jsem s ním povečeřela. Po určitém nedorozumění při jízdě domů má nechuť k němu ještě stoupla. Na Times Square jsem přikázala šoférovi, aby zastavil. Chtěla jsem být sama. V hněvu a ve snaze rychle Bensonovi uniknout mi asi kabelka a rukavice upadly. Ztrátu jsem si uvědomila teprve po odjezdu auta, a tak jsem bez peněz musela domů pěšky. Pokud se mé věci našly u něj, odnesl je tam sám.“

„Přesně totéž mě napadlo,“ přikývl Vance. „Pěkně dlouhá procházka, že?“ S provokujícím úsměvem se obrátil na Markhama. „Slečna St. Clairová se skutečně nemohla vrátit domů před jednou hodinou.“

Zamračený Markham neodpověděl.

„A teď bych rád slyšel, za jakých okolností k pozvání na večeři došlo,“ pokračoval Vance.

Tvář se jí zachmuřila, ale promluvila klidně.

„V podniku Bensonových jsem přicházela o spoustu peněz a najednou mě napadlo, že se to děje na příkaz pana Alvina – chtěl mít kdykoliv možnost k penězům mi opět dopomoct.“ Sklopila oči. „Už delší čas mě obtěžoval svou pozorností a u něj se dala předpokládat každá ohavnost. Navštívila jsem ho v kanceláři a na rovinu řekla, co si myslím. Navrhl prohovořit tu záležitost při večeři. Nadhodil cosi o flámu, ale já hned zdůraznila, že pokud vůbec přijdu, tedy jen pod podmínkou, že se rozloučím přesně o půlnoci, jako na každém večírku. Musím totiž pilně cvičit a chodím nejpozději ve dvanáct domů, což je jedna z obětí – nebo spíš újma, kterou zpěvu přináším.“

„Opravdu chvályhodný a velice moudrý návyk. Znají ho vaši známí?“

„Ano. Dokonce mi kvůli tomu začali přezdívat Popelka.“

„Věděl o něm i plukovník Ostrander a pan Pfyfe?“

„Ovšem.“

Vance chvíli přemýšlel.

„Proč jste šla v den vraždy do Bensonova domu na čaj, když jste věděla, že s Alvinem Bensonem budete večeřet?“

„V tom nehledejte nic špatného,“ odpověděla, nicméně lehký ruměnec jí přece jen zbarvil tváře. „Po odchodu z Bensonovy kanceláře se ve mně všechno vzbouřilo proti slibu povečeřet s ním, tak jsem se tam vrátila, ale on mezitím už odešel. Zamířila jsem tedy k němu do bytu, znovu jsem doufala, že se s ním domluvím a že zruším večerní schůzku. Ale vysmál se mi, přinutil mě vypít si s ním čaj a poslal mě domů taxíkem, abych měla čas převléknout se k večeři. V půl osmé se pak pro mne zastavil.“

„A když jste žádala o zrušení schůzky, chtěla jste ho zastrašit připomenutím výhrůžky kapitána Leacocka. Odbyl vás slovy, že to byla jen planá hrozba.“

„Opravdu,“ zašeptala celá udivená.

Uklidnil ji úsměvem.

„Plukovník Ostrander mi prozradil, že vás s Bensonem viděl v Marseilles.“

„Ano – a uvedlo mě to do hrozných rozpaků. Znal pana Alvina a právě před několika dny mě před ním varoval.“

„Měl jsem dojem, že plukovník a Alvin jsou dobří přátelé.“

„Byli – až do minulého týdne, kdy plukovník po nedávném převodu akcií, který provedl pan Benson, přišel o ještě větší obnos než já. Takže mi velmi důrazně prozradil, že nám oběma Benson ve vlastním zájmu poradil špatně. Ten večer v Marseilles s ním ani nepromluvil.“

„Co znamenaly ty vzácné šperky na stole při čaji?“

„Úplatky,“ vysvětlila a pohrdavým úsměvem odsoudila Alvina hůř než nejostřejší kritikou. „Ten džentlmen se snažil poplést mi jimi hlavu. Nabídl mi, abych si k večeři půjčila šňůru perel, ale odmítla jsem. A naznačil, že kdybych byla rozumná, mohla bych takové skvosty – snad přímo tamty – už jednadvacátého mít.“

„Jednadvacátého – ovšem,“ ušklíbl se Vance. „Slyšíš, Markhame? Toho dne měl mít proplacenou směnku, jinak by šperky propadly. Přinesl Benson klenoty k večeři?“ oslovil zpěvačku znovu.

„Kdepak! Mé odmítnutí perel ho asi odradilo.“

Vance chvíli mlčel a pozoroval ji s upřímným zájmem.

„Teď nám prosím popište příhodu s pistolí – vlastními slovy, jak říkají právníci v naději, že vás za ně později chytí.“

„Ráno po vraždě,“ spustila zřejmě bez obav, že se do něčeho zaplete, „přišel ke mně kapitán Leacock s doznáním, že se kolem půl jedné vydal k Bensonovi s úmyslem zastřelit ho. Před domem však zahlédl pana Pfyfea a usoudil, že je u Bensona na návštěvě, proto odešel domů. Ve strachu, že Pfyfe mohl mého snoubence zahlédnout, jsem mu poradila, ať radši zbraň schová u mne, a kdyby došlo k výslechu, ať řekne, že ji ztratil ve Francii… Víte, opravdu jsem myslela, že pana Bensona zastřelil a teď mi lže, aby jako džentlmen ušetřil mé city. Když potom pistoli ode mne zas odnesl, aby ji vůbec sprovodil ze světa, ještě mě v mém podezření utvrdil.“ Prchavě se usmála na Markhama. „Proto jsem odmítla odpovídat na vaše otázky. Chtěla jsem ve vás vzbudit domnění, že jsem střílela já, abyste kapitána nepodezříval.“

„Ale on nelhal.“

„Už vím, že ne – a měla jsem mu věřit i dřív. Být vinen, nikdy by zbraň u mne neukryl.“ Zvlhly jí oči. „Chudáček! Přiznal se, poněvadž myslel, že jsem střílela já.“

„Strašná situace,“ přikývl Vance. „A odkud jste podle něj pistoli vzala?“

„Znám mnoho vojáků – kapitánových přátel nebo přátel majora Bensona – a loni v létě jsem se ve střelbě hodně cvičila, jen tak pro zábavu. Podezření to bylo opodstatněné.“

Vance vstal a lehce se uklonil.

„Byla jste velice laskava – a nesmírně ochotná nám pomoci. Víte, pan Markham má o vraždě několik teorií. Podle první jste vrahem vy. Ve druhé jste zločin spáchala spolu s kapitánem – čtyřručně, abych tak řekl. Třetí verze obviňovala pouze kapitána, bez pomocníka. Smutné je, že se pan návladní stále kloní k názoru o vině vás obou. Pokoušel jsem se mu to rozmluvit, ale marně, proto jsem chtěl, aby si vyprávění vyslechl přímo z vašich okouzlujících úst.“ Přistoupil k Markhamovi, který na něj hleděl nasupeně a se stisknutými rty. „Už se snad nebudeš držet utkvělé myšlenky, že vraždila slečna St. Clairová nebo kapitán Leacock?… A hodláš propustit vězně, jak jsem tě o to žádal?“

Markhamův hněv pozvolna ustupoval. Rozvážně vstal, přikročil k mladé ženě a napřáhl ruku.

„Ujišťuji vás, slečno St. Clairová,“ vlídně ji oslovil a mě opět ohromila jeho velkorysost, „že jsem teorii o vině vás obou pustil z mysli, která je podle soudu pana Vance zkostnatělá a nevnímavá… Nicméně mu odpouštím, protože mi zabránil dopustit se velké nespravedlnosti. A dohlédnu, aby se váš kapitán vrátil ihned po podpisu příkazu k jeho propuštění.“

Sotva jsme však vyšli z Riverside Drive, Markham se zlostně otočil k Vanceovi:

„Tak já držel jejího drahého kapitána pod zámkem a tys mě žádal, abych ho propustil! Přece víš zatraceně dobře, že jsem žádného z nich nepovažoval za vraha, ty – ty sukničkáři!“

„Proboha!“ povzdechl si Vance. „Copak mě nemůžeš trochu podpořit?“

„K čemu je ti dobré dělat ze mě osla před tou kráskou? Nezdá se mi, že nás ta tvá šaškárna postrčila kupředu.“

„Cože?“ zvolal Vance v nejvyšším údivu. „Její výpověď nám přeci pomůže usvědčit pachatele. Navíc známe podrobnosti o rukavicích a kabelce, víme, kdo byla dáma v Bensonově kanceláři, co slečna St. Clairová dělala mezi půlnocí a jednou hodinou ranní, proč s Alvinem Bensonem večeřela, přestože s ním předtím už vypila čaj, z jakého důvodu se ocitly šperky na stole, proč kapitán uložil pistoli u své snoubenky, ačkoliv později zbraň zahodil, a co ho vedlo k doznání… Propána! Tohle všechno ti nestačí? Z případu nám odpadla spousta hlušiny!“ Odmlčel se a zapálil si cigaretu. „Nejdůležitější ze všeho, co nám slečna sdělila, bylo, že přátelé znají její zvyk odcházet ze společnosti okolo půlnoci. Nepřehlédni a nepodceňuj ten údaj, starouši, je velice závažný. Už před časem jsem ti řekl, že Bensonův vrah věděl o její večeři s Alvinem.“

„Příště mi oznámíš, kdo ho zastřelil,“ rýpl Markham.

Vance vyslal ke stropu kroužek dýmu.

„Už dlouho vím, kdo toho mizeru zabil.“

„Opravdu?“ zavrčel návladní posměšně. „A kdy se ti tak najednou rozbřesklo?“

„Ach – hned to první ráno, ani ne pět minut po příchodu do Bensonova domu.“

„Vida, vida! Tak proč ses mi nesvěřil a neušetřil mi celou tu dřinu?“

„Copak bych mohl?“ zažertoval Vance. „Nebyl jsi připraven přijmout názory laika. Potřebovals vyvést z temných lesů a bažin, kde jsi umíněně bloudil. Ty totiž naprosto postrádáš fantazii.“ Zastavil kolemjedoucí taxík a řidiči přikázal jet do Čtyřicáté osmé západní ulice, k číslu 87. Pak vzal Markhama důvěrně za paži. „Pojedeme si maličko popovídat s paní Platzovou a potom – potom už tvému sluchu svěřím všechna svá panenská tajemství.“

XXI

To odpoledne hospodyně přijala naši návštěvu s nápadným neklidem. Ačkoliv byla vysoká a statná, jako by z jejího těla síla částečně vyprchala a tvář prozrazovala známky déle trvající úzkosti. Při našem příchodu nás Snitkin informoval, že paní Platzová bedlivě pročítá každý novinový článek o vývoji případu a klade mu spoustu otázek.

Do obývacího pokoje vstoupila, aniž dala najevo, jestli bere naši přítomnost na vědomí, a usedla na Vancem přichystanou židli, jako by byla připravená na obávaný, nicméně nevyhnutelný ortel. Když se na ni Vance upřeně zadíval, vrátila mu ustrašený pohled a otočila hlavu, snad ze strachu, aby ve vteřině, kdy se jejich zraky střetly, jí nevyčetl z očí tajemství, které tak žárlivě střežila.

„Tajil pan Alvin Benson svůj příčesek, paní Platzová?“ zahájil Vance výslech bez úvodu a zbytečných průtahů. „Zajímá mě, jestli bez něho vůbec přijímal hosty.“

„Kdepak, pane – nikdy!“ Ženě se evidentně ulevilo.

„Vzpomínejte, paní Platzová. Uvítal někdy návštěvu bez vlasového doplňku?“

Svraštila čelo a okamžik mlčela.

„Jednou ho ukazoval plukovníku Ostranderovi, ale to byl starý přítel, často sem chodíval. Kdysi prý spolu bydleli.“

„O jiném případu nevíte?“

Znovu se zamračila a po krátkém přemýšlení zavrtěla hlavou.

„Jak přijímal obchodní partnery?“

„Na ty si dával obzvlášť pozor… a na cizí lidi taky,“ dodala. „Pokud v horku sedával bez příčesku, vždycky stáhl tamtu roletu,“ mávla k oknu vedle vchodu. „Zvenčí je sem vidět.“

„Takže každý, kdo stojí na schodech před domem, může zaklepat na sklo nebo mříž, aby na sebe upoutal pozornost?“

„Jistě, pane. Já to sama jednou udělala, když jsem si zapomněla vzít klíč.“

„Považujete za možné, že takhle pan Benson vpustil dovnitř svého vraha?“

„Ano, pane,“ horlivě se chytila nápadu.

„To příchozí zřejmě pana Bensona opravdu dobře znal, jestliže zaťukal na okno a nezazvonil. Souhlasíte se mnou, paní Platzová?“

„Ano…, pane,“ přisvědčila nejistě; problém podle všeho přesáhl její duševní schopnosti.

„Kdyby klepal někdo cizí, byl by mu pan Benson otevřel bez příčesku?“

„Kdepak, cizího by do domu vůbec nepustil.“

„Víte určitě, že tu noc zvonek nezazvonil?“

„Naprosto určitě,“ zněla velmi důrazná odpověď.

„Je na schodech před domem osvětlení?“

„Není.“

„Mohl tedy pan Benson v noci rozpoznat, kdo ťuká?“

„Nevím…,“ zaváhala. „Asi ne.“

„Dá se nějak bez otevření domovních dveří zjistit, kdo stojí venku?“

„Nedá. Kolikrát jsem si už přála, aby nějaká taková možnost existovala.“

„Takže pan Benson asi musel návštěvníka poznat po hlase.“

„Zřejmě.“

„V noci, kdy pan Benson zemřel, jste prý nechala dveře od svého pokoje otevřené… Nikdy je nezavíráte?“

„Obyčejně ano, ale zrovna bylo hrozné dusno.“

„Při zavřených dveřích byste výstřel nemohla zaslechnout?“

„Snad, pokud bych nespala. Ze spánku by mě ale neprobudil. V těchhle starých domech jsou dveře bytelné, pane.“

„A také krásné,“ dodal Vance a s uznáním se zadíval na dvě mahagonová křídla, vedoucí do haly. Pak se znenadání otočil zpět k paní Platzové, která ho zvědavě a čím dál neklidněji sledovala.

„Co udělal pan Benson s krabičkou šperků, než odešel na večeři?“

„Nic, nechal ji tady na stole,“ trhla nervózně rameny. „Chystala jsem se ji uložit, ale pak jsem se rozhodla raději na ni ani nesáhnout.“

„Později do domu nikdo nevstoupil nebo nepřišel ke dveřím?“

„Nikdo.“

„Víte to jistě?“

„Určitě, pane.“

Vance vstal a začal přecházet pokojem. Když ženu míjel, znenadání se postavil čelem k ní.

„Za svobodna jste se jmenovala Hoffmanová, viďte?“

Došlo k tomu, čeho se obávala. Zbledla, doširoka rozevřela oči a spodní čelist jí poklesla. Vance ji nikoliv nevlídně pozoroval, a než stačila nabýt ztracenou rovnováhu, prohodil:

„Měl jsem nedávno to potěšení poznat vaši roztomilou dceru.“

„Mou dceru…?“ dokázala jen vykoktat.

„Tu půvabnou blondýnku – sekretářku pana Bensona.“

„To není má dcera,“ procedila mezi stisknutými zuby.

„No tak, paní Platzová!“ Vance jí domlouval jako dítěti.

„Proč chcete tak hloupě zapírat? Vzpomínáte si, jakou jste pocítila úzkost při mých slovech, že máte osobní zájem na ženě, která tu s panem Bensonem pila čaj? Bála jste se, abych nemyslel, že šlo o slečnu Hoffmanovou. Proč byste si však měla kvůli ní připouštět starosti? Snad jí nechcete vyčítat, že si zvolila příjmení Hoffmanová místo Platzová?“ Povzbudivě se usmál a svým chováním hospodyni trochu uklidnil.

„Sama jsem ji přemluvila, aby to jméno používala.“ Podívala se na Vance prosebně. „V naší zemi se z každého inteligentního děvčete může stát dáma – pokud se mu dostane příležitosti.“

„Přesně vám rozumím,“ přerušil ji vlídně. „Slečna Hoffmanová je bystrá a vy jste se bála, abyste jako hospodyně nestála dceři v cestě k úspěchu. Stáhla jste se tedy pro její blaho do pozadí. Považuji vaše jednání za ušlechtilé… Vaše dcera bydlí sama?“

„Ano – v Morningside Heights. Vídám ji ale každý týden.“ Matčina slova nebylo skoro slyšet.

„Chápu. Tak často, jak jen můžete… Přijala jste místo hospodyně u pana Bensona proto, že dcera u něj dělá sekretářku?“

„Ano, pane.“ Vzhlédla s hořkým výrazem v očích. „Vyprávěla mi, jaký je. Večer ji často zve sem do domu k práci přes čas.“

„Tak jste tu chtěla být jako ochrana.“

„Uhodl jste.“

„Proč vás tehdy ráno po vraždě tak vyděsila otázka pana Markhama, jestli měl Benson střelnou zbraň?“

Uhnula očima.

„Já… nebyla vyděšená.“

„Ale byla, paní Platzová. Povím vám proč. Bála jste se, abychom slečnu Hoffmanovou nepodezřívali, že zastřelila pana Bensona.“

„Ach ne, na nic takového jsem nepomyslela!“ vykřikla. „Dcera tu ten večer vůbec nebyla – přísahám! Nebyla tady…“ Celotýdenní nervové napětí ji zcela vyčerpalo a teď se jen bezmocně rozhlížela kolem sebe.

„No tak, paní Platzová,“ konejšil ji Vance. „Nikdo ani na okamžik nepředpokládal, že by vaše dcera měla prsty v Bensonově smrti.“

Pátravě se mu dívala do tváře. Zprvu nechtěla uvěřit jeho ujištění, strach jí zřejmě příliš dlouho hlodal v mozku – a trvalo dobrou čtvrthodinu, než pochopila, že Vance mluví vážně. Když jsme po výslechu konečně vyšli na ulici, byla už poměrně klidná.

Cestou do klubu Stuyvesant Markham mlčel, byl plně ponořen do vlastních úvah; nová fakta, která vyplynula z hovoru s hospodyní, ho zřejmě značně znepokojila. Vance se během jízdy pouze jednou vrátil k vraždě, a to ještě nepřímo.

„Udělal jsem dnes dobrý skutek, Markhame; připadám si hrozně hodný. Frau Platz se dneska mnohem líp vyspí. Strašně se bála o svou Gretičku. Je to statečná duše, mateřský typ. Nedokázala se vypořádat s myšlenkou, že bychom její budoucí lady z Nemanic mohli podezřívat… Proč asi ten strach?“ Lišácky se na přítele otočil.

V úvahách o případu pokračoval pak až po večeři v restauraci na střeše. Odsedli jsme si od stolu a přes koruny stromů jsme sledovali ruch na Madison Square.

„A teď, Markhame, překonej svou zaujatost a situaci rozeber soudně, jak vy právníci eufemisticky říkáte… Začněme tím, že už víme, proč hospodyni znepokojil tvůj dotaz týkající se střelných zbraní i proč ji rozčilil můj zájem o Bensonovu společnici při čaji. Tyhle dvě záhady už záhadami nejsou…“

„Jak jsi zjistil, že jsou příbuzné?“ přerušil ho návladní.

„Pořádně jsem si dívku prohlédl. Pamatuješ, jak jsi mi po prvním setkání s ní vytkl, že po ní házím okem?“ Vance se na přítele vyčítavě zamračil. „Odpouštím ti to… A vzpomínáš na náš rozhovor o charakteristických rysech lebky? Okamžitě jsem si všiml, že slečna Hoffmanová ji má stejně krátkou, vystouplé lícní kosti, ortogonální čelist a ploché temeno, přesně jako hospodyně. Pak jsem se zaměřil na dívčino ucho, poněvadž jsem si všiml, že paní Platzová má uši zašpičatělé a bez lalůčků, říkává se jim satyrské, někdy taky darwinské. Je to dědičný tvar. A když jsem potom viděl, že sekretářka má uši stejného typu, byl jsem o příbuzenském vztahu přesvědčen. Jsou si však podobné i v jiných ohledech, například v pigmentaci, ve výšce – obě jsou přece vysoké mají úzká ramena, křehké kotníky i zápěstí, zato široké boky… Že se Platzová za svobodna jmenovala Hoffmanová, jsem pouze hádal, ale na tom nezáleží.“ Usadil se pohodlněji na židli. „A teď ke tvým právním úvahám… Předpokládejme, že v noci třináctého krátce po půlnoci přišel ten ničema k Bensonovu domu, viděl v obývacím pokoji světlo, zaklepal na okno a byl vzápětí vpuštěn… Co ti to o návštěvníkovi prozrazuje?“

„Že se s Bensonem znal – ovšem to nám nijak neposlouží. Nemůžeme rozšířit podezření na všechny Alvinovy známé.“

„Plyne z toho mnohem víc, kamaráde. Vrah byl jeho nejdůvěrnější přítel nebo alespoň člověk, před kterým neskrýval svůj zevnějšek. Jak jsem už jednou povídal, nejpodstatnější pro danou situaci je, že neměl příčesek, tolik nezbytný pro elegána středního věku obdařeného pleší. Slyšel jsi paní Platzovou. Věříš třeba jen na vteřinu, že by Alvin Benson, který tajil svůj nedostatečný porost hlavy i před poslíčkem z hokynářství, bez příčesku přijal běžného známého? A navíc že by ke všemu ještě neměl ani umělý chrup, byl bez límce a vázanky, oblečený do starého domácího kabátku a v trepkách? Představ si ho! Muž s odepnutým límečkem není okouzlující. Dá se srovnávat jedině s dámou, která má právě vlasy natočené na papírkách. S kolika známými by takhle neupravený Benson usedl tete-a-tete?“

„Nanejvýš s třemi, čtyřmi,“ souhlasil Markham, „ale ty všechny nemůžu zatknout.“

„Kdybys mohl, určitě bys to udělal. Není to však nutné.“ Vybral si další cigaretu z tabatěrky a pokračoval: „Existují totiž ještě jiná užitečná fakta. Vrah například velmi dobře znal zvyklosti v Bensonově domácnosti. Musel vědět, že hospodyně spí poměrně daleko od obývacího pokoje a nevzbudí ji výstřel, pokud bude mít dveře jako obvykle zavřené. Dále věděl, že v tuto hodinu v domě nikdo jiný není. A nezapomeň také, že Benson musel návštěvníka po hlase bezpečně poznat. Kdyby sebemíň zapochyboval o jeho totožnosti, nebyl by mu otevřel ze strachu před zloději nebo z kapitánovy výhrůžky…“

„To je přijatelná hypotéza… Máš ještě nějaké?“

„Nezapomeň na šperky, poslíčky lásky. Přemýšlel jsi o nich? Po Bensonově návratu ležely tu noc na stole, ale ráno byly pryč. Nesporně je tedy odnesl vrah… A nebyly vůbec důvodem pro jeho návštěvu té noci? Jestliže ano, která persona grata z Bensonových nejbližších věděla, že modrá krabička je v jeho domě? A komu o klenoty obzvlášť šlo?“

„Máš pravdu, Vanci,“ Markham pomalu přikývl. „Trefil ses do černého. Už dost dlouho mám nepříjemný pocit z Pfyfea – právě jsem hodlal vydat příkaz k jeho zatčení, když Heath přinesl zprávu o Leacockově doznání. A jakmile vyšlo najevo, že přiznání je na vodě, podezření se vrací k miláčkovi paní Banningové. Odpoledne jsem ti nic neříkal, poněvadž mě zajímalo, kam jsi ve svých úvahách dospěl. Tvá slova teď plně souhlasí s mými názory. Pfyfe je náš člověk – a přitom jsi ho nechal běžet!“

„Netrap se, starouši,“ začal ho utěšovat Vance. „Věřím, že Pfyfe sedí jako přilepený u své manželky. A navíc tvůj přítel Ben Hanlon umí chytat uprchlíky… Nech utrápeného Leandera chvíli na pokoji. Dnes večer ho nepotřebuješ – a zítra o něj už nebudeš stát.“

„Cože?“ Markham se prudce otočil. „Nebudu o něj stát?… A proč, prosím tě?“

„No, není přece nijak milý, ani upřímný, ani oslnivě krásný. Já bych ho kolem sebe snesl jen na nezbytně nutnou dobu. A navíc není vinen.“

Překvapený Markham se nezmohl na odpor. Na Vance jen plnou minutu zíral, až nakonec řekl:

„Nerozumím ti. Jestli vylučuješ Pfyfea, kdo proboha podle tebe střílel?“

Vance pohlédl na hodinky.

„Zvu tě zítra k sobě na snídani. Vezmi s sebou ta alibi, o jejichž prověření jsem požádal Heathe, a já ti pak oznámím, kdo oddělal Bensona.“

Cosi v jeho tónu na Markhama zapůsobilo. Uvědomil si, že Vance by nevyslovil tak určitý slib, pokud by nevěřil, že ho dokáže splnit. Znal přítele příliš dobře, než aby nebral tohle prohlášení v úvahu nebo je dokonce podcenil.

„Proč mi to nemůžeš prozradit už teď?“

„Hrozně se omlouvám, ale teď spěchám na mimořádný koncert filharmonie. Hrají Franckovu d-moll… Pojď se mnou, hudba ti uklidní nervy.“

„Já k uklidnění potřebuju brandy se sodou, pro mě muzika není!“ zavrčel návladní. Doprovodil nás dolů k taxíku.

„Tak zítra v devět,“ připomněl mu Vance, zatímco jsme nasedali. „Nech kancelář chvíli čekat. A nezapomeň zavolat Heathovi kvůli těm alibi.“

Když už jsme se rozjížděli, vyklonil se ještě z okénka: „Poslyš, jak je podle tebe paní Platzová vysoká?“

XXII

Nazítří ráno vstoupil přesně v devět hodin špatně naložený Markham do Vanceova bytu.

„Chci vědět, co znamenala tvá poslední věta při včerejším loučení,“ řekl, sotva usedl za stůl.

„Vezmi si meloun,“ vybídl jej Vance. „Je ze severní Brazílie, ale nezkaz si jeho báječnou chuť solí nebo pepřem…“

„Vysvětli mi…,“ přerušil ho návladní, avšak přítel mu nedovolil dokončit.

„Víš, že lidé nevědí nic o melounech? Pletou si je s dýněmi…“

„To je strašně zajímavé,“ odsekl Markham se špatně zakrývanou netrpělivostí. „Mířil jsi svou poznámkou…“

„Po melounu ti Currie připravil speciální chod – podle mého předpisu, samozřejmě za Currieho spolupráce. Zatím jsem to jídlo nepojmenoval, třebas mi pomůžeš najít vhodný název. Nejdřív se rozsekají natvrdo vařená vajíčka…“

„Nepřišel jsem na kuchařskou lekci.“ Markham se znovu pokusil přinutit přítele k hovoru o zločinu, ale Vance se během snídaně tomu námětu obratně vyhýbal. Teprve až když sluha odklidil nádobí, vrátil se k důvodu Markhamovy návštěvy.

„Přinesl jsi soupis alibi všech podezřelých?“

Návladní přikývl a Vance si přesedl k psacímu stolu. Z jedné zásuvky vyňal dva hustě popsané listy kancelářského papíru a podal je Markhamovi.

„Rád bych, aby sis mé poznámky pročetl a řekl mi na ně svůj kritický názor. Sestavil jsem je včera po koncertě.“

Časem se mi ty dokumenty dostaly do rukou a já je mohl uložit k ostatním záznamům a listinám týkajícím se Bensonova případu. Následuje doslovný opis:

DOMNĚNKA

Alvina Bensona zastřelila v noci 13. června paní Platzová.

MÍSTO ČINU

Bensonův dům, v němž se svým zaměstnavatelem byla sama.

Všechna okna jsou buď opatřena mřížemi, nebo se zavírají zvnitřku. Při zamčených hlavních dveřích není do domu jiný přístup. Do obývacího pokoje měla možnost vstoupit naprosto přirozeně, třeba s nějakým dotazem. I když stála přímo před svou obětí, Bensona to nemuselo přimět zvednout zrak. Četl dále.

Kdo jiný měl příležitost přiblížit se k němu až na dostřel, aniž by vzbudil jeho pozornost?

Před hospodyní Benson nemusel dbát na svůj vzhled. Zvykl si objevovat se před ní v négligé, bez chrupu a příčesku.

Vzhledem k tomu, že žila v domě, mohla si k vraždě najít příhodný okamžik.

DOBA ČINU

Počkala si na pánův návrat. Ačkoliv to popřela, možná jí oznámil, kdy se vrátí. A z toho, že přišel domů sám a převlékl se, poznala, že už žádného pozdního návštěvníka nečeká. K vraždě zvolila dobu krátce po Bensonově příchodu, aby tím svrhla podezření na někoho, kdo jej případně doprovodil.

NÁSTROJ

Použila Bensonovy pistole. I když měl zbraní pravděpodobně víc, vzala tu z ložnice a odnesla ji dolů. Po vraždě ji zahodila nebo někde schovala – měla na to celou noc. Dotaz na střelné zbraně ji vyděsil, protože si nebyla jista, jestli policie ví o pistoli z ložnice.

MOTIV

Místo hospodyně u Bensona přijala proto, že se bála, jak se bude pán chovat k její dceři. Jakmile děvče v domě pracovalo přes čas, vždycky zůstávala na stráži. Když nedávno objevila zaměstnavatelovy nečisté úmysly, obávala se, že se týkají její dcery. Matka, ochotná jako ona obětovat se pro své dítě, by neváhala pro jeho záchranu i zabít.

Šperky uschovala pro dceru, pokud je neuložil Benson sám ještě před smrtí.

CHOVÁNÍ

Lhala v údaji o příchodu slečny St. Clairové na čaj, ale časem vysvětlila, že zpěvačka se zločinem nemůže mít nic společného. Šlo o pouhou ženskou intuici? Nikoliv, vždyť věděla, že vinna je ona sama Naproti tomu coby vysloveně mateřský typ nechtěla uvést do podezření nevinnou osobu.

Včera se zjevně zděsila, když padlo jméno její dcery, a to z obavy, že by odhalený příbuzenský vztah mohl prozradit pravý motiv zavraždění Bensona.

Přiznala, že slyšela ránu z pistole; kdyby to popřela, zkouška mohla dokázat, že výstřel ze salonu zřetelně dolehl i do její ložnice, což by na ni mohlo vrhnout podezření. A pokud slyšela ránu připomínající výstřel, proč nešla zjistit, co se děje, anebo nevyvolala poplach?

Při prvním výslechu projevila jasný odpor k Bensonovi. Je to tvrdohlavá, bystrá a rázná Němka, schopná zločin naplánovat i provést.

VÝŠKA

Odpovídá prokázané výšce vraha.

Markham si tento précis několikrát pročetl – zabralo mu to plných patnáct minut – a pak dalších deset minut mlčky seděl. Konečně vstal a začal přecházet po místnosti.

„Dokument nemá přesné právní znění,“ připomněl Vance, „ale myslím, že by předsedovi poroty mohl v lecčems pomoct. Samozřejmě ho můžeš upravit nebo přepracovat a vyšňořit odbornou hantýrkou s četnými bezvýznamnými frázemi.“

Návladní hned neodpověděl. Zastavil se u francouzského okna a zíral ven na ulici.

„Ano, zpracoval jsi pozoruhodný případ! Od začátku mě zajímalo, kam míříš. Tvůj včerejší výslech Platzové mi připadal bezúčelný. Přiznávám, že mě nikdy nenapadlo podezřívat právě ji. Měla asi mimořádný důvod zabít Bensona.“ Otočil se a popošel k nám se sklopenou hlavou a rukama za zády. „Nelíbí se mi představa, že ji budu muset zatknout. Kupodivu o její vině jsem nikdy neuvažoval.“ Zastavil se před Vancem. „Ani tys zpočátku nemyslel na ni, ačkoliv ses vychloubal, že už po pěti minutách pobytu v Bensonově domě jsj znal pachatele.“

Vance se s veselým úsměvem rozvalil v křesle.

„A den nato jsi prohlásil, že zločin nemohla spáchat žena, ať už proti ní svědčí cokoliv,“ horlil Markham dál. „Kázal jsi mi o umění psychologie a bůhví o čem ještě!“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Vance dosud s úsměvem. „Žena Alvina Bensona nezavraždila.“

„Žena ho nezavraždila?“ vykřikl Markham.

„Ovšemže ne!“ Vance ukázal na papíry v přítelově ruce. „Jen jsem si z tebe trochu vystřelil… Chudinka paní Platzová! Je nevinná jako beránek!“

Návladní hodil listiny na stůl a zprudka se posadil. Dosud jsem ho neviděl tak vzteklého, nicméně obdivuhodně se ovládl.

„Víš, kamaráde, dostal jsem nepřekonatelnou chuť dokázat ti, jak strašně nesmyslné jsou tvé indicie a fakta,“ vysvětlil Vance obvyklým líným způsobem. „Jsem docela pyšný na svou obžalobu proti paní Platzové, na jejímž podkladě bys ji určitě mohl odsoudit, jenže jako celá teorie tvého přepjatého zákona je od začátku do konce ošidná a klamná… Indicie, Markhame, jsou nepředstavitelný nesmysl. Vycházejí z předpokladu, že když nahromadíš dostatečný počet slabých článků, vytvoříš silný řetěz.“

„Pozvals mě na přednášku o teorii práva?“ zavrčel návladní.

„Kdepak!“ ujistil ho Vance bezstarostně, „jen tě chci připravit na fakt, že já totiž proti pachateli nemám tu nejmenší indicii. A přesto vím, že je vinen, jako vidím, že sedíš a přemýšlíš, jak mě beztrestně zmučit a zabít.“

„Jakpak jsi bez důkazů mohl dospět k závěru?“ V Markhamově hlase zazněla nevraživost.

„Pouze psychologickou analýzou.“

Markham zaťal zuby a na přítele vrhl ledový pohled. „Nejspíš předpokládáš, že k soudu odvedu za ručičku pachatele, kterého mi předhodíš, a soudci oznámím: Tenhle pán zastřelil Alvina Bensona. Nemám proti němu žádný důkaz, ale žádám, abyste nad ním vyřkl ortel smrti, poněvadž můj vynikající, chytrý přítel Philo Vance, kterého napadají všelijaké nesmysly, tvrdí, že předvedený muž je úplně bezcharakterní.“

„Neumřu žalostí, když viníka třeba vůbec nezatkneš.“ Vance skoro neznatelně pokrčil rameny. „Považuji jen za svou lidskou povinnost sdělit ti jeho jméno – třebas jenom proto, abych ti zabránil ubližovat nevinným lidem.“

V té chvíli už Markham nepochyboval, že Vance skutečně zná Bensonova vraha, ale teprve mnohem později odpoledne plně pochopil, proč ho přítel několik dnů napínal na skřipec. Když se nakonec dověděl pravdu, odpustil mu. Ovšem teď ho ještě dráždilo, že situaci drží v rukou někdo jiný.

„Než prozradím jméno toho džentlmena, je třeba provést dvě věci,“ spustil Vance. „Především mi dovol mrknout se na ten soupis alibi všech zúčastněných.“

Markham vytáhl z kapsy strojopis a podal mu ho. Vance si listinu pečlivě pročetl a pak vyšel na chodbu, odkud bylo slyšet, že telefonuje. Po návratu do místnosti si všechna hlášení znovu prohlédl a nad jedním obzvlášť dlouho přemýšlel, jako by zvažoval jeho pravdivost.

„Tady se dovídám, že plukovník Ostrander spolu s radním Moriartym z Bronxu navštívili v noci třináctého půlnoční představení v divadle Piccadilly na Čtyřicáté sedmé ulici. Přišel tam krátce před dvanáctou a zůstal až do konce, tedy asi tak do půl třetí ráno… Znáš toho radního?“

Markham se přítelovi zadíval upřeně do tváře.

„Setkali jsme se už. Proč?“

Připadlo mi, že se v hlase návladního ozval nádech potlačovaného rozčilení.

„Kdepak se radní z Bronxu poflakují během dopoledne?“ rýpl Vance.

„Asi doma – nebo v klubu Samoset… Někdy taky pracují na radnici.“

„To je prosím pracovní vytížení politika!… Nevadilo by ti najít ho doma, případně v klubu? Pokud by ho to příliš neobtěžovalo, rád bych s ním vyměnil pár slov.“

Markham probodl Vance ostrým pohledem a pak mlčky vyšel k telefonu.

„Pana Moriartyho jsem ještě zastihl doma,“ oznámil, když se vrátil zas do místnosti. „Chystal se právě k odchodu. Požádal jsem ho, aby se tu cestou do města zastavil.“

„Doufám, že nás nezklame,“ povzdechl si Vance. „Za pokus můj plán stojí. Ještě před polednem ti předám pachatele, ovšem musím se pojistit, abys ho za pachatele skutečně uznal. Tahle alibi, jak věřím, dobře vydláždí cestu pro můj coup de boutoir… Přednedávnem jsem ti svěřil, že alibi je zrádná a nebezpečná záležitost a může vést k vážnému obvinění. Chybějící alibi naopak nemusí znamenat vůbec nic. V soupise kupříkladu vidím, že slečna Hoffmanová nemá pro tu noc žádné alibi. Tvrdí, že šla do biografu a pak domů. Pravděpodobně byla v Bensonově domě do pozdních hodin u maminky. Vypadá podezřele, viď? A přesto, pokud tam byla, je jejím jediným zločinem láska k matce… Naproti tomu jsou zde některá alibi jako ze železa – což je hloupá metafora, poněvadž železo se snadno zlomí –, ale já přesto vím, že jedno z nich je falešné. Buď proto trpělivý. Musím ta alibi podrobně přešetřit.“

Po patnácti minutách se dostavil Moriarty, vážný, pohledný a elegantní mladý muž kolem třicítky; mé představě radního v nejmenším neodpovídal. Hovořil čistou, spisovnou angličtinou; téměř bez bronxského přízvuku.

Markham ho představil a stručně mu vysvětlil, proč jej pozval.

„Máme vaši výpověď, ale je trochu příliš všeobecná,“ začal Vance. „Mohl byste nám vylíčit přesně, co jste dělal tu noc po setkání s plukovníkem Ostranderem?“

„Pozval mě na večeři a do kabaretu. Sešli jsme se v deset v Marseilles, pojedli tam a krátce před dvanáctou jsme se vydali do Piccadilly. Tam jsme zůstali asi do půl třetí. Plukovníka jsem vyprovodil pěšky do jeho bytu, kde mi nabídl skleničku, ještě jsme si trochu popovídali a já pak kolem půl čtvrté odjel podzemkou domů.“

„Detektivovi jste uvedl, že jste seděli v lóži.“

„Správně.“

„Odešli jste z ní během představení?“

„Po prvním dějství za mnou přišel jeden přítel. Plukovník se omluvil a odešel do umývárny. Při druhé přestávce jsme oba s plukovníkem na chodbě kouřili.“

„Kdy podle vašeho odhadu první jednání skončilo?“

„Kolem půl jedné.“

„Není východ na konci chodby, která vede podél lóží?“

„Je. Taky jsme jím odešli.“

„Jak dlouho byl plukovník o první přestávce z lóže pryč?“

„Krátce – přesně nevím.“

„Vrátil se do začátku druhého dějství?“

„Myslím, že ne.“ Moriarty uvažoval. „Přišel až pár minut po vytažení opony.“

„Řekněme deset minut?“

„Nedovedu to odhadnout. Později určitě ne.“

„Když tedy připočteme desetiminutovou přestávku, mohl být plukovník pryč celkem dvacet minut?“

„Ano – klidně.“

Tím přitakáním rozhovor skončil. A když radní odešel, Vance se opřel v křesle a zamyšleně kouřil.

„Chápeš situaci? Šťastnou náhodou je divadlo Piccadilly prakticky za rohem Bensonova domu. Plukovník pozve Moriartyho na půlnoční představení, obstará sedadla do lóže blízko východu. Krátce před půl jednou z lóže odejde, vykrade se chodbou, dorazí k Bensonovi, zaťuká na okno, je vpuštěn dovnitř, svou oběť zastřelí a spěchá zpátky do divadla. Dvacet minut bohatě stačí.“

Markham se bez poznámky napřímil.

„A teď si prostudujme všechny okolnosti a dokázaná fakta… Slečna St. Clairová nám prozradila, že plukovník ztratil Bensonovou vinou hodně peněz a že ho nařkl z nepoctivosti. Týden pak spolu nemluvili, což svědčí o roztržce mezi nimi. V Marseilles uviděl St. Clairovou s Bensonem, a poněvadž znal její zvyk odcházet domů o půlnoci, považoval půl jedné za vhodnou dobu, i když asi původně plánoval, že se z divadla odplíží mnohem později. Jako důstojník má pětačtyřicítku a je pravděpodobně dobrý střelec. Nemohl se dočkat, až někoho zatkneš – skoro mu bylo jedno, kdo to bude; dokonce kvůli tomu telefonoval. Patřil k té hrstce lidí, jimž by Benson otevřel bez ohledu na své vzezření. Patnáct let se znali důvěrně a paní Platzová jednou viděla, jak Benson sundal svůj příčesek a ukazoval ho plukovníkovi. Navíc byl určitě obeznámen s uspořádáním domu… Jak se ti tahle verze zamlouvá?“

Markham vstal a začal podle svého zvyku přecházet po místnosti.

„Takže proto ses tak zajímal o plukovníka a pozval ho na oběd?… Co v tobě vzbudilo podezření proti němu?“

„Podezření?“ zvolal Vance. „Ale to je hrozný nesmysl! Opravdu, kamaráde, to je strašná představa! Pevně věřím, že odešel do umývárny přihladit si obočí a narovnat vázanku. Seděl přece v lóži, kam na něj viděly dívky z jeviště…“

Návladní se prudce zastavil. Nebezpečně zrudl a v očích mu zablesklo. Než se ale zmohl na slovo, Vance klidně pokračoval, nevšímaje si, jak se přítel vzteká.

„Takový starý sukničkář je skutečně schopný jít se upravit – a já na to vsadil… Od rána jsme hodně postoupili, i přes tvé uražené city. Teď máš pět osob a každou z nich můžeš s trochou právnické obratnosti obvinit z vraždy – nebo aspoň proti každé vyslovit podezření.“ Zamyšleně zvrátil hlavu. „Na prvním místě stojí slečna St. Clairová. S určitostí jsi tvrdil, že zločin spáchala ona, a majorovi jsi oznámil svou chuť zatknout ji, což narazilo na můj důkaz o výšce pachatele. Soudce by jistě souhlasil se mnou. Jako druhého uvádím kapitána Leacocka; jenom násilím jsem ti zabránil, abys ho vzal do vazby. Vypracoval sis proti němu skvostnou obžalobu – i bez jeho roztomilého doznání. A kdyby ses byl dostal do jakýchkoliv problémů, byl by ti z nich pomohl: těšila ho představa kriminálu. Třetí je Leander Krásný – tady je obvinění pádnější než u všech ostatních. Každá porota by ho odsoudila s potěšením – já sám také, už jen za způsob, jak se obléká. Paní Platzová představuje čtvrtý dokonalý případ, založený na nepřímých indiciích, který důkazy, závěry a kdoví jakými dalšími právními nesmysly doslova přetéká. Pátý podezřelý je plukovník, jak jsem ti právě předvedl – a mít víc času, mohl jsem to rozvinout ještě barvitěji.“ Odmlčel se a obdařil Markhama přehnaně vlídným úsměvem. „Povšimni si laskavě, že tohle kvinteto splňuje všechny požadavky předpokládané viny; vyhovuje čas, místo, okolnosti, vražedný nástroj, motiv i chování. Jedinou nevýhodou je, že všichni jsou naprosto nevinní. Což je nanejvýš nepříjemné, viď? Bohužel se proti tomu nedá nic dělat… Ale co dál?… Mrzuté, že?“

Nepochopil jsem, jaký cíl Vance sleduje zdůrazňováním zřejmých přehmatů návladního; i Markham byl zmaten, nicméně nikdo z nás ani na okamžik nezapochyboval, že Vance to dělá s určitým záměrem.

„Nezbývá než pokračovat v prověřování všech těch výpovědí. Na řadě je teď major. Co říkáš, podáme si ho? Nemusí to zabrat mnoho času, bydlí nedaleko. Jeho alibi visí na svědectví liftboye.“ Vance se zvedl. „Pojď!“

„Jak víš, že chlapce zastihneš ve službě?“

„Před chvílí jsem s ním telefonoval.“

„To celé je nesmysl!“

Vance uchopil přítele za paži a žertem jej táhl ke dveřím.

„Bezpochyby,“ souhlasil. „Vždyť ti přece často říkám, že nerozumíš legraci.“

Markham se vzpíral a chtěl se z přítelova sevření vyprostit. Vance však neustoupil, a tak se návladní po vzrušenější debatě podvolil.

„Rád bych už s těmi hokusypokusy skoncoval,“ vrčel, zatímco jsme nasedali do taxíku.

„Já to už udělal,“ prohodil Vance.

XXIII

Chatham Arms, kde major Benson bydlel, byl nevelký, vybraný penzion pro svobodné pány na Čtyřicáté šesté ulici, spojující Pátou třídu se Šestou. Vchod, zasazený do jednoduchého a důstojného průčelí, nevybíhal do chodníku, odkud k němu vedly pouze dva schody. Vstupní dveře se otvíraly do úzké chodby a přilehlé menší hovorny po levé straně. Na konci chodby byla zdviž a vedle ní telefonní ústředna, ukrytá pod schodištěm.

Službu právě měli dva mladíci v uniformě; jeden si lenivě hověl ve dvířkách výtahu, druhý seděl před přepojovací deskou ústředny.

„Jak jsem zjistil telefonickým dotazem, měl jeden z těch chlapců v noci třináctého službu,“ upozornil Vance Markhama, hned jak jsme vešli. „Vyptej se, který to byl, vystraš ho svým titulem a pak mi ho přenech.“

Návladní neochotně popošel do chodby, po krátkém rozhovoru s mladíky jednoho z nich odvedl ho hovorny a přísně mu vyložil, co chceme. Než Vance zahájil výslech, zdůraznil své přesvědčení, že chlapec zná odpověď na jeho dotazy.

„Kdy přišel major Benson domů tu noc, kdy byl zastřelen jeho bratr?“

Mladík rozevřel doširoka oči.

„Kolem jedenácté – hned jak skončilo představení,“ zněla odpověď po krátkém zaváhání.

„Mluvil s tebou?“

„Ano, pane. Zmínil se, že byl v divadle. Hra prý nestála za nic a jemu po ní zbyla příšerná bolest hlavy.“

„Jak to, že si tak přesně pamatuješ, co ti řekl před týdnem?“

„Vždyť té noci byl zavražděn jeho bratr!“

„To tě vražda natolik vzrušila, že si vybavuješ všechno, co tehdy souviselo s majorem Bensonem?“

„Ovšem – je to přece bratr zastřeleného.“

„Připomněl ti tu noc major něčím, kolikátého je?“

„Ne… Ledaže smůlu s výběrem mizerného představení přisuzoval datu – bylo zrovna třináctého.“

„Dodal k tomu ještě něco?“

„Že prý ze třináctého udělá pro mě šťastný den,“ usmál se chlapec. „Dal mi všechny drobné, co našel v kapse – pěticenty, desetníky, čtvrťáky – dohromady tři dolary padesát pět centů.“

„Potom vyjel do svého bytu?“

„Ano, pane – sám jsem ho vyvezl nahoru. Bydlí ve třetím patře.“

„A vyšel později ještě ven?“

„Ne, pane.“

„Jak to můžeš tak jistě tvrdit?“

„Viděl bych ho. Nemohl mi uniknout.“

„Sloužil jsi sám?“

„Po desáté hodině tu jsme vždycky jen jeden.“

„Jinými dveřmi než předním vchodem se z domu vyjít nedá?“

„Ne, pane.“

„Kdy jsi potom majora zase viděl?“

„Zazvonil a chtěl trochu nasekaného ledu,“ odpověděl mládenec po krátkém uvažování. „Odvezl jsem mu ho nahoru.“

„V kolik hodin?“

„No – přesně nevím… Ale ano, vím! V půl jedné.“

„Nejspíš si u tebe čas ověřil.“ Vance se nepatrně usmál.

„Uhádl jste, pane. Požádal mě, ať se mrknu na hodiny v jeho obývacím pokoji.“

„Jak to přesně bylo?“

„No, když jsem led přinesl, byl už v posteli. Poručil mi dát drť do kbelíčku v obýváku, a zatímco jsem ji přesypával, zavolal na mě, ať mu řeknu, kolik ukazují hodiny na krbové římse, že se mu hodinky na ruce zastavily. Chtěl si je natáhnout. Pak mi ještě přikázal, abych mu nespojoval žádný hovor, ať volá kdokoliv. Prý se potřebuje vyspat. Zhasl světlo a já sjel dolů.“

„Víš určitě, že dolů pak už nesešel?“ zeptal se Vance po krátkém mlčení.

„Přece jsem povídal, že bych ho byl viděl.“

„Nemohl ti třeba proklouznout po schodech, když jsi někoho odvážel nahoru?“

„Mohl, kdybych byl ještě výtah použil. Ale teprve v půl třetí jsem vyvezl pana Montegua.“

„Takže mezi půl jednou a půl třetí jsi halu neopustil?“

„Ne. Celou tu dobu jsem tam seděl.“

„A majora jsi naposledy viděl v půl jedné na lůžku.“

„Ano – a pak až časně ráno, kdy mu nějaká žena nechávala telefonický vzkaz, že jeho bratr byl zavražděn. Asi deset minut po zavolání sjel dolů a odešel.“

„To mi stačí.“ Vance dal mladíkovi dolar. „S nikým o naší návštěvě nemluv, nebo se dostaneš pod zámek – rozuměl jsi? Teď můžeš jít po své práci.“

Sotva mladík zmizel, Vance upřel na Markhama prosebný pohled.

„V zájmu ochrany společnosti, vzhledem ke spravedlnosti, pro dobro veřejnosti atakdále musíš ještě jednou udělat něco, co odporuje tvým vrozeným sklonům, starouši. Lidově řečeno, chci pročenichat majorův příbytek.“

„Proč?“ V Markhamově tónu zazněl jasný odpor. „Přišel jsi docela o rozum? O výpovědi toho mládence nepotřebujeme pochybovat. Asi mě považuješ za hlupáka, ale zatím ještě poznám, kdy svědek nelže.“

„Určitě nelže,“ přisvědčil Vance klidně, „proto také chci jít nahoru. Pojď, Markhame. V tuhle chvíli nehrozí riziko, že by se major vrátil a překvapil nás… Ostatně –“ usmál se sladce – „slíbils mi veškerou podporu.“

Návladní důrazně odporoval, ale Vance stejně naléhavě trval na svém, až jsme o několik minut později bez povolení a pomocí paklíče vstoupili do majorova bytu.

Dveře se z domovní chodby otvíraly do úzké haly, která ústila přímo do pokoje. Vlevo byl vchod do ložnice. Vance vkročil bez rozmýšlení do obývacího pokoje. Římsa krbu při pravé stěně nesla starodávné mahagonové hodiny. Na stolečku v zadním rohu stála stříbrná souprava, kterou tvořil kbelíček na ledovou tříšť a šest pohárků.

„Tak tady máme ty hodiny i nádobu na chlazení vína, sem liftboy přinesl ten led,“ připomněl Vance a přistoupil k oknu. „Tudy major určitě neodešel,“ dodal, když vyhlédl ven.

Potom zamířil halou do ložnice, kde proti dveřím uviděl úzké lůžko s nebesy a vedle něj noční stolek s lampičkou. Rozsvítil ji a opět zhasl a pak se zadíval na Markhama.

„Už chápeš, jak se major dostal ven, aniž si ho chlapec povšiml?“

„Asi levitací,“ odsekl návladní.

„Málem. Zatraceně chytře promyšlené… Poslouchej: V půl jedné major požádal o drcený led. Chlapec ho přinesl a otevřenými dveřmi spatřil majora na loži. Dostal příkaz nasypat tříšť do kbelíčku v obýváku. Takže prošel halou do pokoje až ke stolku v rohu, přičemž ho major vyzval, ať se podívá, kolik ukazují hodiny na krbové římse. Pak mu dal Benson dobrou noc, oznámil, že nechce být vyrušován, zhasl lampičku na nočním stolku, vyskočil z postele, kde pochopitelně ležel oblečený, odplížil se do domovní chodby, a než hoch vysypal led do nádoby a výtahem sjel do přízemí, seběhl po schodech a vyrazil z domu.“

„Můžeš mít pravdu,“ připustil Markham. „Jenže i přes svou mimořádnou představivost zapomněls vysvětlit, jak se zas major vrátil.“

„To už je ta nejjednodušší část plánu. Nejspíš čekal schoulený ve vchodu protějšího, domu, až do penzionu vejde jiný nájemník. Liftboy tvrdil, že kolem půl třetí přišel pan Montegu. Ve chvíli, kdy ho chlapec odvážel výtahem, vklouzl major do domu a nahoru se vydal po schodech.“

Markham se trpělivě usmál, ale nic neřekl.

„Všiml sis jistě, jak pečlivě zvolil datum i hodinu a obojí vštípil do mládencovy paměti. Špatné představení, bolest hlavy, nešťastný den… Proč nešťastný? Zřejmě proto, že bylo třináctého. Zato šťastný pro liftboye. Hrst mincí – všechno stříbrňáky. Zvláštní způsob úplaty, nemyslíš? Na dolarovou bankovku by se třeba mohlo pozapomenout.“

„Mně líp vyhovuje obvinění paní Platzové.“ Markhamův hlas zněl shovívavě a neosobně.

„Já ale ještě neskončil.“ Vance vstal. „Doufám totiž, že najdu zbraň.“

„To by nám ovšem pomohlo.“ Teď už návladní pozoroval přítele ironicky. „Opravdu věříš, že ji objevíš?“

„Bez velkých obtíží,“ ujistil ho Vance sladce.

Přistoupil k prádelníku a začal vytahovat zásuvky. „Náš nepřítomný hostitel pistoli v bratrově domě nezanechal a je příliš šetrný, aby ji zahodil. Střelnou zbraň lze přece v majetku majora předpokládat, ostatně leckdo mohl vědět, že nějakou má. A protože je přesvědčen, že ho nepodezříváme, proč by ji neměl mít uloženou na obvyklém místě? Pokud pistoli nenajdeme, bude stát major v horším světle, než kdybychom ji našli. Naším jediným problémem je teď zjistit, kam zbraň normálně ukládá… Do prádelníku zřejmě ne,“ dodal, když zabouchl poslední zásuvku.

Otevřel tornu u nohou postele a prohrabal ji.

„Sem také ne,“ zamumlal netečně. „Zbývá už jedině šatník.“

Zamířil ke skříni ve zdi a zvolna ji otevřel; na horní polici okamžitě uviděl vojenský opasek s plným pouzdrem. Nesmírně opatrně ho přenesl k oknu a položil na postel. „Tak vidíš, kamaráde,“ oznámil vesele, zatímco si svůj nález prohlížel zblízka. „Zvlášť si povšimni, že opasek i pouzdro jsou silně zaprášené – s výjimkou chlopně pouzdra, kde jsou stopy po nedávném otevření. Ty si přece na důkazy potrpíš – i když tohle samozřejmě nic nedokazuje.“ Z pouzdra vytáhl pistoli a do hlavně vsunul cípek kapesníku. „Není zaprášená, z toho soudím, že ji nedávno někdo vyčistil. A vsadím se, že žádný náboj nechybí.“

Vyňal zásobník a náboje vysypal na noční stolek: všech sedm, plný počet pro tento typ zbraně, leželo před námi v úhledné řádce.

„Předkládám ti další z důkazů, o které ti tolik jde. Náboje, ponechané delší dobu v zásobníku, který není vzduchotěsně uzavřený, ztratí trochu lesk, zatímco obsah nové, dobře zapečetěné krabičky si lesk uchovává mnohem déle. Vidíš, že tenhle náboj je o maličko lesklejší než ostatní; byl tedy do zásobníku vložen teprve nedávno jako poslední,“ podíval se Markhamovi přímo do očí, „místo onoho, který opatruje kapitán Hagedorn.“

Návladní trhl hlavou, jako by se probral z hypnotického spánku…

„Nejlíp mi vyhovuje tvé obvinění paní Platzové,“ opakoval.

„Majorův případ je zatím jen načrtnutý,“ vysvětloval Vance, „konečné tahy ještě přijdou. Napřed stručné shrnutí: Jak major věděl, že bratr bude v noci třináctého v půl jedné doma? Vyslechl Alvinovo pozvání slečny St. Clairové na večeři – vzpomeň si, co o něm vypověděla sekretářka. Poslouchal prý za dveřmi, a tak slyšel i slova umělkyně, že bezpodmínečně odejde o půlnoci. Anthony tedy usoudil, že Alvin bude kolem půl jedné doma – a sám. Zaťukal na okno, bratr ho poznal po hlase a ihned pustil dovnitř. Před Anthonym neměl žádné zábrany, klidně ho přijal bez chrupu i bez příčesku… Major se nám také hodí výškou; onehdy ve tvé kanceláři jsem se záměrně vedle něj postavil.“

Návladní mlčky zíral na pistoli. Vanceův hlas zněl docela jinak, než když předkládal svá hypotetická obvinění proti ostatním podezřelým, a Markhamovi rozdíl neunikl.

„Přejděme teď ke šperkům,“ pokračoval dál Vance. „Kdysi jsem vyslovil názor, že až najdeme záruku na úhradu Pfyfeova dlužního úpisu, budeme mít i vraha. Už tehdy mě napadlo, že klenoty má major, a jakmile nám slečna Hoffmanová prozradila jeho přání nehovořit o balíčku, nabyl jsem jistotu. Takže: Alvin přenesl šperkovnici domů, o čemž major nepochybně věděl. A tento krok podle mého soudu ovlivnil Anthonyho rozhodnutí ukončit bratrův život.“ Hbitě přistoupil ke dveřím. „Teď už nám zbývá jenom objevit, kam ty tretky ukryl. Z Alvinova domu se mohly dostat jedině s vrahem. Určitě jsou tady v bytě, v kanceláři by je totiž mohl někdo najít a na uložení do sejfu by si třeba vzpomněl bankovní úředník. Navíc zde jsou šperky bezpečnější než kdekoliv jinde… Pojď, kamaráde, i když ti to je nepříjemné, což chápu.“

Návladní následoval přítele chodbou jako omámený. Bylo mi ho líto, protože teď už bezesporu pochopil, že Vance nežertuje. Od začátku jsem totiž věřil, že Markham tuší pravý důvod Vanceova přání prošetřit majorovo alibi, a jeho odmítavý postoj vyvolával jednak nesouhlas s přítelovým postupem, který mu šel na nervy, ale i strach z výsledku. Nechtěl bránit odhalení viníka, svého dlouholetého známého, ale – jak to nyní chápu – utěšoval se marnou nadějí, že Vanceovi špatně rozumí a že zpochybní-li každý jeho krok, změní snad i samotnou skutečnost.

Vance zamířil zas do obývacího pokoje, kde pět minut postál. A zatímco si prohlížel jednotlivé kusy nábytku, Markham ho s rukama zastrčenýma hluboko do kapes od dveří pozoroval s přivřenými víčky.

„Major je odvážný a chytrý člověk, jak dokazuje jeho široké, hladké čelo, panovačný pohled, rovná páteř a zatažené břicho. Uvažuje vždycky přímočaře; schovávat šperky v nějakém pokoutním úkrytu by považoval za zbytečné – navíc k něčemu podobnému nevidí důvod. Chce je pouze bezpečně uložit, aby nebyly volně na očích. V ložnici jsem takovou schránku nenašel, proto hledám tady.“

Pokročil k rozložitému psacímu stolu z růžového dřeva a zkusil všechny zásuvky. Žádná nebyla zamčená. Zatáhl také za zásuvku stolu uprostřed místnosti a vyjela i ta. Stejné zklamání mu poskytla malá španělská vitrínka u okna.

Znovu se rozhlédl místností a už se chtěl vrátit do ložnice, když zavadil zrakem o čerkeskou skříňku na kuřivo, napůl skrytou za stohem časopisů na spodní polici stolku. Znenadání se zastavil, sklonil se a zkusil zvednout víko skříňky. Byla zamčená.

„Vida,“ zamumlal. „Copak major kouří? Myslím Romeo y Julieta Perfeccionados, ale ty nejsou tak drahocenné, aby se musely zamykat.“

Z psacího stolu vzal pevný bronzový nůž na papír a jeho špičku zastrčil do štěrbiny pod víkem právě nad zámkem.

„To nesmíš!“ vykřikl Markham hlasem, z něhož zazněl strach zároveň s výčitkou. Než ale mohl přítele zadržet, ozvalo se ostré cvaknutí a víko odskočilo. Uvnitř ležela šperkovnice potažená modrým sametem.

Markham hleděl na skříňku s výrazem tragického smutku; potom se zvolna otočil a klesl do křesla.

„Dobrotivý Bože!“ zasténal. „Nemůžu tomu uvěřit!“

„Přitom bys ochotně uvěřil ve vinu několika nevinných lidí. Proč se teď hroutíš nad skutečným viníkem?“ Vance mluvil pohrdavě, ale zvláštní, nevyzpytatelný pohled jeho očí tónu neodpovídal. Vzpomínám si, že ačkoliv tyto dva muže pojilo nerozlučné přátelství, nikdy mezi nimi nepadlo slůvko sympatie či dokonce náklonnosti.

Markham se předklonil, v beznaději opřel lokty o kolena a hlavu o ruce.

„Kde ale máš motiv?“ zdůraznil. „Muž přece nevraždí pro hrstku šperků?“

„Pochopitelně,“ přikývl Vance. „Ty jsou jen přídavek. Buď klidný, major měl životně důležitý důvod. A věřím, že až dostaneš zprávu od revizora účtů, všechno – nebo alespoň převážnou část – pochopíš.“

„Proto tedy jsi žádal kontrolu jeho účetních knih?“ Markham odhodlaně vstal. „Tak pojď, dotáhneme případ do konce.“

XXIV

Při odchodu z bytu odnesl návladní pistoli i šperkovnici. Z drogerie na rohu Šesté třídy zatelefonoval Heathovi, aby okamžitě přijel k němu do kanceláře a přivedl i kapitána Hagedorna. A Stittovi ze soukromé účetní firmy nařídil, aby se co nejrychleji dostavil do úřadu návladního.

„Chápeš, doufám, oč lepší je moje metoda proti tvé,“ prohodil Vance, když jsme v taxíku mířili k budově trestního soudu. „Požádal jsem tě o přešetření alibi všech zúčastněných s předpokladem, že je-li major vrah, má jistě dokonalé alibi.“

„Proč ses ale zajímal o alibi ostatních?“

„Jediná možnost, jak získat přehled o majorových krocích, byla přimíchat jeho jméno nenápadně do seznamu ostatních. Kdybych tě o prověření jeho osoby požádal přímo, byl bys odmítl.“

„Pokud jsi ale věděl od počátku, že pachatelem je on, proč jsi mi proboha nic neřekl a neušetřil mi celý týden starostí?“

„Nebuď naivní, starouši,“ usadil jej Vance. „Kdybych byl majora obvinil hned na začátku, dal bys mě zatknout pro urážku veřejné osoby. Musel jsem tě pořád upozorňovat na důležitá fakta v naději, že světýlko uvidíš sám. Tys ale všechny mé rady ignoroval, nebo sis je špatně vykládal.“

Markham chvíli mlčel.

„Chápu, kam míříš, ale přesto některým bodům nerozumím. Proč mi například major tak energicky bránil zatknout kapitána?“

„Jak jsi strašně lehkověrný, Markhame! Nikdy se nepokoušej o zločin – hned by tě chytili. Copak nechápeš, oč pevnější bylo majorovo postavení, když předstíral nesouhlas s uvězněním oběti? Mohl snad lepším způsobem odvrátit každé případné podezření proti sobě? Navíc velmi dobře věděl, že by tě žádným svým výrokem neodvedl od vytčeného směru. Jsi přece tak zásadový!“

„Přesto ve mně několikrát vzbudil dojem, že za pachatele považuje slečnu St. Clairovou.“

„To je pouze ukázka, jak se bystrý mozek dovede chopit příležitosti. Major bezpochyby vraždu naplánoval tak, aby svrhl vinu na kapitána Leacocka, který jeho bratrovi v souvislosti se slečnou St. Clairovou veřejně vyhrožoval. A najednou se ta dáma chystá s Alvinem povečeřet. Až bude ráno nalezen zastřelený vojenskou pistolí, na koho jiného padne podezření než na kapitána? Major věděl, že Leacock žije sám, a proto těžko prokáže alibi. Uznáváš, jak Anthony Benson chytře doporučil Pfyfea za zdroj informací? Předpokládal, že ti při výslechu o výhrůžce řekne. Prohnaný ďábel!“

Zasmušilý Markham bedlivě poslouchal.

„A dovedl příležitosti využít!“ pokračoval Vance. „Sotva jsi zmařil jeho plán sdělením, že víš, s kým Alvin večeřel, a že máš dostatek důkazů k obžalobě, dostal nový nápad. V tomhle městě plném kavalírů přece nemůže být okouzlující dáma odsouzena pro vraždu, ať už proti ní svědčí kdovíkolik důkazů. A proto ti ochotně přehodil výhybku zpět k St. Clairové. Své trumfy vynesl obratně – předstíral, že by ji nerad do případu zapletl.“

„Z toho důvodu jsi tedy žádal kontrolu jeho účetních knih a vybídls mě, abych mu ve své kanceláři naznačil, že zpěvačku podezřívám?“

„Přesně tak!“

„A osoba, kterou major chránil –“

„– byl on sám. Ale předstíral, že to je slečna St. Clairová.“

„Pokud jsi za pachatele považoval jeho, proč jsi do případu zatáhl plukovníka Ostrandera?“

„V naději, že nám opatří klestí na majorovu pohřební hranici. Alvina Bensona i celou jeho kamarilu důvěrně znal a jako vyhlášený všetečka se mohl doslechnout o nějakém sporu mezi bratry Bensonovými a vytušit jeho důvod. A navíc jsem si přál získat informace o Pfyfeovi.“

„Vždyť ty jsme už měli!“

„Nemyslím tím svědecké důkazy. Šlo mi o podrobnosti – o jeho povaze, psychologii a hlavně o jeho rysech hazardního hráče. Zločin přece ukazuje na vypočítavého, chladnokrevného spekulanta, jen takový typ mohl něco podobného provést.“

Markhama však právě v této chvíli přítelovy teorie příliš nezajímaly…

„Věřil jsi majorovi, že mu bratr lhal o špercích v sejfu?“

„Prohnaný Alvin se o nich Anthonymu pravděpodobně opravdu nezmínil. Já soudím, že mu informace poskytlo spíš ucho na dveřích během některé Pfyfeovy návštěvy.“

„Podle tvé verze došlo ke zločinu bez dlouhých příprav.“ Markhamova věta vyzněla spíš jako otázka než tvrzení.

„Podrobnosti neměl promyšlené,“ opravil Vance přítele. „Chtěl bezpochyby bratra odstranit už delší dobu, ovšem neurčil si termín ani způsob provedení. Několik plánů pravděpodobně zavrhl – až se mu třináctého naskytla příležitost; všechny okolnosti mu hrály do ruky. Slyšel odpověď St. Clairové na pozvání k večeři a pochopil z ní, že v půl jedné už bude Alvin nejspíš zpátky doma, bude sám a tak podezření z vraždy, provedené v tuto dobu, padne na kapitána Leacocka. Když poznal, že Alvin odnesl domů šperky, chopil se příležitosti. Zbývalo jenom připravit alibi a najít modus operandi, který jsem už vysvětlil.“

Markham pár minut přemýšlel, až nakonec zvedl hlavu.

„Skoro jsi mě o jeho vině přesvědčil,“ připustil, „ale já ji musím dokázat. Zatraceně!“ Svaly kolem úst mu ztvrdly. „Svůj podíl jsi odvedl, kamaráde. Pokračovat teď musím sám.“

V kanceláři na nás čekal Heath s kapitánem Hagedornem. Markham je pozdravil jako obvykle zdrženlivě a chladně. Už se ovládal a úkolu, který před ním ležel, se ujal s energií jemu vlastní.

„Pachatele asi známe, seržante,“ oznámil. „Posaďte se, hned si případ probereme, jen co vyřídím některé maličkosti.“ Podal majorovu pistoli Hagedornovi. „Podívejte se na ni, kapitáne, a povězte mi, jestli ji můžete podle něčeho identifikovat jako zbraň, kterou byl zabit Alvin Benson.“

Hagedorn přistoupil důležitě k oknu, pistoli položil na parapet a z kapes volného saka vytáhl několik nástrojů. Potom si vtlačil do oka zvětšovací sklo a začal zbraň rozebírat, aby do hlavně mohlo vniknout světlo. Téměř pět minut se do ní díval, pomalu jí pohyboval, aby zachytil odraz slunečních paprsků na různých místech v hlavni. Pak beze slova pomalu zbraň opět uvedl do původního stavu, odloudal se zpět ke své židli a usedl.

„Může to být ta pistole,“ ozval se konečně. Krk natáhl dopředu a návladního pozoroval přes okraj ocelové obruby brýlí. „S určitostí nemůžu zatím nic tvrdit, ovšem když jsem tehdy ráno prohlížel kulku, všiml jsem si zvláštních rýh, kterým dost odpovídá rýhování v téhle hlavni. Rád bych ji prozkoumal podrobněji.“

„Takže myslíte, že jde o tutéž zbraň?“ naléhal návladní.

„Myslím – i když jistotu nemám. Můžu se mýlit.“

„Dobrá, kapitáne. Odneste si ji a okamžitě mě zavolejte, až skončíte s expertizou.“

„Smrtící střela určitě vyšla z téhle pistole,“ ujistil nás Heath po kapitánově odchodu. „Vždyť Hagedorna znám! Neřekl by tolik, kdyby neměl jistotu… Čí je ta zbraň, pane?“

„Odpovím vám, až vyslechnu Stitta.“ Markham se dosud bránil pravdě. Dokud zbývala sebemenší jiskřička naděje, i sám sobě odmítal přiznat, že je major vinen. „Přijde každým okamžikem.“

Stitt se dostavil za čtvrt hodiny. Markham se mezitím snažil zaměstnávat jinými věcmi. Příchozí zachmuřeně popřál návladnímu a Heathovi dobré jitro a na Vance se vděčně usmál.

„Díky za tip. Pomohl jste mi. Kdybyste byl majora zdržel o trochu déle, mohl jsem zjistit víc. Od chvíle, kdy přišel, mě nespustil z očí.“

„Snažil jsem se ze všech sil,“ povzdychl si Vance a obrátil se k Markhamovi. „Abys rozuměl: Při včerejším obědě jsem si nepřestával lámat hlavu, jak vystrnadit majora z kanceláře, aby pan Stitt měl volnou ruku. Až zpráva o přiznání kapitána Leacocka mi dala šanci. Anthonyho jsem tu ve skutečnosti vůbec nepotřeboval.“

„Co jste našel?“ zeptal se návladní netrpělivě revizora.

„Leccos,“ zněla stručná odpověď. Nato Stitt vytáhl z kapsy list papíru a rozložil jej na stole.

„Tady je krátký souhrn… Podle pokynů pana Vance jsem se zaměřil na stav konta, pokladní záznamy a hlavně na činnost obou šéfů firmy. Ukázalo se, že major uložené akcie soustavně zatěžuje hypotékami a spekuluje především s nekótovanými burzovními papíry. Utrpěl těžké ztráty, ale zatím nemůžu říct, jak velké.“

„A Alvin Benson?“

„Používal stejných triků, jenže ten měl štěstí. Před několika týdny vydělal balík na syndikátu Columbus Motors a peníze ulil do soukromého sejfu – aspoň jak mě informovala jeho sekretářka.“

„A pokud měl major klíč k tomu sejfu, pak se smrtí bratra usmálo štěstí zase na něj.“

Po revizorově odchodu seděl Markham jako vytesaný z kamene a upíral oči na protější stěnu; Stitt mu vzal další stéblo, jehož se při bezděčném popírání majorovy viny chytal.

Zazvonil telefon. Návladní zvedl sluchátko, a zatímco poslouchal, vloudil se mu do pohledu výraz naprosté rezignace. Opřel se v židli jako vyčerpaný člověk.

„Volal Hagedorn,“ oznámil po chvíli. „Je to vražedná zbraň.“ Znenadání se napřímil a oslovil Heathe: „Jejím majitelem je major Benson, seržante.“

Detektiv tiše hvízdl a překvapením trochu vykulil oči, ale potom se mu do tváře zas vrátila bývalá netečnost.

„Vlastně mě to vůbec nepřekvapuje,“ prohlásil.

Markham zazvonil na Swackera.

„Spojte mě s majorem Bensonem a řekněte mu… řekněte mu, že se chystám provést zatčení a že bych ocenil, kdyby mě mohl okamžitě navštívit.“

Všichni jsme asi pochopili, proč vzkazem pověřil Swackera. Poté s ohledem na Heathe znovu shrnul, proč obviní majora. Když domluvil, vstal a přestavěl židle před svým psacím stolem.

„Až major přijde, usadím ho semhle, seržante,“ ukázal na židli přímo před svým křeslem. „Vás chci mít po jeho pravici a vlevo od něho Phelpse, anebo – kdybyste ho nesehnal – jiného detektiva. Dokud ale nedám pokyn, nic nepodnikejte. Nakonec vám dovolím, abyste ho zatkl.“

Sotva Phelps vstoupil a policisté zaujali svá místa, Vance prohodil:

„Doporučuji být ve střehu, seržante. Až major pozná, že je s ním konec, pustí se do vás hlava nehlava.“

„Díky za radu, pane. Nebude to můj první zatčený,“ usmál se Heath s hlubokým pohrdáním. „Navíc major Benson není útočný typ, spíš jen uzlíček nervů.“

„Jak myslíte,“ prohodil Vance lhostejně. „Já vás varoval. Dokáže riskovat a bez mrknutí oka ztratit poslední dolar. Ale až se ocitne skutečně v úzkých a pozná svou definitivní porážku, veškeré jeho sebeovládání vyústí do fyzického násilí. Někdo v takové situaci vybuchne, jiný ze stejného důvodu spáchá sebevraždu. Jde o psychologickou reakci. Major má k sebevrahovi daleko, proto tvrdím, že vybuchne.“

„My tady možná nerozumíme psychologii,“ zavrčel Heath, „zato lidským náturám jo.“

Vance potlačil zívnutí a nedbale si zapálil cigaretu. Všiml jsem si, že svou židli odstrčil trochu dozadu.

„Zdá se, že vám končí starosti, šéfe,“ zaskřehotal Phelps, „i když já si do poslední chvíle myslel, že líčíte na Leacocka… Kdo vám dal tip na majora?“

„Zásluhu o odhalení mají pouze seržant Heath a kriminální oddělení,“ vyhnul se odpovědi Markham a dodal: „Kancelář návladního a všichni, kdo s ní souvisí, nemají s případem vůbec nic společného.“

Až do majorova příchodu jsme seděli v napjatém tichu. Markham kouřil duchem nepřítomný. Několikrát se díval na poznámky, které tam nechal Stitt, a jednou se dokonce zvedl a šel si k ledničce pro pití. Vance namátkou otevřel jakousi právnickou knihu, která mu ležela na dosah, a s pobaveným úsměvem přelétl rozsudek soudce ze Západu v úplatkářské aféře. Heath a Phelps, zvyklí čekat, se sotva pohnuli.

Když major Benson přišel, Markham ho pozdravil až přehnaně nenuceně, a aby mu nemusel podat ruku, začal prohrabávat listiny v zásuvce. Seržant se choval div ne žoviálně, přistrčil majorovi židli a prohodil neobratnou banalitu o počasí. Vance zaklapl knihu a zůstal zpříma sedět.

Major byl důstojně srdečný. Markhama přejel rychlým pohledem, ale pokud něco tušil, nedal nic najevo.

„Potřebuju zodpovědět pár otázek,“ spustil návladní tiše, nicméně rázně.

„Kolik si budete přát,“ souhlasil oslovený klidně.

„Máte vojenskou pistoli, viďte?“

„Ano – automatickou.“ Odpověď doprovázelo tázavé zdvižení obočí.

„Kdy jste ji naposledy čistil a doplňoval zásobník?“

„Nepamatuju se přesně.“ V majorově tváři se nepohnul jediný sval. „Čistil jsem ji vícekrát, ale zásobník není doplňovaný od mého návratu ze zámoří.“

„Půjčil jste ji v poslední době někomu?“

„Nevzpomínám si.“

Markham vzal do ruky Stittovo hlášení a chvíli do papíru hleděl.

„Jak jste chtěl uspokojit své klienty v případě, že by některý z nich znenadání požádal o vrácení svých cenných papírů?“

Major pohrdavě ohrnul horní ret.

„Tak proto jste poslal revizora zkontrolovat mé účetní knihy!“ Šíje mu zbrunátněla a krev se mu rozlila až k uším.

„Z tohohle důvodu ne… Dnes ráno jsem vnikl do vašeho bytu…“

„Ke všemu jste ještě lupič!“ Benson teď zčervenal i v obličeji a na čele mu vyskočily žíly.

„… a našel jsem tam klenoty paní Banningové… Jak se k vám dostaly?“

„To se vás ani v nejmenším netýká,“ odsekl major chladným, ale vyrovnaným hlasem.

„Proč jste slečně Hoffmanové zakázal o nich mluvit?“

„Ani to vás nemusí zajímat.“

„A smí mě zajímat, že kulka, která zabila vašeho bratra, vyšla z vaší pistole?“

„Jdete na mě s pěkným podrazem a ve chvíli, kdy nečekám podezřívání, mi kladete inkriminující otázky! To jste pěkný kamarád!“

„Blázne!“ řekl Vance tiše, ale ostře, jako by práskl bičem. „Copak necítíte, že se vás ptá jako přítel v poslední zoufalé naději dokázat vaši nevinu?“

Major se na něj rozhořčeně obrátil.

„Nepleťte se do toho – vy zatracený padavko! A vám,“ chvějícím se prstem ukázal na Markhama, „za tohle zatopím!“ Spustil proud nadávek a kleteb. S rozšířenými nozdrami a planoucíma očima připomínal nemocného v záchvatu padoucnice.

Markham po celou dobu trpělivě seděl, oči měl zavřené a hlavu opíral o ruce. Sotva však majorův hněv dospěl do stadia, kdy už nebyl schopen slova, návladní pohlédl na Heathe a kývl. Na to znamení detektiv čekal.

Než se ale seržant stačil pohnout, major vstal, prudce se otočil a pěstí ho praštil do obličeje. Omráčený policista se skácel a zůstal na podlaze ležet. Vzápětí vyskočil přikrčený Phelps, jenže po majorově kopnutí kolenem do podbříšku se i on v bolestech svíjel na zemi. Nakonec obviněný zuřivě zaútočil na Markhama.

„Teď došlo na vás,“ štěkl a vrhl se vpřed.

Vance až dosud netečně kouřil a přihlížel zpod přivřených víček. Teď ale znenadání vyrazil: Jednou rukou chytil majora za pravé zápěstí, druhou za loket a paži mu zkroutil mezi lopatky. Major bolestí vykřikl a teprve pak Vance sevření trochu uvolnil.

Mezitím se Heath vzpamatoval, namáhavě vstal a vytáhl pouta. Ozvalo se cvaknutí a major těžce dopadl na židli. Jen stěží pohyboval ramenem.

„Nejde o nic vážného,“ řekl Vance, „máte pouze natržené kloubní pouzdro. Za pár dní bude v pořádku.“

Heath pokročil k Vanceovi a mlčky napřáhl ruku v omluvném a zároveň blahopřejném gestu. Když potom vězně odvedl a Phelpsovi jsme pomohli do křesla, Markham příteli položil ruku na paži.

„Pojďme odtud,“ řekl. „Jsem vyřízený.“

XXV

Téhož večera po sauně a večeři jsme my tři – unavený a zasmušilý Markham, uhlazený a zdvořilý Vance a já – usedli do výklenku haly v klubu. Aspoň půl hodiny jsme seděli mlčky, potom Vance začal nahlas říkat své myšlenky:

„Heath musí mít silnou konstituci, jinak by se byl nesebral tak rychle… Chudák Phelps! Do konce života se nezbaví hrůzy z kolen.“

„Majorovu reakci jsi předpověděl správně. Skoro uznávám, že na tom tvém psychologickém blábolení něco je,“ přidal se Markham a po chvíli se na Vance zvědavě zadíval: „Vysvětli mi, proč jsi od začátku věřil v majorovu vinu?“

Vance se pohodlně opřel v křesle.

„Vezmi v úvahu charakteristické rysy zločinu. Alvin Benson a vrah spolu bezpochyby před výstřelem hovořili nebo se přeli. Benson pak předstíral, že čte, aby dal najevo, že debatu ukončil. Sotva vrah pochopil beznadějnost situace, vytáhl pistoli, zamířil na čelo sedícího Alvina a stiskl spoušť. Potom zhasl světlo a odešel… Taková jsou fakta – a teď si je rozebereme.“ Několikrát potáhl z cigarety. „Jak jsem povídal, zamířil na čelo oběti, což je riskantnější cíl než třeba hruď, zato smrt je jistější. Takový postup zvolí pouze muž se železnými nervy a silně vyvinutým instinktem hazardního hráče. Proto podezření nemohlo padnout na žádnou nervózní, vznětlivou či plachou osobu. Střízlivé provedení zločinu spolu s nedostatkem stop, které by mohly pachatele usvědčit, hodně napovídá o chladnokrevné a pečlivé přípravě nesmírně sebejistého člověka, zvyklého riskovat, agresivního a neohroženého, který dovede situaci přímo a jednoznačně zvládnout…“

„Myslím, že už rozumím tvému způsobu uvažování,“ připustil návladní trochu neochotně.

„Po psychologickém rozboru zločinu zbývalo jen nalézt zainteresovanou osobu, jejíž mozek i temperament by odpovídaly provedení. Znám majora dlouho, proto mi hned od prvního rána, kdy jsem obhlédl místo činu, bylo jasné, že pachatelem je on. V každém ohledu psychologicky dokonale odpovídal charakteru i mentalitě vraha.“

„Ale co kdyby byl vraždil někdo jiný, podobný majorovu typu?“

„Za předpokladu, že by se v New Yorku našli dva muži se stejnými povahovými rysy i sklony, měli by oba důvod Bensona zabít? Sotva se v případu objevil Pfyfe a já zjistil, že to je hazardní hráč a lovec, požádal jsem plukovníka Ostrandera, aby nám dal o něm informace. Ovšem plukovníkova odpověď ho okamžitě vyřadila.“

„Je přece odvážný i hazardér,“ namítl Markham.

„Mezi hazardérem Pfyfeova typu a hráčem, který riskuje chladnokrevně a s rozvahou jako major, je velký rozdíl. Hazardéra pohání strach, naděje a touha, chladnokrevného hráče osobní prospěch, sebedůvěra a přesný úsudek.“

„Pomalu to začínám chápat,“ přikývl Markham po chvíli.

„Byly tu však ještě další důkazy: Vrah důvěrně znal domácí zvyky; Benson ho sám pustil do domu. Pachatel věděl, že Alvin bude v inkriminovanou dobu v bytě sám. K tomu všemu přidej nedostatečné oblečení oběti, odložený chrup i příčesek – to všechno přece ukazuje na člena rodiny. A ještě něco: Výška střílejícího muže odpovídala majorově výšce.“

„Proč jsi tak přesvědčeně tvrdil, že vraždu nemohla spáchat žena?“

„Tímhle způsobem by nevraždila žádná žena. I kdyby některá takový zločin chladnokrevně naplánovala a pak ho naprosto věcně provedla tak, aby oběť zasáhla jedinou ranou do čela, odporovalo by to všemu, co o lidské povaze víme. Dále: Ženy se nehádají se svým odpůrcem vstoje, cítí se jistější a lépe se jim mluví vsedě. Ale i za předpokladu, že by ta žena před Bensonem stála, nemohla vytáhnout zbraň, aby ho svým počínáním nepřiměla zvednout zrak. Muž si zcela přirozeným pohybem sáhne do kapsy, kdežto žena ve večerních šatech kapsy nemá. Pistoli může ukrýt jedině v kabelce. A jestli v rozčilení začne kabelku otvírat, každý muž zpozorní… Navíc domněnku o vražedkyni vylučují Bensonova holá lebka a trepky…“

„Vycházíš z předpokladu, že zločin byl naplánován.“

„Ovšem. Přesto chtěl major dát bratrovi poslední příležitost. Podle mě Anthony, který byl ve finanční tísni, věděl, že Alvin má v sejfu hotovost dostatečně velkou, aby ho zachránila před hrozícím vězením. Navštívil bratra odhodlán vraždit, ale napřed o peníze požádal, možná i trochu poprosil, jen aby nemusel střelit. Alvin ho pravděpodobně poslal k čertu a vrátil se k četbě. Major pochopil, že další škemrání nikam nepovede, a přikročil k činu.“

„I když uznám všechno, cos doposud řekl, nechápu ještě, jak jsi mohl vědět, že chtěl vinu svrhnout na kapitána Leacocka,“ prohodil návladní po chvilce kouření.

„Když okolnosti začaly svědčit proti kapitánovi a major se ho tak vehementně zastával, poznal jsem, že právě Leacock se měl stát obětí. Připouštím, že ze začátku se mi zdála být ohrožená slečna St. Clairová, ovšem jakmile vyšlo najevo, že rukavice i kabelka se u Bensona octly omylem, uvědomil jsem si, že ji by do role vraha nemohl podstrčit.“

Markham vstal a protáhl se.

„Tvoje úloha skončila, Vanci,“ řekl. „Moje právě začíná. Potřebuju se na to vyspat.“

Než uplynul týden, byl major Anthony Benson obžalován z vraždy svého bratra. Přelíčení vyvolalo celonárodní senzaci a titulní stránky deníků pokryly podrobné reportáže ze zasedání soudu. Markham nevystupoval v roli prokurátora; jakožto dlouholetý přítel obžalovaného měl nezáviděníhodné postavení a nikdo ho ani slovem nekritizoval, když případ předal okresnímu návladnímu Sullivanovi. Major Benson se obklopil celým štábem obhájců, což bývá řídkým jevem. Bojovali všemi dosažitelnými právními prostředky, nicméně proti důkazům nic nezmohli.

Jakmile Markham dospěl k přesvědčení o majorově vině, dal provést podrobnou revizi finančního stavu firmy obou bratrů. Odhalila, že situace je mnohem horší, než zjistila Stittova zběžná kontrola. Majetek podniku byl systematicky rozebírán k soukromým spekulacím, ale zatímco Alvin dokázal své výdaje krýt a ještě značně vydělávat, Anthonyho investice doslova zruinovaly. Markham teď mohl dokázat, že majorova jediná naděje na vyplacení zpronevěřených papírů a vlastní záchranu před trestním pronásledováním spočívala v bezprostřední Alvinově smrti.

Slečna Hoffmanová se při přelíčení osvědčila jako inteligentní a užitečný svědek. Její znalost poměrů ve firmě argumenty proti obžalovanému ještě prohloubila.

Paní Platzová vylíčila rozhořčené hádky mezi oběma bratry, které slýchala, a uvedla i majorovu větu, jíž Alvinovi pohrozil asi čtrnáct dní před vraždou po neúspěšném pokusu vypůjčit si padesát tisíc dolarů.

„Kdybych se měl rozhodnout mezi tvou kůží a svou, tak ta moje to neodnese,“ prohlásil tehdy Anthony.

Soudní řízení trvalo tři týdny. Ale na Markhamovu žádost se do něho návladní Sullivan snažil co nejméně zatahovat soukromé záležitosti nevinných osob, jejichž osudů se případ naneštěstí dotkl. Plukovník Ostrander pak návladnímu nikdy nezapomněl, že si ho nedal předvolat jako svědka.

V posledním týdnu přelíčení začala slečna St. Clairová vystupovat jako primadona v jednom velkém operetním divadle na Broadwayi. Provdala se za kapitána Leacocka a zdají se být dokonale šťastni.

Pfyfe je nadále ženat a stále elegantní – jako předtím. Dojíždí pravidelně do New Yorku i přesto, že „starý dobrák Alvin“ už nežije; náhodou jsem ho u paní Banningové potkal – tu ženu budu vždycky ctít. Pfyfe sehnal deset tisíc dolarů – vůbec netuším jak – a její šperky vyplatil. Otázka, kdo je vlastníkem klenotů, se u soudu nepřetřásala, za což jsem byl velmi povděčný.

V den vynesení rozsudku nad majorem jsme Vance, Markham a já společně večeřeli v kluby. O případu nepadlo ani slovo, ale znenadání návladní přece jen řekl:

„Obávám se, že jsem se opravdu příliš věnoval věcným důkazům na úkor psychologie… Kdyby někdy v budoucnosti můj právnický postup selhal, můžu tě zavolat na pomoc?“

„Jsem ti kdykoliv k službám, kamaráde, to přece víš!“