Vítězslav Houška

Vražda naslepo

1

Rovnou a bez obalu vám povím, že mi Cafourek leze na nervy. Je z rodu oněch výtečníků, kteří si upravují obočí hřebenem a pečují o čistotu psacího stolu permanentním odfoukáváním smítek.

Další jeho erbovní vlastnost: je hypochondr. Kliky se dotkne jenom v rukavicích; a aby na něj nenaskákaly bacily, nikomu nepodá ruku – rozumí se, že s výjimkou šéfredaktora, jemuž podá.

Onehda chtěl přilepit známku na dopis, avšak neměl po ruce houbičku. Každý jiný by se patrně spokojil s dobrodiním nasliněného prstu, ale on kdepak: vyplnil žádanku o přidělení houbičky, přičinil důvodovou zprávu a sečkal s nalepením známky do druhého dne, kdy dotyčnou inventární náležitost vyfasoval.

Takže snad uznáte, že Cafourek je člověk těžko snesitelný. Aspoň teda já ho nesnesu. Dílem proto, že on nesnese mě, dílem proto, že křivdou osudu je zrovna on mým nadřízeným.

Cafourek je vedoucím domácího zpravodajství Ranních novin. Že by psal, to nepíše; zato rediguje, organizuje, kibicuje, komanduje. Směje se tak, že drtí rty u sebe a z útrob statného nosu vyráží kuckavý tón. Ostatně směje se zřídkakdy. Krom toho má řeznickou šíji a do kravaty si vpichuje jehlici. Obden se vydrápe za mnou do věže a sdělí mi, že si musím vymyslet aspoň jeden šlágr denně, jinak že se listu nevyplatím.

Co si Cáfa pod slovem šlágr představuje, není mi známo. O písničku mu zajisté nejde, neboť já jsem redakčním kreslířem Ranních novin. Ateliér, když tomu někdo chce ateliér říkat, mám v podkrovní místnosti čili ve věži.

Kreslím vtipy, karikatury, titulky a takovéhle záležitosti. Nicméně Cafourek o mně prohlašuje, že nemám smysl pro humor, nýbrž pro ulejvku; že se v ateliéru kryju před kolektivem; že žiju jako poustevník ve věži z kosti slonové.

Z důvodů lehce pochopitelných jsem nakreslil do rubriky Jedna denně fór, který sestával z těchto náležitostí:

Za stolem sedí muž, v ruce drží známku a nastrkuje ji k jazyku přičinlivého poskoka. Což v rohu jizby vysvětluje přítel příteli: „Náš vedoucí je úžasný pedant; když má přilepit známku na dopis, tak ji nechá napřed olíznout jazykovým odborníkem…“

Cafourek měl toho dne ranní a tak to prošlo bez nesnází. Teprv nazítří si kluci redaktoři všimli, že nos toho kakabuse za psacím stolem se velmi podobá nosní architektuře našeho Cáfy. Čemuž se vděčně zachechtali. Naproti tomu Cafourek se nechechtal. Jen se mě na chodbě zeptal, co to má jako být.

„To má být, prosím, šlágr,“ odpověděl jsem zdvořile, „aktualitka…“

Ani teď se Cafourek nezasmál. Jen se zeptal, v čem že ráčím spatřovat aktuálnost toho nesmyslu.

„V tom, že právě dnes je pondělí třináctého září a v Praze začíná Mezinárodní výstava poštovních známek,“ řekl jsem a hrdě odkvačil do věže.

Snad pochopil, snad nepochopil, fakt je, že se záhy chopil telefonu a vybídl mě, abych k němu sešel, že má pro mě kvaltovku.

„Tady čtu v četce,“ poťukával nehtem na lejstro, „že včera přijel do Prahy nějaký Berthelot, předseda Mezinárodní filatelistické federace. Jděte za ním a nakreslete ho. A ať to tu mám nejpozději v půl třetí. Jinak tu krásnou filatelistickou aktualitu nedostanou do čísla. Jasné?“

To řekl a z nosu vypustil smích, podobný zvuku, jejž vydává vodovodní potrubí.

Ovšemže Cáfovi nešlo o filatelistickou aktualitu jako o to, aby mě potýral. Abych se mlátil tramvají až do Podbaby, abych lítal po hotelu, abych škemral o audienci u potentáta, abych si pálil hubu. Abych zkrátka, jak on říkává, osvědčil smysl pro humor.

„Ale soudruh Hornych má ode dneška dovolenou,“ připomněla lidumilně Cáfova sekretářka Marie.

Myslela to dobře; a já opravdu mohl klidně říct, že mi jede dejme tomu za půl hodiny rychlovlak do Žďáru; ale nic takového jsem neudělal.

Nýbrž jsem vznešeně odvětil: „Nevadí. Blaho listu je mi přednější než dovolená. Za hodinu tu máte toho Berthelota.“

„Za hodinu?“ nevěřil svým uším vedoucí redaktor Cafourek.

„Tak teda za půl,“ jevil jsem požadovaný smysl pro humor a vyšel do ulic.

Do ulic? Kdepak. Do věže jsem šel. A tam jsem si napřed udělal kafe. A pak jsem vzal pero a tuš a začal jsem šuftit Berthelota. Vlastně obtahovat.

Náhodou jsem totiž včera na letišti vítal zrovna tohohle filatelistického presidenta a přitom jsem si ho samosebou naskicoval. Síla zvyku. Ačkoli nevítal jsem pana Berthelota tak docela náhodou, nýbrž ve funkci člena společenského odboru Mezinárodní výstavy poštovních známek PRAGA 1965.

Tím se leccos vysvětluje.

Například to, proč jsem si šetřil týden dovolené až na září a proč jsem se kvůli tomu dostal do sváru s ženou Barborou, řečenou Boriškou. Nuže, do polemiky s Boriškou jsem se dostal proto, že ženy nemají pochopení pro filatelii. Kdežto já mám. Už třeba proto, že jsem autorem emise známek se sportovními náměty v hodnotě 60 hal., 80 hal., 1,20 Kčs. Já vím, že tyhle známky znáte, ale teď aspoň znáte i navrhovatele, tvůrce a grafika těchto uměleckých miniaturek.

No, a že jsem členem, ba víc: vedoucím společenského a kulturního odboru výstavy PRAGA 1965, za to vděčím tomu, že mám uhlazené společenské vystupování, znalost cizích jazyků, povšechný kulturní rozhled a protekci u vedoucího sekretariátu Císaře, s nímž jsem byl na vojně.

Zatímco jsem vám tohle povídal, uschla tuš; Berthelot byl hotov. Sbalil jsem fidlátka, zamkl stůl a odešel na dovolenou. Malou oklikou přes Cafourka.

„Tak už jsem tady,“ oznamoval jsem. „S tou kresbou.“

Cafourek se podíval na mě, na Marii, na hodinky, na kresbu.

„A to už jste jako zpátky?“

„Jak vidíte,“ podotkl jsem zdvořile.

„Tohle že je ten předseda mezinárodní filatelie?“

„Ano, prosím.“

„A to si myslíte,“ nadzdvihl Cáfa nos, „že se neurazí, až uvidí, že jste mu místo hlavy namaloval vajíčko?“

„Už to viděl a zřejmě mu to nevadí, protože tuhle dolů, račte se podívat, napsal srdečný pozdrav čtenářům našeho listu.“

Pozdraviv, vyšel jsem ze dveří, v nichž jsem se střetl s Gelnarem. Při té příležitosti jsem přimhouřil oko. To značilo: ťal jsem právě Cáfu do živého. Gelnarovy zřítelnice vyjádřily uspokojení.

Pár slov o něm, o Gelnarovi, na nějž voláme Fricku. Je fotografem našeho listu, má špeluňku a temnou komoru ve věži vedle mne. Je kumštýř, dacan, fešák. Má útlý pas jako Manon Lescaut, bělostný chrup, který cenívá po způsobu televizních hlasatelek, a stejný vkus se mnou, pokud jde o Cafourka. Je nadán tvůrčí fantazií, což manifestuje tím, že mě matí na šachovnici a jede proti Cáfovi.

Pište si, jak ho onehda doběhl. Cafourek sháněl malíře pokojů a za tím účelem pořád kamsi telefonoval, aniž se mu dařilo sjednat termín malby. Tu mě Fricek zavolal do temnice, sáhl po telefonu a povídá, sedni si, poslouchej, aspoň uvidíš, jak ho teď, papriku nadívanýho, sejmu. Načež huhlal do trubičky: Pan redaktor Cafourek? Dobrý den, tady družstvo malířů, tak už jsme tu s tím vápnem, všechno připravte, pobalte, vystěhujte, zítra jsme u vás jako na koni, chcete to s válečkem nebo bez? Pointa je nasnadě: Cafourek špendlil archy papíru, pošupoval nábytek, slovem, činil se, jak náleží, a pak, to se ví, malíři s vápnem nepřišli. Od té doby má enormní pifku na všechny malíře, taktéž na mne.

2

Nazítří otiskly skoro všechny noviny mou fotografii.

Stál jsem v levém rohu toho snímku a přičinlivě jsem se culil. Vedle mne se zleva doprava usmívali Angličan Bojanowicz, oblý předseda FIP Berthelot, primátor Prahy, jenž právě přestřihával bílou pásku, a další hodnostáři.

Jen Ranní noviny uveřejnily z té pozoruhodné fotografie výřez. Primátora s nůžkami ponechaly, Berthelota rovněž, kdežto mě nůžkami zlikvidovaly. Ostatně víme, komu vděčím za to, že jsem byl z parádního snímku odstřižen.

Slavnostní zahajovací cavyky došuměly, návštěvníci už zaujatě civí na zasklené a zapečetěné šiky známek. Je jich moře. Těch známek i těch diváků. Plný Bruselský pavilón, plný Sjezdový palác. Sběratelé, vystavovatelé, zvědavci, pořadatelé, zasvěcenci, čumilové, novináři. Našinci i cizinci. U každé z třiaosmdesáti národních expozic stojí typická poštovní schránka té které země a zřízenec v pošťáckém stejnokroji, který dává bacha, aby někdo něco neuhranul.

„Ano, prosím, jen račte do prvního poschodí, osmnáctá kóje vpravo…“ odpovídá sličná informátorka u vchodu, která je stokrát za minutu dotazována, kde že lze uvidět modrý mauritius.

U osmnácté kóje je ovšem boží dopuštění. Nekonečný štrůdl lidstva. Každý z čekatelů, lačnících po senzaci, vteřinku popatří na známku s portrétem královny Viktorie, kolem jejíž hlavy se pnou slova POSTAGE – MAURITIUS – ONE PENNY – POST PAID. Vzhledem k výrazu očí, jimiž patří zvědavci na exponát, soudím, že málokdo z nich ví, že má před sebou poměrně méně vzácnější mauritius druhé emise.

Tohle mě žere: že lidi, co nemají o filatelii ani šajna, mají zájem pouze a výhradně o modrý mauritius, a přitom je samozřejmě už nezajímá, že červený mauritius (rozumí se s nápisem POST OFFICE místo POST PAID) je stejně tak vzácný jako ten modrý a že například jednocentová Britská Guayana je třikrát cennější.

Kdyby měli o věci pojem, tlačili by se určitě v přízemí u československého exponátu 54. Ale že nemají, tak se u čtyřiapadesátky tlačí pouze jediný člověk. Muž v černých šatech, oduševnělého vzezření, se štítkem PRAGA 1965 na klopě. Mhouří oči, napřimuje hřbet, poodstupuje, přibližuje se, znovu se níží k panelu, zpytavě obzírá celek, jakož i barevné odstíny známek, charakteristické chybotisky, zoubkování, každičký detail. Zřejmě znalec.

Obsáhlý exponát ČS 54 obsahuje Turecko.

Ale není to ledajaká generální sbírka tureckých známek: je to, prosím, studijní sbírka Turecka, sbírka exkluzivní, sbírka nevídaná, zahrnující období z let 1859-1873.

Namítnete-li, že první oficiální turecká emise pochází přece až z roku 1863, tak ten muž se štítkem PRAGA 1965 vám zajisté ochotně a zasvěceně poví, že to je sice pravda, ale že tyhle dvě červené známky, na nichž vidíte parník, jsou opravdu už z roku 1859 a že je vydala turecká admiralita více méně pro vlastní poštovní potřebu. Takže jsou neobyčejně cenné.

Ale pročpak se ten muž v černém tolik zajímá o exponát 54?

Vysvětlení je prosté: výstavní exponát 54 je jeho majetkem. Jeho tvůrčím a sběratelským veledílem. Je-li ten pán kapánek hrdý, má být na co.

Jak řekl Dostojevskij, s rozumným člověkem i pohovořit je příjemné. Hovořme tedy s ním. Vyptávejme se jej. Zdá se, že mluví rád. O sobě a o svých známkách. No, když mu to dělá dobře…

„Proč sbírám známky?“ pod čelem mu kmitne zasněný úsměv. „Protože mě to baví. Protože mi už jako klukovi bylo líto vyhodit pohled nebo dopis kvůli známce. A tak jsem známky schovával a sbíral a lepil a třídil a laskal a koupal a vyměňoval a tak dále. Měl jsem Andoru, Borneo, Curacao, Čínu, Dánsko, zkrátka celou filatelistickou abecedu světa. Jen Turecko mi chybělo. A tak jsem se na něj vrhl. Z trucu a ze vzteku. Co jsem měl, vyměnil jsem za Turecko. Skoupil jsem všechno, co se dalo i nedalo. Člověk se do toho zažere, ani neví jak. Filatelie, řeknu vám, je krása krásoucí. A taky vášeň. Sladká a krutá…“

Že sladká, to chápeme. Že krutá, to už míň.

„Dokud chce mít člověk od každé známky jednu,“ říká ten podivuhodný člověk, „tak to ještě jde. Ale když začne podle zoubkování, podle barevných odstínů, když narazí na obtisky a chybotisky, je s ním ámen. Stane se specialistou a propadne tomu navěky. A teprv tohle je ta pravá filatelie. Když vám nikdo nepředpisuje, co máte sbírat, když pátráte, odhalujete, tvoříte sami ze sebe a ne podle alba a katalogu; to je pak dobrodružství a rozkoš. Řeknu vám takovou maličkost. Před patnácti lety jsem se dočetl v Zumsteinově časopisu (takovéhle časopisy jsou pro našince povinnou lektýrou), že nějaký švýcarský filatelista z městečka Interlaken nebo odkud objevil na dvoupiastrové turecké známce z roku 1865 retuš v místě, kde ji dosud nikdo nehledal. Prý jde o metodickou retuš celého dolního pravého rohu, kde je tečkované pozadí nahrazeno různoběžným šrafováním. To se ví, že jsem natotata očuchal všechny ty své dvoupiastrové půlměsíce; jenže kde nic, tu nic. To člověka naštve, že ano, že zrovna tahleta pitomá retuš, kterou objevil nějaký švýcarský šťoura, mu ve sbírce chybí. Dvanáct let mě to žralo, dvanáct let, pánové. Dvanáct let jsem se po tom šrafování pídil a nakonec jsem rezignoval. Nemusíš být na každém posvícení, říkal jsem si moudře a vztekle. A pak – ano, pak jsem tu známku uviděl. Na burze U Nováků. Mám tu nějaké Turecko, povídal jeden chlápek a nastrkoval mi umaštěný notýsek. Listuju, koukám, prohlížím pod lupou, a vtom se mi zastavilo srdce. Samozřejmě, ten chlap měl mezi všelijakým sajrajtem tu retuš. Nehnul jsem ani brvou, to dá rozum, a listuju dál, a pak povídám, vzal bych si tuhle hnědou tugru a ještě tamhletoho zeleného bozgunda, aby to jako nebylo nápadné, chápete, všechny čtyři kusy sakumprásk za osm korun. Totiž v tom je ta objevitelská práce a sběratelská závrať, když se vám podaří dostat špek za pár šestáků.“

Muž v černém se dojatě vysmrkal, ukázal nám v řadě malých obdélníčků dotyčnou retuš a dodal:

„Ale to si nemyslete, že pasu jenom po raritách a kuriozitách, kdepak. To ať dělají milionáři, když je to těší. My, opravdoví filatelisté, jsme tvůrčí sběratelé a žádní profíkové. Rozumíte?“

Rozumíme. Ale ještě chceme vědět, která turecká známka je nejcennější.

„Tuhleten zelený morton,“ ukazuje hbitě na malý nevzhledný štráfek papíru pod sklem. „A potom samozřejmě černý parník.“

„A kde ho máte, ten černý parník?“

Muž v černém se na nás dívá, jako kdybychom právě spadli s višně.

„Černý parník je jen jeden na světě,“ hučí temně.

„A kdo ho má?“

„No přece Orhan Brandt,“ polkne a přišeptne mstivě. „Ten pracháč Brandt ho má.“

„A chtěl byste ho mít taky?“

„Ani ne,“ odsekne a odkvačí.

Zvláštní člověk.

Nikoli, nelze to tutlat, nelze ničit důvěru čtenářstva.

Ten zvláštní člověk, ten pán v černém, ten sběratel Turecka, ten muž oduševnělého vzezření – jsem já.

3

Au revoir, řekl jsem panu Dubusovi a se žoviálním wie gehts? jsem se přidal k panu Reiterovi, jenž je veličinou výstavy.

Když vám řeknu, že Reiter je vídeňský obchodník se známkami, tak vám to asi moc neřekne; ale když vám řeknu, že Reiterovým klientem byl svého času sám velký Hind z Utiky v USA a že Reiter pro Hinda vydražil Britskou Guayanu za 300 000 franků, tak už snad pochopíte, o jaký formát kráčí.

Nuže, tenhle formát nyní kráčí po mém boku, a dívá-li se na mne poněkud spatra, pak je to třeba vysvětlit tím, že Reiter je veličinou i co do vzrůstu, kdežto já jsem o tři hlavy menší. Jinak má ovšem Reiter chování jaksepatří vytříbené a kulantní. Dokonce se interesuje o mé Turecko.

Šineme si to tedy k proslulému exponátu ČS 54.

Tvářím se světácky, šprechtím cosi o chystané coctailparty, ale v duchu mě chvátí tréma, co asi Reiter řekne mé sbírce. Pak už nejsem mocen slov a bradou a očima naznačuju, že jsme na místě. Reiter se láme v kříži, navléká si brejle a sune chřípí až do nejtěsnější blízkosti skla. Cestuje očima zleva doprava a zprava doleva a shora dolů. Neříká nic, jen dělá hm. Vzhledem k tomu, že to hm melodicky protahuje, zaplňuje se mi hrudní koš blažeností.

„Nechci vám lichotit,“ lichotí mi Reiter, „ale z toho kouká přinejmenším vermeil…“

Radost, která mě zaplavila, byla horká a prudká, že jsem se až zakymácel.

Reiter se přímí a brejle si vysunuje na čelo:

„Ten zelený morton je parádní. Ápropos, víte, kdo ho shání? Brandt!“

Tomuto sdělení je dlužno rozumět v tom smyslu, že Reiter by mého mortona ochotně koupil, dobře zaplatil a výhodně střelil. Můj decentní úsměv zase znamená, že mortona nikomu neprodám, že nejsem nanuk, že se pan Reiter zbytečně namáhá.

Reiter mi ovšem rozumí a já jemu. Oba tudíž plníme ústřední heslo výstavy Za větší porozumění mezi národy.

Někdo za mnou tiše přešlapuje. Cítím to, otáčím se a vidím chlapíka s takovou nemoderní fasádou všelijak ulízaných a nakadeřených vlasů.

„Nejste náhodou pan Hornych?“ ptá se mě ostýchavě. „Jsem,“ přikývnu a Reiterovi řeknu moment, bitte. Kulantní pan Reiter jeví smysl pro mé úřední povinnosti, skládá kosti do fotelu a důstojně si zapaluje čibuk pod tabulkou KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO.

„Já jsem nějaký Douděra,“ představuje se mi tichošlápek. „Řekli mi, že děláte do Turecka.“

„Prosím,“ usmívám se.

„Já bych totiž potřeboval,“ drmolí Douděra zajíkavě, „mám tady tureckou známku, jestli je jako pravá, kdybyste se na ni mohl podívat.“

„Vám jde asi o znalecké dobrozdání, že ano?“

Frizúra kývá, že ano.

„Takto musíte zajít za panem Trimlem; to je zkušební znalec Turecka; včera tu byl, dneska jsem ho ještě neviděl, ale každou neděli dopoledne ho najdete na burze U Nováků.“

Douděra vystrkuje krk z límce, mne si upocené dlaně u hledá nějaká další slova. Tváře má povislé, na čele roletu vrásek od úporného přemýšlení, nos bojovně čnící ke stropu. Dobře by se kreslil.

„To bych jako nerad čekal až do neděle,“ huhlá. „Já mám totiž o tu známku zájem, totiž mám na ni jako kupce, rozumíte mi.“

„Tak mi ji teda ukažte; a já vám hned řeknu, jestli je pravá, nebo ne. Trošku tomu rozumím.“

Abych řekl pravdu, ten Douděra mě začíná zajímat. Ale přitom bych se vsadil, že vytáhne nějakou hotelovou nálepku, kterou si popletl se známkou a o níž se domnívá, že má cenu korunovačních klenotů.

Douděra se kouká kolem sebe, jestli se někdo nekouká, a pak vyloví z kapsy peněženku a z kapesníku vytřepe pinzetu. Čímž mi dává na srozuměnou, že ví, co řádný filatelista při obcování se známkami musí mít. Jenže on tu pinzetu drží jako vidličku a pak – takováhle pinzeta se špičatými konci je dobrá snad na bradavice, ale ne na známky.

„Teda ta známka je doopravdy cenná,“ brblá výhružně a rejdí pinzetou v peněžence. „Je totiž hodně stará a už není k sehnání.“

Konečně se známka ocitá v Douděrově mastné dlani.

V tu chvíli se rozlehne děsná rána.

Před očima mi bleskne rudá spirála, v uších zarachotí hrom, nohy malátní, jazyk dřevění, dech nefunguje.

A pak druhá a třetí rána.

Praštil mě někdo po hlavě?

Nikoli, nepraštil; to mi jen tak srdce buší vlivem dramatického pohledu na známku.

„S dovolením,“ bažím si známku prohlédnout.

A už ji mám ve své pinzetě.

Je to jediný exemplář, který je na světě.

Je to černý parník.

Něžně a opatrně tu známku osahávám. Je nabeton pravá. To uhaduju zrakem, hmatem, citem, instinktem, zkušeností. Papír je přesně takový jako u mých dvou červených parníků – nula nula dvojka; ani tvrdý, ani silný, jen kapánek drsný, malinko zažloutlý. Celkem zbytečně vytahuju lupu. I bez ní vidím charakteristickou kresbu písma, ty tolik milované a malebně rozmazané kontury parníku a plachtoví, jakož i nepravidelné rozmístění písmen v italském nápisu POSTALE VAPORI AMMIRAGLIATO UFFICO.

Míval jsem v ruce všeliké známky světa a zažíval jsem nad nimi přečetné rozkoše, avšak dotyk tohoto skvostu mě vrhá rovnou do pekel a loupí mi rozum.

Černý parník – známka mých snů. Znám ji jako své boty, znám ji nazpaměť, poznám ji poslepu.

Teprve když jsem se potěšil pohledem a omakem, dostavily se myšlenky. Bláznivé a pochopitelné.

Jak přišel nafrizírovaný Douděra k černému parníku? Okradl Brandta? To je holý nesmysl. Spíš tu známku získal od někoho, kdo ji získal od Brandta. Ale copak by Brandt prodal černý parník? A copak by ten, kdo ji Brandtovi vyfoukl, prodal černý parník Douděrovi? To všechno je nepravděpodobné, naivní, nesmyslné. Ctitelé absurdního divadla by si přišli na své. Já však, který jsem ctitelem rozumu, hledám v tomhle propletenci logiku a řád.

Dýchaje plnými ústy, vracím známku majiteli a povídám:

„Odkud ji máte?“

„Odkud?“ přemýšlí Douděra a nemůže si nic vymyslet. Proto blebtne: „Na tom snad nezáleží…“

„Záleží nezáleží a na čem tedy záleží?“

„Jestli je pravá. Co myslíte?“

„Vypadá to, že je,“ pravím neutrálně. „To víte, Triml by ji strčil pod křemíkovou lampu, aby viděl barevnou reakci papíru.“

„Tak abych šel teda k tomu panu znalcovi, že jo?“

„To byste měl,“ říkám otráveně a pociťuji lítost nad tím, že mi černý parník odplouvá. V té souvislosti mi vyklouzne z úst něco, co mě samotného udivuje: „Ale jestli chcete, já tu známku od vás koupím nablind.“

Ani se při tom nečervenám, jakkoli znám jedenáctý paragraf výstavního řádu, jenž zvěstuje, že ve výstavních místnostech jsou výměny a prodej známek přísně zakázány.

„To by šlo.“ Douděra dává najevo, že mu vlastně šlo především o tohleto. „Ale laciná nebude, to nebude.“

Srdce se mi zase rozkývalo vzrušením, nadějí a strachem. Vyslal jsem popletený úsměv směrem k panu Reiterovi, jehož mi byl v tuhle chvíli čert dlužen, a jemným dotykem jsem přiměl Douděru k několika krůčkům stranou.

„V Pofisu mi za ni nabízeli tisíc korun, ale to se mi zdá trochu málo,“ kroutí Douděra krkem jako husa.

Pokud jde o Pofis, samozřejmě kecá.

„Dám vám dva tisíce,“ šeptám nervózně.

„Dejte tři, a známka je vaše.“

„Dám,“ říkám spěšně, a tudíž netakticky.

Hledíme si do očí. Jako dva Auguři. Má oči modré jako pomněnky a krhavé jako červánky. Ale už vidím, že ani Douděra není znalcem pokeru. Mačkám ze sebe kyselý úsměvek a za účelem záchrany dojmu blábolím, že o takovou speciální a nepříliš pozoruhodnou známku může mít zájem jenom specialista jako já a nikdo jiný že za ni ty peníze nedá.

„Tak dobře,“ dí Douděra, „dejte tři, a hned a tady a na dlaň a plácnem si.“

Patřím na jeho zvlhlou dlaň a nemám nejmenší chuti do ní plácat.

„Mějte rozum, člověče, já přece nemám tolik peněz u sebe. To byste mi nepočkal do zítřka?“

„Počkal nepočkal, to ještě nevím,“ upevňuje se chlápkovo sebevědomí.

„Jenže zejtra bych možná chtěl těch tisícovek trošku víc…“

Kdyby to nebylo v rozporu se zákonem a s mým uhlazeným společenským chováním, dal bych tomu chlapovi jednu po hubě. Též mám sto chutí ho zdvořile vyrazit z výstavních prostor. Jednou jsem tady úřední orgán a to bych se na to podíval, aby si tu někdo dovolil takovéhle techtle mechtle. Když chce, ať si tu pitomou známku třeba přilepí na čelo, ignorant. Ale jestli ji střelí Čerplovi, mému pražskému konkurentovi v oboru Turecka, tak to nepřežiju. Ty prachy sehnat musím, děj se co děj. Kdybych totiž někomu někdy řekl, že jsem nechtěl koupit černý parník za pouhé tři papíry, tak by mě poslali do blázince. Ale kdybych naproti tomu řekl Borišce, mé ženě, že jsem vyklopil za tuhle jednu známku tři tisíce, tak mě tam pošle taky.

„Počkejte tu teda dvacet minut,“ povídám pomateně, „já se ty peníze pokusím splašit.“

Letím k Císaři, to je ten tajemník výstavy, co jsem s ním sloužil na vojně a kterému jsem před časem půjčil lyžařské boty, a prosím ho o zapůjčení většího obnosu do zítřka, vlastně do dnešního odpoledne.

„Kolik potřebuješ?“ ptá se věcně.

„Tři…“ vydechnu.

„Tři stovky?“ děsí se můj přítel. „Ty ses zbláznil! Copak mám v kapse tolik peněz?“

„Nemluvím o třech stovkách, ale o třech tisícovkách,“ uvádím fakta na pravou míru a drkotám jako v horečce. „No, snad by sis mohl ty tři tisíce půjčit na pár hodin z pokladny, co ti to udělá?“

Císař poulí zrak; a pak mi poradí, abych si zaskočil na ošetřovnu pro hysteps. Ta rada není tak špatná, ale mně jde teď o něco jiného než o uklidnění nervů.

Vlčími skoky se ženu chodbami a hlava mi plápolá vzrušením. V mraveništi výstavních pasantů se tyčí jeden záchytný bod, jenž se vyznačuje připitomělým úsměvem. Fricek Gelnar. Pod rozčepýřenou palicí fotoumělce se klinká ošoupaná leica a fungl nová flexareta. Otvíraje ústa, hodlá vyslovovat humorné průpovídky. Avšak není čas na třesky plesky.

Bez úvodu a vysvětlení ho žádám o peněžní půjčku. Bez rozpaků a dotazování tasí prkenici a nabízí mi veškerou movitost, jež pohříchu pokulhává za sumou, které je mi zapotřebí.

„Děkuji ti, ale já bohužel potřebuju mnohem víc. Tak se měj. Prchám domů.“

Fricek si mě přidržuje za lem kabátu:

„Co se děje? Hovoř a nepospíchej. Třeba ti helfnu.“

Za důvěru důvěra: velmi zhruba mu popisuju děj prošlých minut a výčet fakt uzavírám strohým komentářem. Chápavý Fricek chápe konfliktní situaci a nabádá mě, abych neprodleně skáknul do redakce a obloudil pokladní o maximální foršus.

„To by šlo,“ povídám. „A ty mi, Fricku, zatím ohlídej toho chlápka, co teď přešlapuje u čtyřiapadesátky.“

Do redakce nepojedu, požadavek o tří tisícovou zálohu by otřásl Ranními novinami a připravil Cafourka, který hy musel lejstra signovat, o rozum. Vím, co udělám: zajdu domů a pumpnu babičku; ta mě zná, ta mě chápe, ta mi přeje, ta mi půjčí, ta má. A Douděra snad chvilinku počká.

Babička jako z udělání doma nebyla. Když jsem se, zpěněný a zoufalý, vrátil na výstavu, nebylo po Douděrovi ani vidu.

Byl pryč.

Seděl tam jen Reiter, bafal z dýmky a vypouštěl z úst úhledné kroužky dýmu, které se vznášely až ke stropu a tratily se.

Jako dým tratily se i mé naděje, že budu mít ve své sbírce černý parník; že vyhraju ne zlatostříbrnou, ale zlatou medaili plus mezinárodní grand prix.

4

Mám neobyčejně mizernou náladu.

První, kdo to večer pozná, je můj syn Štěpán. Tím svým roztomilým způsobem vyslovuje požadavek, abych si s ním zahrál karetní hru zvanou kvarteta. Odpovídám tvrdě, že nemám na hraní čas, a zasedám ke stolu a otvírám Yverta a hledám, co se tam píše o černém parníku.

„A ty si sedni k učení a nech toho věčného hraní a chvilku mlč,“ přikazuju synovi.

Štěpán po mně zřejmě zdědil náklonnost k logickému usuzování, neboť říká:

„Aha, já mám mlčet, aby sis ty mohl hrát.“

Za tu drzost obdržel pohlavek, načež zmlkl.

Je to skandál. Abych se snad ještě kvůli tomu uličníkovi bál sbírat známky či co. Ale já vím, kdo šíří týhle tendence v naší rodině. A kdo neustále špičkuje, že si tatínek hraje.

V důsledku toho při večeři poznamenávám, že roštěnka je tvrdá jako podešev. Toho se pohotově chytá Štěpán a tvrdí, že už mu to taky nechutná.

„Když nechcete, tak nechte tak,“ řekne Boriška a sklízí se stolu. „Ty si vem chleba s máslem a tatínek ať se nají známek.“

Na jedovatost odpovídám sladkým úsměvem:

„Co pořád máš proti ušlechtilému a rozumnému sběratelství?“

„Že je to na nic,“ povídá žena věcně. „Že v tom nic ušlechtilého a rozumného nevidím.“

Jenže diskuse je má silná stránka.

„Tak mi teda řekni,“ říkám, „jestli byl Hemingway rozumný člověk?“

„Jen mi, prosím tě, nepovídej, že Hemingway sbíral známky,“ hájí Boriška čest svého oblíbeného autora.

„Známky ne. Ale distinkce z vojenských uniforem, když to chceš vědět. A pak celou tu svou sbírku prodal jednomu Američanovi za třicet tisíc dolarů. A Napoleon sbíral cínové vojáčky. A Saša Rašilov budíky. A Herbert Wells klobouky. Tak co říkáš?“

„Chlapi jsou zkrátka jak děti,“ hází mě Boriška do jednoho pytle s Napoleonem a Hemingwayem.

„Omyl,“ vrhám potupu do ženských řad. „Například paní Funtová z New Yorku sbírá předměty, které byly nalezeny ve vnitřnostech zabitých slonů, a slečna Larsonová z Kodaně zase knoflíky ze všech zemí světa…“

Ne nadarmo jsem byl dva roky redaktorem rubriky Zajímavosti odevšad.

Dumavý večer je zčeřen zvonkem telefonu. Volají z redakce.

Sekretářka domácího zpravodajství Marie mě zdvořile prosí, abych se nezlobil, že vyrušuje, a vyřizuje mi Cáfův vzkaz, jestli bych prý nemohl napsat nějakou vtipnou kurzívku ke Gelnarovým fotkám z filatelistické výstavy, když jsem jako na ty známky odborník, něco zajímavého, pikantního, že prý už budu vědět.

„Dobrá, napíšu, dodám,“ slibuju, zavěšuju a pukám zlostí.

Jako člověk od novin vím, že by se slušelo napsat reportáž s nějakým atraktivním titulkem, jako například NEJVZÁCNĚJŠÍ ZNÁMKA SVĚTA V PRAZE nebo ZÁHADA ČERNÉHO PARNÍKU; ale jako sběratel Turecka vím, že se sluší o téhle senzaci mlčet; že nesmím vyplašit veřejnost ani Douděru. A tak píšu všeobecné řečičky o výstavě a v závěru cituju národního umělce Ladislava Peška, který se dal slyšet, že „filatelistická vášeň je něco, co člověka opravdu obohacuje a co mu dává prožít chvíle čisté radosti a krásy.“

Měl by vidět, pan Pešek, jak mě tahle vášeň obohacuje.

Vyklopil jsem jen za ty dva červené parníky, co vlastním, čtyři a půl tisíce na dřevo. Zadlužil jsem se až po uši čistě jen proto, abych mohl prožívat chvíle čisté radosti a krásy. Děkuju nechci. Ale copak jsem mohl tak vzácné známky nekoupit? A co se týče černého parníku, dal bych za něj nevímco, jen kdyby… Jen kdyby Douděra přišel.

S tou vírou, že Douděra přijde, šel jsem nazítří na výstavu. S tou vírou jsem se však musel rozloučit.

Nepřišel.

Marně jsem se ptal všech informátorů, jestli se po mně někdo neptal. Ptal se po mně jen Císař, který chtěl vědět, jak mi je. Jak by mi bylo, dobře mi je, řekl jsem nakvašeně a šel jsem zase domů. A z domova k Tichotovi. Tichota mi musí pomoct.

Byl doma.

„A to jsou k nám hosti,“ kření se a táhne mě za kravatu, pokládaje toto počínání za zvlášť podařený žert. „To je dost, že se zase jednou necháš vidět; tak si sedni, člověče, a povídej; chceš kafe?“

„Musíš mi pomoct, Jirko,“ říkám tónem, který naznačuje, že doba není zralá k plytkému žertování.

Jirka mi vždycky pomáhal. Táhli jsme to spolu až k maturitě. Já mu dělal výkresy a na revanš jsem od něj opisoval matematické kompozice. Když mi chtěl někdo nařezat, tak mu Jirka jednu vrazil a bylo po legraci. Hrával výborně košíkovou a utahoval si z mé sběratelské vášně, ale uznával můj malířský talent a viděl (a vidí dosud) ve mně Rembrandta. Pročež si mě váží.

Já jeho celkem taky. Jirka Tichota je nadporučík. U bezpečnosti. Boriška mu říká pane detektive, ale on se jen culí a říká, že není detektiv, nýbrž sledovací orgán vé bé.

„Potřeboval bych něco vypátrat…“ pravím pohnutě.

Nato se Tichota rozchechtá, jako kdybych pronesl nějaký ohromný vtip; a chechtá se a chechtá, a když se dochechtá, zaujme tvářnost, jakou míváme, když hovoříme s občánkem předškolního věku:

„Chápu. Potřeboval bys vypátrat, proč je na jedné z tvých tureckých známek rozmazané razítko, není-liž pravda?“

„Není-liž,“ odpovídám navztekaně. „Nejde o razítko.“

„Ale o známku jde, viď?“

Jak to poznal, nevím; ale že to poznal, mě hněte a udivuje. Mlčky přikývnu.

„Řekni mi, člověče, kdy už s tím dáš pokoj? Co z toho máš?“

„A co z toho měl Henry Ford,“ bráním důstojnost všech sběratelů světa, „který sbíral, jak je všeobecně známo, láhve od džinu, přestože byl naprostý abstinent? A baron Rotschild, jestli o tom nevíš, nasbíral šedesát tisíc blech a všechny je prozkoumal a roztřídil a potom věnoval přírodovědeckému muzeu. Tak co ty na to?“

„V tom případě jsem přece jen radši, že nesbíráš blechy,“ rezignuje Tichota. „Tak mluv.“

Podrobně mu líčím setkání s Douděrou.

„Douděra, Douděra,“ přemítá Tichota, „toho, se mi zdá, v rejstříku nemáme. Jak vypadá?“

Asi takhle. Už mám tužku v ruce a kreslím Douděru na papírový ubrousek. Jedu to skoro jedním tahem. Jako když se kreslí husa, znáte to.

„Má krk jako husa,“ dokresluju portrét slovem. „Sem se mi celý krk nevešel.“

„Starý, mladý?“ ptá se Tichota.

„Asi tak osmatřicet-čtyřicet; možná víc.“

„A ty bys chtěl jako vědět, kde bydlí?“

„No třeba…“

„Možná že by to šlo, omrknout všechny pražské Douděry podle adresáře – a pak podle té tvé kresby najít toho pravého. Ale co když není z Prahy? A co když se ti ten chlápek představil falešným jménem, co pak?“ Hrome, to mě nenapadlo!

„Podívej se, Oto,“ uklidňuje mě Jirka, „i kdybys třeba toho Douděru nakrásně našel, tak co můžeš dělat?“ Má pravdu. Co bych mohl dělat? Asi je tohle všechno pitomost. Na to se musí zřejmě jinak. Jenže jak?

„Něco jiného, kdyby ti tu známku někdo vzal; nebo kdybys bezpečně věděl, že je kradená,“ dumá Jirka. „A poslyš, Oto, kolik je vlastně těch černých parníků na světě?“

„No až dosud byl jen jeden; ale teď se jaksi ukazuje, že jsou dva.“

„A proč tak málo? To mi není jasné, nezlob se.“

„Černý parník není vlastně známka; je to takzvaná esej, chápeš?“

„Hlavně nechápu, proč po ní pašeš, když to není známka?“

„Ale je to známka, samosebou,“ seznávám obtíže vysvětlit takovou evidentní věc člověku, který známkám nehoví. „Je to tisk patrně zkusmý, ukázkový tisk, vyrobený ze stejného štočku jako červený parník – víš, doufám, co to je štoček? – vyrobený ve stejné době, vlastně o chlup dřív. Ale ježto byl tenhle tisk použit jako známka, chápeš, má hroznou cenu.“

„A kdy se ten černý parník objevil?“

„Ani tohle nevíš?“ pojímá mě úžas, neboť si neumím představit, jak může inteligentní člověk s maturitou neznat tak elementární údaj z historie poštovních známek. „Tak teda: poprvé roku 1859. Tenkrát jím nějaký turecký hodnostář ofrankoval dopis, který putoval z Cařihradu na řecký ostrov Chios. Ale světová filatelie tu kuriózní známku vzala na vědomí až o osmdesát let později, tedy v roce 1939, kdy se černý parník objevil v Ženevě na aukci poštovních známek.“

„Sám snad do Ženevy nepřiplul? Někdo musel být jeho majitelem nebo objevitelem nebo jak tomu říkáte?“ připomíná Tichota a po tváři mu bloudí ledabylý úsměv.

„Kdo byl jeho majitelem, to se neví. V aukcích se většinou jména tají. Jestli se nemýlím, byl tenkrát černý parník vydražen za sto tisíc švýcarských franků.“

„A kdopak dal za něj takový balík prachů?“

„Nějaký Angličan Mills nebo Falkenburg nebo jak se jmenoval. Jenže to nebyl filatelista, ale obchodník se známkami, a ten pak, to se rozumí, střelil s patřičnou přirážkou černý parník Brandtovi, který má jednak fůru peněz a jednak ohromnou sbírku Turecka.“ Polknu a dodám: „Lepší než já.“

„A to je všechno?“ zívne Tichota.

„Ještě ne. Ještě jednou černý parník vzrušil svět,“ dramatizuju přednes, ale na Tichotově tváři nelze pozorovat ani krapet vzrušení. „Pár měsíců nato, někdy v létě devětatřicátého roku, zazvonil u Brandta (který žil tehdy v Londýně) nějaký neznámý člověk a že by prý chtěl vidět ten proslulý černý parník. Brandt se nebál a známku ukázal.“

„A cizinec na něj namířil pistoli a parník mu čmajznul…“ tipuje Tichota.

„Nikoli,“ mám radost, že se kriminalista nestrefil. „Když si cizinec parník prohlédl, šáhl do kapsy a vytáhl rovněž – černý parník.“

„Jenže ten byl falešný jako dědečkův chrup,“ fabuluje Tichota.

„Nikoli,“ plesám, „ten byl naopak pravý jako dědečkův plnovous; a Brandt to ovšem poznal; a bez meškání prohlásil, že známku koupí; že ji koupí za každou cenu.“

„A koupil?“

„A koupil. Za patnáct tisíc liber šterlinků, to máš asi tak jako za tři sta tisíc devizových korun. Načež tomu dotyčnému vystavil šek a vzal známku a vzal zápalky a zapálil si doutník a pak nad tou hořící zápalkou přidržel ten druhý černý parník a spálil ho a blaženě se usmál: Tak, a černý parník je zase jen jeden na světě, a mám ho já, Orhan Brandt!“

„Teda to bylo gesto, všechna čest,“ oceňuje Tichota pointu historky, jež vešla do dějin filatelie a jež vynesla Brandtovi úctu, obdiv a posléze i další milióny; neboť popularita rovná se peníze.

„Tak co, Jirko, pomůžeš mi nějak v té věci?“ zjihle se vracím k počátku, z nějž vzešel tento dialog.

„Jediná správná věc, kterou ti vřele doporučuju, je, abys s tím skoncoval. A sice jednou provždy. Copak máš, člověče, tolik peněz na vyhazování jako ten Brandt? Jestli je teda tohle ušlechtilá zábava, tak ať visím. A vůbec, k čemu to všechno je? Copak se těch známek najíš?“ S nelibostí pozoruju, že Tichota zpívá stejnou jako Boriška, jejíž stanoviska jest mi slýchati dnes a denně.

„Byl bych rád, kdybys vnímal smysl toho, co se mluví,“ dím dutě, „a pochopil, že neprosím o radu, nýbrž o pomoc.“

„To mám snad zmobilizovat celý bezpečnostní aparát čistě jen proto, aby ti obstaral nějakou pitomou známku?“

„To nemusíš, chtěl jsem, abys mi píchnul sám, jako kámoš.“

„Aha,“ houkne ten neznaboh, „tos jako myslel, abych to pátrání po tureckém parníku vzal jako melouch?“

Už neodpovídám. Dílem též proto, že zvoní telefon. Tichota do sluchátka povídá, že slyší. Pak řekne dobře, dobře, a zavěsí. A pak dušeně zažívá a pošimrá se obouruč v zátylku.

„Tak já jdu,“ zdvíhám se.

„Já jdu taky,“ praví Tichota. „Do rachoty. Na Starém městě vykradli trafiku.“

Rozcházíme se.

Naše cesty jsou rozličné.

Bohužel a bohudík.

V nouzi poznáš přítele.

Nouze, do níž mě osud vehnal, není nouzí hmotnou a prachobyčejnou, nýbrž nouzí poněkud jiného druhu. Ale i tak jsem poznal, že přítel Tichota není už mým přítelem. Já hlupák: kdybych byl věděl, jak se ten kluk jednou vybarví, určitě bych za něj tenkrát v gymplu výkresy nekreslil.

Nechci ho už vidět ani slyšet.

V rozporu s tímto přáním však Tichotu uslyším ještě téhož večera. Volá telefonem a mluví bodře a žoviálně, jako kdyby se nechumelilo. Prý si to všecko rozmyslel; prý se trochu unáhlil; prý abych se nezlobil; prý mi chce pomoct. A podržte se, holoubkové: prý ho filatelie začíná zajímat.

Vida, hada!

Tvářím se nezávisle, hovořím stroze, mám svou hrdost, neskáču na špek.

„Víš, totiž,“ mele Tichota, „to je fakticky zajímavá věc. Tihle sběratelé známek mají zřejmě náchylnost k výstřednostem.“

„A to mě burcuješ v deset hodin večer jen proto, abys mi oznámil tenhle pozoruhodný psychologický postřeh?“

„Volám tě hlavně proto, že si s tebou chci popovídat. Dneska už ne, to se rozumí, ale zítra. Hodí se ti to? Třeba v poledne. Kam chodíš na oběd?“

„Teď jsem celý den na výstavě,“ povídám odměřeně.

„Tak se tam u tebe kolem poledního zarazím. Kapišto?“

„Poslyš, Tichoto, oč vlastně jde?“

„Jde o to, Oto, že dnes večer někdo vytáhl na trafikanta Mydlocha revolver a…“

„…a čmajznul mu kamínky do zapalovače,“ skáču mu do řeči tak, jak on skákává mně.

„Nikoli, staroušku Watsone,“ culí se do telefonu můj bývalý přítel. „Nečmajznul mu ani kamínky do zapalovače, ani dutinky, ani peníze, ale známky. Staré, opotřebované známky, co se prodávají v těch celofánových obálkách za korunu, za dvě.“

„Copak to, člověče, stojí za to jít s revolverem pro takové smetí?“ upřímně se rozhorluju.

„Vidíš, a to mě právě na tom nejvíc zajímá. Tak dobrou noc,“ pravil a praštil telefonem. Jadrně, tajemně, zničehožnic.

Avšak ještě jednou, a sice brzy nato, zaburácel telefon. Hlas v něm rozechvíval membránu tou měrou, že jsem dostal vztek. Znám ten pocit a znám ten hlas.

Dím: „Buď tak laskav, Fricku, a řvi trošku míň, nebo onemocním a nedozvím se, proč mě taháš z postele.“

Gelnarova odpověď je jaksi neurčitá a monotónní, říká no, no, no, no, no, no, v kteréžto tirádě je obsažena omluva i navztekanost.

Mám ho ke konkrétnějšímu vyjadřování. Odpovídá otráveně:

„Až budeš mít někdy čas, zastav se v redakci a skákni do věže; mám tu celkem docela zajímavý snímeček.“

Co vím, říká Fricek tuhletu větu – mně, jiným, komukoli: abychom se u něho zastavili, že nám ukáže celkem docela zajímavý snímeček. Dřímá v něm jakýsi houževnatý vystavovatelský exhibicionismus. A když pak ty své výtvory ukazuje, požaduje od každého, kdo se dívá, naléhavé a bezpodmínečné vychvalování. Divte se pak, je velmi často docházívá k názorovým různicím na zajímavost toho kterého zajímavého snímečku. V tomhle ohledu je Fricek pudivítr; a je hotov se krvavě urazit, kdykoli si osvojí dojem, že byl při oceňování své práce nedoceněn.

Jak říkám, není zrovna oč stát, jestliže Gelnar stojí o vaši pozornost. Tudíž odpovídám na pozvání s rezervovaností, již ovlivňuje omrzelost a ospalost.

„No, dobrá, dobrá, přijdu, spolehni se, dobrou noc…“

Odkládám sluchátko a znamenám, že hlas na druhém konci mě posílá do olivového háje nebo kam.

5

K podivuhodnostem tohoto světa patří, že každý, kdo má své povolání rád, na ně nadává. Zeptejte se kohokoli, lékaře nebo mlékaře, zámečníka nebo jiného výtečníka, dá-li syna učit svému řemeslu. Nikdy, odpoví vám pobouřeně, to mu radši zpřerážím kosti…

Též my, lidé od novin, dáváme za všech okolností najevo, že jsme znechuceni jakýmkoli štráfem potištěného papíru; že jsme toho syti; že už tiskařskou čerň nemůžem ani cítit. Ale vydejte zákon, že novináři nesmějí číst noviny, a my se vzbouříme; neboť pravda je naopak ta, že bez novin nemůžem a nechcem žít.

Kdežto normální lidé hltají k ranní kávě housku a ty své jedny noviny, my přikusujeme k černé kávě veškerý denní tisk. Kdežto normální spotřebitelé čtou noviny klidně a plynule zleva doprava, my noviny nečteme, nýbrž globeme; bruslíme zrakem po papírové ploše; rutinovaně přeskakujeme nedůležité věty a šestým smyslem uhadujeme jádro pudla; nic nám neunikne: ani zajímavý inzerát, ani nezajímavá reportáž, ani sebemenší změna v tiráži.

Ve čtvrtek ráno jsem dřepěl v sekretariátu výstavy a svrchu uvedenou metodou jsem louskal denní tisk. Ovšemže první, čeho jsem si všiml, byl fejeton v Lidové demokracii nesoucí titulek ČERVENÝ A ČERNÝ!

Nějaká značka mtš sdělovala své dojmy z Mezinárodní výstavy poštovních známek a moudře vyhlašovala, že každá výstava je do jisté míry svátkem filatelistů, neboť je ukázkou výsledků jejich studia, znalostí, vynalézavosti a uměleckého vkusu při sestavování sbírek. Jako hřebec, přeskakující proutěné překážky, pádil jsem k závěru, kde se řečnilo o filatelistických raritách a kuriozitách: o nejdražší známce světa, havajské dvoucentovce z roku 1851, a potom o červeném Mauritiu a o červené Guayaně, o černém Toskánsku a o černém parníku – to že jsou známky nejvzácnější a nejpozoruhodnější.

Tím pádem se na výstavě rozšířil okruh diváckého zájmu o další známky. Proudily davy i k mému exponátu a zíraly obdivně na dva červené parníky, které si ovšem pletly s parníkem černým. Inu, červený a černý, co na tom záleží!

Sběratele mám rád. Čumily nesnesu. Sedím tudíž v bufetu a klábosím s Čerplem (jehož turecká sbírka není nejhorší) o našich společných láskách.

Přisedne si k nám Císař, který s námi nemá co společného, ježto holduje Dánsku.

„Jdu sem na turka a vidím tu dva,“ vtipkuje nevtipně a objednává si tureckou kávu. „Teď se tam po vás sháněl nějaký postarší pán. Toužil si s někým pohovořit o Turecku. Že by prý chtěl vědět, jakou má cenu ten váš smuteční paras.“

„Lidi se zajímají o nesmysly,“ filosofuje Čerpl, který červený parník nevlastní a jehož pýchou jsou turecká razítka, dopisy a celiny vůbec.

„Asi to má v hlavě trochu přeházené, ten dědula,“ povídá Císař. „Naznačil mi totiž, že má na prodej – páni, podržte se! – černý parník.“

„Že by to byl sám velký Brandt?“ utahuje si Čerpl a ukazuje v obou čelistech několik zlatých zubů.

Mně ovšem prudce stoupá krevní tlak; ale dělám jako že nic:

„A jak vypadá ten člověk?“

„Nijak zvláštně. Má pleš a v ruce deštník.“

„Tak ahoj, pánové, já zas jdu,“ odcházím nespěšně a za dveřmi to beru švihem.

Třeba si dělá Císař legraci a třeba si ji dělá ten dědouš – ale třeba taky ne. Toho chlapa musím zkrátka chytit. Záhada černého parníku mi leze na mozek.

Lítám po všech sálech jako splašený mustang; potkávám desítky známých; zdravím pana Reitera; vrážím do Lucemburčana Pütze; nikde se však neblyští pleš a nikde nekráčí deštník. Ptát se u vchodu po starším pánovi s parapletem by byl očividný nesmysl. Vezmu si svrchník a vyběhnu ven.

Nikde nikdo. Vlastně všude někdo, ale pleš nevidím a vidět nemohu, ježto venku mají lidé většinou něco na hlavách.

Chvátám nazdařbůh k refýži. Stojí tam spousta lidí a v té spoustě jeden člověk s deštníkem. Potahuje nosem a mžiká očima – ustavičně a bez přetržitosti. Pak vstupuje do trojky. Já za ním.

Nenápadně pozoruju onen rejdící nos a uvažuju, co mám dělat. Mohl bych se například zeptat: Pardon, dovolte, nemáte náhodou pod tím hnědým kulichem pleš? Nebo bych mohl přímo zaútočit: Copak víte, milý pane, o černém parníku?

Ani jsem se nezeptal, ani jsem nezaútočil; jen jsem s ním vystoupil u Dětského domu a šel jsem slepě za ním jako myška za krysařem. Pak jsem se v duchu zachvěl. Muž s deštníkem vešel do Pofisu. Čili: je to on.

Chvilku jsem chytal lelky před obchodem, a když se mi je nepodařilo chytit, vešel jsem na výzvědy dovnitř. Ale můj člověk byl zrovna na odchodu, a zdvořile mžikaje nosem, uvolnil mi vchod. Udělal jsem tudíž čelem vzad a šel jsem – už ovšem v uctivém odstupu – v šlépějích tajuplného plešatce. Vžil jsem se do role stopaře a pečoval jsem o svou nenápadnost.

Ale bylo to venkoncem zbytečné. Dědouš se neotáčel. Jen šel a šel a přičinlivě ťukal deštníkem o dláždění. Šel kolem Tylova divadla, zamířil na Ovocný trh, šinul si to staroměstskými uličkami do Karlovy ulice a tam se začal dívat po domovních číslech. Bydlí tu? Blbost. Kdyby tu bydlel, tak by šel rovnou za nosem. Štěstí, že mě nevidí Tichota, ten by se válel smíchy.

Neznámý zapadl do rohového domu číslo 20. S odstupem kroků a minut jsem tam zapadl také.

Starý, prastarý barák; temné, točené schodiště; pusto a zimavo jako v klášteře; ze zdí dýchá van cikorky a spálené jíšky.

Deštník dorachotil v prvním poschodí, zazněl zvonek, vrzly dveře, dědouš někam vešel.

Šlapu tiše vzhůru a čtu vizitky na dveřích. HŮLA, to mi nic neříká; STULÍK, OTŘETE OBUV mi rovněž nic neříká; ale třetí dveře mi říkají mnoho. Říkají mi vše. Je na nich totiž tabulka a na té tabulce jméno, obepnuté uměleckým rámečkem:

Co teď? Musím se přiznat, že to nevím; že nevím, proč tu stojím a co chci; že ani nevím, proč toho člověka sleduju a co tím vším sleduju. Tuším jen, že něco není jaksi tento, v pořádku.

Tímto tušením se sytím dobrých deset minut. Pak se hladina mého rozčilení vyrovná; a začínám své úvahy ovlažovat kapkami realismu; a zcela rozumně přicházím k náhledu, že tupé vartování před Trimlovými dveřmi je zhola k ničemu. Ještě mě tu někdo uvidí nebo přetře pometlem.

Ale počkat – co kdybych jednoduše zazvonil? U Trimla jsem už párkrát byl, známe se spolu z burzy, lze říct, že jsme přátelé…

Je rozhodnuto: zazvoním a uvidíme.

Zatímco sunu prst ke zvonku, prudce křupne klika. Vidím, kterak Triml vyprovází návštěvníka ze dveří. Na lících obou je červeň a slavnostní vzrušení; oba se usmívají a vyslovují zdvořilostní průpovídky. Tu mě postřehnou.

Pán s kulichem se tváří vyjeveně, Triml nasupeně a já rozpačitě. Přešlapuju, červenám se, pokašlávám a říkám:

„Dobrý den, doktore…“

„Brýden, pane Hornych,“ Triml se diví a civí na mne. „Já – já totiž – já jdu jen tak kolem,“ říkám něco, abych něco řekl. „Jsem tu jenom na skok, vlastně je to taková formalita…“

Točím se jako holub na báni a rozpačitě vnímám cvrkot na schodišti. Muž s parapletem a s ošlapanými podpatky odchází ze scény; z vyššího patra se klackuje nějaký chlapík v hnědých polovysokých holinkách a s děrovaným tralaláčkem na hlavě; přede mnou stojí pan doktor Triml v papučích a vyluzuje na zamračené tváři sladkokyselý úsměv.

„Tak jen pojďte dál,“ zvládá situaci a couvá do hloubi tmavé předsíně.

Poznávám, že jsem to zbabral. Pátrač musí mít přece jasný plán akce, musí být připraven na všechny eventuality, musí umět improvizovat a v žádném případě nesmí rudnout a koktat.

Pleskl jsem cosi o formalitě; musím si tedy nějakou takovou formalitu pohotově vycucat z prstu. Jde mi to celkem obstojně.

„Přicházím vás pozvat – pozvat jménem společenského odboru – na dnešní coctailparty.“

„Ale to snad ani nemuselo být,“ cítí se Triml nicméně polichocen.

„Pozvánku jsem dostal poštou. Přijdu. Samozřejmě že přijdu.“

Mám tisíc chutí zvolit metodu přímého úderu a optat se, slušnost neslušnost, co že tu pohledával ten starší seladon s parapletem. Ale v rozporu s těmito chutěmi se neodvažuju ani pípnout a mám se k odchodu.

„Nemáte vteřinku čas?“ propoví Triml.

„Samosebou, ovšem, to se rozumí,“ překotně přijímám vyzvání k prodlení.

„Když už tu jste, tak bych se vás rád na něco zeptal,“ říká Triml jaksi váhavě a hledí k zemi. „Myslím, že jste měl svého času zájem o moje doplatní Turecko.“

„Měl, to se rozumí,“ zírám, neboť nevím, proč Triml začíná zrovna o téhleté trapné záležitosti.

Abyste věděli, co je Triml zač.

Je takříkajíc filatelistický desetibojař: odborník, zkušební znalec, publicista, historik, teoretik, funkcionář, rebelant, obchodník, sběratel, podivín. Tedy zejména podivín je.

Jeho znaleckým oborem je Řecko, Turecko a Island. Ostatně sbírá všelicos. Ale nikdo z nás ho nemá v lásce a nikdo nerozumí jeho sběratelským zřetelům a náklonnostem. Triml má například soubor razítek z předznámkové doby a unikátní sbírku razítek provizorních, výpomocných, příležitostných, ručních i strojních; pak má sbírku dopisů z dopravních katastrof a dopisy karanténní a dopisy polní pošty; pak má dopisy vlastnoručně psané korunovanými Veličenstvy, Výsostmi a všelijakými potentáty; a mezi jiným vlastní nejúplnější galerii doplatních známek Turecka.

To když jsem zjistil, týden jsem nemohl spát; pletl jsem se mu do cesty, telefonoval jsem mu, hučel jsem do něho hlasem lidským i andělským, aby ty doplatní známky prodal; prosil jsem ho, ponižoval jsem se před ním – všechno k ničemu: byl tvrdý a chladný jako saracénská ocel.

A teď – nastojte: sám začíná o doplatním Turecku! „Totiž, kdybyste měl ještě o tu partii zájem, snad bychom se mohli rozumně dohodnout,“ ševelí vláčně.

„Kolik?“ vyštěknu jako z kulometu.

„No,“ Triml zaklesne ruce do sebe, až mu zapraští v kloubech. „Ani bych moc nechtěl. Řekněme – řekněme takových pět – pět a půl tisíce.“

„To nemám, to je na mě moc.“

„Tak čtyři – co říkáte?“

S údivem znamenám, že v očích ocelového Trimla se kmitá jakýsi bol a jakási zoufalost. Nebylo by sportovní těžit z okolností. Proto – a ještě taky z důvodů osobní ješitnosti a pomstychtivosti – odpovídám, že bychom se na přijatelné sumě zřejmě těžko dohodli. Poroučím se a chvátám ke dveřím a pryč odtud. Krok můj jest řízný a vzdorný. Ale už když sestupuju se schodů, cítím, že jsem tomu dal na frak.

Ovšemže jsem se dopustil dvou neodpustitelných chyb. Za prvé: mohl jsem piánko usmlouvat ještě nejmíň patnáct stovek a mohl jsem získat exkluzivní filatelistický špíček prakticky zadarmo. A za druhé: v zápalu boje a trucu jsem dočista zapomněl na pravý a důležitější účel své návštěvy: na muže v kulichu, na černý parník. Neboť když ocel tak nenadále změkla, mohl jsem z výhodného položení figurek na šachovnici leccos vyzískat u vyzvědět.

Ale něco vím přece: člověk, který údajně disponuje černým parníkem a jenž se až dosud v světě zoubkovaných papírků nikdy neobjevil, pokládal z určitých důvodů za nutné navštívit Trimla.

A ještě jedna maličkost je pozoruhodná: doktor Triml chce prodat svůj proslulý komplet doplatních známek; ten namyšlený a odmítavý Triml, který, pokud vím, nikdy nikomu nic neprodal a nepřenechal.

Co že je na tom pozoruhodného?

Ale to je přece jasné jak hlahol zvonů, milánkové: copak nějaký doopravdický sběratel pustí takovou unikátní věc?

Nikdy, pravím vám. Ledaže by musel. Ledaže by mu teklo do bot.

Vemte na to jed: Trimlovi teče do bot!

6

Sedím v restauraci výstavního areálu, pokresluju abstraktními obrazci druhou stranu jídelního lístku a pokouším se pohnout roztěkané myšlenky k nějakému kloudnému výkonu.

„Ahoj, Oto.“

Otočím krk a vidím usměvavého a udýchaného Tichotu. „Trošku jsem se opozdil, ale snad mi to promineš, když ti povím, že mě zdržel černý parník.“

„Mluv, člověče,“ poposednu a v rozčilení zlomím tuhu u verzatilky.

„Víš co, napřed se v klidu najíme,“ navrhuje cynicky Jiří Tichota a noří se do studia jídelního lístku. A na veškeré další otázky nereflektuje, nýbrž se mě ptá, mají-li tady dobrou svíčkovou a je-li s výhodou dát si tuplovanou porci knedlíků.

Tak dobrá, jak ty mně, tak já tobě, zatvrzuju se a mlčím. Ale při hrachové polívce to už nevydržím a zmateně a na přeskáčku se zpovídám ze svého dopoledního dobrodružství.

Tichota operuje lžící a fouká do tekutiny.

„Tak už ksakru něco řekni,“ zvyšuju hlas, ale vzápětí ho snižuju. „Já vím, ty si třeba myslíš, že jsem to zvoral.“

Tichota položí lžíci do prázdného talíře, otře si ubrouskem krůpěje polívky se rtu a řekne líbezně:

„Možná, žes měl spíš vypátrat, kdo je ten plešatý dědous, než vrazit k Trimlovi. Ale možná, že na tom tolik nezáleží. Rozhodně jsi prokázal postřeh a pohotovost, to se musí uznat.“

Uznání člověka vždycky potěší. Zvášť když je vyslovuje odborník. Čímž poznávám, že Jirka Tichota je přece jen prima kluk a že jsem za něj na gymplu výkresy zbytečně nekreslil.

„Možná,“ povídám, „že ten záhadný plešatec je Douděrův komplic; a zkouší střelit tu známku zase jiným lidem a jiným stylem, co říkáš?“

„Možnosti jsou četné,“ utrušuje Tichota lakonicky.

„Tak už aspoň mluv ty, cos vypátral,“ naléhám a nakládám rýži na vidličku.

„Moment, až to dojím.“

Tichota opět umlká a otvírá ústa už jenom na knedlíky. To mu schvaluju. Při jídle se nemá mluvit.

Ale při černé kávě se už snad mluvit smí. Tichota mluví. Líně a nevzrušeně. A přitom neustále míchá lžičkou v kafi.

„Hned po ránu jsem zašel do Poštovního muzea, abych se trochu vzdělal ve filatelii.“

„A to ses musel jít vzdělávat do muzea?“ žasnu nad naivností diletanta. „Všechno bych ti přece vysvětlil sám.“

„Všechno asi ne,“ zlehčuje Tichota mou filatelistickou erudici.

„Povídám, že všechno,“ povídám důrazně, neboť co se týče známek, jsem silný v kramflecích.

„Tak mi teda řekni, co víš o leopardovi.“

„Námětovou filatelii sice nedělám, ale rád ti posloužím, když ti na takové drobnosti záleží.“ A s úsměvem sypu z rukávu. „Leopard v černé kontuře na červeném podtisku, emise zvířata našich zoo, rok dvaašedesát, hodnota koruna čtyřicet…“

„Stačí, stačí,“ přerušuje Tichota zurčivý tok mých slov a náhle přestane míchat lžičkou. „Vlastně nestačí! Nemám totiž na mysli zvířenu zoologických zahrad, ale člověka, filatelistu, jehož pseudonym je Leopard.“ Hloubám, přemítám, vzpomínám, zakláním hlavu, nevím. „Tak vidíš,“ triumfuje Tichota.

„Ale já ti, Jirko, stejně nerozumím,“ říkám už krotce a nevýbojně.

„Když nerozumíš, tak mlč a chvilku poslouchej. Možná, že porozumíš.“ Tichota sáhne do aktovky a vytáhne blok, popsaný těsnopisnými klikyháky. „Šel jsem tedy do Poštovního muzea a dal jsem si tam předložit švýcarský filatelistický časopis, ročník 1939, svazek první, čili leden až červen, rozumíš?“

Rozumím, leč nechápu.

„Jak to, že nechápeš?“ čílí se Tichota. „Copak jsi už zapomněl, že na jaře 1939 se objevil ve Švýcarsku černý parník?“

„Hrome, máš pravdu,“ žasnu, trnu a tetelím se nedočkavostí.

„Ten švýcarský časopis se jmenuje…“

„… se jmenuje Die Briefmarke,“ vpadám mu do věty. „Ano; a knihovník v tom muzeu se jmenuje Pivoda a je to bručoun a byrokrat non plus futrál. Představ si, člověče, že mi ten svázaný časopis nechtěl půjčit domů. Ani moje služební průkazka ho neohromila, dědka. Prý kdyby ráčil přijít sám pan ministr, tak mu časopis domů nepůjčí, i kdyby se třeba rozkrájel. Časopisy se prý půjčují výhradně do studovny, viz paragraf čtrnáct výpůjčního řádu…“

Jevím soustrastnou účast, ale v duchu se kapánek raduju, že starý Pivoda našeho suverénního Tichotu setřel. A vyzývám jej, aby spěl k věci.

„Tak teda v druhém dubnovém čísle je tenhle článek. Umíš těsnopis? Neumíš. Tak já ti to přečtu. Ale aby ses nedivil, je to trochu neuhlazené; překládal jsem to z němčiny rovnou naostro. Tak dávej bacha.“

CENNĚJŠÍ NEŽ MAURITIUS?

K nejvzácnějším exemplářům klasického údobí patří černý parník, známka turecké admirality, tištěná v neperforovaných arších. Byla vydána už v roce 1859, tedy čtyři roky před oficiální emisí prvních tureckých známek. Na území Turecka byly tehdy, jak známo, různé společnosti, které obstarávaly dopravu zásilek a dopisů a které si pro tento účel tiskly vlastní známky (tak například firma Lianos nebo anglická společnost Morton a jiné). Také turecká admiralita dopravovala na svých kurýrních lodích kromě listů vojenských i poštu soukromou a vydala proslulou emisi červených parníků. Nápis na této známce je italský, protože tehdejší turecké písmo bylo arabské a cizím obchodníkům nesrozumitelné. Červený parník byl vytištěn v jediné barvě, bez udání hodnoty, která se vpisovala podle délky dopravované zásilky za písmena P. P. (což znamená francouzsky port payé nebo anglicky post paid čili poštovné zapraveno). Redakci našeho časopisu došla právě v těchto dnech důvěryhodná zpráva – a sice z území nedávno okupovaného Velkoněmeckou říší –, že existuje pamětní otisk této známky v černé barvě, kterého bylo použito jako poštovní ceniny na dopise dopraveném kurýrní lodí turecké admirality z Cařihradu do Chiosu v roce 1859.

Prokáže-li se pravdivost této informace, bude světová filatelie obohacena o známku mimořádné ceny… a tak dále a tak dále…“

„Ale to je – to je, člověče, bomba!“ cloumám Tichotou za rukáv. „To je ohromně závažná věc. To jsem sám nevěděl, že první hláška o černém parníku přišla od nás, z Československa, vlastně z tehdejšího Protektorátu. Nebo myslíš, že tím nedávno okupovaným územím se rozumí Rakousko? Ale Rakousko přece Hitler zabral už v osmatřicátém roce.“

„Počkej trochu, milý hochu, ještě to všechno prodebatujem; ale napřed si poslechni ten druhý článek, který tě doufám taky zaujme; vyšel pátého června roku devětatřicet…“

ČERNÝ PARNÍK VYDRAŽEN ZA 200 000 FRANKŮ!

Na aukci ženevské firmy H. R. Gross, konané 22. května t. r., bylo dosaženo těchto cen: Razítko ostrovů Bermud z roku 1848 opatřené podpisem tehdejšího poštmistra Perota bylo prodáno za 68 000 franků, známky Wirtemberska z roku 1874 hodnoty 70 a 2 kr. na dopise 45 000 franků, čtyřblok Hamburk 9 šil. 80 000 franků a černý parník turecké admirality z roku 1859 na dopise za 200 000 franků!

Dražby se zúčastnili věhlasní filatelisté, ba i zástupci několika panovnických domů. Všeobecnou pozornost budil černý parník na zažloutlé obálce, která je popsána řeckým písmem a potištěna výraznými černými razítky (viz příloha!) a která byla po dobu aukce ukryta pod skleněným poklopem uprostřed sálu. Známka, která svou vzácností zastiňuje legendární mauritius…

Znalec před dražbou prohlásil jasně a srozumitelně, že exponát je prodáván bez záruky a že nebude možno podat reklamaci. Vyvolávací cena byla 15 000 franků, ale letěla při dražbě neuvěřitelně rychle nahoru, až dosáhla 200 000 franků. Dopis se známkou získal nepříliš známý anglický obchodník W. I. F.

„Tak vidíš,“ usmívám se na Tichotu, „pořád si jenom utahuješ z filatelistů a tady to máš černé na bílém: i zástupci panovnických domů kulili oči na černý parník, který zastiňuje legendární mauritius.“

„Dobrá; teď už chápu, proč jsi kulil oči, když ti Ladislav Douděra ukazoval parník bez skleněného poklopu.“

„Co to povídáš?“ vyjeknu.

„Povídám: bez skleněného poklopu.“

„Heleď, člověče, neděj si šprťouchlata; ty dobře víš, na co se tě ptám.“

„Vím,“ přikyvuje Tichota zasněně. „Na černý parník.“

„Nikoli. Ptám se tě na to, jak můžeš vědět, že Douděra je Ladislav.“

„Něco za něco,“ baví se můj přítel z mládí. „Až mi povíš, kdo je Leopard, tak ti řeknu, kdo je Douděra.“

„Copak jsem hlídač v zoologické zahradě nebo jasnovidec nebo co?“

„Pokud vím, tak nejsi; ale toho Leoparda mi stejně rozluštíš. A víš proč?“ Tichota zdvihá obočí a šeptá, jako kdyby mi svěřoval vojenské tajemství. „Protože jsi znalec Turecka.“

„Kdybys nežvanil.“

„Nuže, vraťme se opět k tomu pozoruhodnému švýcarskému časopisu, kterýž se zove Die Briefmarke,“ řeční Tichota jako za universitní katedrou. „V prvním lednovém čísle roku onoho je příšerně odborný článek o svízelích turecké pošty se známkovým papírem, který má dvojí nebo kolikeré žilkování a který, když je vystaven ostrému slunci, ztrácí svůj zelenavý odstín.“

„No a co dál?“

„Dál už nic, dál už jsem nečetl, dál už jsem nemohl, ježto mi bylo záhadou, proč by se měly známky strkat na slunce. Myslím, že ani tebe by tahle turecká událost nevzrušila.“

„Máš pravdu, nevzrušila, protože o tom dávno vím. To byla přece ta tříkurusová lokomotiva, vydaná k zahájení provozu na trati Ankara-Erserum, kterou zná každé nemluvně.“

„A celé to učené povídání o dvojím žilkování je podepsáno Leopard, Prag,“ uzavírá Tichota referát.

„No a?“

„No a já chci, abys mi řekl, který pražský ctitel tureckých známek z té doby se ukrývá pod leopardí koží.“ Světlo poznání rafne člověka náhle a zčista jasna.

„Jsem já to ale moula!“ vykřikuju nadšeně a plácám se dlaní do čela. „To je přece jasan! Člověče nešťastná, to nemůžeš říct hned, že Leopard psal o Turecku?“

Se zadostiučiněním pozoruju, že nyní pro změnu jeví zase známky nevole a neklidu vševěd Tichota.

„O Turecku mohl psát v té době jen jeden člověk,“ zalykám se štěstím objevitele. „Pardes. Leon Pardes. Čili: Leopard! Čech, žid, Pražák. Největší znalec Turecka na zeměkouli.“

„A řekni mi, proč nepsal o žilkování na tureckých známkách nějaký místní znalec z Ankary? Proč o tom psal zrovna tenhle človíček z Prahy?“ naivně se podivuje Tichota.

„Je vidět, že nemáš o filatelii ani šajna,“ drtím ho s opovržením. „Fakt, Jirko, to vážně nevíš, kdo to byl Pardes?“ Když shledám, že neví, hbitě se rozhovořím. „Tak počkej. Ty ani samosebou nevíš, že před první světovou válkou existovaly v Turecku cizí poštovní úřady. Francouzské, anglické, italské, ruské, rakouskouherské a tak dále.“

„V životě jsem neslyšel, že by v nějaké zemi existovaly cizí poštovní ouřady,“ nevěří Tichota.

„Turecko bylo Turecko, to nebyla obyčejná země. V Turecku bylo turecké hospodářství, to jsi snad slyšel, a cizinci neměli k místním poštám důvěru; a tak si tam jednoduše zřídili pošty vlastní, chápeš? No, a Pardes tam byl poštmistrem českým, vlastně tehdy ještě rakousko – uherským, chápeš?“

„Aha, a tam začal sbírat turecké známky a zkoumat průsvitky a tak dále že ano?“

„Přesně tak. Pardes byl, člověče, známá osobnost. Když se například chtělo Turecko zúčastnit mezinárodní výstavy poštovních známek v Chicagu, tak ten jejich ministr pošt napsal našemu Pardesovi, velevážený pane, buďte tak velelaskav a půjčte nám svou sbírku na ten světový candrbál. Z toho snad vidíš, že Pardes byl světová kapacita. Ale nejen jako sběratel: třeba jen o té mizerné tugře, co je na první emisi Turecka, napsal fůru článků, co říkám článků – celou knihu o tom napsal. Víš ty vůbec, co je to tugra?“ naparuju se.

„Nevím, a taky mě to momentálně nezajímá,“ povídá Tichota. „Mě spíš zajímá, jestli není nějaká souvislost mezi Leopardem a černým parníkem…“

Dávejte, pánové, pozor: teď se ukáže, komu to myslí líp – jestli Tichotovi, nebo mně!

Jako blesk mi sjíždí do hlavy další úžasné poznání.

„To se rozumí, že je!“ zvyšuju, zrychluju, zesiluju hlas. „Jen si, příteli, vzpomeň, co stojí v tom švýcarském časopise: z území nedávno okupovaného Hitlerem došla právě důvěryhodná zpráva, že existuje černý parník. Chápeš? Jediným možným důvěryhodným člověkem, který mohl o černém parníku vydat znalecké dobrozdání, byl přece Pardes. A to znamená –“ činím slavnostní pomlčku, „že Pardes tu známku musel znát nebo mít!“ Jirka mlčí a nejeví kupodivu ani patřičné nadšení. Spěchám se tedy přihlásit o zásluhy:

„To tě nenapadlo, viď, ty detektive? Na to jsem musel přijít já, obyčejný bažant.“

„Náhodou mě to napadlo. A když mi nevěříš, tak se podívej,“ říká a nastrkuje mi blok, kde má jakousi těsnopisnou poznámku. „Jirko, poslyš,“ pokračuju už družnějším tónem, „a co bylo na té příloze?“

„Na které příloze?“

„No tam u toho článku, jak je napsáno viz příloha.“

„Tam byla fotografie černého parníku na obálce. Docela pěkná fotografie.“

„Hm, to je škoda, že ti Pivoda ten časopis nepůjčil. Moc rád bych tu fotku viděl.“

„Když moc rád, tak ti ji ukážu. Tady je.“ A Tichota souká z aktovky list křídového papíru.

„Tys ji – tys ji ukradl?“ vyhrknu údivem nad smělostí lidovědemokratického kriminalisty.

„Nikoli, prosím, jen jsem si ji dovolil vypůjčit. Pan Pivoda ani netuší, že tam nějaká příloha je. Ale neboj se, teď odpoledne ji tam zase se vší pietou vlepím.“

7

Opět mám v ruce černý parník.

Tentokrát sice jenom na fotce, ale i tak je to pohled a zážitek povznášející. Řecky neumím; co je tam psáno, nevím; ale co obnáší ten malý rozmazaný černý obdélníček, vím, cítím a vnímám všemi svými nazíracími buňkami.

Jiří Tichota chápe důstojnost tohoto okamžiku a mlčí.

Je jeden člověk na světě, který se může těšit originálem: Orhan Brandt. Počkat, je vlastně ještě druhý člověk na světě, který se může kochat černým parníkem. Muž, jenž nemá tušení, co vlastní, a který zřejmě přišel k černému parníku jako slepý k houslím. Pět let života bych dal za to, kdybych mohl zvědět, jak Douděra k parníku přišel. Od této myšlenky je rychlý skok k otázce:

„Ale tys mi ještě, Jirko, neřekl, jak jsi objevil toho Ladislava Douděru.“

„Objevil jsem ho jako tebe; v téhle restauraci; a musím říct, že díky tobě, totiž díky té tvé karikatuře.“

„Nepovídej. A kdy?“

„Dneska. Tak asi půl hodiny před polednem. Seděl jsem tamhle v rohu a čekal jsem na tebe. Tam, co teď sedíš ty, seděl v půl dvanácté takový interesantní čahoun v listrovém kvádru, nejspíš cizinec, četl nějaký anglický žurnál a hulil dýmku…“

„Hrome, to by mohl být Reiter,“ poposednu vzrušením. „Víš, ten slavný obchodník se známkami, co se zajímal o mého mortona. Už jsem ti o něm přece vyprávěl.“

„Máš pravdu, vyprávěl. No a potom si k tomu stolku přisedla ta tvoje karikatura s napomádovanou kšticí. Takové zakřiknuté, rozpačité individuum v pomerančových mokasínech…“

„Tak to byl on – Douděra.“

„Byl. To jsem pak spolehlivě zjistil. S tím Reiterem – dejme tedy tomu, že to byl Reiter – toho moc nenamluvil. Kýval hlavičkou jako datel, pokašlával, vystrkoval a zasunoval krk, něco si poznamenal na kousek papíru a potom zase odkvačil.“

„A ty za ním.“

„Správně, Oto. A já za ním. Vystoupil jako ten tvůj záhadný dědouš s parapletem u Dětského domu.“

„A zapadl taky do Pofisu!“ tuším jasnovidně.

„Nezapadl. Šel do automatu. Do Koruny.“

„Na oběd?“

„Ne. Dal si jenom sodovku. A té se pak ani nedotkl…“

„Tak proč si ji vlastně dával?“ nechápu rozmařilost šetrného Douděry.

„Dával si ji proto, aby mohl mluvit se slečnou, co prodává sodovky, mošty a minerálky.“

„Čili milostná historka?“

„Možná. Ale spíš ne. Protože Douděra nemluvil o lásce, nýbrž o stokoruně, kterou si chtěl od té prodavačky vypůjčit.“

„A půjčila mu?“

„Kdepak. Že prý nemá, a i kdyby měla, že by mu stejně nepůjčila. Pak jí Douděra něco šeptal, šušky šušky, čemu jsem nerozuměl. Pak ona vyvalila oči a v rozpacích mu načepovala ještě jednu sklenku sodovky. Douděra nektar vypil na ex a zřejmě mu bublinky stouply do hlavy, protože se zatvářil vítězně a řekl slečně, aby za ním přišla do boudy. Slečna se ptala, bude-li tam docent. Douděra odvětil, že nebude. Slečna pak váhala a že si to prý ještě rozmyslí a že ho zavolá do kanceláře. Načež Douděra odešel.“

„A ty za ním…“

„Správně, Oto. A já za ním. Do pasáže Alfa, kde, jak vyšlo najevo – Douděra pracuje. V exportním podniku Merkur. Jako úředník v nákupním oddělení. Tam jsem zjistil celkem snadno a nenápadně jeho jméno a adresu. Bydlí na Žižkově v Ondříčkově ulici, je devětadvacetiletý, ženatý, zachovalý, pracovitý; toť vše.“

„Počkej, počkej,“ uvažuju horlivě a nahlas. „To tedy znamená, že ještě parník neprodal. Protože kdyby ho prodal, tak by měl peněz fůru a nepotřeboval by si půjčovat stovku od sodovkové slečny. A to znamená,…“

„To znamená, že bys mohl za účelem obohacení své sbírky černý parník od Douděry ještě koupit, viď?“

„To bych mohl –“ připouštím a začínám doufat, že se všechno k dobrému obrátí.

„Jenže já si myslím, že už Douděra slíbil tu známku někomu jinému, kdo nabídl trochu víc než ty. Třeba – třeba Reiterovi, co myslíš?“

„Ale jak se mohl tak najednou Douděra s Reiterem domluvit?“

„Jaképak najednou? Oba měli přece na rozmyšlenou času dost. Snad si, Oto, nemyslíš, že spolu jednali dneska poprvé?“

„A jak ty můžeš, člověče, vědět, jestli Douděra už někdy předtím s Reiterem mluvil?“

„Že bych to věděl, to nevím. Ale usuzuju,“ praví Tichota sladce. „A spřádám možnosti a vidiny. Tak například vidím, jak ty v úterý dopoledne lítáš po všech čertech a sháníš mergle u Císaře, u Gelnara a bůhvíkde, a jak u exponátu ČS 54 stojí Douděra a čeká na tebe a přešlapuje a jak se ho třeba ptá Herr Reiter, který dva kroky od něj bafá z čibuku, jestli by mu taky neukázal tu zajímavou známečku. A Douděra ji ukáže, proč ne, a Reiter třeba řekne, že by za tak pěkný parníček dal, co já vím, deset nebo dvacet tisíc. A Douděra už pak nemá ani moc chuti čekat na tebe, až mu přineseš směšné tři tisícovky.

Tak co, Oto, nepřipadá ti to pravděpodobné?“

„Připadá,“ hlesnu. „Bohužel.“

A popadne mě strašná zlost. Na Douděru, na Reitera, na parník, na celý svět. A řeknu hlasem velikým:

„Ale já jim ještě ukážu!“

„Komu?“ táže se Tichota věcně.

„Předně Douděrovi,“ pravím krvelačně. „Půjdu za ním a zeptám se ho, jak se zmocnil černého parníku.“

„A on se tě na oplátku zeptá, jak ty ses zmocnil zeleného mortona, a pak tě uctivě vyhodí ze dveří…“

„Tak tedy půjdu za Reiterem. A řeknu mu – řeknu mu…“ Náhle poznávám, že nevím, co Reiterovi řeknu. A vůbec vidím, že s Reiterem o černém parníku mluvit nesmím, nechci-li už úplně všechno zkazit. Mimoto pozoruju, že se Tichota tváří zasmušile. Začnu tedy mírumilovně čmárat po ubrousku. „No tak dobře, za nikým nepůjdu, když myslíš…“

„To tak docela nemyslím,“ povídá Tichota. „Já si dokonce myslím, že by nebylo špatné, kdyby sis trochu s Reiterem pohovořil. Ale nějak šikovně, to se rozumí. Zaveď řeč na známky, na Turecko, a třeba i na Pardese, a třeba i na Douděru. Možná, že mu něco zajímavého uklouzne, to nikdy nevíš.“

„Dobrá. Když to půjde, proč ne,“ slibuju a jsem celkem rád, že se mnou Jirka počítá. Někdy je na místě ocenit přátelské služby. Já to oceňuju těmito slovy: „Ale stejně jsi kámoš, to se musí uznat. Uleješ se ze služby čistě jen proto, abys mi pomáhal v honbě za černým parníkem.“

„Já se, milý Ofásku, neulejvám,“ odpovídá Jirka přísně. „Já jsem tu služebně, když to chceš vědět. Pátrám totiž po jednom pozoruhodném sběrateli, který –“

„Který se zmocnil černého parníku?“

„Nikoli. Pátrám po sběrateli, který včera s pistolí v ruce sbíral známky v prodejně tabáku na Starém městě. A co se týče černého parníku, o ten se zajímám jenom jaksi okrajově. Tak ahoj!“

Tichota bere aktovku a roha. Ale pak se vrátí a rychle se zeptá: „Žije Pardes nebo nežije?“

„Nežije,“ vyhrknu. „Zahynul přece za války. Někde v koncentráku… Ale počkej, člověče, kam letíš jako poštovní holub?“

„Jako správný poštovní holub letím do poštovního muzea. Vrátit tu přílohu, aby se pan Pivoda nezlobil.“

A je pryč.

Dobře, že je. Aspoň mám možnost v klidu se nad tím vším zahloubat. Jirkova přítomnost zřejmě zhoubně působí na mé myšlenky a na mou žluč. Styl jeho mluvy mě drtí a deprimuje. Připadám si vedle něho poněkud připitoměle. Děsný člověk, tenhle Tichota.

Proč chtěl například vědět, jestli Pardes žije? Aha, už jsem doma: Tichota vychází z předpokladu, že Pardes byl majitelem všech tří dosud známých černých parníků. Pardes je objevil, Pardes je patrně prodal – aspoň tedy ty první dva. Ale jak by je mohl prodat za Protektorátu? Copak se mohl tehdy dostat do Švýcarska a do Londýna? A jakou oklikou se dostal třetí parník k Douděrovi? A kdy a jak? A proč s tou známkou vyrukoval Douděra až po tolika letech? A kdo je ten člověk, co napřed na výstavě klábosil o černém parníku a pak šel k Trimlovi? A kdy a jak vlastně přišel k parníkům Pardes? A proč je neprodal současně? A proč je vlastně vůbec prodával? Copak takový zažraný sběratel, jako byl Pardes, mohl černý parník prodat?

Otazník za otazníkem. Otázka za otázkou.

„Člověče, kde jsi celou věčnost?“ slyším další otázku. Klade ji Císař. „Za chvilku začíná v Internationalu tisková konference, a ty tady sedíš jak tělo bez duše. Tak honem honem, jedem, nebo to nestihnem.“

8

To se ví, že jsme to stihli. Ale kdybychom to nestihli, co by se stalo?

Vznešeně se to jmenovalo konference redaktorů zahraničních filatelistických časopisů, ale ve skutečnosti to byla prachobyčejnská tiskovka s minerálkou, s diskusními příspěvky, s faktickými připomínkami a tak dále, znáte to. Hovořilo se v cizích jazycích a pak se to zase všechno překládalo do francouzštiny – čili nuda byla dvojnásobná. Každý měl před sebou tužku a blok, aby si mohl činit poznámky, ale nikdo si je nečinil, nýbrž pokresloval papír všelijakými ornamenty a nesmysly.

Většina účastníků konference se poznenáhlu vytratila z jednací síně a usadila se v přilehlé restaurační místnosti za účelem volné zábavy. I zde byla jednací řečí francouzština, neboť hlavní slovo měl pan Léon Dubus, jenž vyprávěl zkazky z filatelistického života. Tam, kde filatelisté mluví o filatelii, tam padne nejmíň desetkrát za hodinu jméno Angličana Lewise Warda, jenž je nejstarším žijícím filatelistou na světě. Ward je zakladatel a pamětník, znalec a sběratel, figura a figurka, historie a přítomnost; Ward je král filatelistů, Ward není obyčejný smrtelník: Ward je pojem, legenda, báseň a pravda. Ward je instituce.

„To jste slyšeli, jak jednou za války přišel k Wardovi sám Winston Churchill a jak ho Ward nechal čekat půl hodiny v předpokoji?“ přichází s troškou do mlýna Nor Grahm.

To jsme jednak neslyšeli a jednak tomu nehodláme věřit.

„Tak se zeptejte Reitera, ten u toho tenkrát byl…“ dovolává se Grahm a vypráví jednu z typických historek o Wardově samorostlosti.

Mně osobně na té věci zajímá především Reiter. A že byl za války v Londýně, to je mi novina. Myslel jsem, že si žil ve Vídni. Ale co na tom záleží? Jenomže teď už neposlouchám vtípky a klípky o báječném Wardovi, nýbrž přemýšlím o Reiterovi a Douděrovi. Nervózně a zatrpkle.

A zatímco já o vlků, vlk se blíží velbloudím krokem k našemu stolu.

„Grüssgott, Herr Reiter,“ vstanu a hrnu se k němu.

Zastaví se, schýlí hlavu, vyndá čibuk z pusy a zatváří se přívětivě. Aniž zauvažuju o míře společenského taktu, řeknu bez obalu:

„Tak jsem slyšel, že jste byl za války v Londýně. Je to pravda?“

„Selbstverständlich, Herr Hornych, pracoval jsem přece u Sira Warda od devětatřicátého roku až do konce války. A na staříka Warda mám ty nejkrásnější vzpomínky,“ rozteskní se čahoun Reiter.

„A jak jste se, prosím vás, do Anglie vlastně dostal?“

„Offen gesagt, práskl jsem před Hitlerem do bot. A žil jsem pak v Londýně jako – jako politický emigrant. Celkem to ušlo.“

„To jsem nevěděl,“ divím se upřímně. „A prý jste byl u toho, když sir Ward nechal čekat Churchilla v předsíni…“

„Ano, tehdy jsme zrovna hráli s Wardem partičku šachu; Ward měl dva pěšce navíc a nechtěl dát kvůli Churchillovi partii za remízu. Tak musel předseda vlády chvilku počkat…“

Reiter pokývá bradou nad časy, které jsou ty tam, a zasněně si vetkne do pusy ohmataný čibuk.

„To bych se tak nasmál,“ klábosím halabala, ale přitom ženu debatu na ostří nože, „kdybyste byl taky u toho, jak Brandt koupil a spálil černý parník.“

Reiter zarejdí dýmkou z jednoho koutku do druhého a poněkud se zamračí.

„Ne. U toho jsem náhodou nebyl. Tehdy jsem byl – počkat – tehdy jsem vlastně ještě v Anglii nebyl. Ale slyšel jsem o tom. A Brandta znám, samozřejmě. Jsme dobří – jsme nejlepší přátelé. Vy račte Brandta taky znát?“

„Bohužel ne. Jenom z obrázků a z vyprávění.“

„Šarmantní pán,“ pomlaskává Reiter.

Ale to už mezinárodní společnost pokřikuje na vídeňského obchodníka a volá ho do svých řad. Ještě však stačím vypálit drze a hlasitě:

„Někdy bych si chtěl s vámi pěkně v klidu popovídat – například o černém parníku.“

Dlouhán Reiter se napřímí; pod skly brýlí se mu mihne mrak nelibosti, ale odpoví co nejlaskavěji:

„Rád, velmi rád. K službám, prosím.“

„Co takhle dnes večer na coctailparty?“ bojovně vzhlížím směrem k čibuku.

„Dnes ne – dnes tam asi nepřijdu. Ale zítra budu večeřet tady v Internationalu. Hodí se vám to?“

„Výborně. Ano. Těším se.“

Reiter zapadl do debatního kroužku a já vypadl na čerstvý vzduch. Tisková konference to už dokonferuje beze mne.

Před hotelem, pár kroků ode mne, přistává taxík. Bouchnou dvířka a zřím Fricka Gelnara ve vyšisovaných texaských nohavicích, okšírovaného brašnou a náležitým počtem fotoaparátů. Jasním líce a jdu mu v ústrety. Fricek však hledí nezávisle, popiskuje si a vyluzuje úmysl nebrat mě na vědomí. Připomenu se mu tím, že ho zatahám za popruh a po psím způsobu tlumeně zavrčím.

„Hleď si svého a nezacláněj,“ smetá mě s cesty.

Nabádám ho, aby neblbl a choval se úměrně k vážnosti doby: „Potřebuju tvou spolupráci, Fricku.“

„Můžeš mě klidně vypustit,“ dí neurvale a v delších periodách, přetínaných huhlavými citoslovci, mi ozřejmuje příčiny svého rozhořčení: prý se kvůli mně angažoval, a když mi chtěl vyjevit plody své snahy, neuznal jsem ani za nutné se u něj zarazit.

Shledávám, že mě viní z čehosi hrozného, ale ať dumám jak dumám, nemohu přijít na to, v čem záleží má vina.

„Lidi, podržte mě,“ volá Gelnar a ohlíží se kolkolem, zda ho někdo z chodců přijde podržet. „Ten chlap si mě napřed zjedná, a když si kvůli němu pálím prsty a blbnu na jeho příkaz, tak pak nemá ani zájem o dokumentární fotku…“

„Dokumentární fotku?“ breptám a žadoním. „Ukaž, člověče, ukaž.“

Dosáhnuv efektu, spouští si brašnu na koleno a se zručností pouťového papouška vytahuje fotografii.

Téměř by bylo potřebí, aby teď někdo podržel mě. Neboť fotka, na niž patřím, mi roztřásá údy. Je to záběr z výstavního pavilónu a jsou na ní dvě osoby: Reiter a Douděra. Reiter je pootočen, Douděra civí do objektivu. V pozadí, to se rozumí, exponát 54 čili moje filatelistická stáj. Měl tedy Tichota pravdu, pravil-li, že když jsem v úterý odešel shánět peníze, oslovil Reiter Douděru.

„Jsi řemen,“ chválím Fricka, „ale jak ses, člověče, odvážil je takhle klidně vyblejsknout?“

„Fotograf od novin může na výstavě fotit, co chce,“ vysvětluje polichocený Gelnar zásady svého reportérského poslání. „A kromě toho jsi mi povídal, abych ti ty dva chlápky ohlídal.“

„A to si tě nevšimli?“

„Všimli. Ten třasořitka jen tupě zíral a pak se chtěl zdejchnout. Šel jsem volně za ním, chytl jsem ho za šos a povídám, právě jste byl vašnosti vyfotografován, račte mít doufám zájem o vzpomínkový snímek, kam vám ho mám jako poslat? Chvilku na mě poulil bulvy a potom zamektal, abych mu to donesl do Elektry, že tam denně obědvá.“

„A co ten druhý – Reiter?“

„S ním byla tedy fakticky psina. Hnal se ti za mnou a povídal, jestli verstehe deutsch. Řekl jsem, že verstehe, a womit kann ich dienen. Teď dávej bacha: víš, co chtěl? Abych mu prodal ten film, na který jsem ho vyblejskl. Že prý má pro to své důvody. A že mi dá za tu službu pět set korun.“

„No a co jsi udělal?“ vydechnu opojen dějem.

Fricek se kuckavě hihňá, až se mu na prsou rozklinkají fotoaparáty; pak řekne:

„Řekl jsem, že milerád, a promptně jsem otevřel komoru flexarety a vyndal film, který rázem zčernal. Chápeš, doufám, že jsem předtím fotil leikou a že jsem dal tomu Rakušanovi nepravý film.“

„A peníze jsi vzal?“

„Vzal. Jednak proto, že se pět stovek člověku vždycky venkoncem hodí, a jednak proto, aby mi ten chlap uvěřil, že to s ním myslím poctivě.“

Souhlasím a tážu se Fricka, může-li mi tu dokumentární fotku zapůjčit.

„Je tvá,“ praví velkomyslně a připojuje přání, abych ho před Reiferem neshodil.

Ujišťuju, že neshodím, děkuju mu, směju se naň, loučím se s ním.

Načež využívám služebního vozu k rychlému přesunu z Podbaby na Smíchov. Tam totiž, v strmé Holečkově ulicí, je Poštovní muzeum. Nevelká budova s náramnou spoustou filatelistických špeků a zajímavostí. Ale ty mě v tuhle chvíli nezajímají: mně jde o svazky starých časopisů, jimiž jsou až ke stropu vycpány regály ve zdejší studovně.

Šerá klenutá jizba naplněná vznešeným tichem a vůní zatuchlých foliantů. Jen jeden ohnutý hřbet s povědomou čupřinou vlasů se sklání nad stolkem. Jiří Tichota.

Jdu tiše k němu; ale vtom vrznou dveře a v nich stojí Pivoda a recituje: „Zavíráme, zhasínáme, přikrejváme! Je právě sedmnáct hodin středoevropského času!“

Na ten povel Tichota vstává a urovnává štůsek vypůjčených svazků. Když mě uvidí, rozjasní líc a srdečně mě majzne do ramene:

„Tak abychom snad šli, starouši, co říkáš?“

Jdem tedy. Jdem vedle sebe jako za starých časů, když jsme ještě chodívali spolu do školy a ze školy, hlavu majíce plnou latinských slovíček a basketbalových zápasů. Ulicemi zvučí kroky chodců, řinčí tramvaje, šustí auta, před mlékárnou hřmotí závozníci konvemi, na rohu narůstá fronta na Večerní Prahu. Je hezký den.

Zprvu vychutnávám slast dramaticky prodlužovaného mlčení a pak se rozhovořím. Vyprávím Tichotovi historku o podvrženém negativu, hrdě mu ukazuju Frickův úlovek a posléze jej informuju o tom, že jsem mluvil na tiskovce s Reiterem a že jsem si pak najednou na něco vzpomněl a že jsem se kvůli tomu rozjel do poštovního muzea.

„Já vím, napadlo tě se podívat na druhý díl časopisu Briefmarke, ročník devětatřicet…“

Už jsem vám říkal, že se Tichota vyzná v četbě myšlenek. Taky tuhle přečetl bez omýlení.

„Jak to můžeš vědět?“

„Usuzuju podle sebe. Mě totiž taky napadlo, že tam musí být přece nějaká zmínka o člověku, který parník číslo dvě Brandtovi nabídl…“

„A byla?“ dychtím.

„Nebyla. Ani v tom švýcarském, ani v anglickém, ani ve francouzském časopise. A jiný zahraniční časopis z té doby Pivoda na skladě nemá.“

Jdeme po mostě a díváme se na Vltavu, která spěje kamsi do moře a po jejíž hladině tiše krouží lodičky. Tichota však vidí něco jiného, stylovějšího:

„Hele, parník.“

Kouknu se na bílý vltavský parník, ale myslím na černý turecký, který vyplňuje veškerý okruh mých představ. „Jestlipak víš, že byl Reiter za války v Londýně?“

„Vím,“ řekne Tichota, který ví zřejmě úplně všechno. „Ale když tenkrát Brandt černý parník kupoval, tak Reiter ještě v Anglii nebyl.“

„To ti říkal?“

Kývnu.

„Pak teda lže. A mě by zajímalo, proč lže…“

Mě taky. Tichota leccos objasňuje:

„Brandt koupil a spálil druhý černý parník pátého srpna 1939. O dva dny později byla otištěna v anglickém časopise Philatelistic News fotografie s podtitulkem Orkán Brandt v kruhu svých přátel. Z těch přátel mi ovšem padl do oka někdo, kdo se Reiterovi podobá jako vejce vejci: stejné čelo, stejná brada, stejný čahoun; jen ten knírek dneska nenosí; ale placaté uši a masité ušní lalůčky má dneska jako tenkrát. Omyl vyloučen. V skupince Brandtových přátel, kteří se kdesi sešli buď pátého nebo šestého srpna 1939, byl určitě Reiter. Tentýž Reiter, který ti dneska tvrdil, že tenkrát v Anglii určitě nebyl. Ale proč ti to tvrdil, to bych chtěl vědět…“

Tichota byl čím dál víc málomluvnější, až oněměl docela; a to, co jsem povídal já, přestal jednoduše vnímat a poslouchat. Teprve když jsme si třásli rukama na rozchodnou, ožil a promluvil:

„Tak zítra dopoledne… Čekám tě, řekněme v deset hodin na Můstku.“

„Jak to? A proč?“ nevidím důvod k dalšímu setkání a debatování. „Víš přece, že musím být na výstavě.“

„Tam to bez tebe půjde, ale já bez tebe k paní Makovcové nepůjdu,“ říká Tichota důrazně.

„Tak nechoď, co je mi do toho, já žádnou paní Makovcovou stejně neznám.“

„Já taky ne, když to chceš vědět, ale myslím, že bychom ji měli poznat. Protože paní Makovcová se dřív jmenovala Pardesová a je dcerou našeho Leoparda. Takže třeba něco o tom tvém černém parníku ví…“

9

Na coctailparty se sešla dobrá parta.

Tlachalo se, pilo se, žertovalo se. Přátelství mezi národy se upevňovalo pozdvihováním sklenek a pojídáním dietních párků. Reprezentanti mnoha zemí se sbližovali dosti rychle, neboť všichni vespolek holdují jedné víře a jednomu božstvu: poštovní známce. Každý měl na tváři sváteční úsměv a na klopě štítek PRAGA 1965. Náladu utvrzoval náladový orchestr, který produkoval sladké melodie bez pomoci not. Zpěvačka, vybavená výstřihem a přenosným mikrofonem, pěla písně v cizích jazycích. Kulatý president Mezinárodní filatelistické federace Berthelot dával na srozuměnou, že je vládcem lidovým: s kdekým si ochotně přiťukával a dal se pohnout i k tanečnímu výstupu na parketu.

Já jsem se musel pod tlakem veřejného mínění producírovat jako rychlomalíř: na pozvánkové karty jsem kreslil podobizny účastníků koktailové party. Portrétovaný objekt nasadil povětšinou ztuhlý výraz a pak, po dokonaném činu, se zatvářil vyjeveně a nemohl se v mých křivkách a čárách poznat; kdežto ostatní ho bystře poznávali. Říkám vám, karikaturistův úděl není lehký; protože každý v něm vidí jízlivce, jenž proměňuje úhledné tvary nosů a brad v okurky a jelita.

Ale i při kreslení jsem viděl, jak doktor Triml rozpráví s Čerplem. O čem, to mi brzy nato Čerpl vyklopil: Triml mu prodal sbírku svých doplatních známek včetně proslulého čtyřbloku tureckých pětipiastrových tetbéžek! Měl prý o tom pomlčet (a zejména prý přede mnou), ale vzrušení z tak výhodné koupě mu rozvázalo jazyk. Tomu se, prosím, nedivte: sběratel sice sbírá známky pro své potěšení, ale toto potěšení je o moc větší, jestliže může nějaký nový pozoruhodný skalp ukázat konkurenci.

Moje teorie, že Trimlovi teče do bot, se ukázala správná.

Triml shání peníze.

Triml je sehnal.

A my s Tichotou sháníme informace u paní Makovcové, rozené Pardesové. Bydlí v Mánesově ulici na Vinohradech.

Pouhý fakt, že jdeme na výzvědy k Leopardově dceři, vytvořil v mých představách naivní předpoklad, že uvidíme ženu tak cirka pětačtyřicetiletou. Ale jak ten čas utíká: Pardesova dcera je už boubelatou babičkou. Má šedivý drdůlek, nemnoho zubů a čtyři vnoučata. Je přívětivá, roztomilá, hodná. Nijak se neošívá a nijak se nepozastavuje nad tím, že se chceme něco dozvědět o sbírce jejího otce. Tichotovi říká pane Tichota, kdežto moje příjmení jí činí potíže a říká mi mladý pane. Ačkoli po způsobu všech praktických žen pokládá filatelii za pouhopouhé hračičkaření, jeví ke mně sympatii, když povím, že sbírám turecké známky jako její tatínek. A už jsme u věci.

„Moc vám toho, bohužel, neřeknu. To víte, s tatínkem jsem o těch jeho známkách nikdy nemluvila. A když nad tím seděl nebo když něco psal, nesměli jsme ho rušit. Tenkrát museli mít děti k rodičům jinačí úctu než dneska; kdepak, to už dneska není pravda. My jsme ještě tatínkovi vykali a líbali jsme mu ruce.“

Paní Makovcová se noří do sentimentálních vzpomínek na dávné časy. Jirka Tichota ji nenápadně vtahuje do doby poněkud novější.

„Tenkrát, v osmatřicátém roce,“ rozpomíná se paní Makovcová, „jsem už u tatínka dávno nebydlela. To už byl taky hodně marodný, na srdce, víte, a my jsme mu s bratrem říkali, nejezděte, tatínku, do toho Turecka, takovou dálku, a taky doba byla tehdy všelijaká, ale tatínek že pojede, nedal si říct, kdepak on; když si něco vzal do hlavy, bylo po jeho. A z Turecka se pak ještě harcoval do Řecka a vrátil se až na podzim a to už bylo doma boží dopuštění. To víte, mobilizace, můj muž musel narukovat, darmo vzpomínat. A tatínek, ten se vám zavřel v tom svém kamrlíku a šťoural se v bedně se známkami, co si přinesl z té cesty, a ani nemluvil a nejedl, já nevím, snad chtěl na to všechno zapomenout. Psal zase nějakou knížku o tureckých známkách, ale už ji ani, myslím, nedopsal. No, a pak přišel Hitler, a to bylo zle, a to byl taky tatínkův konec.“

„Konec? Jak to?“ ptám se.

„To vy nevíte?“ podívá se na mne babička vyčítavě a hlas se jí zlomí. „Ten den, co sem přišli Němci, tatínka zatkli a odvezli. Proč, to nám páni na gestapu neřekli. Ale když mu druhý den maminka nesla na Pankrác teplé prádlo, tak jí řekli, že už tatínek nežije, že umřel. Na srdeční mrtvici. Snad to tak bylo pro něj i lepší To víte, co by ho asi jinak čekalo. Chudák tatínek, takový dobrák to byl.“

„A známky? Co se stalo se známkami?“ jevím zvědavost, ačkoli bych měl jevit dojetí.

„Tatínkův pokoj byl dlouho zapečetěný. Ještě po jeho smrti tam Němci něco hledali a prohlíželi. No a známky pak bratr prodal. Myslím, že až po válce. Co s tím, povídal tenkrát, nikdo z nás tomu nerozumí, tak k čemu to budem schovávat, a každá koruna je dneska dobrá.“

„Takže vy sama nemáte z otcovy sbírky vůbec nic,“ konstatuju mrzutě.

„Nemám, mladý pane, nemám. Jen jsem si schovala nějaké knížky, co tatínek napsal, a pár drobností. Pro vzpomínku. Mám to tamhle v šifonéru.“

Paní Makovcová vytahuje z prádelníku skříňku a ze skříňky nějaké fotografie a zažloutlé dokumenty a pohlednice a všelijaké památeční relikvie. Melancholicky listuju Pardesovými brožurkami, které mám většinou ve své knihovně, a v jedné z nich přece jen objevuju malou filatelistickou drobnůstku: dopis z roku 1875 s běžnou tureckou frankaturou; obyčejná jednopiastrová tugra; tedy žádný parník – ani červený, ani černý…

„Nezmínil se váš pan otec někdy o černém parníku?“ vyzvídám pro jistotu.

„O parníku?“ diví se paní Makovcová otázce.

„Myslím známku, na které je takový černý parník.“

„To už, pánové, nevím, nezlobte se, to už se nepamatuju…“ zavírá babička babiččinu krabičku.

Obřadně a sáhodlouze děkujeme paní Makovcová za laskavou ochotu a odcházíme. Spokojeni i nespokojeni.

„Kdybyste si někdy na něco vzpomněla,“ říká Tichota ve dveřích, „nebo kdyby třeba váš pan bratr ještě něco zajímavého o těch známkách věděl, tak tady je pro všechny případy moje adresa.“ A podává jí krasopisně popsanou cedulku. „Budu vám vděčný za každou sebemenší maličkost.“

„Určitě, pánové, spolehněte se, mileráda,“ švitoří babička. „A děkuju vám za návštěvu; jsem já to ale hostitelka, ani kávu jsem vám nepodala…“

Hned na ulici to hodnotíme.

„Myslím, že jsme tam zbytečně nebyli,“ začínám od lesa. „A taky myslím, že naše teorie utržila značnou trhlinu.“

„Která teorie?“ povídá Jirka nedbale.

„No přece ta, že Leon Pardes byl majitelem dvou černých parníků.“

„Promiň; ale nechápu, proč bychom museli tuhle teorii zrovna teď zavrhovat,“ hraje si Tichota na nechápavého.

„Nechápeš? Tak já ti to teda povím,“ zdvihám hlas. Pardes byl sedmnáctého března 1939 mrtev – já myslím, že můžem paní Makovcové věřit – a důvěryhodná zpráva o černém parníku přišla do Švýcar, viz časopis Die Briefmarke, nejdřív někdy v dubnu. Čili: „Leopard tím informátorem nebyl!“

„Možná, že opravdu nebyl. Ale proč by nemohl být objevitelem černých parníků? Slyšel jsi, doufám, že byl pár měsíců před smrtí shánět známky v Turecku a v Řecku? A že pak začal spisovat nějakou novou knihu?“

„To ale není důkaz,“ trvám na svém.

„Když teda mermomocí chceš, tak já ti podám nesporný a makatelný důkaz,“ zastavuje se Tichota.

„Důkaz čeho?“

„Důkaz toho, že černý parník, který má dneska ve svém slavném albu ctihodný Orhan Brandt, patřil Leonu Pardesovi.“

„To chci vidět,“ pochybuju, jelikož nechápu.

„Vzpomínáš si, co bylo napsáno na tom dopisu s tureckou známkou, který vypadl z jedné té Pardesovy brožurky?“

„Nějaká adresa nějakého Angličana,“ říkám nevrle.

„Ano, ale co bylo připsáno tužkou v levém dolním rohu?“ pokračuje Tichota ve výslechu.

„Počkej, aha, samozřejmě, už si vzpomínám. To byla jen taková sběratelská poznámka. Že se jako jedná o dopis z Cařihradu do Londýna.“

„Správně. Pardes si to poznamenal ve zkratce. Jen si laskavě vzpomeň.“

Tichota bleskurychle vytahuje tužku a noviny a pomalu a pozorně píše na okraj: Cstple to Lnd 1 Pi

„Bylo to tak?“

Přiznávám, že bylo. Ale nicméně v tom nespatřuju vyhlášený makatelný důkaz.

„To mi nic neříká. To jenom znamená, že si dělal Pardes poznámky v angličtině. Tenhle rébus ti klidně rozluštím. Cstple – to je Constantinopole čili Cařihrad. Lnd znamená London, a 1 Pi je jeden piastr. Co má být?“

„Tak se ještě podívej semhle,“ řekne Tichota a vytasí z náprsní tašky onu známou a teď už mírně pomuchlanou přílohu ze švýcarského časopisu Die Briefmarke, na níž je fotografie černého parníku (a kterou už znáte).

„To teda znamená,“ konstatuju mravoličně, „žes tu fotografii do muzea ještě nevrátil.“

„Co se toho týče, uznávám, že máš dobrý postřeh,“ usmívá se Tichota provinile. „Ale buď, člověče, rád. Jinak bys třeba tomu důkazu nevěřil. A už se, milovaný Ofásku, uklidni a podívej se pěkně vlevo dolů.“

Dívám se a vidím. Vidím a zírám.

Stejný rukopis, stejný anglický zkratkopis, Pardesovo písmo! Jenže poznámka na dopise s černým parníkem zní: Cstple to Hios. Ano, Chios se píše anglicky Hios. To je jasné. A Jirka má pravdu: dopis, který šel v roce 1859 z Konstantinopolu do Chiosu, dopis, který koupil Brandt za 200 000 franků, byl předtím součástí Pardesovy sbírky!

10

V Internationalu je ovšem společnost vrchovatě internacionální.

Noblesní prostředí, velkosvětská atmosféra.

Těžko lze například uvěřit, že tihle vznešení lidé ve fracích, kteří dokážou ševelit o telecí roládě ve všech světových jazycích, jsou číšníci a nikoli členové diplomatického sboru; mimoto jsou nadáni schopností vytušit každé hostovo přání; volat je nemusíš, dostaví se sami, jak jen zdvihneš prst nebo hlavu. Chápete zajisté, že za takových neslýchaných okolností ztrácí našinec sebevědomí a chuť k jídlu. V mém případě je situace komplikována ještě tím, že proti mně sedí veličina jménem Reiter.

Večeříme.

Reiter se decentně usmívá a používá úsporné mluvy holých vět a citoslovců. Naznačuje, že z nás dvou není on ten, kdo by se měl starat o plynulý rozhovor.

Už dopoledne jsem povídal Tichotovi, že se mi do toho utkání s Reiterem moc nechce; ale Jirka mi říkal, abych nebyl srab, abych se nebál, abych do veleváženého pana Reitera bušil, abych ho provokoval. Jak a proč, to už neobjasnil. Řekl jen: provokuj ho, to úplně stačí.

Jenže to se lehko řekne, ale těžko dělá. Reiter totiž není žádný klouček; a černé fraky a bělostné ubrusy mě neinspirují k uličnickým výstupům v německé řeči. Ale přece jen: myslivec, který si vyšel na hon, nesmí se bát vystřelit. Střílím tedy bez otálení a od boku:

„Představte si, co se mi stalo?“ zasměju se a dávám na srozuměnou, že se mi přihodilo cosi neobyčejně legračního. „Přišel vám za mnou na výstavu nějaký člověk a chtěl mi prodat černý parník. Pravý a nefalšovaný černý parník!“

„A koupil jste ho?“ zajímá se Reiter, aniž předstírá zdvořilostní údiv.

„Nekoupil.“

„Proč? Chtěl za něj půl miliónu?“

„Tolik ne. Ale prodej známek ve výstavních prostorách je přece –“

„No,“ podívá se na mne Reiter s posměškem a sjede mě od vlasů po podrážky. „Snad by vám taková formalita nevadila, uvážíme-li, že jde přece jen o značně interesantní známku…“

Tedy jestli tu někdo provokuje, já to určitě nejsem. Poněkud bláhově jsem se domníval, že stačí, jak se říká, popadnout býka za rohy a promluvit bez obalu o černém parníku.

Poznávám, že nestačí.

Ale z Reiterových očí a řečí poznávám také, že se Tichota nemýlil: Reiter s Douděrou určitě mluvil, protože teď tady se mnou konversuje o černém parníku jako o vodě. Žádný údiv, žádné překvapení pod jeho brýlemi nepozoruju.

„A co vy, Herr Reiter,“ ostřím debatu ze všech sil, „vy byste černý parník od nějakého neznámého člověka koupil?“

„No, kdyby to bylo u nás, ve Vídni, tak proč ne?“

„A proč ne v Praze?“

„Z jednoduchého důvodu: mám v peněžence jenom několik československých desetikorun. A tahleta roztomilá známečka by stála patrně trochu víc.“

Co se týče peněženky, pan Reiter přehání – jen si vzpomeňte, kolik takových desetikorun vyklopil za falešný fotografický negativ šikulovi Frickovi.

U našeho stolku se zjeví číšník, šoupne nožkou, líbezně se usměje a oznamuje panu Reiterovi, že má v recepci telefon.

„Já?“ Reiter tomu nevěří.

„Jawohl, bitte,“ cukruje číšník a dodává, že je to sehr dringend.

Reiter s rachotem vyprostí nohy zpod stolu a jde telefonovat. Za minutku je zpátky. Pokládá dokonce za vhodné podotknout, že to nebylo samozřejmě nic tak dringend, jak mu číšník vyhrožoval, prý jenom nějaký hloupý dotaz z vyslanectví stran pasových formalit.

Za další minutku se objevuje za jeho zády tentýž číšník, tatáž úslužnost a totéž pukrle.

„Dopis pro vás, Herr Reiter,“ servíruje mu na stříbrném tácu zalepenou obálku.

Reiter děkuje pokývnutím hlavy a obálky si nevšimne. Ptá se mě, jestli jsem už byl ve Vídni, a pak říká, abych se tedy někdy do Vídně podíval; když už pro nic jiného, tak kvůli známkám, které mi prý ukáže a které jsou, to se rozumí, neobyčejně interessant. Debata plyne od zajímavého k všednímu, od všedního k nudnému. Potom pan Reiter ztlumeně zívne a volá číšníka a platí. A pak ledabyle utrhne okraj obálky a vyndá z ní dopis. Přečte ho ve dvou vteřinách a přitom zbledne, zrudne a zezelená. Není pochyb, že zpráva, kterou Reiter obdržel, je nemilá.

„Velmi mě těšilo, Herr Hornych,“ mračí se Reiter a podává mi ruku.

Upřeně se za ním dívám. Dobře, že se dívám. Aspoň vidím, že odhazuje zmačkaný papír do koše. Síla, jež mě v tu chvíli zvedá ze židle a pudí ke vchodu, je mocnější než slušnost a opatrnost. Aniž obhlédnu okolí, aniž se pokusím maskovat úmysl, přikleknu k parketám a vylovím z koše potrhaný a pomačkaný dopis. Teprv pak se rozhlédnu kolkolem a dodatečně, nicméně velmi upřímně, se začervenám.

Ale nikdo si mě zřejmě nevšímá, tak jaképak fraky? Toliko jeden z těch fraků, co se ometá poblíž, hledí na mne a ševelí nehlasně: „Poklona uctivá, služebník, poroučím se.“

Kráčím k šatně. V žaludeční krajině pociťuji trému, v zádech mráz, na čele pot a v kapse – tam, co je ukořistěný dopis – oheň. Teprv teď mě kruší obava, že jsem si počínal neobratně a že jsem si uřízl ostudu.

Něčí ruce mi pomáhají do svrchníku. Ohlédnu se a vidím Tichotu.

„Žádné strachy, Ofásku,“ usmívá se to zjevení, „nikdo tě neviděl.“

„Šmarjá, Jirko, kde se tu bereš a co tu děláš?“ drkotají mi zuby i knoflíky u svrchníku.

„Celkem nic, jen se tu koukám kolem sebe a přemítám, jestli si mám objednat vodku nebo becherovku.“

„Přestaň myslet na chlast a pojď se mnou ven; nutně s tebou potřebuju mluvit; musím ti něco ukázat…“ špitám vzrušeně.

„No, to snad počká do zítřka.“

„Nepočká, neblázni, počkej, člověče, kam zase jdeš?“

„Musím. Ale když teda mermomocí chceš, tak za hodinu u mne. Platí?“

„Platí. Budu tam jako na koni.“

Venku je tma a noc. Trochu mrholí, Hmátnu do kapsy a vytáhnu dopis a ostražitě se rozhlédnu kolem sebe. Nikde ani noha. Ale přece jen – před hotelem to číst nebudu. Zahýbám tedy za roh a s vyplazeným jazykem se ženu do kopce. Tady mě určitě nikdo neuvidí. Je tu pusto a ticho. Pádim až na konec zapadlé uličky a zastavuju se pod lampou. Rozčileně uhlazuju dopisní papír.

Je to psáno na stroji a německy; chybí datum, oslovení, podpis. Čtu:

Meinen schwarzen Dampfer haben Sie verschachert. Wann kriege ich das Geld? Ich warte schon 26 Jahre…

Krucipísek, co to má znamenat? Můj černý parník jste začachroval. Kdy dostanu peníze? Čekám už 26 let… Rychle odečítám 1965 bez šestadvaceti, to je – to máme, ano, to je rok 1939. Tedy onen rok, kdy se parník poprvé objevil. A to tedy znamená, že Reiter parník začachroval nebo ukradl nebo prodal a peníze si nechal. Ale kdo vlastně psal ten dopis a proč ho posílá Reiterovi zrovna teď a po číšníkovi? Že by původní majitel černého parníku? Ale to byl přece Pardes. Tak, hrome, kdo tedy už čeká šestadvacet let? Otázky – logické i zmatené – se mi shlukují v hlavě.

Držím dopis v ruce a filosofuju.

Ale pak strnu a ztuhnu. Ne hrůzou, nýbrž překvapením. Protože těsně u mne stojí nějaký chlápek v kožené bundě a v umělecky zkrabatělém plátěném klobouku, sune bradu k bradě a bere mě za límec.

Není velký, není mladý, není ošklivý; má pěkné kulaťoučké tváře, jemné oči, buclaté pihovaté ruce a v nich sílu jako Cassius Clay. Ta jediná okolnost je v rozporu s dojmem, který vyvolává jeho světácko-aristokratická fyziognomie. Ale když se rozevřou rty a ozvou první slova, dojem o šlechtickém složení krvinek se mění v jistotu, že mám tu čest s kovaným pardálem pražské galerky. Jeho mluvidla jsou totiž uzpůsobena tak, že ostrý a řinčivý hlas vyšlehává úzkou a šikovně stočenou štěrbinou v koutku úst.

„Dejte mi tu známku, šéfe,“ cloumá mnou, „a hned a bez řečí!“

„Promiňte, prosím, jakou známku?“ žasnu a ničemu nerozumím. „A vůbec, člověče, co si to vlastně dovolujete? To bych si vyprosil. Tady, na veřejné ulici…“ Obstarožní chuligán mě jednou rukou drží za klopu svrchníku a druhou mi klidně bere dopis a povídá: „Povídám, abyste mi navalil tu známku. Jinak vás tady na veřejné ulici zmlátím jako čokla.“

„Helejte se, člověče, pusťte mne a nechte si to, jo?“ chci se pardálovi vysmeknout. „To by se vám nemuselo vyplatit. Já – já,“ bojovně napřahuju pěst, „já náhodou ovládám jiu-jitsu, tak si dejte pozor.“

Ale ten mizera se nehodlá zaleknout, nýbrž vytáhne z kapsy revolver – ano, prosím: vytáhne na mne revolver jako kdybychom nebyli v Podbabě, ale někde na Divokém západě! – a povídá hlasem, jakým se říká dobrýtro:

„Jak se hnete, tak to do vás pustím, mně je to buřt.“

„Co vlastně chcete?“ pípnu už bez valného odporu. „Vyndejte všechno, co máte v kapsách,“ přikazuje chlapisko, „úplně všechno.“

„Tady jsou, prosím, rukavice,“ vyklizuju kapsy pěkně po pořádku, „tady je kapesník, náprsní taška a občanská legitimace; a tuhle mám skicák, a to je všechno.“

Rukavice a kapesník hází na zem, náprsní tašku a občanku zevrubně prohledává, skicákem listuje a kleje. Všechny papírové peníze (mimochodem, je jich poskrovnu) drze zabavuje, ostatní věci benevolentně vrací.

„Tak máte tu známku, nebo nemáte?“ začíná nanovo.

„Jakou známku?“

„Nedělej ze sebe jelimánka,“ přechází od vykání k důvěrnějšímu tónu. „Tu s tím parníkem přece.“

„Promiňte, ale nic takového nemám. Ani u sebe, ani doma. Opravdu,“ říkám pravdu.

„Teď jde jen vo to, jestli nekecáte,“ praví holomek smířlivě a plivne mi na špičku boty. „Tak to bysme měli, a teď odprejskněte.“ Načež vytáhne cigaretu, sklepne ji o hřbet ruky, osliní a zapálí si ji tím revolverem, z kterého se k mému údivu vyklubal zapalovač.

Sbírám věci se země, dělám čelem vzad a ještě slyším, jak ten chlap povídá:

„Ty prachy vám příležitostně vrátím…“

Nakonec, řeknu vám, jsem celkem rád, že to tak dopadlo; a že jsem nemusel prokazovat znalost chvatů jiu– jitsu. Neboť pravda je ovšem ta, že jsem kurs sebeobrany neabsolvoval, a co se týče pouličních rvaček, nemám sebemenší vyhlídky na úspěch. Krom toho je třeba uvážit, že ten chlap, co mě přepadl a okradl, měl daleko větší váhovou kategorii než já a zřejmě i značné zkušenosti z pěstních soubojů.

Dokonce ani nevím, co má přepadený občan po přepadení udělat. Pravděpodobně by se slušelo zajít na nejbližší stanici Veřejné bezpečnosti a všechno tam vyklopit a nadiktovat do protokolu. Že by se mi teda chtělo, to se říct nedá. A potom: Jirka Tichota je taky příslušník, takže snad postačí, když to vyklopím jemu. Honem tedy do Jámy!

Jenže honem to nejde. Cedulka na refýži oznamuje, že nejbližší tramvaj nočního provozu jede za pětačtyřicet minut. Vracím se tudíž k hotelu a vstupuju do taxíku.

Taxikář mě letmým pohledem omrkne, otočí knoflíkem u taxametru a klíčem u startéru a řekne:

„Kam to bude, šéfe?“

„Prosil bych do Jámy,“ hlásím. „Roh Jámy a Štěpánské.“

Tak drahé to snad z Podbaby do Prahy nebude, usuzuju. Řekněme takových osmnáct, maximálně dvacet korun, to snad mohu v tomto krajním případě do komunálních autoslužeb investovat.

Hrome – nemohu!

Nemohu, jelikož nemám. Nemám, ježto mě ten darebák vyfoukl celou movitost. Co teď? Čísílka na tachometru rychle a vesele poskakují a už tady, na dejvickém náměstí, činí obnos, probenděný za pár set ujetých metrů, pět korun osmdesát.

„Prosím vás, pane řidič, Zastavte!“ úpím.

„Proč, co se děje?“ jede taxi dál.

„Já totiž – nezlobte se – já jsem totiž zapomněl – já nemám totiž peníze,“ koktám provinile.

Taxikář zabrzdí stroj, zvolna otočí hlavu a dá si loket na opěradlo:

„Mno. Tak si skočíte domů; já vám chvilku počkám před barákem.“

Obrazotvornost začíná pracovat: už vidím Borišku, jak se podiví, až si budu brát prachy a poletím z pátého patra zase dolů na ulici. A jak se bude tvářit, až jí povím, že jsem zůstal dlužen za taxík. Všechno, jen tohle ne!

„Ne, to nejde,“ jektám zmateně. „Vysaďte mne tady, já to už dojdu pěšky…“

„Jak chcete,“ taxikář furiantsky sklapne taxametr a vynese ortel. „Dostanu osm korun.“

„Jak to, osm korun?“

„Šest to dělá a dvě koruny noční příplatek,“ prohlašuje mrazivě. „Tak platit, platit a žádné řeči. Na kafrání nemám čas.“

Zpytuju všechny kapsy, co jich mám, lovím a soukám desetníky a padesátníky, přičemž seznávám, že mi do potřebné částky chybí ještě nejmíň čtyřicet desetníků.

„Nezlobte se, víc už u sebe nemám, namouduši,“ sypu šoférovi ty drobty do dlaně, omlouvám se a ujišťuji jej, že mu zbytek příležitostně vrátím.

„Známe takové ptáčky,“ vysunuje můj protivník dolní ret a rumění. „Hned jak jsem se na vás podíval, tak jsem viděl, co jste zač. Vy – vy – huligáne! Že se nestydíte, nestydo! Správně bych měl na vás zavolat esenbé.“ Louskne očima a otevře dvířka. „Kliďte se mi z vozu, nebo –“

Co vám budu, pánové, povídat: nejraději bych se neviděl.

Taková smůla, takový trapas!

Rozumí se, že už jsem ani na tramvaj nemohl z finančních důvodů reflektovat. Mašíroval jsem pěšky. Prázdnými ulicemi, temnými sady, deštivou nocí. Sám se svými vzteky, starostmi a myšlenkami.

Vztek: na vagabunda, který mi ukradl celou hotovost včetně Reiterova dopisu. Starost: bude ještě Jirka vzhůru? Myšlenka: tak vida, kdo se všechno o černý parník zajímá!

Ještě u Národního divadla uvažuju, mám-li zastavit tamhletoho chodce a říct mu, pane, prosím vás, nepůjčil byste mi šedesát halířů na elektriku? Jsem slušný člověk a všechno vám do halíře splatím. Ale pak tu ideu zavrhnu a šlapu dál. Lidé, kteří neměli dnes v noci takovou smůlu jako já, stojí u kiosku a soustředěně pojídají špekáčky. Na Václaváku dokonce pulzuje život a sem tam i nějaký ten neón. Konečně potkávám známou tvář, jež by mi patrně skytla potřebných šedesát haléřů. Ale jednak ta tvář patří Cafourkovi, který jde z redakce, a jednak jsem už takřka u cíle, tak co.

11

Tichota ještě svítí; čeká mě. Do okna v prvním poschodí mrsknu poslední pětihaléř, co mi zbyl, a Jirka mi obratem hází klíč od domu. Navzdory pozdní hodině jsme oba ve formě.

„No tak mi tedy ukaž, cos mi chtěl tak důležitého ukázat,“ vybízí mě.

„To už bohužel nejde,“ svalím se do křesla a zvěstuju hlasem pateticky zvlněným. „Jelikož jsem byl přepaden a okraden.“

A pak mu líčím v obráceném dějovém pořadí události této deštivé noci: cestu pěšourem, jízdu taxíkem, přepadení v zapadlé podbabské uličce.

„Nakresli mi toho pistolníka.“

Beru tužku, skicák a kroužím ovály, to jsou jako tváře a brada a podbradek a klobouk, a pak náhle poznávám, že nevím, jak naložit s oválem nosním; prožité vzrušení mi vygumovalo z paměti lupičovy rysy; ostatně nic tak zvláštního na něm nebylo; a přece mám takový nejasný dojem, že jsem ho už někde viděl…

„Měl, myslím, hnědé oči a potom špínu za nehty a prstýnek na prstě,“ odkládám otráveně skicák, „to nemá cenu kreslit.“

„Tvrdit se to samozřejmě nedá, ale můžem předpokládat, že tenhleten výtečník z Podbaby, co chtěl na tobě černý parník nebo život, je tentýž ozbrojený filatelista, který vykradl ve středu večer trafiku v ulici Karoliny Světlé. Tam se totiž taky zajímal o známky a tam taky asi použil na zastrašení toho revolverového zapalovače. Nu co, příležitostně se k tomu trafikantovi podíváme, co říkáš?“

„Jsem pro. Ale nejdřív by mě zajímalo, cos dělal dneska v Internationalu.“

„Nic pozoruhodného. Šel jsem tam vlastně kvůli tobě,“ říká Tichota měkce.

„To určitě,“ nevěřím mu ani slovo.

„Fakt. Abych ti pomáhal bušit do Reitera, kdyby se naskytla příležitost.“

„Za takovou pomoc ti teda pěkně děkuju.“

„Není zač,“ ignoruje Tichota ironii. „Hlavně, že jsem tam nebyl nadarmo.“

„Hleďme, hleďme,“ popichuju. „A copak jsi vypátral, bodrý Podskaláče?“

„Celkem nic světoborného; ale přece jen jsem něco malého zjistil – vlastně vyslechl.“

„Snad ne Reiterův telefonát?“

„Správně, Oto,“ usmívá se Tichota.

„A slyšel jsi, jak se pan Reiter bavil s nějakou úřednicí z rakouského vyslanectví, že ano?“

„S kým mluvil, to nevím. Ale na hovor s vyslanectvím to zrovna moc nevypadalo.“

„Proč ne?“

„Už proto třeba, že Reiter mluvil česky.“

„Cože? Reiter že mluvil česky?“

„Ano, prosím. Reiter umí česky. O nic hůř, než například ty nebo já…“

„A co říkal?“

„Říkal tohle: ‚V pondělí? Dobře. Ano, večer budu v hotelu. Samozřejmě, o tu známku se zajímám.‘“

„Víc nic?“

„Víc nic.“

„To je ale – to je teda senzace, člověče,“ uznávám a dychtím na revanš překvapit Jirku svým senzačním objevem. „Ale já ti teď povím taky něco zajímavého.“

„Buď tak laskav,“ vybízí mě Tichota.

„Reiter dostal nějaký dopis,“ řeknu, dám nohu přes nohu a dramaticky se odmlčím.

„To jsem viděl.“

„A viděls taky, jak se tvářil, když dopis přečetl?“

„To jsem zrovna neviděl. Jak?“

„Hrozně; jako kdyby –“ hledám přirovnání, „jako kdyby – pozřel ropuchu.“

„To mě opravdu srdečně těší,“ povídá Tichota rozveseleně.

„A teď si představ, že jsem ten dopis našel potom v koši…“

„Ukaž.“

„To už bohužel nejde. Protože ten mizera chuligánské mi ho zabavil.“

„No to tě snad nemusí tolik mrzet,“ chlácholí mě Tichota. „Hlavně že víme, jak se Reiter tvářil.“

„Počkej, člověče,“ nechápu přítelovu lhostejnost. „Tebe ani nezajímá, co tam bylo psáno?“

„Ani ne.“

„Jak to – ne?“ zlobím se, že Tichota bagatelizuje moje senzační objevy.

„Nezajímá, protože to vím.“

Když Tichota vidí, že koukám poněkud vyjeveně, podává vysvětlení:

„Ale to je přece jasné, Oťásku. Ten dopis jsem psal já.

Na psacím stroji značky Consul. A celkem si ještě dobře pamatuju, co jsem panu Reiterovi psal.“

„Tomu ale teda vůbec nerozumím.“

„Z toho si nic nedělej. Důležitější pro nás je, že pan Reiter porozuměl. Aspoň všechno nasvědčuje tomu, že porozuměl. Viz pozřená ropucha. Že Reiter parník začachroval, to nevím, to jen tuším a Předpokládám,“ vypráví Tichota. „Ale že se o něj náruživě zajímá, to vím tutově. Dneska odpoledne – vlastně teď už včera odpoledne – si zašel k nám do Bartolomějské poptat se, jestli v Praze nežije nějaký Pardesův příbuzný. Naštěstí narazil na Frantu Pecháčka, který ovšem nezapomněl, že jsem chtěl přesně totéž vědět den předtím. Tak ho nechal chvilku čekat a brnkl mi z vedlejší místnosti; no a pak mu na můj pokyn oznámil, že veškeré Pardesovo příbuzenstvo vymřelo.“

„Ale proč se vlastně Reiter pídí po Pardesových příbuzných?“

„Jednak ví, že Pardes měl ve své sbírce černé parníky; a jednak třeba uvažuje, jestli Douděra není Pardesovým synovcem.“

„Cože? Douděra že je Pardesovým synovcem?“

„Není. To už náhodu vím, že není. Ale musím se ti přiznat, že jsem si to zprvu taky myslel. Jak Douděra k parníku přišel, to je pořád ještě velká neznámá v té naší rovnici. Jinak, co se týče Reitera a Pardese, usoukal jsem z faktů a dohadů odvážnou hypotézu. Tak pěkně poslouchej a já ti budu vyprávět pohádku.

Pardes byl na podzim osmatřicátého roku v Řecku, kde získal spoustu starých tureckých známek a dopisů. Mezi nimi tři černé parníky. Ty, které v roce 1859 nalepil nějaký turecký potentát na dopisy a poslal je svému příteli Joanisi Michailovi do Chiosu. Třeba se chtěl ten Turek pochlubit Řekovi, že už i Turecko vydává známky, a zřejmě si popletl zkusmé nebo ukázkové tisky s červeným originálem – já nevím, ale tak nějak to asi bylo, na tom celkem nezáleží. Leon Pardes byl sběratel, znalec a taky psavec. A tak místo aby vylezl s černými parníky na veřejnost, začal o nich spisovat náramně učené povídání. Doba byla vážná, na prodej takových unikátů nebylo pomyšlení. Ale Pardes je pravděpodobně ani prodat nemínil: byl přece zažraný sběratel Turecka. A tak tedy seděl v tom svém kumbálku a psal a psal pozoruhodnou a senzační brožurku o dosud neznámých známkách, které jsou cennější než mauritius. Patnáctého března 1939 spolkl Hitler Československo a jeden takový zdrápanec v tyroláku a s hákovým křížem na klopě zaklepal u Pardesových dveří…“

„Proč vlastně Pardese zatkli?“

„Protože byl už pěkně dlouho na listině úhlavních nepřátel Hitlerova Reichu. Slyšel jsi někdy o Georgu Hasslerovi? To byl ten, co si udělal na Zbraslavi černou vysílačku a napaloval v ní Hitlera. A Pardes Hasslera podporoval a nějaký čásek i ukrýval. Takže snad chápeš, že si gestapo přišlo pro Pardese hned první den. Tak tedy nějaký ten nácek dělal z Pardesovy pracovny kůlničku na dříví a přitom mu padl do oka Leopardův rukopis o černých parnících. Tak pitomý zase nebyl, aby nepochopil, že se mu naskytuje jedinečná příležitost k zbohatnutí. Ty vzácné známky, jakož i rukopis Pardesovy knihy, jednoduše ukradl.“

„Snad nechceš říct, že ten gestapák byl Reiter?“ tuším už pointu příběhu.

„Ne, to říct nechci,“ hučí Tichota. „Nicméně náš čahoun vstoupil opravdu za pár dní do příběhu. Pardes byl mrtev a gestapák měl volnou ruku a v ní tři černé parníčky. Zajel si dejme tomu do Vídně, vyhledal mladého a už dosti známého obchodníka se známkami, jménem Reitera, a požádal ho, aby mu prodal v dražbě černý parník. Reiter asi namítl, že pravost takové epochální známky by musel napřed ověřit nějaký světoznámý znalec. ‚Stačil by Pardes?‘ zeptal se gestapák. ‚No ovšemže,‘ odvětil Reiter. A tak tedy gestapáček vyvalil Pardesův rukopis a Reiter už začal přemítat, kolik mu z toho kápne. No a potom asi Reiter, zaštítěn Pardesovým rukopisem, poskytl švýcarskému časopisu Die Briefmarke onu důvěryhodnou informaci. A pak, když se jaksepatří zvířil zájem o dotyčnou známku, přišel s ní na aukci. Ostatek už známe, nebo si můžem domyslet. Oba byli spokojeni. Plynuly týdny a gestapák věděl, že co nevidět vypukne válka a že už možná nebude příležitost střelit za tvrdou valutu další parník. Znovu tedy přicupital k Reiterovi a dal mu do komise parník číslo dvě. Reiter si sbalil větší množství kufrů a odjel do Londýna a navštívil Brandta, který, jak víme, parník koupil a spálil. No a pan Reiter shrábl prachy a do Vídně se nevrátil a zůstal v Anglii a žil si. Určitě líp, než kdyby zůstal doma a musel vyrukovat na frontu. Po válce snad i čekal, že se demobilizovaný gestapák přihlásí o své peníze. Ale ten se kupodivu nehlásil a nehlásil. Až včera večer v Internationalu poslal mou zásluhou panu Reiterovi první upomínku. Ježto Reiter po přečtení dopisu zesinal, lze předpokládat, že moje odvážná hypotéza je v podstatě správná. Co o tom soudíš jako odborník?“

„Zírám a kořím se tvému důvtipu. Jsi kanón, Jirko, fakt. Určitě to bylo všechno tak, jak povídáš. Ale víš, co bych chtěl vědět?“

„Jak se asi dostal parník číslo tři k Douděrovi, viď?“ tipuje Tichota.

„To taky, samosebou. Ale teď mě momentálně zajímá, kdy a kde se sejdou ti dva – Reiter a Douděra – v pondělí. Protože proč se sejdou, to si umím představit.“

12

Ještě než jsem se sklátil do postele, připíchl jsem na domácí nástěnku upozornění pro rodinu:

VSTÁVÁM AZ V 10 HODIN. NEBUDIT A NEVYRUŠOVAT! LEDA ŽE BY VOLAL TICHOTA.

Pak jsem spal. Málo jsem spal. Uprostřed bohulibého snění zaječel budík: bylo deset. Podvolil jsem se osudu a opustil postel. Z tvrdých pohybů, jimiž mi babička servírovala snídani, bylo lze usoudit, že není v dobré míře. Nastřádaná zkušenost mě učí, že za takovýchto okolností není vhodné rozněcovat debatu. Proto se jen ptám, kde je Boriška a jestli mě někdo nevolal. Babička neví to ani to. Zato mě upozorňuje, že mám vedle nějakou poštu, nějaký balíček či co. Toto sdělení příjemně lahodí mé mysli, neboť poštu, tedy dopisy, poštovní známky, poštovní razítka, rekomandační nálepky, jakož i doplatili známky a jiné poštovní titěrnosti oddaně miluju.

Co vidím na stole: žlutou obálku s veleváženou titulaturou a razítkem hlavní pošty, zřejmě nějaký nabídkový prospekt, z něhož žádné překvapení vzejíti nemůže; avšak balíček, vzorně uhnětený a ofrankovaný kompletní sérií International Botanical Congress se siluetou anglické královny mě vzrušuje tak mocně, že to ani neumím vyjádřit. Ale snad postačí, když povím, kdo je odesilatelem balíčku.

Nuže: odesilatelem balíčku je Orhan Brandt, 4319, Napa Street, London W3. A teď se divte, jste-li tak cynicky založeni, že jsem z toho jelen.

Brandta znám asi tak jako Belmonda nebo etiopského císaře; vím tedy, že existuje, ale neumím pochopit, jak může Brandt vědět, že existuju já a že bydlím v Opletalově ulici.

Nemaje po ruce nůžky, rozdírám si prsty o špagát, lámu nehty, kleju, řvu, rvu a trhám obal, ale přitom dávám majzla, abych neporušil integritu poštovních známek. Vypadne kniha paperbackového typu, bílá obálka a v ní tvrdý list potištěný krásnými fialovými písmenky, jež shrnují tato slova a tyto věty:

Dear Mr. Hornych,

dovoluju si vám poslat knihu poštovní razítka na tureckých známkách, počet výskytu a systém ocenění. Vím, že patříte k předním světovým sběratelům a znalcům tureckých známek, a prosím vás proto, abyste tuto moji dlouholetou literární práci posoudil a popřípadě o ní napsal recenzi do některého odborného časopisu. Děkuji vám za laskavé pochopeni a přátelskou službu.

Yours very sincerely

Orhan Brandt

Ať žije Brandt!

Neboť ne on mně, ale já jemu jsem dlužen úctu a vděk za přátelskou službu, již nelze docenit slovy ni penězi. Kdyby věděl, co mi poslal a jak mi prospěl v mém utrpení, jež trvá už delší čas a o němž jsem se vám ještě nezmínil!

Abyste tedy věděli. Asi tak před třemi lety za mnou přišlo na výměnné středisko k Novákům takové rozpačité individuum se smutkem v oku a nabízelo mi velkou bonboniéru. Odtušil jsem, že sladkosti nejím stran linie. Pak se však ukázalo, že bonboniéra obsahuje několik set kreseb a fotografií starých tureckých razítek, zejména z předznámkového období. To mě ovšem zaujalo, ale suma, již chlapisko požadovalo (požadovalo čtyři stovky na dřevo a slevit nemínilo), se mi zdála vysoká. Slovem, razítka v bonboniéře jsem nekoupil, což byla chyba. Protože ode mne šlo individuum k Čerplovi, který koupil. Tak se stalo, že si Čerpl sbíral turecká razítka a že mi vysbíral leccos, po čem jsem nešel. To mě pochopitelně hnětlo. Moc a moc dlouho a dlouho. Až jsem se rozhodl tento nenormální stav učinit poněkud normálnějším: zašel jsem za Čerplem – se srdcem na dlani, s líbezným úsměvem a s prosíkem, zda by mi na pár dní nepůjčil nákresy a fotky těch razítek, že si chci jenom něco ověřit. (Pravda ovšem byla ta, že jsem si chtěl celý ten bonboniérový soubor sakumpikum ofotit.) Ale čerplík se kroutil jako bajadéra a pak mi velkoryse navrhl, že mi všechna razítka na fleku zidentifikuje. O to mi nešlo, takže jsem odtáhl. A teď, prosím, Orhan Brandt, jako by tušil, v jak svízelném položení se nacházím, mi posílá zdarma úplnou galerii tureckých razítek. Toť důvod k veselí a ilustrace známého přísloví o nečekané pomoci v nouzi nejvyšší. Umiňuju si, že splatím dobro dobrem a že o Brandtově knize napíšu do německé filatelistické revue recenzi jak hrom.

Ve chvatu a na schodech rozlepuju žlutou obálku, již mi toho dne pošta nadělila, a znamenám další překvapení. Neboť nejde o prospekt, jak jsem očekával, nýbrž o anonymní dopis, psaný strojem na obyčejném konceptním papíru. Vzhledem k tomu, že jsem co živ anonymní psaní nedostal, polévá mě jakési lechtivé a nikoli nepříjemné mrazení, jakkoli obsah dopisu neobsahuje žádné potěšující zvěsti. Suďte sami:

Milý příteli!

Dovolte, abych Vám oznámil, že Váš syn Štěpán dostal z hudební výchovy pětku, s čímž se Vám asi nepochlubil. Když se podíváte do jeho žákovské knížky, snadno zjistíte, že mám pravdu.

V úctě Váš

Přítel

Jsou anonymové, jež oznamují dejme tomu pravdu, ale jejich záměr je inspirován mrzkou jizlivostí: vnést nesvár do rodinného kruhu; a jsou i tací přičinliví dopisovatelé, kteří si kecají do lebedy a mají jen jeden cíl: naštvat vás. Co se týče mého anonymního přítele, řekl bych, že je to nějaký Štěpánův spolužák, který si s ním chce zřejmě touto ušlechtilou cestou vyrovnat účty. Děti jsou dneska fikané, jen si nemyslete.

V sekretariátu výstavy jsem zastihl funícího, telefonujícího a klejícího Císaře. Když mě spatřil, sekl se vším a dal se do mě. Chtěl především vědět, kde že jsem, když tu nejsem.

Nechme Císařovi, co je Císařovo. Mám mu něco vysvětlovat? Ať se vypovídá, ať je hodně dlouho zdráv!

Když dojde Císaři dech, zjihne a poznamená, že to nic, to že nemyslel ve zlém, že je trošku přetažený, že je všechno v pořádku. Z toho poznávám, že ode mne něco chce. Vskutku, chce:

„Víš, totiž, stal se malér, Triml je marod a někdo tam na tu besedu jít musí.“

„Někdo ať tam jde, ale mě na žádnou besedu nedostaneš,“ pravím pevně.

„To mi přece, Otíku, nemůžeš udělat. Už jsem jim to slíbil, už s tebou počítají.“

„Kdy a kam?“ odseknu.

Císař oživne a repetí:

„Dneska ve tři odpoledne. V Domě spojů na Vinohradech. Beseda se členy filatelistických kroužků. Bude tam hlavně mládež. To přece hravě zvládneš. Něco jim tam povíš o výstavě, něco o historii poštovnictví, do toho vrazíš nějakou zajímavost, nějakou anekdotku, co ti budu povídat, znáš to přece líp než já.“

Císař vidí, že se tvářím zasmušile, a proto vyhazuje poslední trumf:

„Dostaneš prima svačinu a dvacet korun za referát.“

Co mám s tím člověkem dělat? Jediná možnost: nechat ho při tom, že vidina svačiny rozhodla o mém rozhodnutí.

„A abych nezapomněl,“ zmítá se Císař kolem osy, „máš tu někde nějaký dopis, počkej moment, kam jsem to jen položil, zatracená věc, to by mě zajímalo, kdo mi tu dělá takovou paseku, aha, tady to je, tumáš.“

Trochu jsem se zachvěl, když Císař vykutal z kulturního nánosu na psacím stole žlutou obálku. Potěžkávám psaní, omrknu razítko – vida, zase PRAHA 022 – a už je to tady:

Drahý příteli!

Jste ženat už hodně dlouho a můžeme se tedy domnívat, že svou ženu znáte. Obávám se však, že ji dnes, až ji uvidíte, nepoznáte. Proto si Vás dovoluji co nejšetrněji upozornit, abyste se na setkání s ní připravil.

V hluboké úctě Váš

přítel

Ničeho nezatajuju: rozdmychal ve mně zvědavost, tento můj neznámý hlubokouctivý přítel. A samozřejmě se už nedomnívám, že by se pisatel rekrutoval z řad Štěpánových spolužáků. Výrazivo, formulace, temný přídech humoru a vůbec celá ta nesmyslná vážnost sdělení jsou znakem dospělosti.

Blíží se poledne, nic mě tu nebaví, spěchám domů. Třeba se mi vysmějte: spěchám zjistit, je-li co pravdy na přítelových zprávách.

No, a jsem doma.

Tedy po pravdě řečeno, ženu jsem poznal: byla stejně ztepilá jako včera, když omývala nádobí, a jako před patnácti lety, když mi za tichých večerů recitovala básničky. Jen se mimo nadání usmívala a lehýnce si prozpěvovala. Docela se mi líbila.

„Tak co, jak se ti líbím?“ pravila.

Tím mě ohromila, neboť podobnou otázku mi po léta nepoložila. Řekl jsem, že je báječná, a připojil dotaz, co že je dobrého k obědu, řekla, že smažený sýr, a dodala, že jsem chlap jeden nemožná, ježto ani nevidím, že má nový účes a vlasy zbarvené na zrzavo. Opravdu, má. Jenže to vidím až teď, jelikož nemám talent k vnímání ženských účesů a efektů. Daleko spíš si uvědomuju, že přítel měl pravdu. I pravím Štěpánovi, který plaze se po zemi, postrkuje vláček:

„Ty jsi tedy pašák, jen co je pravda!“

„Proč?“ vzhlédne vlakvedoucí od díla.

„Pětka ze zpěvu. Že se nestydíš!“ tnu a ihned vidím, že do živého.

Štěpán hledí nechápavě na odbarvenou maminku a maminka stejně nechápavě na mne. Ti dva totiž nechápou, jak je možné, že vím o té kuli.

Kdyby to nebylo naprosto vyloučeno, pak by mě chladný rozum poháněl k úsudku, že pisatelem anonymních listů je Boriška – vždyť jedině ona znala obě překvapující skutečnosti, o nichž se anonym zmiňuje. Ale ovšemže: tuto možnost je nutno zavrhnout, neboť prvořadou mateřskou povinností mé ženy jest houževnaté utajování všech nepříjemných faktů týkajících se našeho syna. Takže otázka anonyma zůstává otevřena. Ale poslyšte: je vůbec potřebí ji uzavírat? Protože co na tom koneckonců záleží, kdo ty dva dopisy napsal? Což nemám dost jiných a větších starostí? I přijměme neškodnou verzi, že ty dopisy psal nějaký dobrodějný přítel, který ze skromnosti tají své jméno a příjmení.

Úmysl je jedna věc, skutečnost druhá. Trápím se, trápím, úporně přemýšlím, lámu si hlavu nad tím hlavolamem. Výsledný efekt je ten, že mě kromě hlavy rozbolí i zub. Jedno souvisí s druhým a všechno se vším. Od tupé bolesti zubů cestuje tupost i do hlavy. Když stoupám v Domě spojů na pódium, abych pronesl úvodní slova k besedě o filatelii, zjišťuju jednak, že bolavá čelist mi překáží v otvírání úst, a jednak, že mozek není schopen dodat mluvidlům vzletnou potravu.

Celková mučivá vnitřní nevolnost nicméně zmáhá bolest i zmatek: začínám promlouvat k bratřím filatelistům slovy básníka Johanna Wolfganga Goetha:

„Sběratelé jsou šťastní lidé!“

Načež sál (podotýkám, v závorce, že nabitý, přeplněný sál) se rozšumí pochechtáváním. Svátečně oblečení školáci v prvních řadách dokonce přestanou vyrušovat a dávají bedlivý pozor na slova, která budou následovat. O organizaci výstavy PRAGA 1965 jsem utrousil sice jenom několik vět, které však postačily k tomu, aby obecenstvo zívalo nudou. Tudíž jsem začal vyprávět žertíky o Lewisi Wardovi a v sále nastalo oživení. Pak jsem vyhlásil besedu na téma Co chcete vědět a filatelisté se rozohnili. Diskusi nebylo potřebí vzněcovati otázky pršely, beseda frčela, lidé se bavili.

Co čert nechtěl: začalo se mluvit o parnících. Nikoli mým přičiněním, nýbrž zásluhou jistého mladšího dorostence, jenž chtěl vědět, který stát vydal známku s vyobrazením parníku a s písmeny L Mc L – jestli Španělsko nebo Anglie; a co vlastně ta písmena znamenají.

„Ta písmena znamenají Lady Mc Leod,“ jal jsem se vysvětlovat. „Jmenoval se tak parník, který jezdíval mezi přístavy Port of Spain a San Fernando. Jeho majitel si dal v roce 1847 natisknout známky k vyplácení listovních zásilek, jež parník přepravoval. Těžko ale říct, kterému státu známka patří. Rozhodně ne Anglii nebo Španělsku; spíš ji můžeme považovat za předchůdkyni poštovních známek Trinidadu a Tobaga.“

„A je ta známka s parníkem cenná?“ vyhrkne jeden obrýlený filištín v lyžařském svetru.

„Ovšemže,“ ujišťuju ho. „Jako každá taková známka z klasického období…“

Obecenstvo nedutá. Z těch příčin, že je povídačky tohoto druhu neobyčejně zajímají…

Beseda skončila, svačinu jsem snědl, peníze obdržel. Lidé spěchají domů. Já též. Na chodbě stojí chlapec v lyžařském svetru. Jakmile mě spatří, hrne se ke mně. Pod paží tiskne album známek.

„Já dělám námětovou filatelii,“ praví. „A to o těch parnících mě moc zajímalo, protože sbírám lodě.“

„No, to je docela hezké téma,“ povzbuzuju mladičkého filatelistu a ohlížím se, kde nechal tesař díru.

„Jenže já nevím, co je tohle za známku,“ vytahuje zásobník. „Hledal jsem to v Lipsii, v Zumsteinovi, v Michelovi, nikde to není. Tak si myslím, jestli to není ta lejdy, jak jste o ní povídal.“

Už má tu známku v pinzetě, už mi ji spouští do dlaně a už mě oblévá mráz a děs.

Je to neuvěřitelné, je to fantastické, je to skutečnost.

Stejně skutečná a nesporná jako ta dvacetikoruna, kterou jsem dostal za referát.

Je to černý parník.

Pravý, doopravdický černý parník.

Cennější než modrý mauritius; záhadnější než lochnesská nestvůra; touha a sen; legenda a báseň.

Náhle poznávám smysl svého sběratelského usilování; náhle poznávám, že bez této známky nemá pro mne život cenu.

Chlapec v bílém svetru s límcem vyhrnutým až ke krku tu uctivě přešlapuje a nemá tušení, jakou známku má a jakou má ta známka cenu. Jednak pro mne, jednak vůbec.

„Kdes k ní přišel?“ přemáhám rozčilení.

„Vyměnil jsem ji.“

„Za co?“

„Za Tyla. Zdeněk Hnilička totiž sbírá spisovatele, víte? A Tyl mu chyběl.“

Abyste rozuměli: černý parník, za který dal Orhan Brandt skoro půl miliónu, získal tento hošík od jakéhosi Hniličky za obyčejné přetištěné Československo s portrétem Josefa Kajetána Tyla, za tuctovou známku, jejíž filatelistická cena se podle katalogu pohybuje v rozmezí deseti až patnácti halířů. Vysvětlete mi, prosím, jak je to možné. Chci vědět, která nadpřirozená síla ruší přirozený běh tohoto světa. A jaké tajemné cíle tím vším sleduje. Objasněte mi to, prosím vás, nebo se zblázním.

„Má cenu?“ dívá se hošík bezelstně a oddaně.

„Má,“ doznávám spravedlivě; ale přitom rychle, věcně a chladnokrevně uvažuju, jak se té známky zmocnit. „Teda cenu má, ale vlastně jenom pro znalce a sběratele, rozumíš.“ A pak dodám přísně: „Sbíráš Turecko?“

„To nesbírám.“

„Tak vidíš. Já bych ti za ni dal třeba bulharskou Varnu, co říkáš?“

„Tu zelenou?“

„Jo.“

„Tu mám.“

„A máš izraelský Shomron?“

„Mám. Celou sérii,“ hrdě oznamuje kluk.

„A co tedy nemáš?“

„Já, víte, sháním plachetnici, tu trojúhelníkovou, monackou. Nemáte ji náhodou?“

Nejenže nemám, ale ani nevím, že taková známka existuje. Přemýšlím, horečně a houževnatě, jak toho kluka pumpnout o černý parník. Musím na to zřejmě jinak:

„Podívej se, a co kdybych ti dal za tu známku peníze?“

„Za takovouhle známku bez vroubkování, že byste dal peníze?“ nevěří kluk.

„Dal, co bych nedal?“

„A kolík?“

„No, třeba sto korun, kdybys chtěl.“

„Sto korun?“ žasne majitel černého parníku. „To si ale děláte legraci, že jo?“

Takhle nemohu pokračovat, uvědomuju si netaktičnost nabídky: takhle kluka jenom vyděsím; musím přece navrhnout cenu nenápadnou.

„Tak dobrá, dám ti za ni deset korun, co říkáš?“

„Vážně?“ zvážňuje námětový sběratel.

„Namouduši, tady je máš,“ tahám z peněženky desetikorunu.

„Že by měla ta lodička takovou cenu?“ nevěří chlapec té závratné sumě.

Kývám, že má; aby se jako nežinýroval a peníze spánembohem vzal.

„Jenže, když ono to stejně nejde,“ zdrtí mě hošík. „Já sbírám lodě, víte, a tuhle známku mám jen jednu. Takže by mi potom chyběla.“

Mlčím, vyluzuju na tváři úsměv a lhostejnost, vracím desetikorunu do tašky, pukám zlostí a v duchu posílám námětové sběratele ke všem čertům. Teda, mezi námi, námětová filatelie nemá s opravdovou filatelií co společného. Je to zvrhlost. Je to hračka pro malé děti, nic víc. Moc by mě zajímalo, kdo si takovou pitomost vlastně vymyslel a kdo ji propaguje. To už vám tedy řeknu, že je lepší sbírat nálepky od žiletek nebo pivní tácky. Protože každý normální filatelista, který Turecko nesbírá, by mi samosebou takovou nějakou známku, o které nemá ani páru, klidně a sportovně přepustil, že ano. Ale tady ho máte, námětistu: sbírá lodičky a maucta.

Nedá a neprodá. A člověk aby se šel klouzat.

„Heleď se, Pepíčku,“ načínám další pokus.

„Já nejsem Pepíček, já jsem Honza Kroc.“

„Tak tedy, Honzíčku, podívej se, co kdybych ti dal za tu známku tuhle ten tlustý francouzský katalog.“ Vytahuj u z aktovky příručního Yverta.

„Ten je z třiašedesátého roku,“ ofrňuje se Honza, „já už mám Yverta tisíc devět set šedesát čtyři.“

Nedá se nic dělat.

Je třeba se smířit s tím, že černý parník mi uplaval podruhé a zřejmě navždy. Záhada tohoto parostroje se však nerozjasňuje, nýbrž zatemňuje. Honzík tu známku získal od řečeného Zdeňka Hniličky. Ale od koho ji získal tenhle Hnilička? Jsou pouze dvě možnosti: buď od Douděry, nebo od Brandta. Jenže zdravý rozum praví, že obě tyto možnosti jsou absolutně nemožné.

„Kde bydlí ten tvůj kámoš Hnilička?“ ptám se Jana Kroce.

„V našem domě.“

„A kde to je?“

„Kousek odtud. V Libické ulici.“

Jdu tedy ten kousek s ním a zvoním u Hniličků. Ve škvíře dveří se objevují nedůvěřivé oči nějaké postarší dámy.

„Co chcete?“

„Je, prosím, doma váš Zdeněk?“

„Není. Co mu chcete? Proved něco?“

„Ale kdepak. Já jdu jen kvůli známkám, víte.“

„Tak to až zejtra. Oni jsou venku na parcele. Večer tu budou…“

Sedím doma. Zvadlý a schlíplý. Bez nálady a bez naděje. Je třeba se smířit s tragickým faktem, že sklonek svého života dožiju bez černého parníku. Babička s Boriškou něco žudlají v kuchyni, v rádiu běsní dechárna, Štěpán a já hrajeme Člověče, nezlob se. Štěpánovi padají šestky, mně ne.

Zvoní telefon.

„Tady Císař,“ křičí Císař. „Tak už je to hotovka, člověče!“

Nemám potuchy, co je hotovkou.

„No přece rozhodnutí jury,“ diví se Císař mé nevědomosti.

„Kdo dostal zlatou grand prix?“ ptám se na to hlavní.

„Ty ne,“ raduje se přítel Císař. „Klofnul ji ten Pannetier za francouzské kolonie.“

„A kdo má zlatou z našich lidí?“ dělám, že mě to moc nezajímá.

„Kvasnička a brněnský Karásek.“

„A zlatostříbrnou?“ vydechnu, neboť vím, že tahle medaile mě nemůže minout.

„Zlatostříbrnou?“ rozpomíná se Císař a já hned poznám, že je zle. „Počkej, těch bylo celkem čtrnáct a z našich ji přiklepli Basikovi a Heroutovi.“

„Hm, to se dalo čekat,“ povídám, ačkoli jsem čekal něco úplně jiného. „A co jsi vyhrál ty?“

„Stříbrnou pozlacenou, představ si, člověče,“ zalyká se Císař nadšením. „A Čerpl dostal dvě a potom ještě Hradečák Sternwald, znáš ho přece, a žilinský Tatar. Celkem nás bylo dvaačtyřicet. No, neboj, neboj, tobě ji dali taky. Gratuluju, Oto!“

Císař je ovšem mizera. Ví, že jsem počítal přinejmenším s čistým zlatem, a jestli je jenom trošku objektivní, musí přece uznat, že se to jeho vypelichané Dánsko nemůže s mým parádním Tureckem ani srovnávat.

Parádní Turecko? Povídali, že mu hráli: bez černého parníku nestojí moje sbírka ani za ránu prachu, tak je to, pánové.

Tu sbírku mám teď na stole a listuju si v ní. Nikoli nazdařbůh, ale s úmyslem posoudit svá razítka z hlediska systému ocenění, jež Brandt razí ve své pozoruhodné knize. Začínám s celistvostmi, tedy s dopisy a dopisnicemi, a hledám a srovnávám a vyhledávám a zabavuju se.

Většinu razítek, které mám, oceňuje Brandt ve své stupnici písmenem C, což je zkratka slova obyčejné a znamená nejnižší ohodnocení. Pak objevuju pět béček (B – dobré), tři emka (M – velmi dobré) a jedno er (R znamená vzácné, RR vzácnější, RRR nejvzácnější).

Když věžní hodiny odbíjejí půlnoc, nastává nový den a slavný okamžik: jeden můj tmavozelený dvacetipara (emise 1867) s hrubým zoubkováním má znamenitě čitelné a zřetelné jugoslávské razítko města Višegrad, které Brandt oceňuje třemi R s hvězdičkou. Což znamená, že až dosud bylo známo jenom jedno jediné razítko Višegradu na turecké známce. Až dosud. Protože od tohoto okamžiku jsou už známa dvě. To druhé mám já.

Usínám na podušce blaha.

13

Neděle v naší rodině má ustálený ráz: spím do deseti hodin, pak jdu se Štěpánem na filatelistickou burzu k Novákům, pak se nedělně naobědvám, načež se poznovu svalím na lože a odpočívám, zatímco Boriška čte noviny a Štěpán poslouchá rozhlasovou pohádku.

Čas příjemně plyne. Cinkot nádobí z kuchyně uklidňuje nervy a přivolává spánek. Nic nevnímám a neslyším. Jenže potom se rozběsní budík a já nevím v tu ránu, je-li ráno či noc, mám-li jít do školy nebo do redakce. Otvírám oči, vracím se poznenáhlu do skutečnosti a poznávám, že nezvoní budík, nýbrž telefon.

„Hornych,“ povídám do trubičky.

„Haló, haló,“ haleká kdosi na druhém konci šňůry fistulí, jež přeskakuje z oktávy do oktávy.

„No tak co je? Kdo volá?“ nehodlám ještě naplno procitnout.

„Tady je – tady je – přítel,“ představuje se ten idiot.

„Aha,“ přivírám oční víčka, „tak to bude asi omyl.“

„To nebude omyl, pane Hornych,“ kvikne přítel dotčeně. „Já teda myslím, že by vás jako zajímalo, kdo vás teda jako v pátek večer přepadnul, ne? Jestli to teda fakticky chcete vědět, tak já vám to náhodou můžu říct, protože to vím.“

„To by mě teda jako fakticky zajímalo,“ procitám.

„Jo, tak to byl František Perna. Ten dotyčnej Perna ze Žižkova, Lucemburská dvacet pět. Jestli mi nevěříte, můžete se o tom přesvědčit.“

„Děkuju mockrát za informaci. A kdo račte být vy?“

„Já – na tom nezáleží,“ uskromňuje se přítel. „Já jsem to náhodou viděl – na vlastní oči jsem to viděl – já jsem….“ Neznámý se rozpomíná, co vlastně je, a potom blafne. „Já jsem – očitý svědek jsem.“

„Poslyšte, poslyšte, příteli,“ jsem už dokonale při smyslech, „a nejste vy náhodou zrovinka ten dotyčnej přítel, co mi včera poslal dvě pěkná psaníčka?“

Chvilka mlčení a pak kviknutí: „Jsem!“

Prohlásiv toto, zavěsil. Kdyby nezavěsil, zeptal bych se ho dozajista, jak to přijde, že on – náhodný svědek z Podbaby – zná moje jméno a můj telefon a gangsterovo jméno a adresu. Takhle o tom mohu už jenom platonicky přemýšlet. Anebo, což je produktivnější, informovat Tichotu. Volám ho, nehlásí se.

Ze spánku ovšem sešlo. Když už tak trůním u telefonu, zalistuju v telefonním seznamu a zjišfuju, že žádný z obou uvedených Pernů nebydlí na Žižkově. Ale stejně bych ho asi nevolal. To už by bylo rozumnější takovou delikátní záležitost vyřídit osobně.

Kreslím si v duchu to setkání a snovám eventuální dialog: Tak já si jdu, pane, Perno, pro ty peníze, co jste si u mne onehda laskavě vypůjčil. A on by se, grázl jeden, asi tuze divil. Ale že by tenhleten Perna, jestli se tedy tak jmenuje, vypadal zrovna na filatelistu, to tedy nevypadá. Spíš bych řekl, že pro někoho pracuje. Pro někoho, kdo dobře platí a kdo ví, co černý parník obnáší. Například pro Reitera nebo pro Douděru. Ačkoli – pro Douděru ne. Protože Douděra parník má, kdežto Perna parník shání. A potom: kdo je vlastně ten přítel, ten očitý svědek, jenž mě připravil o spánek a o klid? A jak to, prosím, že ví o pátečním incidentu v Podbabě? Být tu tak Jirka Tichota, ten by takovouhle záhadu snadno rozluštil, já ho znám.

Volám Tichotu, ale telefon vyzvání naprázdno. To by mě zajímalo, kde je, kde se celý den mlátí. Vzhledem k tomu, že za pár minut zvoní u našich dveří, mohu se ho na to zeptat. Ale místo toho tupě mlčím a čumím mu k nohám. Proto k nohám, že pár decimetrů od nich, těsně u dveří, leží a leskne se žlutá obálka, jež působí na můj nervový systém tak prudce a dráždivě jako torerova píka na býka.

Tichota sleduje směr mého pohledu a uvolňuje mi přístup k žluté obálce, na níž – podotýkám mimochodem – není poštovní známka ani razítko. Rozumí se, že bez meškání obálku defloruju.

Tichota nabádá:

„Dej pozor, člověče. Co když je v obálce nějaký modrý mauritius…“

„Kdepak mauritius,“ ohrnuju dolní ret, „v těchhle obálkách bývají epištoly jistého dobrodince. Tohle už je třetí dopis ve dvou dnech, jestli tě to zajímá.“

„Ukaž,“ dí Tichota a čte:

Vážený příteli!

Pro případ, že jste zapomněl adresu pana Perny, kterou jsem Vám oznámil telefonicky, dovoluji si Vám ji připomenout: Žižkov, Lucemburská 25. Zůstávaje Vaším oddaným služebníkem, znamenám se

s veškerou úctou Váš

přítel

„Kdo to je Perna a kdo to je přítel?“ táže se Jirka věcně.

„Přítel je anonym, ale myslí to se mnou zřejmě upřímně, a Perna je vagabund, co se mnou tak zacvičil v pátek večer u toho kandelábru v Podbabě.“

Tichota říká hm, hm, hm, to jsou teda věci, a rozjímá: „Vidíš, a já si už myslel, že ti v tom dopise posílá Douděra černý parník.“

„Černý parník,“ navazuju a vervně potrhávání pažemi. „S černým parníkem mi dej laskavě pokoj. A jestli chceš vědět proč, tak dávej bacha. Tahle ruka,“ ťukám pravým ukazovákem do dlaně levice, „tahle ruka včera držela černý parník. Nejmíň pět minut.“

Když uzřím, že Tichota začíná žasnout, pokračuju: „Kdybych byl věděl, co mě v sobotu odpoledne potká, koupil bych si dopoledne v Pofisu monacký trojúhelník s plachetnicí a teď bych byl nejšťastnějším tvorem na zeměkouli, teď bych měl v kapse černý parník.“

„Cože, tys viděl včera opravdu černý parník?“ vyskočí Tichota ze židle. „A kdo ho má?“

„Takový docela obyčejnský utřinos, o chloupek větší než kropicí konev.“

Podobně vyprávím o Janu Krocovi, o Zdeňkovi Hniličkovi a užívám si, neboť Tichota je tou zkazkou úplně očarován. Když myslí, že už je senzacím konec, házím do placu polední telefonický rozhovor s očitým svědkem.

Tichota neříká nic, jen povídá:

„Co bys řekl, Oto, takové malé nedělní procházce?“

„Teď? Když venku prší?“

„Ano, zrovna teď, když venku prší,“ praví přísně. A potom na schodech prozrazuje záměr. „Pojedem za Pernou. Třeba bude doma.“

To není špatný nápad. To může být legrace. Jsem pro.

Dům v Lucemburské 25 obsahuje šest pater a nejmíň sto bytů. Důležité jest, že na dveřích jednoho z těch bytů je napsáno FRANTIŠEK PERNA.

„Co si přejete?“ otvírá nám obtloustlý muž ve vestě.

„Mluvit s vaším synem,“ povídá Tichota.

„Není doma,“ odsekne Perna starší. „A kdy přijde, nevím.“

Tichota nedbá společenských forem a cpe se do dveří.

„Tak si teda pohovoříme s vámi, račte prosím,“ ukazuje Tichota dlaní do bytu, jako kdyby on tu byl domácím pánem a tlouštík hostem.

Perna otec zřejmě jídal vtipnou kaši, neboť krotce uvolňuje vchod a podotýká:

„Páni ráčej být od policie, že jo?“

„Něco takového,“ konverzuje Tichota stroze a ledově, což jinak nemívá ve zvyku. „Tady je průkazka, kdyby vás to zajímalo.“

Pernu průkazka nezajímá; jen ho zajímá, co ten sígr zatracená zase udělal. Ale Tichota se hodlá ptát a nikoli odpovídat.

„Co je ten váš syn vlastně zač?“

„Sígr je to, já se ho nezastávám, dělá člověku jenom ostudu,“ horlí otecko a drbe si hřbet ruky o strnisko na bradě. „A myslíte, že aspoň maká? Kdepak. Je furt samá psina, válenda, natřásanda, pijatika, lumpárna, devětkrát už mi ho zašili, pánové, ale ani jednou nepřejinačili. Je to holt v něm, to se nedá nic dělat, a chudák táta je na něj krátkej.“ Chudák táta lítostivě spíná prsty a komíhá jimi. „Podívejte se, pane inšpektore, on si vám troufne i na vlastního tátu. Když byl menší, koupil jsem mu boxerské rukavice, aby se teda jako zvoceloval a nemusel se nikoho bát. Jenže ten holomek se zakrátko pustil i do mě. Už ale bez rukavic a s kudlou; podívejte se, tuhle mám ještě šrám; že vám nelžu. Jen ho, pánové, klidně zavřete, spánembohem, budu jenom rád…“

„Není vyloučeno,“ povídá Tichota kulantně, „že vám vyhovíme. Ale napřed ho budeme muset najít.“

„To vám nedá moc práce. Teď sedí určitě za rohem v Zátiší. Já tam dřív chodíval taky na pivo, ale teď absolutně nemůžu. Kvůli němu. On si vám tuhle dovolil hulákat na mě před celou hospodou. A kolem něj se chechtali taky takoví vopaskové a křičeli na něj, helejse, Ferenc, dej něco k lepšímu, ať má fotr radost. A už to jelo: metr piva pro celej stůl a deset tuplovaných rumů navrch a za chvíli repete. Samosebou, Franta dělal haura a všechno to za ty dacany cvakal. Kde na to bral peníze, to mi je záhadou, poněvadž jinak většinou smrdí korunou.“

Mně to záhadou není. Mně je spíš záhadou, proč se pídí Perna mladší po černém parníku.

Mají zajisté filatelisté povahy různé a roztodivné; znám je pěkných pár pátků a vím, že jsou lecčeho schopni; například rozjet se na Kamčatku kvůli maličkaté R-nálepce, která jim chybí do kompletu, nebo prohledat sedmnáct pytlů skartu kvůli jednomu jedinému přetisku na plebiscitní známce SO 1920, nebo kvůli obyčejnské dopisnici nejíst, nepít, mrznout, zmrznout; věřte mi, prosím, že všeho toho jsou schopni, ale rovněž mi uvěřte, že naprosto nikdy nejsou schopni vás přepadnout a oloupit ani kvůli penězům, ani kvůli nejnádhernější a nejcennější známce světa. Jejich mravní profil je uhněten piplavou a odříkavou řeholí. Jsou divní, podivní, milí i zarputilí, ale jsou to gentlemani. Natřásanda, válenda, chvastounství a pijatika je jim cizí. Quod erat demonstrandum: Perna není filatelista.

Zátiší je jedna z té tisícovky hospod, jimiž jsou ozdobeny veškeré rohy domovních bloků na Žižkově. Do výčepu se sestupuje po schodech. Strop je uzený od kouře a mokrý od páry; stěny jsou pomalovány ostrými tóny latexových barev; u pípy stojí zasmušilý stařík, který vypadá, jako kdyby celý život nespal a nad jehož hlavou visí zarámovaný Švejk a nápis TO CHCE KLID!

Jirka ještě kohosi volá z telefonní budky, takže jdu první. Hned jak otevřu dveře, vydýchne na mne zmatení jazyků a pára, jež znemožní průhlednost brejlí. Pamětliv líčení staršího Perny, dohaduju se, že mladší Perna bude dominovat u nejhustěji obsazeného stolu. Když si však otřu skla, shledávám, že lupič z Podbaby sedí u mého šosu.

Sedí sám a nevnímá ani mne, který si přisedávám, ani pivo, jehož pěna se sesedá.

Vysloveně mě ignoruje.

„Pane Perno,“ zdvihám půllitr, který mi bez řečí přidělil sivý výčepní, „povídám, pane Perno, na zdraví!“

Perna se netečně otočí, bříškem palce si otře sklenici, a ničeho neříkaje, otočí její obsah do sebe. Teprv pak houkne:

„Co tu děláte?“

„Jdu jen tak kolem, a tak mě napadlo, že bych vás mohl při té příležitosti požádat o peníze, které jste si v pátek večer ode mne vypůjčil.“

Perna se ani nemračí, ani nezubí, ani nediví. Jen povídá:

„Kolik to dělalo?“

„Sto patnáct korun, prosím.“

Perna hmátne do kapsy, vytáhne balík zmuchlaných bankovek a od množství oddělí dvě zelené stokoruny.

„Ale já nemám nazpátek,“ upozorňuju.

„To je fuk. Zbytek si můžete nechat. Od cesty.“

Mluví tak, jako kdyby byl informován o mé noční cestě z Podbaby přes Dejvice a Letnou do města. Mluví vůbec nějak divně. A stovky cpe do kapsy halabala, aniž se stará, jestli mu některá náhodou spadne pod stůl.

Kde vzal tolik peněz, to je mi záhadou.

„Chceš, docente, ještě jednu?“ táže se ospalý stařík od čepu.

Ale místo docenta odpovídá Tichota, který si pružně razí cestu párou a kouřem:

„Docent už má dost, docent už pít nebude, docent už nemá čas.“

„Jak to, že docent nemá čas?“ vzchopí se Perna k životu a praští pěstí do stolu tak vehementně, že se až sesuje ubrus. „Kdo tu co kecal?“

„Docent se totiž půjde projít na čerstvý vzduch,“ oznamuje Tichota s úsměvem.

Perna vstává a tváří se úžasně vyjukaně. Teprve po chvilce mu zarachotí z otevřených úst pět slov:

„Vy jste vod vejšky, co?“

„Je vidět, že to docentovi bystře myslí,“ konstatuje Tichota přívětivě.

„Copak jsem něco proved?“ namítá Perna.

„Snad se docent ráčí pamatovat,“ začíná Tichota sladce a pokračuje nakysle, „koho předevčírem přepadl a okradl v Podbabě.“

„Počkej, Jirko,“ vměšuju se do zatýkacího ceremoniálu, neboť mám srdce na pravém místě, „ale on mi teď pan Perna ty peníze vrátil i s úroky.“

„To mě těší, že vrátil. Ale mě by zajímalo, kdy a komu vrátí ty stokoruny, co mu teď čouhají z kapsy. A potom by mě zajímalo, jestli už taky vrátil ty známky, co si vypůjčil od pana Mydlocha v prodejně tabáku na Starém Městě.“

„Ty jsem – to jsem nebral pro sebe,“ syčí Perna.

„Tak pro koho?“ vystřeluje Tichota prudce.

„Pro koho?“ váhá Perna a získává čas. A pak, když si všechno rozmyslí, řekne: „To nemůžu říct.“

„Není třeba, abyste to říkal. Jednak nejste ještě u výslechu a jednak stejně vím, pro koho jste tu známku s černým parníkem sháněl. Pro Douděru!“

„Jak to víte?“

„Mám to z nejlepšího pramene,“ snižuje Tichota hlas, jako by vyzrazoval úřední tajemství. „Od pana Douděry osobně.“

Perna se ošklíbne:

„Tak to teda asi nemáte.“

„Jak to víte, že ne?“ neustává Tichota v konverzaci, jejíž smysl a účel mi není zcela jasný.

„Hádejte, můžete třikrát,“ vyzývá Perna Tichotu, ale sám ihned objasňuje. „Protože náhodou vím, že Douděra není vobrácenej jak lavór.“

„Co tím chcete říct?“ vyslýchá Tichota, ačkoli před chvílí vyhlásil, že se výslech nekoná.

„Tím chci říct,“ Pernova sebedůvěra se upevňuje, „že je fromkovej.“

Tichota se však chmuří; víc a víc; a od tónu lehce konverzačního přechází k tónu ledovému a ostrému jako samurajský meč.

„Zaplaťte útratu,“ přikazuje docentovi, „a půjdem.“

„Jen se nezdržujte,“ navrhuju kavalírsky, „já to za pana Pernu zatáhnu.“

Jirka souhlasí a postrkuje Pernu do schodů. Vidím, že má Perna takové zvláštní polovysoké holinky, a vzpomínám si najednou, že jsem tyhle boty a tyhle nohy a tohohle Pernu už takhle na schodech jednou viděl. Ale kde?

Výčepní oznamuje sípavým hlasem, že dostane čtrnáct čtyřicet. Dávám mu patnáct korun a mávnutím ruky naznačuju, že nečekám na vrácení drobných.

„Kam to bude?“ ptá se řidič přiotráveně a zapíná motor.

„Napřed pojedem do Opletalky,“ určuje Jirka trasu, „a potom k nám na obvod.“

„Malej moment, pánově,“ ozývá se Perna, „měl bych, se mi zdá, lepší návrh.“

„Sem s ním, pane Perno,“ usmívá se Jirka, „demokracie je diskuse.“

„Podívejte se, vážení,“ řinčí Perna koutkem úst, stočeným do trychtýře, „já si myslím, že by bylo teda jako pro vobě strany užitečnější, kdybych se v bázni boží vodkýbloval ještě na jedno pivo, anžto momentálně nestává žádnej důvod, abyste mě vláčeli na obvod.“

„Chápu jaksi, že máte žízeň na pivo, ale byl bych tuze rád, kdybyste ráčil pochopit, že my máme žízeň na vás,“ mluví Jirka.

„Nevím proč,“ dí Perna, jenž si zřejmě umanul, že se bude nadále tvářit jako dokonalý pitomec.

„Stanislave, vypni motor, a vy, pane Perno, zapněte mozek a laskavě nám poraďte, jak máme naložit s chlapíkem, který se dopustil dvou trestných činů.“

„Žádných trestných činů jsem se nedopustil,“ pokračuje Perna v svrchu uvedeném umanutí.

„Okradl jste zde přítomného pana Hornycha o peníze, nebo neokradl?“

„Se ví, že neokrad: jen jsem si ten pakatýlek vypůjčil a před chvílí jsem zde přítomnému pánovi půjčku řádně zapravil i s úrokem.“

Zde přítomně přikyvuju, že Perna praví pravdu.

„No dobře,“ slevuje Tichota docentovi jeden hříšek, „ale ty známky, co jste si vypůjčil v trafice, jste pravděpodobně ještě nevrátil, viďte?“

„Je vidět, že nejste plně uniformovanej, pane inšpektor, ty známky jsem samosebou vrátil, a taky s úrokama, to si můžete klíďo píďo vověřit. Docent Perna je možná grázl marinovanej, ale čest má a na čest si potrpí.“

„Tak víte co, pane Perno, já vás na to pivo pustím,“ neočekávaně se rozhoduje Tichota, „i když formy vašich výpůjček jsou, mírně řečeno, tak trochu v rozporu se zákonem; ale já si myslím, že beztak brzy uvidíme.“

„Nemám námitek proti shledání, ale tak zrovna moc brzo by to bejt nemuselo,“ promlouvá Perna a pospíchá z auta do deště. Pak stojí na obrubě chodníku, ohrnuje si límec u hacafráčku, usmívá se na Tichotu, rozechvívá plechový nástroj v hrtanu a nasazuje k řeči, jež řezavě proniká zavřenými okny a dveřmi:

„Vysoce si vás vážím, pane štábní. Jste fromkovej!“ Přitom napíná dlaň a sune ji vzdušnou čarou asi tak od brady k žaludku a nazpátek, kterýmžto velebným a pochvalným gestem ilustruje podstatu fromkovosti. Motor se točí a Tichota otáčí kličkou u okénka:

„Ještě na moment, pane Perno; a důvěra za důvěru. Jistě vás bude zajímat, že někdo, kdo se zapomněl v telefonu představit, oznámil panu Hornychovi vaše jméno a vaši adresu a označil vás jako pachatele pátečního přepadení – pardon: jako účastníka pátečního setkání s panem Hornychem, od kterého jste si vypůjčil nějakou menší bankovku.“

Perna soustředěně mlčí a dívá se Tichotovi na špičku nosu.

„Já jen proto,“ uzavírá Jirka rozhovor i okénko, „abyste si nemyslel, že každý váš přítel je stoprocentně fromkovej.“

„Tak jedem do Opletalky nebo kam?“ táže se řidič Stanislav decentně.

„Do Opletalky ne, vem to tuhle doprava, pak jeď chvilku po trolejbusu, zkrátka vyhoď nás v Ondříčkově ulici.“

„Co tam?“ nerozumím změně programu.

„Tam sídlí Ladislav Douděra,“ švitoří můj bývalý spolužák, „a já si myslím, že nebude na škodu, když ho poctíme návštěvou. Myslím, že si spolu dobře popovídáte a že nás rád uvidí. Zvlášť když mu řekneš, kdo má teď černý parník…“

„Neblázni, Jirko, co když nás jednoduše vyhodí?“

„Myslím, že nevyhodí,“ povídá Tichota. „Já si totiž myslím, že Douděra je založení poněkud bačkoro vitého. A když mu řeknu, že Perna mluvil, rozklepou se mu kolena a poví, co ví. Uvidíš.“

„To teda znamená, že taky poví, odkud má parník a kde bude mít v pondělí s Reiterem rande.“

„S takovou upřímností zase počítat nemůžeme,“ usazuje mě přítel z mládí.

Řidič vybírá elegantním smykem zatáčku a já povídám:

„Jirko, teď mě něco napadlo. Tam v té hospodě jsi Pernovi povídal, že víš, pro koho pracuje. Tedy že pracuje pro Douděru – viz trafika na Starém Městě. Je to tak?“

Tichota přikyvuje, že je.

„Ale copak jsi někdy s Douděrou mluvil?“

Tichota praví, že dosud neměl to potěšení.

„Tak proč jsi to tedy Pernovi povídal?“

„Milý, zlatý, nevinný chlapče, našinec přece někdy musí trošku fantazírovat a kombinovat; a na základě takových malých šachových kombinací smolit teorii a tu pak šprajcovat praxí a všelijakými otázkami. Už mi rozumíš?“

„Prosím tě, neblázni a uvažuj logicky. Copak je Douděra filatelista?“

„To určitě ne.“

„Tak proč by baňkoval Pernu, aby mu vykrádal po trafikách známky všeho druhu?“

„Douděrovi nejde přece o známky všeho druhu, nýbrž o známku jednoho jediného druhu: o černý parník,“ usmívá se Tichota vševědoucně.

„Ale vždyť ho k čertu má!“

„Má. Ale chce mít zřejmě i ten druhý.“

„Který druhý?“

„No přece ten, co má Jeníček Kroců.“

„Nakonec mi ještě řekni, že si pan Ladislav Douděra vyměňuje lodičky s dětmi a že jeden ze svých četných černých parníků přenechal malému špuntovi z Libické ulice.“

„Tak vidíš, Otásku, jak ti to sluší, když začínáš uvažovat logicky,“ nelogicky povídá Tichota a pak připojí pythický dodatek. „Tak nějak to asi bylo, i když to bylo asi nějak jinak.“

„Jak to bylo, to se uvidí večer, až si promluvím s jistým mladičkým filatelistou Hniličkou Zdeňkem; ten mi bohdá poví, jak se mu dostal parník do ruky,“ stavím proti fantasmagoriím rozum. „A tu cestu na Vinohrady klidně podniknu.“

„Na tvém místě bych si takovou štrapáci klidně odpustil. Jelikož dotyčný hošík Hnilička ti neřekne nic jiného než to, že černý parník koupil v jisté prodejně tabáku na Starém Městě.“

„Ty ses, člověče, zbláznil. Copak se taková známka prodává v trafikách jako viržinka nebo sirky?“ kladu řečnickou otázku, na niž se, jak známo, neodpovídá.

Tichota vskutku neodpovídá, jenom povídá:

„Kdo chce rozumět souvislostem, musí umět souvisle myslet. Tečka.“

„Děkuju za radu, pane rado, ale byl bych radši, kdybys mi místo abstraktních výroků konkrétně naznačil, nač mám souvisle myslet.“

„Tak dobře, budeme naznačovat. Zahloubej se tedy nad tím, proč tě docent Perna u příležitosti pátečního přepadení žádal, abys mu navalil tu známku s černým parníkem?“

„Proč? Proč? Zřejmě si myslel, že ji mám.“

„Výborně, Oto. A teď už ti zbývá rozluštit jen jedno proč. Proč si Perna myslel, že ji máš?“

Od této chvíle se oddáváme mlčení. Cíl cesty se přibližuje. Ondříčkova ulice je šerá a nudná. Povídám:

„Že víš víc než já, to uznávám. A dokonce připouštím, že víš všechno. Ale dovol mi laskavě jednu kontrolní otázku.“

„Prosím.“

„Kdo mi dneska odpoledne telefonoval o tom přepadení? Kdo mohl mít zájem na tom, aby se Perna dostal do basy? Víš to, nebo nevíš?“

„Nevím,“ řekne Tichota; ale podle tvářnosti jeho tváře lze usoudit, že ho tato nevědomost neskličuje.

14

Na dveřích je instrukce: ANTONIE DOUDĚROVÁ, ZVOŇTE 1x ! LADISLAV DOUDĚRA, ZVOŇTE 2x!

Zvoníme tedy dvakrát. Žena, která otvírá dveře, nám sděluje, že manžel není doma; a že neví, kde je, a že neví, kdy přijde. Tichota se představuje, odevzdává předvolání k výslechu pro Ladislava Douděru a žádá mladou paní o krátkou rozmluvu.

Je to paní mladá, ba ještě mladší. Štíhlá, černovlasá, pohledná. Jen mezera mezi dvěma předními zuby a poněkud široká ústa ji olupují o stoprocentní krásu.

Pokoj, do kterého vstupujeme, jeví v souladu s paní Douděrovou známky vybraného vkusu říznutého jemným nevkusem. Na stěně se bratří ručně malovaný obraz Oldřicha a Boženy s reprodukcí slunečnic Van Gogha; pak tu mají ještě indiánský totem, bustu Beethovena, velikonoční kraslice a rozhlas po drátě.

„Já jsem Edith Douděrová,“ oznamuje nám černovláska novinu a zapaluje si dlouhatánskou cigaretu se zlatým náústkem. Při šlukování vtahuje tváře, kroutí obočím a přičinlivě vraští čelo. Z toho všeho poznávám, že jde o ženu s uměleckými sklony. „Prosím, posaďte se,“ usmívá se na nás mezerou mezi zuby.

„Mohla byste nám říct,“ začíná Tichota, „kdy váš manžel dneska odešel?“

„Dneska ještě neodešel,“ triumfuje paní Edith, „protože od včerejška domů nepřišel.“

„A to on jako takhle často nebývá v noci doma?“

„To ne, to bych nemohla říct,“ říká krasavice.

„Ale jak pozoruju, tak vám to ani moc velkou starost nedělá?“ pokračuje Tichota.

„To je snad moje věc, nemyslíte?“

„A kdy se asi tak vrátí, co myslíte?“

Paní Douděrová šroubuje dosti dlouhý zbytek cigarety do popelníku a po kratším mlčení upře oči na Tichotu a řekne hlasem neobyčejně pevným:

„Když teda chcete vědět, co si fakticky myslím, tak já si myslím, že se hned tak nevrátí.“

„A pročpak si to myslíte?“

„Protože si vzal s sebou kufr, šaty a prádlo.“

„To tedy znamená, že odcestoval?“

„Já bych to řekla jinak: že zdrhnul.“

„Jak to račte vědět?“ dotírá Tichota. „To se vám s tím záměrem svěřil?“

„Jakýpak svěřil! Chlubil se s tím, kasal se, vyhrožoval. A říkal to všude. Zeptejte se, koho chcete. Třeba u něj v podniku nebo tuhle vedle jeho matinky. Řval to na celou chodbu. Nemám důvodů to zapírat.“

„A zřejmě toho ani moc nelitujete.“

„Už jsem vám sice řekla, že vám do toho nic není, ale když to chcete slyšet, tak nelituju!“

„Díky za upřímnost,“ zubí se Tichota. „Doufám, že mi ještě zodpovíte několik otázek.“

„Nedoufejte,“ odpaluje paní Edith. „Nezodpovím, protože – protože nemám čas.“

„Tak aspoň jednu. Znáte Františka Pernu?“

„Neznám.“

„Je to přece přítel vašeho manžela,“ připomíná Tichota tiše.

„To mě absolutně nezajímá. Tak jako mě nezajímá celej pan Douděra,“ praví paní Douděrová.

„Ale ten by vás snad zajímat měl. Už třeba jen z toho sentimentálního důvodu, že je vaším manželem.“

„Jak se to vezme. Vy říkáte, že je, a já zas říkám, že byl.“ Řkouc toto, semkne rty a stoupne si ke dveřím. „Velice mě těšilo, pánově.“

„Nás taky,“ povídá Tichota. „Na shledanou, madame.“ Z kuchyně do předsíně civí pár ženských očí. Jirka míří k těm očím, které neuhýbají, a decentně ťuká do futra dveří.

„Račte být Ladislavova matka?“

„Ano. Co si přejete? Pojďte dál.“

Jdeme dál. V kuchyni je šero, hořáky sporáku nehoří, tady se s nedělní večeří nepočítá. Jirka se uvádí:

„Dobrý den. Já jsem Tichota, poručík Veřejné bezpečnosti, a chtěl bych si s vámi trošku popovídat. Tady je, prosím, můj průkaz.“

„Co se stalo?“ trne hrůzou ta paní a nabízí nám židle.

„Celkem nic. Jen se chceme na něco zeptat vašeho syna. Nevíte, kde je?“

„To nevím, pánové, opravdu nevím, v noci doma nebyl, asi je někde u kamarádů. Ale určitě se vrátí. Já mu pak řeknu, že jste ho hledali, spolehněte se.“

Hlas se jí chvěje.

Není divu.

„Řekněte mi, paní Douděrová,“ uklidňuje Tichota tu dobrou ženu, „to je dneska poprvé, co váš syn nepřišel domů, anebo se to stávalo častěji?“

„No, že by se to stávalo moc často, to nemůžu říct. Ale jednou dvakrát za měsíc, to ano.“ Ztlumí hlas a ukáže k zavřeným dveřím. „Víte, pánové, on má holt chudák těžkej život, tam s tou, však jste ji viděli, a můžete si udělat sami nejlepší obrázek. Já jsem byla proti tomu od samýho začátku, ale kluk si říct nedal, kdepak. Pořád, Editka je hezká a hodná a šíleně inteligentní. Pěkně inteligentní, jen co je pravda. Já bych mohla, pánové, povídat, ale škoda slov. Teď to Ladíček vidí sám, když už je pozdě, to už tak bejvá, má, co chtěl. Štěstí, že se toho nedožil můj muž, ten by to klukovi nikdy nedovolil.“

„Poslyšte, paní Douděrová, jen tak mezi námi, nezmínil se váš syn někdy o tom, že by – že by chtěl uprchnout za hranice?“

Jestliže předtím paní Douděrová hrůzou trnula, tak nyní hrůzou doslova strnula. A zbledla a ztratila řeč.

„No, jen se nebojte, jen klidně mluvte,“ klidní ji Tichota.

Paní Douděrová se sice neuklidňuje, ale už mluví:

„Ne, kdepak, nic takovýho nikdy neříkal, chraňbůh, pánové, ani slovem se nezmínil…“

Z čehož je vidět, že se zmínil. A patrně nikoli pouze jednou. A kdoví, jestli ne zrovna včera. Ale Tichota kupodivu opouští toto zajímavé téma a načíná nový odstavec:

„Má váš syn nějakou chatu?“

„To, prosím, nemá.“

„Nebo jezdívá na neděli někam ke kamarádům?“

„O tom tedy nevím, nic mi neříkal. Ale asi nejezdí. On je spíš takhle sám pro sebe, víte.“

„A s kým se nejvíc kamarádí?“

„Tady v ulici s nikým. Akorát chodí na fotbal s nějakým Sládkem, co je s ním v kanceláři, takovej slušnej a spořádanej člověk to je.“

„A co Perna? František Perna? S tím se nestýká?“

„Perna, Perna,“ rozpomíná se matka, ale nerozpomene se. „O tom se mi nikdy nezmínil.“

„Tak vám tedy děkujeme, paní Douděrová, a nezlobte se, že jsme vás obtěžovali.“

„Rádo se stalo.“ Paní Douděrová je ráda, že už to má s krku. „On se Ládíček určitě vrátí. Nedělejte si, pánové, starosti.“

Venku řekne Tichota:

„To bych se nasmál, kdyby ten Douděra vzal opravdu roha…“

„Ale proč by utíkal.“

„To nevíš. Třeba z blbosti; nebo třeba kvůli manželce, která ho má plné zuby; nebo třeba proto, aby zbohatl.“

„Aby zbohatl?“

„Rozumí se prodejem černého parníku. Sám jsi přece říkal, že ta známka má cenu minimálně čtvrt miliónu. A teď mi pověz, jestli takovouhle známku může prodat u nás.“

„Může. Proč ne? Ale nikdo mu za ni nedá víc než pět nebo osm tisíc. Ledaže by ji poslal prostřednictvím Artie na nějakou zahraniční aukci…“

„Do toho se asi Douděrovi nechtělo. Taky kdovíjak k té známce přišel, že jo. Spíš bych věřil tomu, že v tomhle kšeftu má prsty pan Reiter – co víš. Třeba slíbil Douděrovi za tu známku Niagarské vodopády, nebo balík šilinků. Jenže, to se rozumí, pod jednou podmínkou: že Douděra parník vyveze do zahraničí. Protože tady v Praze, jak víme, Reiter našich peněz moc neměl.“

„A proč ses ptal paní Douděrové na chatu?“

„To jsem ti přece povídal: ve čtvrtek byl Douděra v Koruně a přemlouval slečnu od sodovek, aby za ním přišla v sobotu do boudy. Co je to za boudu, nevím. Třeba je to nějaká škola, na níž vyučuje docent Perna, nebo hospoda nebo garsonka nebo co. Ale to už nám poví ta slečna. Příležitostně si tam k ní skáknem na sodovku, co říkáš?“

„Dneska už mě nikam nedostaneš. Neděle je neděle a v neděli večer se musím věnovat rodině; já vím, že Štěpán ještě nesáhl na učení.“

„Tak mě něco napadá, když mluvíš o Štěpánovi,“ povídá Tichota. „Do kdy má tvůj potomek zítra školu?“

„Zítra? Počkej, zítra je pondělí, tak to má Štěpán školu až odpoledne. Proč?“

„To je prima,“ raduje se Tichota. „To teda znamená, že by mohl jít s námi dopoledne na procházku, co říkáš?“

„Na procházku?“ žasnu. „A kam?“

„K Vltavě,“ objasňuje můj přítel. „Krmit racky.“

„Copak jsou teď na Vltavě rackové?“

„Dobře, tak si ty racky necháme ujít a půjdeme na Staré Město do ulice Karoliny Světlé.“

„A proč má s námi zrovna Štěpán chodit na Staré Město?“

„Proto, aby si koupil za tři koruny nějaké cizokrajné známky v jisté prodejně tabáku, kterou před několika dny poctil svou pozorností docent Perna. Už chápeš?“

„Chápu. Jenže zítra už zařezávám a musím být nejpozději v deset v redakci, máme plánovačku.“

„To klidně chytneš. Tak teda platí?“

Pomalu a bez nadšení přikyvuju. Řečeno upřímně, chápu jen to, že jde o prodejnu tabáku, v níž podle Tichotovy verze koupil hošík Zdeněk Hnilička černý parník. Ostatně ještě dneska večer uvidíme, co je na tom pravdy.

Hniličkovi mají telefon; volám malého Zdeňka, představuju se mu jako Krocův přítel a žádám ho o malou přátelskou filatelistickou informaci: jestli by mi nemohl říct, jak přišel k té divné známce s černým parníkem.

Odpověď je očekávaná a přece překvapující: prý v jednom takovém malém krámku na Starém Městě, kousek od Karlova mostu, když se vraceli z prohlídky Universitní knihovny.

Tichota to jasnovidně uhádl.

15

Jsem člověk takříkajíc poštovně orientovaný, i vím, že poštovní doručovatelka doručuje listovní zásilky do našeho domu docela prostinkým způsobem: sune je do plechových schránek, jež jsou připevněny na stěně chodby poblíž domovních dveří. Každá partaj má svou plechovou stáj a tu pak denně odemyká v naději, že v ní konečně najde zvěst, jež rozhodne o jejím štěstí. Odemykám onu schránku i já, ale ne dřív než odpoledne, neboť mi je známo, že doručovatelka dorážívá do našich končin až v době, kdy slunce stojí v nadhlavníku.

Na dveřích bytu máme arci rovněž otvor pro dopisy, do něhož házeli poštu pošťáci za oněch časů, kdy ještě neexistovala vymoženost schránkového soustředění v přízemním prostoru; funkce tohoto otvoru je ovšem v přítomné době stejně nesmyslná jako prsní bradavky na mužské hrudi; a jestli této mrtvé schránky ještě někdy někdo vůbec použije, pak pouze k tomu účelu, aby do ní odhodil jízdenku z elektriky nebo ocucané dřívko z polárky.

V poslední době, přesněji řečeno od včerejška, zalíbilo se v tomto mosazném otvoru jistému vykutálenci, jenž se prohlašuje za mého přítele a který leccos ví. Který ví moc. Který je možná informovanější než informační kancelář. Který zřejmě ví i takové subtilní věci jako například, jak se chová náš Štěpán ve škole, kdy hodlá jít naše babička na pedikúru nebo kdy na mne spadne omítka. Který je taktní a zdvořilý jako přítel a vlezavý a nevyzpytatelný jako nepřítel.

Ale abych přistoupil k věci. Tak tedy dnes, v pondělí 20. září o osmé hodině ranní, nalézám na podlaze v předsíni opět onu povědomou, strupelnatou žlutou obálku. Víme, že ji nedonesla pošťačka, víme, že ji doručil záhadný anonym, který zřejmě hned tak neustane ve svém epistulárním exhibicionismu. Nemám-li se však dostat do konfliktu s pravdou, musím přiznat, že mě anonym baví a zajímá a těší. A už tak trochu počítám s tím, že se anonym ozve zítra i pozítří, že bude ve hře pokračovat i popozítří, že mu tak hned nedojde humor a invence…

Zaobíraje se těmito myšlenkami a zahřívaje se jakýmsi zvláštním, nepříliš srozumitelným citem, opatrně odtrhávám okraj obálky a vyndávám ranní pozdrav neznámého. Pak se divím. Neboť v dopise stojí černé na bílém:

Vzácný příteli!

Doufám, že jste se hezky vyspal a že mi dovolíte, abych Vám popřál dobré jitro, klidnou mysl a mnoho tvůrčích úspěchů. Prožijte dnešní den v dobrém rozmaru a hltejte život plnými doušky, protože než nadejde nový den, nebudete již mezi živými: budete mrtev, budete zavražděn. Ujišťuji Vás svou trvalou přízní a těším se na shledanou v krematoriu na Vašem pohřbu.

Do nejtemnějšího hrobu Váš oddaný přítel

Stojím u okna, přivírám oči a schlazuju si čelo o sklo. Oknem je vidět protější domy, na rozkopané silnici se pokouší šedivé auto prosmýknout mezi jámou a stojícím nákladním autem, z něhož zamračení lidé skládají uhlí. Nahoře je nebe. Šedivé, fádní, bez výrazu. Špičkami prstů svírám anonymní dopis a popadám dech, jenž ztratil své pravidelné a navyklé tempo. Z vedlejšího pokoje je slyšet kňučení probouzejícího se syna Štěpána, který dává své matce na srozuměnou, že by chtěl dostat snídani do postele. Boriška víří bytem jako zrnka prachu ve slunci a klade mi otázku, co že tu stojím jako solný sloup.

Tahle otázka je na místě. A myslím, že bych měl Borišku věcně a upřímně poinformovat, že hodiny mého žití jsou sečteny a že ona – dříve než odezní dnešní půlnoc – stane se vdovou. Nic však neříkám, civím jen do prázdna a bubnuju nehty na okno vojenský pochod. A náhle pocítím hlubokou příchylnost ke všemu, co mne obklopuje: k té nepůvabné ulici, v níž je řada domů s řadami oken, jež se rozechvívají, kdykoli kolem projíždí těžký povoz, k tomuto bytu, v němž se rozléhá vřeskot mého syna a v němž malebně zní pleskot papučí mé ženy Borišky. Cítím žízeň po životě a odpor ke všemu, co souvisí se smrtí, s vraždou, s pohřbem, s krematoriem. Chci žít, nechci být zavražděn. Chvěji se o život.

Pozoruju úšklebek na vašich rtech; znamenám váš chechtot a opovržení nad mým srdcem, jež skleslo do kalhot. Protestuji a nesouhlasím: lidi, mějte rozum, já mám fakticky strach a pochopte, prosím, že ho mám a proč ho mám. Cokoli mi totiž tenhle příšerný anonym sdělil a předpověděl, vyplnilo se; vždycky měl pravdu. Veškeré mé instinkty a myšlenky mě nabádají: dej si, člověče, bacha; nepokládej tu výhrůžku za legraci; ten chlap nemluví do luftu; chce tě oddělat – a oddělá tě!

Proč mě chce zavraždit, to doopravdy nevím, netuším, nepochopuji, což není v tomto okamžiku podstatné. Podstatné teď je: nedat se, ubránit se, zachránit kůži.

Někdo zvoní. A mně přitom mráz cupitá podél páteře.

Boriščiny papuče pleskají směrem ke dveřím. Přiskakuju k Borišce, popadám ji za ramena a sípavě a koktavě šeptám, že si nepřeju, aby otevřela, že mám pro to velmi vážné – velmi závažné důvody. Boriška se na mě dívá dlouze a udiveně a já na ni oplátkou poulím výhružně oči.

Zvonek zazní ještě dvakrát, tiše a rozpačitě, a pak se odmlčí. Teprve po delší době se odvažuju připlížit ke dveřím a juknout špehýrkou na chodbu. Nikdo tam není.

Vím, co učiním: budu doma, budu celý den doma, do bytu nikoho nepustím, nikomu nedovolím na mě vystřelit; synovi, ženě i babičce přikážu, aby nevytáhli paty z baráku, aby nikomu neotevírali. V redakci to beze mě ještě dneska zvládnou, ostatně zavolám Cafourka a omluvím se mu, řeknu, že mě úporně bolí hlava nebo zuby nebo že mám žaludeční potíže nebo že si beru náhradní volno, zkrátka že nastoupím do práce až zítra.

Vytáčím číslo naší redakční centrály, ale nežádám Cafourka, nýbrž Gelnara.

„Ahoj, Fricku, co děláš, ty stará vojno, jak ti dupou králíci, já ti chci něco říct, ale nikomu v podniku ani muk, chápeš?“

Fricek zívá do telefonu a brblá, že nechápe vůbec nic, jelikož prý mluvím záhadně jako fantom z Morrisvillu.

„Prostě a jednoduše dneska nepřijdu do práce, tomu snad rozumíš, nebo nerozumíš, co říkáš?“

Fricek Gelnar říká, že nic neříká a že je mu to fuk a proč prý to normálka neohlásím osobnímu oddělení nebo rovnou Cáfovi nebo šéfredaktorovi.

„Promiňte, promiňte, vašnosti, že jsem si jich dovolil vyrušovat, jsou voni, se mi zdá, ochotný jako škeble.“ Mrskám telefonním sluchátkem do vidlice a kinu zrádnému Gelnarovi, že s ním není řeč, že člověku neporadí a že je s ním škoda ztrácet čas.

Sotvaže zavěsím, telefon se rozzvučí. Hlasitě a ironicky.

Mám zvednout sluchátko, nebo nemám?

Něco mi našeptává, že nemám, ale ruka si počíná samostatně, pozdvihuje telefon k uchu a ústa huhlají temné a tlumené haló.

„To jsi ty, Otásku?“ hovoří hlas na druhém konci šňůry.

„Jo,“ potvrzuju svou prezenci a vyhrkávám, „potřeboval bych s tebou nutně mluvit. Ale co nejdřív, Jirko. Jde o velice vážnou věc.“

„Staň se vůle tvá,“ praví Tichota, „jsem u tebe za tři minuty, ale doufám, že mě teď nenecháš stát za dveřmi jako před chvílí.“

Tak vida, on to zvonil Tichota a ne vrah… Ale mohu za to, že podle zvonění nepoznám, kdo je za dveřmi?

Teď už je za dveřmi Tichota a teď už je v bytě. Zaháním Borišku do kuchyně. Boriška je žena spontánních a jednoduchých reakcí, pročež komentuje mé počínání tím, že si přikládá ukazováček k čelu a opisuje na něm malý kruh, jako když vaří myšička kašičku.

Dělám, že to nevidím. Teď není ostatně čas na rozčilování; myslím si své a ukazuju Jiřímu Tichotovi nejnovější anonymní list.

„Podívejme se na něj,“ zdvihá Tichota zraky od dopisu.

„Rozumíš tomu?“ ptám se.

„Nerozumím.“

„A myslíš, že mě chce ten člověk opravdu –“

„Myslím, že ne; myslím, že určitě ne,“ myslí Tichota, „myslím, že ti ještě letos na pohřeb nepůjdu.“ A potom, jako kdyby se nechumelilo, odkročí od věci a řekne: „Tak honem seber sebe, syna a jdeme.“

„Kam?“ zasténám.

„No přece, jak jsme si řekli: na Staré Město.“

„Nikam nejdu, rozumíš, nikam nejdu!“ povolují mi nervy, takže křičím. „Nejdu nikam, protože mám strach někam chodit, rozumíš. Dokonce takový strach, že se ti to ani nebojím přiznat.“

Uplývají minuty. Mračím se a mlčím, zatímco Tichota mi měkce a citlivě naznačuje, že jsem vůl. Že je to všechno hovadina. Že se mi nic nemůže stát, že mě ohlídá, že za mne ručí… A přitom ukazuje, že má v kapse bouchačku.

Z lehkomyslnosti pravím: „Tak teda dobrá. Jdeme!“ Seznávám, že strach lze zmoci jedině odvahou. I beru Štěpána za ruku a hrnu se ze dveří a volám do kuchyně na shledanou, za hodinu jsme doma, ahoj dámy. Tichota kvituje moje zmužení úsměvem.

Jdeme. Tichota, Štěpán a já. Jdeme rázně a vesele. Před námi utíká nějaký mrňous a pokouší se vyhodit do větru vlaštovku; v obchodech se ještě svítí; je kalné ráno a bude asi zase pršet.

Zjišťuju, že je mi úplně normálně; že nemám strach; že nemám ani krapet strachu.

Ne že by byly na Starém Městě jen domy staré, ale tenhleten je přímo prastarý: jednopatrová rachotina s okny, které se otvírají do ulice, a s omítkou už dávno opadalou: nápis na štítě hlásající prodejnu tabáku je sice vyveden moderními písmeny, ale portál obchodu nenechává na pochybách, že jde o kvelb.

Abych řekl pravdu, ten obchod mě zajímá: ne kvůli těm rozevřeným, těžce okovaným vratům, v nichž by se mohl docela klidně zjevit krupař Vorel s nakouřenou pěnovkou, ale proto, že tu bylo možno před týdnem koupit za dvě koruny známku, jejíž skutečná cena je stotisíckrát větší.

Teprve pár metrů před cílem vysvětluje Tichota Štěpánovi jeho úkol:

„Tady máš pět korun, jdi tamhle do toho krámu a řekni, že chceš nějaké pěkné cizí známky. My tu na tebe počkáme.“

Bože, ten Tichota. Snad si nemyslí, že tam dají Štěpánovi modrého mauritia nebo saskou trojku. Rád bych věděl, co tímhle vším Tichota sleduje.

Po chvíli vychází Štěpán z obchodu a ukazuje nám, co všechno za ty peníze dostal. Děkuju nechci: dostal za ně dva celofánové sáčky, v nichž je řídce naaranžován bezcenný filatelistický póvl. Ale Tichota se po těch známkách sápe, jako kdyby se bál, že si je Štěpán nechá.

Tváří se tak blaženě, že pociťuju nutkání jej poněkud zpražit. I pravím:

„Ještě si kup dva tři takové krásné sáčky a napřesrok se můžeš zúčastnit světové výstavy poštovních známek v Buenos Aires.“

„To už jsem si koupil,“ usmívá se Tichota a na důkaz toho tahá z kapsy další dvě celuloidová obálečky.

„Hergot, člověče, řekni mi, proč to kupuješ?“ ustupuju od ironie a přistupuju k věci.

„Z důležitého důvodu, Oto,“ vážní Tichota a tiší hlas. „Abych si ověřil pravdivost své verze o plavbě černého parníku od Pardese přes Douděru až k Hniličkovi.“

Dloubnu do Štěpána, aby utíkal domů, že už ho nepotřebujeme, a pak dloubnu do Jiřího, aby mi řekl, co zjistil, nač přišel.

Z jednoho toho slídového sáčku vysype Tichota na dlaň deset známek a pak mi strčí před oči tenhle kupón, který byl rovněž v tom sáčku.

„A má být?“ Opravdu nevím, proč mi tu ceduličku ukazuje.

„Ano,“ povídá Tichota. „A má být taky v sáčcích, které před chvílí koupil tvůj syn. Jenže tam, jak vidíš, kupón Pofisu není.“

„Což znamená,“ už chápu vše, „že milý pan Mydloch cpe do těch pytlíčků svoje známky a prodává je takovým špuntům, jako je náš kluk nebo ten Hnilička. Čili malá soukromá iniciativa.“

„Neboli podvod,“ upřesní Tichot. „Tak jdem.“

Pod klenutým stropem září zářivka a lysá hlava pana Mydlocha, jenž sedí za pultem a studuje pondělní sportovní hlídku.

„Pomáhej pámbu,“ halasí Tichota po sousedsku. Tabáčník si posune brejle ke špičce nosu a zasměje se: „A jéjej, to jsou k nám hosti.“ A pak se optá, jestli jdeme zase kvůli té krádeži.

„Čátečně i kvůli jiným věcem,“ sedá si Tichota na okraj pultu. „Trošku si popovídáme, jestli chcete. Ale napřed laskavě stáhněte oponu a udělejte si polední přestávku.“ Mydloch jde tedy ke dveřím, zamyká je a přilepuje na sklo nápis INVENTURA.

„Tak co,“ hovoří poté, „už jste kápli na toho zloděje?“

„Kápli, buďte bez starosti,“ povídá Jirka, „ale taky jsme kápli na to, že fušujete Pofisu do řemesla.“

„Já?“ diví se Mydloch upřímně a ukazuje ukazováčkem na klopu saka. „Teda tomu nerozumím. Vážně, pánově.“

„Prodáváte načerno známky,“ konstatuje Tichota tvrdě. „Já? Já a známky? Podívejte se, soudruzi, já přece známkám vůbec nerozumím, věřte mi to.“

„To vám teda velice rádi věříme,“ Tichota na to. „Protože kdybyste jim rozuměl, tak byste pravděpodobně neprodal černý parník za dvě koruny.“

Mydloch se tváří jako příslušník málo vyvinutého národa, jenž poprvé vidí helikoptéru.

„Černý parník,“ opakuje táhle a otáčí hlavou zleva doprava a z této strany opět doleva. „Jako že je pánbůh nade mnou, soudruzi, tak jsem o tomhle parníku, jak tady povídáte, nikdy neslyšel.“

Až dosud jsem mlčel, avšak teď už mlčet nemohu.

„V tom případě ten pánbůh asi nad vámi není,“ povídám. „Protože o tom černém parníku jste nejen slyšel a nejen četl v novinách, ale taky jste o něm nejednou mluvil a uvažoval.“

Tomuto diskusnímu příspěvku se diví především Tichota, což má velmi příznivý vliv na mou výmluvnost.

„Já?“ zaříkává se poznovu muž za pultem.

„Ano, pane Mydlochu, vy!“ prohlašuje důrazně. „Šel jste dokonce na výstavu poštovních známek, ptal se na cenu té známky, chlubil jste se tam, že jste vlastníkem černého parníku, a potom jste se vydal pro další informaci za doktorem Trimlem. Tak co, už si vzpomínáte?“

Myslím, že je zbytečné podotýkat, že onen muž s parapletem, kterého jsem onehdy sledoval, je právě tento tabáčník.

A už si taky vzpomíná.

„Jo, tak tohle je tedy pravda, to se pamatuju.“

„Takže teď by bylo vhodné,“ vpadá do debaty Tichota, „kdybyste nám při dobré paměti pověděl, jak to všechno bylo.“

„Tamhle s tím,“ ukazuje pokořený Mydloch na stojánek s obálkami Pofisu, „s tím jsem si jen tak přilepšoval. Namouduši, pánové, jestli jsem na tom vydělal stovku sakumprásk, ať visím. A co z toho teď mám? Jenom mrzutosti, že ano. Myslíte, že jsem někoho okrádal. Neokrádal. Těm lidem, co mi občas přinesli nějakou známku, těm jsem poctivě zaplatil. A taky režii jsem měl, že ano, už třeba jen ty celofánový sáčky. A ta piplačka, dejte mi s tím pokoj.“

„No, a jak jste se seznámil s Ladislavem Douděrou,“ ptá se Jiří Tichota.

„S jakým Douděrou?“ ptá se Mydloch.

„To je ten pán, co vám prodal – patrně nedopatřením – tu známku s černým parníkem.“

„Aha, tak to je možný, že se jmenoval Douděra, vypadal na to. Nabízel album známek, jestli mám o to zájem, že teda jako nutně potřebuje prachy, že ano, že ho ke mně posílá jeden můj zákazník z Merkuru. No tak jsem teda – že ano –“

„Že ano známky odkoupil,“ pomáhá Tichota Mydlochovi v dokončení myšlenky, „odkoupil, peníze vysázel na pult, známky nastrkal do obálek a tyhlety kouzelné obálky s menší režijní přirážkou prodal.

A neměl jste nejmenší tušení, že mezi těmi bezcennými známkami je taky jedna trochu cennější. To ovšem netušil ani Douděra, když vám svou sbírečku nabízel. A tak vás musel potom navštívit Douděrův vyslanec, jistý pistolník Perna, a zase vám všechny ty Douděrovy známky pěkně vyfouknout – kvůli té jedné. Protože Douděra jaksi dodatečně zjistil, že ten zažloutlý papírek s černým parníkem má větší cenu než všechny parníky, co jezdí po Vltavě. Jenže vy jste už zatím prodal nějakému mladému filatelistovi zrovna tu obálku s tou dotyčnou známkou. Čemuž se říká pech. Tak co, pane Mydlochu, je to tak?“

„Je,“ dí Mydloch.

„A potom, když se vás pan Perna přívětivě vyptával na černý parník, zjistil jste, kolik uhodilo. Je to tak?“

„Není,“ dí Mydloch. „Když mi ten chuligán ve středu večer sbalil známky, tak jsem ještě nic o parníku nevěděl, protože o ničem takovým taky nemluvil. Jen povídal, helejte se, podívejte se, fotr, žádný řeči a navalte mi všecky známky, co tu máte, nebo to do vás nahustím. Až teprvá ve čtvrtek ráno sem přišel ten – ten – jak mu říkáte – ten Douděra a začal s tím parníkem. Že ho prej musím mít, že ho tu nechal omylem, že je to skandál a kdesi cosi. To se ví, ten den jsem tu neměl ani jednu známku. A spíš jsem si myslel, že mi teda ten parník ukradnul ten gauner, že ano.“

„A proč jste pak šel na výstavu a k doktoru Trimlovi?“ ptám se.

„No, vlastně čistě jen proto, abych zjistil, co je na tom pravdy s tou cennou známkou, že ano. To víte, kdybych někde toho Pernu potkal, že bych si ho setsakra vypůjčil, teda to mi můžete věřit.“

„A potkal jste ho?“

„To bohužel nepotkal.“

„Tak vidíte, a my máme náhodou zjištěno, že ten svrchu uvedený pan Perna se přidržel vzoru lupiče gentlemana Arséna Lupina a známky vám vrátil. Bylo to tak?“

„To je pravda, prosím, to musím zase potvrdit.“

„Tak to bychom měli,“ shrnuje Tichota a křepce seskakuje s pultu.

„Pánové, prosím vás,“ bolně hovoří Mydloch, „nedělejte z toho nic; já už – já už toho nechám, namouduši.“

„No, uvidíme,“ slibuje neslibuje Tichota. „Ale teď mi laskavě řekněte, jak se jmenuje ten váš obchodní partner z Merkuru.“

„To nevím,“ vyhrkne Mydloch. „Já ho znám jenom povrchně; a možná, že bych ho na ulici ani nepoznal.“

„Řekněte, jak se jmenuje.“

„Nevím. Fakticky nevím.“

„Řekněte, jak se jmenuje,“ opakuje Tichota zavile, aniž mění sílu, tón a stupnici hlasu.

„Totiž – jaksi – on už tu hrozně dlouho nebyl.“ kličkuje Mydloch.

„Jak si přejete. Nicméně doufám, že se vám při našem příštím a poněkud oficiálnějším setkání paměť zase probudí. Na shledanou.“

Odcházíme se znamením tvrdosti v očích.

Mydloch přiskakuje ke dveřím, otáčí klíčem a napřimuje hřbet i charakter:

„Teda ten pán se jmenuje Sládek, soudruhu kapitáne, už jsem si vzpomněl.“

„A jsme hotovi,“ mne si venku Jirka ruce. „Případ je skončen.“

„Který případ je skončen?“

„Případ Perna.“

Ohrnuju nos:

„Mě případ Perna vůbec nezajímá; mě zajímá nejvýš případ Douděra. Nebo jinými slovy: případ černý parník.“

„Ten už je, Oto, taky skončen.“

„Ty tedy říkáš, že všechno je tento – vyřízeno, sečteno, uzavřeno. Že všechno víš a znáš. Tak mi teda laskavě vysvětli, jak přišel umaštěný pan Douděra k dvěma černým parníkům a proč dal jeden z nich za babku Mydlochovi a proč mi druhý nechtěl prodat ani za tři tisíce?“

„Jak Douděra přišel k černým parníkům, to nevím; ale vzhledem k tomu, že tě to tak interesuje, zjistím to dnes odpoledne.“

„Dneska odpoledne?“ žasnu.

„Ano, prosím. Ve tři totiž Douděra přijde k výslechu. Předvolání, jak víš, dostal.“

„A co když nepřijde?“

„Byl bych rád, kdybys pokládal za hotovou věc, že Douděra přijde zcela určitě a přesně jako hrabě Monte Christo; a že poví dopodrobna všechno, co nás zajímá; co víme i co nevíme. Poví například, proč parník prodal tomu dědulovi za babku. Nějakou náhodou se mu totiž dostalo do ruky album a v tom spousta tuctových bezcenných, mastných a ušmudlaných známek a taktéž dva černé parníky. Těch si všiml, ty ho jaksi taksi zaujaly. Jeden z nich si dal třeba do notýsku, aby se příležitostně poptal, jestli má nějakou cenu, a zbytek s klidným svědomím střelil za pár korun Mydlochovi. Jak s tím pokladem Mydloch naložil, to už víme. Zatím se můžem dohadovat, co asi dělal Douděra se zbývajícím parníkem. Třeba vůbec nic. A třeba spoustu věcí. Třeba se zastavil v Pofisu, a tam mu řekli, milej drahej, tohle není známka jen tak ledajaká, ta by mohla něco koštovat, kdyby byla pravá; víte co, jděte se zeptat nějakého znalce; touhle dobou je všechny nejspíš zastihnete na té mezinárodní výstavě. No vidíš: a Douděra poctil svou osobní přítomností vaši výstavu, přišoural se za tebou jako vyhlášeným znalcem přes Turecko a tys mluvil zrovna s Reiterem a pak ses otočil a uzřels napomádovaného krasavce s poskakujícím ohryzkem, s vlhkými dlaněmi a s nevinným černým parníkem. U tebe to začalo a u Reitera to asi skončilo nebo skončí – to ještě uvidíme.“

„A co když Douděra opravdu fouknul za kopečky, jak povídala jeho manželka?“

„Jeho manželka jen povídala, že Douděra míní zdrhnout. Jenže mezi úmyslem a činem je dosti valný rozdíl, věř tomu. A k úspěšné realizaci takového záměru je zapotřebí mnoha velkých maličkostí. Jedna z nich se například jmenuje odvaha. Mysli si, Oto, co chceš, ale já ti povídám, že tuhletu vlastnost Douděra nemá.“

„Ale má černý parník, a to mu stačí.“

„Má. Jenže do toho nám bohužel nic není.“

„Tobě snad není,“ osopuju se na cynika, „ale mně je! Protože jsem sběratel Turecka, rozumíš. To je, člověče, největší světový paradox a taky největší světová ostuda.“

„Co?“

„No že jeden parník má Brandt a druhý Douděra –“

„A třetí Jeníček Kroc. Amen,“ zubí se neznaboh Tichota.

Ne: s tímhle člověkem člověk nemůže řešit své intimní problémy. Možná že ví, jak poštovní známky vypadají a čím se liší od známek z psího obojku, ale určitě nerozumí jejich citu a povaze a duši.

„Ahoj,“ povídám bez povzletu.

„Ahoj, a zítra odpoledne na viděnou,“ povídá on. „U mě, v kanceláři.“

„Ani mě nenapadne!“

„Přijít bys měl, Otásku,“ praví Tichota cituplně. „Kvůli svědecké výpovědi v Pernově případu, víš.“

„Co mě pořád zatahuješ do nějakého nezáživného Pernova případu? Nepřijdu a basta fidli!“ křičím mu do ucha.

Tichota mi odpovídá šeptem a s čertem v očích:

„Že na tebe, nezbedníku, anonyma zavolám…“

16

Je ve mně něco z povahy gaskoňkých kadetů; a kromě toho ještě cosi z nějaké jiné povahy. Jakési tajemné, neznáme síly mě občas nabádají, abych zdesateronásobil to, co se nazývá obezřetnost…

Rozloučiv se s Tichotou, jdu si po svém. Klidně a nespěšně. Bloumavě obzírám knihkupeckou výlohu a tu a tam, jde-li kolem fešná žena, skloním pohled níže k chodníku; i vidím, kterak se pružná lýtka míhají mezi kalužemi, a na pavučinkových punčochách registruji četné stříkance bláta. Z tohoto rozmaru mě náhle vyruší pichlavý a zmrazující poryv osrdí. Neznámo, jaká je příčina tohoto pocitu. Vím však, že mě obemkl strach. Totální, ponižující strach. Strach před zástupem, jenž mě v tomto mrholivém okamžiku obklopuje, strach před neznámým útočníkem, jenž mi možná kráčí v patách, strach před anonymem, kterýž mi naplánoval na dnešní kalný den smrt.

Dokud jsem byl s Tichotou, byl zticha ten strach. Teď, když jsem sám uprostřed neznámého hrnoucího se a pospíchajícího davu, je to jiné. Ačkoli vím, že s výjimkou filmů z chicagského podsvětí nebývají přepadení za bílého dne běžná, seřazují se mi v mysli všechny varianty útoků, jejichž smyslem je úsilí o mé bezživotí.

Zrychluju dech, zrychtuju krok.

Poklusávám, běžím.

A v běhu stačím stáčet zrak na každého eventuálního agresora a uskakuju aspoň z ohniska a dostřelu těchto kolemjdoucích pohledů. Je to děsné.

Podivno však: nikdo na mě nevyráží z profilu, z přímého pohledu ani ze zálohy; každý předstírá, že mu na mě nesejde. Tramvaje klátivé brázdí ulici, na předních sklech aut šlehají stěrače, kola vozů decentně odstřikují dešťovou vodu. Takže když otvírám dveře bytu, s úlevou znamenám, že jsem živ a zdráv. Chcete-li se smát mému třeštění, poslužte si; ale vsaďte se, že být vy v mé kůži, smích by vám bránici nenazdvihoval.

Z kuchyně proudí vůně dopékaného masa, omastek švitoří v kastrolu, přibližuje se doba oběda. Pak zazní cinkot talířů a Boriščin hlas: „Podává se.“

Usedám ke stolu a mechanicky pojídám jakousi polévku. Přemýšlím o životě a smrti, zatímco moje žena připomíná synovi, aby seděl rovně.

„Kdyby se se mnou něco stalo,“ bezbarvým hlasem se obracím k Borišce, „tak nezapomeň, že mi nakladatelství Tatran visí ještě dva tisíce za obálku a grafickou úpravu. A ne abys,“ hlas se mi zbarvuje, „ne abys v tom pádě střelila mou sbírku Čerplovi. To ti povídám, i kdyby tě na kolenou prosil, tak mu laskavě nakašli, protože to je, protože to je –“ Náhle nevím, co to je, a tak povídám: „Protože to je moje poslední vůle, rozumíš?“

Boriška na mě vzhlédne s výrazem člověka, který má ojedinělou možnost popatřit do tváře poznamenané začínajícím šílenstvím. Vidím, že nic nechápe, i vstávám od stolu a rezignuju na poslední chod. Beztoho nemám na jídlo pomyšlení. Mám pomyšlení na poslední věci člověka.

V té souvislosti vydávám rodině příkaz, aby – zazvoní-li zvonek – nikdo nešel otevřít; taktéž telefon budu zdvihat já, oznamuju; dále pravím, že si nepřeju být rušen a obtěžován, odcházím do pracovny, bořím se do lenošky a zadumávám se.

Fakticky: co jsem živ, mi nikdo neposlal anonymní dopis, mi nikdo nikdy nevyhrožoval vraždou, mě nikdo nepřepadl na ulici – až teď. Až teď mě v jediném týdnu potkalo toto trojí najednou. Co byste řekli: je v tom náhoda nebo souvislost nebo co?

Ale to se rozumí, že je v tom souvislost. S mezinárodní výstavou poštovních známek, s Douděrou, s Pernou, s Reiterem, s Brandtem, s černým parníkem. Nepochybuju o tom, je mi to jasné.

Souvislost, souvislost, drkotavě si opakuju ten objev a úporně přemýšlím, komu by moje smrt skytla prospěch. Rovněž přemýšlím, zda se někdy nějaký filatelista projevil co vrahoun a hrdlořez. Nelze to předpokládat: odtud vítr nevěje.

Známky se kradly a kradou, to je stará vesta. Například v čtyřiašedesátém roce vyfoukl nějaký filuta z trezoru londýnské firmy Bridger a Kay špeky za čtvrt miliónu liber, a jestli se nemýlím, byly tam dvě kanadské Seawaye, pět librových Sierra Leon a parádní arch Nového Zélandu s vynechanou červenou barvou; a ten lupič nebyl žádný šmírák nebo pitoma, protože peněz, co byly v tom trezoru, se ani nedotkl, ale zato stopil patřičné katalogy a účetní knihy, v kterých byly záznamy o těch nejcennějších exemplářích; měl tedy pojem nejen o krájení ohnivzdorných pokladen, ale i o filatelii.

Minuty pomalu plynou, nic se neděje, nic nedělám. Čekám a nevím nač. Snad na zvonek telefonu, snad na zítřejší den, snad na nějakou návštěvu, která vnese vzruch do děje nebo rozum do mých úvah. Číst se mi nechce, i vytahuju ze zásuvky obálku, která obsahuje nezpracované a neutříděné známkové materiály, jmenovitě razítka, průsvitky, deskové vady, průpichy a podobné věci. Probírám se v těch báječných exemplářích a shledávám, že jsou po líci i po rubu různé a všelijaké: zubaté i bezzubé, čisté i ušpiněné, němé i mnohomluvné, prozaické i poetické. Mám je rád.

Pak přichází návštěva. Její jméno je Tichota Jiří. Její obličej je sevřený a pochmurně slavnostní.

„Co se děje?“ dím.

„Ani se neptej, člověče, zvoral jsem to jako kluk.“

Ne, že bych přál někomu něco špatného, to chraňbůh, ale přece jen pociťuju tiché uspokojení, že se taky jednou utnul mistr Tichota.

„Napřed jsem čekal na Douděru před Merkurem a čekal jsem zbytečně. Mě totiž vůbec nenapadlo, že Douděra v práci není, že se ulejvá. Pak jsem seděl v Internationalu a čekal a vyhlížel Reitera. Čekám hodinu, čekám tři…“

„A Reiter ti zatím upláchl zadním vchodem, viď?“

„Kdepak. Šel úplně normálně hlavním vchodem; jenže místo aby sedí do tramvaje a jel někam na tu schůzku, sedí si jednoduše do černého bouráku a odjel bůhvíkam.“

„Z toho si nic nedělej, s tím, že tu má vlastní vůz, se přece nemohlo počítat.“

„S tím se počítat mělo,“ mračí se Tichota na mě i na sebe. „No a pak jsem si vzpomněl na tebe.“

„Díky,“ poznamenávám vřele.

„A začal jsem si vyčítat, že jsem tě dopoledne pustil jen tak. Jen tak samotného, rozumíš. Nesměj se, ale mě ti najednou napadlo, že by si ten anonym, co ti vyhrožuje smrtí, nemusel třeba dělat legraci; že by to mohl vzít vážně. Neumím sice pochopit, proč by tě někdo chtěl vidět pod drnem, ale na mém pochopení tomu chlapovi asi nesejde. Takže.“

„Takže jsi mi přijel poskytnout duchovní útěchu a tělesnou ochranu. Nemám námitek, nýbrž mám pořád ještě strach o kejhák a tudíž tě tu srdečně vítám. Jestli chceš, Zahrajem si šachy.“

„To by šlo.“

Hrajeme jako obvykle výstřední variantu královského gambitu, obětuju pěšce za lepší souhru figur, ale jako vždy i dnes zjišťuju, že mám sice o pěšce míň, ale za to horší hru. Jestliže zachráním remízu, bude to zázrak.

Zvoní telefon a v něm hlas, který dobře znám.

Gelnar hovoří:

„Máš malér, přítelíčku. Uleješ se z práce, nikomu nic neřekneš a tady tě shání spousta lidí.“

„Například?“ pravím.

„Například Kándlová z Artie a Kojzarová ze sekretariátu a Jeho veličenstvo Cafourek, ba i sám šéfredaktor. Nikdo neví, co je s tebou, a každý se mě na tebe ptá. Co jim mám, prosím tě, vyprávět?“

„Říkej jim pravdu; že nevíš.“

„Já vím, že to nevím, ale jestlipak víš, že bych to vědět chtěl?“

„Co chceš vědět?“

„Co je s tebou, chci vědět. Nejsi náhodou marod?“

„Náhodou jsem,“ odpovídám nevrle.

„A kdy přijdeš do práce?“

„Nevím. Možná, že už nikdy.“

„Neblázni, člověče. Co se to s tebou děje? Nedělej fóry a povídej.“

Takhle a podobně a kolem dokola mluví Gelnar a takhle mrzutě a na půl huby mu odpovídám. Ačkoli Fricek je venkoncem dobrý kamarád; jeho city jsou křehké a průzračné jako sněhová vločka; i není radno a vhodno jej popuzovat. Lze počítat najisto s tím, že se na mne bude tři dny mračit; ale to mě teď nejmíň bolí…

„To nic,“ vysvětluju potom Tichotovi, kdo volal a co chtěl vědět.

„A proč jsi povídal,“ chce vědět zase Tichota, „že už možná do redakce nikdy nepřijdeš?“

„To proto, milý staroušku, že přece jenom na sto procent nevím, budu-li zítra ráno mezi živými.“

Jirka vnímavě naslouchá a neutahuje si ze mne. Chvíle, jež nyní trvá, je vznešená jako purpur a zádumčivá jako samet. Končí tím, že Tichota uchopí střelce, slupne mi věž a řekne: šach!

Hrajeme, prohrávám.

Pak jíme hrušky.

Pak zvoní zase telefon. Cizí, odtažitý a komisní hlas se táže, může-li mluvit se soudruhem Tichotou.

Jirka říká, že slyší, dělá hm, hm, povídá, že je dobře, že rozumí a že končí. Pomalounku pokládá telefonní sluchátko do vidlice, vrací se k šachovnici, sahá po jezdci, sází mi šach-garde-mat a pak se potápí do lenošky a dívá se na mne pohledem, který vyjadřuje nepřítomnost mysli.

Neříká ani slovo, jen zírá. Z čehož usuzuju, že spí s otevřenýma očima. Sedím nad šachovnicí, sunu figurky do výchozího postavení a ptám se spáče, jak je možné, že ho tu vyhmátli.

„Řekl jsem přece klukům, kam jdu a kde budu. Kvůli Douděrovi, rozumíš? Kdyby totiž přišel teď večer…“

„A přišel?“

„Nepřišel. Ani domů, ani k nám. A tak si myslím, že už ani nepřijde.“

„Jak to?“

„No prostě tak, že je mrtev.“

Tichota se tváří lhostejně, ale lhostejný není. A jak je mně, ani se neptejte.

„Víš to určitě?“ vydechnu.

„V půl deváté k nám někdo volal (a ten někdo – mimochodem – se zapomněl představit), tedy volal a povídal, že někde v nějaké chatě nebo boudě poblíž Chuchle leží člověk a nedýchá; a že on si jako myslí, že jde o mrtvolu.“

„No dobrá,“ povídám seškrceným hlasem, jsa poněkud vyděšen nezvyklostí faktu, „ale co když je to aprílový žertík?“

„Není,“ hlesne Tichota znuděně. „Naši lidi tam už jeli a mrtvolu našli.“

„A v kapse našli dokumenty Ladislava Douděry?“

„Do kapsy se nedívali. To se totiž nesmí, víš?“

„Nesmí!“ nechápu a nesouhlasím. „Podle mě je identifikace osoby zavražděného to první a nejdůležitější.“

„A podle mě je identifikace to poslední a nejmíň důležité,“ říká Tichota umdleně.

„Tak co je tedy důležitější?“

„Že se tak naivně ptáš: vypátrat vraha přece. A každé takové nějaké štrachání po kapsách nebo rozpínání knoflíčků by se mohlo těžce nevyplatit.“

„Dobře, ale jak můžeš vědět, že ten zavražděný nebo mrtvý člověk je opravdu Douděra?“

„Stoprocentně to vědět nemůžu, ale myslím si to. Ze dvou důvodů. Předně: Douděra je přibližně už dva dny nezvěstný. A za druhé: mrtvola má na sobě zelený hubertus a pomerančové mokasíny…“

„To je hrůza,“ povídám a umlkám.

Taková událost, čteš-li o ní v knížce, připadá ti nutná a mrazivě vzrušující, ale v životě, který žiješ, ti připadá hrůzná a zcela nepatřičná. Zejména tě pak pobuřuje pomyšlení, že někdo byl zavražděn kvůli známce, kvůli jednomu z těch malých vetchých papírků, které od dětství sbíráš a schraňuješ. I nahlížíš náhle, že cena černého parníku je mátlivá a že celá ta filatelie je v podstatě pro kočku. Chtěl bys něco dělat, chtěl bys protestovat, chtěl bys obnovit řád a pořádek. Chtěl bys lapit vraha a – a – přinejmenším mu děsně vynadat, aby nedělal filatelistům ostudu. Neboť je mi jasné, že motivem téhle vraždy není nic jinšího a většího než černý parník.

„Škoda, že tam nemůžu jet,“ kasám se. „Já bych už věděl, co dělat.“

Tichota kupodivu nebagatelizuje toto výhružné prohlášení.

„S tím jsem počítal. A vůz přijede hned.“

„Cože?“ nehodlám věřit sluchu. „Já taky? Copak se to smí?“

„Nejenže smí, ale musí,“ odpovídá Tichota vážně. „Protože ty jsi v tuhle chvíli jediný svědek, který může mrtvolu spolehlivě identifikovat.“

Jdu s Tichotou. Jdu rád i nerad. Rád proto, že mě tahle nezvyklá událost vzrušuje, nerad pak proto, že ještě neodbila půlnoc a že by tedy ještě mohl někdo na mě odněkud zaútočit. Někdo, kdo je anonym. Vraždu předpověděl na dnešní den, vražda se stala. Jen obětí byl někdo jiný… Podivné.

17

Je už noc. Tma měkčí tvary a zvuky města. Auto jede decentní padesátkou a poslušně zastavuje před každou křižovatkou. Tichota z nudy klímá, kdežto na mě leze tréma. Dlažba se poznenáhlu mění v beton, silnice v dálnici, město v předměstí. Nahoře na kopci se v mracích rýsuje zlíchovský kostelíček a Barrandov. Blížíme se k mlčenlivému mostu inteligence. Nad námi se kalně zelenají výbojky vysokých, na obě strany rozpažených luceren. Vltava se černá, silnice bělá, auto zpomaluje, řidič se rozhlíží.

„Ještě asi dvě stě metrů, Pepo,“ říká Tichota ze sna. „Tamhle, co je to zábradlíčko.“

To zábradlíčko je tam proto, aby ve frontě autobusových cestujících nikdo nepředbíhal. Ale teď se tu nikdo netlačí, autobus číslo 129 je poloprázdný.

„Počkej tady,“ říká Tichota řidiči.

Noc je navinulá, chladná; od Radotína se sem žene skučivý vítr a třese prádelní šňůrou mezi nedalekými akáty. Vedle stanice je telefonní budka, o pár metrů dál sbíhá cestička po schodech dolů k osamělému rohovému domku, který je obrostlý psím vínem a na němž lze ve svitu neduživé žárovky číst firmu POHŘEBNÍ ÚSTAV. Vzadu jsou nějaké skleníky.

Ale my jdeme přes cestu na druhou stranu; s kopečka k fotbalovému hřišti. Asi tak pět set metrů před námi, skoro až u řeky, je vidět skupinu lidí a dvě auta, která sem vjela navzdory dopravní značce zakazující motorovým vozidlům vjezd.

Náhle se proti nám noří ze tmy muž v nepromokavém kabátě; ale Tichota mu říká, to je dobrý, Venouši, to jsme my; a jdeme klidně dál.

Korytem řečiště šumí a šplouchá tmavá voda Vltavy. Je tu vlhko a mokro. Na hrázi se prostírají olysalá křoviska, tráva ztuhlá v bahně, odhozený hrnec a košík s utrženým držadlem.

Jirka přistupuje k skupině pátračů, já se držím opodál. Pak na mne Jirka volá, abych se podíval na obličej mrtvoly, která leží na nosítkách ve voze. Něčí ruce odhrnují deku a já patřím do ztuhlé tváře Ladislava Douděry skleslé na husím krku.

Není nejmenších pochyb: je to on.

Stručně referuju, kde jsem ho za živa viděl, za jakých okolností, kde bydlel a kde byl zaměstnán.

„Protokol ti pak, Františku, pošlu,“ povídá Tichota jednomu z těch zadumaných mužů. „Ať hoši klidně jedou, a ty mi řekni pár slov, já se tu ještě porozhlídnu po okolí. Tohle je poručík Bálek,“ seznamuje mě s Františkem, „a tohle je můj přítel Hornych, malíř a filatelista.“

„Našli jsme ho snadno,“ vypráví Bálek. „Protože ten chlap, co nás na mrtvolu upozornil, si vůbec nedělal legraci, jak jsem si zpočátku myslel. Moc by mě teda zajímalo, kdo to je a co tu tak pozdě večer pohledával a jestli ví i něco zajímavého o vrahovi.“

„A co když třeba,“ osměluju se propovědět, „co když třeba je tenhle anonymní informátor vrah?“

„To bych neřek,“ říká Bálek, „protože vrah většinou o vraždě mlčí a zbytečně na sebe neupozorňuje.“

„Co říkal doktor?“ ptá se Tichota.

„Průstřel hrudníkem v pátém mezižebří, ze tří kroků, k vraždě došlo asi v devatenáct třicet.“

„Ráže?“ Tichota už je v ráži.

„Sedm šedesát dva.“

„Náboj jste našli?“

„Jo. V podlaze.“

„V boudě jste se porozhlídli?“

„No jasně.“

„No a?“ zvídá Tichota.

„A našli jsme asi tak dva metry od mrtvoly náušnici. Takovou tu klipsu nebo jak se tomu říká, a pak zmuchlaný obal od partyzánek, ale takových všelijakých cajků, jako zátky od piva, dostihové programy a tikety, potrhané noviny, toho je tam habaděj. A potom lístek od tramvaje. Mírně srolovaný. Tuhle je.“ Říká Bálek a ukazuje pod světlem baterky dokument.

„Takže víme, kdy sem Douděra jel,“ povídám.

„Nebo kdy sem jel vrah,“ poznamenává Bálek.

„Nebo kdy sem jela ta slečna, co tu pak ztratila náušnici,“ míní Tichota. „Ačkoli ten lístek tu mohl vytrousit leckdo a kdekdo, například i ten náš tajemný anonym, že ano? Se mi zdá, že to moc velká stopa není.“

„Rozhodně aspoň víme,“ povídá Bálek a studuje jízdenku, „že ten, kdo sem jel a kdo tu dneska večer byl, nasedal v půl sedmé někde ve středu města. Je tu píchnutá dvacítka, pásmo odpovídá Václaváku, a přesedal na pětku. A pak sem šel asi pěšky.“

„Pěšky ne, Františku. Pětkou jel sice na konečnou stanici, ale dal si píchat přes a ne přímo. Tuhleta dírka úplně vpravo znamená, že pokračoval autobusem.“

„Máš pravdu,“ uznává Bálek a hodí hlavou směrem k automobilu. „Kluci ještě čekají. Tak já frčím. Chceš ještě něco?“

„Koukali jste se kolem boudy?“

„Kdepak. Ve tmě to nemá cenu. Skáknu sem ráno.“

„Tak se měj,“ loučí se Tichota.

Chvilku se brouzdáme v okolí dřevěné boudy. Tichota rozsvěcuje baterku a cosi hledá a nenalézá. Na obloze občas vyjukne z mračných cárů unylý měsíc. Fotbalové hřiště vydává svědectví o tom, že míč a hráči se pohybují většinou ve středním poli a před oběma brankami, kde je holá země, kdežto území vyhrazené pro hru křídel je zarostlé trávou. Nepřemýšlím však o fotbalových faktech, nýbrž o posledních slovech přítele Tichoty. A pravím:

„Záhada boudy rozřešena. Tedy v jedné z těch dřevěných schátralotin si Douděra onehda smlouval rande s tou slečnou z Koruny.“

„Máš pravdu,“ dí Tichota a prudce se obrátí k dřevěným boudám. Vpravo u volejbalového hřiště jsou dřevěné kabiny pro fotbalisty. Trojí uzamčené dveře a tři nápisy: HOSTÉ, DOMÁCÍ, ROZHODČÍ. Čtyřicet metrů odtud, směrem k řece, pár kroků od značky rohového kopu, je dřevěný kiosek s dvěma cedulemi, na nichž lze jen stěží rozluštit nápis OBČERSTVENÍ, protože obě tyto cedule se staly komusi objektem k soustředěnému bombardování šutráky.

Na vltavské straně jsou dveře, na dveřích petlice, na petlici visací zámek. Tichota má klíč.

Jsme vevnitř.

Jirka zažehává petrolejovou lampu, která visí na stěně vedle kolosálního poprsí Sofie Lorenové. Bouda je to docela prostorná, ale zřejmě už delší dobu neskýtá občerstvení výletníkům a fotbalovému publiku. Stůl tu není, jsou tu jen bedny od okurek a od sodovek, na nichž lze sedět. Na zemi je množství sešlapaných cigaretových špačků a bláto a spousta lahví s nejrozmanitějšími vinětami; a dále hrábě, žebřík, špalky, trakař, vatovaná kazajka, kbelík s vápnem, motouzy, svíčky krokvice, hadry; a taky saně. Není pochyb, že se tu ještě nedávno žilo, pilo, veselilo; a taky vraždilo…

Jirka osvěcuje velkorážovou baterkou každý centimetr podlahy; pak okukuje stěny. Co hledá, nevím, neboť zarytě mlčí. A strká si do kapsy odhozené škatulky od zápalek, obaly z cigaret, dostihové programy a tikety z dostihových sázek a takovéhle ceniny.

Konečně končí. Jsme venku.

Ještě obhlížíme boudu zvenčí. Vedle zaháknuté okenice je vetchá plechová tabulka, na níž je nakreslen pohár s brčkem a s bublinkami koldokola a písemné sdělení, že MINERÁLKY, LIMONÁDY, STŘIKY VÁS OSVĚŽÍ.

Jirka cvrnkne do plechu a propoví:

„Bodla by teď, co říkáš?“

Ale já nevím, co by bodlo.

„No přece minerálka,“ praví Tichota. „Aspoň já na ni mám ohromnou chuť.“

Sedáme do vozu. Muž u volantu zařazuje jedničku a ptá se, kam to bude.

„Hoď nás, Pepo, na Václavák. My si ještě zajedem do Koruny na sodovku.“

Auto sviští ostošest, patníky ubíhají k Zbraslavi, na obloze se rýsují prsty věží vyšehradského kostela. Vlevo od nás se vleče vlak, vpravo teče Vltava a tuhle dolé, zrovna pod silnicí, je depo pražských parníků. Je jich tu nejmíň tucet, jeden na druhém. Ä i ve tmě se lesknou bělostí.

Hlavu mám plnou vraždy. Nyní mě alegorickou cestou dochází, že je potřebí myslet i na parník. Nuže: jeden má Brandt, druhý má Kroc, třetí už nemá Douděra, třetí má vrah. Kdo ho má?

Už je skoro jedenáct hodin. Houfem táhnou chodci do Koruny. Je tu rušno a plno. Cvakají patentní pokladny, cinkají sklenice, lžičky se otáčejí v šálcích s kávou, v talířích klapají vidličky a nože: národ má žízeň a hlad. Jenom u pultu, kde se čepují lihuprosté tekutiny, je prázdno. Tam působí slečna, u níž se minulý čtvrtek zjevil Douděra.

„Dvakrát sodovku,“ halasí Tichota, a aniž činí pomlku, pokračuje, „já jsem od bezpečnosti a potřebuju s vámi mluvit kvůli panu Douděrovi. Tady máte předvolání k výslechu. Jen tam ještě doplním vaše jméno. To je?“

„Jenšovská. Věra Jenšovská.“

„Tak tedy zítra dopoledne, slečno Jenšovská. Řekněme tak asi v jedenáct, ano?“

„Přijdu. Samozřejmě. Ale proč? Co se stalo?“

„Ještě kdybyste nám dala tu sodovku,“ připomíná Tichota jemnocitně.

Slečna s bílým čepečkem na černých vlasech otáčí klidně kohoutkem a podstrkuje sklenici pod chrlící proud.

„Kdy jste ho viděla naposledy?“ říká Tichota, aby řeč nestála.

Slečna má pro strach uděláno: je klidná a netečná jako buližník.

„Douděru? Ani nevím. Ačkoli počkejte. Asi tak před týdnem, myslím. Proč?“

„A kde jste se s ním setkala?“

„Jakýpak setkala!“ dí děva s nelibostí. „Já s ním na žádné schůzky nechodím. Přišel sem za mnou. Chtěl, abych mu půjčila peníze. A zval mě někam do chaty, A vůbec mluvil nesmysly.“

„Kam do chaty?“

„Do Chuchle.“

„A už jste tam někdy byla, v té chatě?“

„Jednou. Myslím, že někdy na jaře. Proč?“

„Proto,“ ozřejmuje Tichota smysl svých dotazů a poroučí se. „Tak tedy zítra, slečno Jenšovská. Nezapomeňte.“

„A vy mi nezapomeňte zaplatit za sodovku,“ praví slečna Jenšovská mstivě a nastavuje dlaň…

Ulicemi vichří fujavice, zvedá se prach a písek, lidé se otáčejí zády a přidržují si klobouky. Já v otočce povídám: „Zdá se, že mluví pravdu.“

„Tím líp,“ odpovídá Tichota. „Pro nás i pro ni.“

„Škoda,“ náhle mě napadá, „že jsem se nepodíval, jestli má náušnice. Neměl bych se vrátit?“

„Nemusíš, bystrozraký Oto, já už to očíhnul: kde nic, tu nic.“

Pak mlčíme, pak se loučíme, pak Tichota povídá totéž, co včera: abych k němu zítra přišel za účelem provedení svědecké výpovědi v případu Perna i v případu Douděra. Že předpisy jsou předpisy.

18

Na výstavním nádvoří stojí dva vehikly, určené pro dopravu poštovních zásilek. Ten jeden vehikl má dva koně, čtyři kola a vysokou korbu; ten druhý má lesklý vypouklý trup, úzký ocas a dvě vrtule. Ten první je poštovní dostavník z osmnáctého století, ten druhý je poštovní vrtulník ze století tohoto.

Dostavník drkotá den co den pražskými ulicemi a postilion v rokokové paruce s cůpkem a v šarlatovém kabátci vytrubuje, že jede, jede poštovský panáček, a račte navštívit mezinárodní výstavu poštovních známek. Vrtulník vrní nad pražskými sady a ulicemi a komíny a vozí zásilky, podané ve výstavních prostorách a ozdobené razítkem PAR HELICOPTÉRE, na ruzyňské letiště.

Tak začíná každý výstavní den.

Dny však ubíhají, výstava kvapí ke konci, výboři plni své společenské povinnosti. I já. Pokud se mi podaří ulejt se z redakce jako zrovna teď.

Jest připraven vůz, který poveze vzácného italského hosta doktora Giulia Bolaffiho na slapskou přehradu. Sedám si vedle řidiče, Císař vedle cizince. Hovoříme, hodnotíme, vtipkujeme a solidárně otáčíme krky za nějakým obzvláště pozoruhodným ženským zjevem. Bolaffi skanduje chvalozpěvy na pražské pohostinství a my zas vyslovujeme odvetný obdiv exponátu staroitalských států, jež doktor Giulio vystavuje v mimosoutěžní třídě, zvané čestná akademie, a za něž mu byla ovšem udělena Prix ďHonneur.

Auto jede přes Jiráskův most a spěje na zbraslavskou silnici. Tu už známe.

Avšak daleko, daleko ode mne jsou starosti a děsy včerejšího dne, jenž měl být mým dnem posledním. V tuhle chvíli mě například nezajímá nic jiného než názor pana Bolaffiho na patálie způsobené neuváženou nadprodukcí poštovních novinek.

„Kdyby vydávání známek pokračovalo stejným tempem i v příštích letech,“ ševelí Bolaffi hebkým hlasem a sype čísla z rukávu, z kterého mu krom toho vyčuhuje úzká ruka posetá pihami.

Ani Císař neví, co si s tím nadělením počnou budoucí sběratelé; i zaplétá dlouhá souvětí, jimiž míní objasnit všechna tajemství filatelie.

Tak, tak, pánové, tohle je ta správná a milounká tematika, o níž je třeba uvažovat; a co se týče anonymů a chuligánů a vrahounů, s tím mi dejte laskavě pokoj: jsem prostý člověk, jsem filatelista, nejsem kriminalista.

Za námi je Barrandov, míjíme skleníky a mohyly kompostu. Milounká tematika rázem pozbývá půvabu. Obracím se k řidiči a přiškrceně, leč důrazně pravím:

„Zastavte, prosím vás, hned tady na fleku zastavte…“ Vůz zastavuje přesně u zábradlíčka, jímž je opředena konečná stanice autobusu číslo 129.

„Nezlobte se, promiňte, omlouvám se,“ omlouvám se česky i francouzsky, vystupuju z auta a breptám směrem k Císařovi. „Já tu mám něco k vyřízení, důležitá věc, štěstí, že jsem si vzpomněl, pak ti to vysvětlím, jeďte dál, šťastnou cestu, dobrou zábavu, vrátím se autobusem…“ Vnitřní pohnutí se jeví u různých lidí různě. U mě obyčejně tak, že začnu popotahovat nosem.

Stojím na místě, rozčilený a rozpačitý, posmrkávám a úporně přemýšlím, jaké pohnutky mě pohnuly k přerušení výletu. Že byly nutkavé a že se nad nimi vznášela jakási neurčitá idea, to vím, avšak jaká to idea byla, nevím.

Než se vědomí proklube z podvědomí a než poví, co ví, popřejme mysli odpočinek a krokům volnost.

Kroky mě samozřejmě vedou k Vltavě. Kráčím po stopách zločinu. Je jich tu enormní množství. A všechny jsou krásně zachovalé, neboť půda, změkčená včerejším deštěm, a ztvrdlá a vysušená větrem, uchovala veškeré stopy v báječném stavu. Někdo jiný, bystřejší a zkušenější, by patrně v těch otiscích bot rozpoznal kroky vrahovy, ale já pouze nabývám ponižujícího dojmu, že tudy prošlo procesí, a naprosto nejsem schopen odlišit šlépěj od šlépěje. Nicméně se o to snažím a po delší době objevuju mezi spletí kročejů stopy motocyklu. Stopy táhlé, plynulé, petrifikované bahnitým jílem; stopy, jež vedou od silnice ke kiosku.

To je divné.

Co je na tom vlastně tak divného.

Hnětu si podbradek, otáčím hlavu, hloubám, dumám.

Inu, tak se na to musí, příteli Tichoto: pěkně se vypravit do terénu a ne tvrdnout někde v ouřadě, smolit protokoly a popíjet kafe. A to máš ještě, milánku, kliku, že se tak zrovna moc nevyznám v těch stopách obuvi, jinak tedy, nechci se chlubit, ale –

Nahoře na silnici stojí člověk. Vidím, že si může oči vykoukat, jak po mně kouká. Blížím se k němu; neuhýbá, stojí a kouká dál. Od placaté čepice až téměř k zemi mu splývá rezavý kaftan. Nějaký vejminkář, obecní filosof nebo co. V každém směru chlap k smíchu.

„Vy jste mi k smíchu, člověče,“ povídá rozjařeně, cení koňské zuby a mává kostrbatou rukou, jako by zaháněl mouchu. „Koukám se na vás už půl hodiny a tak si říkám, co asi hledáte.“

Jenže mě v tu ránu nenapadlo nic trefného, aniž pádného, pouze neutrálně huhlám, že nic nehledám.

Stařík však našel objekt rozmaru, pročež povídá:

„Vy mi tu připadáte toho člověka, co tu včera taky takhle štrádoval, a furt sem a tam jako čuchací pes.“

„Kde?“ chytám ho za slovo. „Dole u řeky?“

„U řeky ne. Tady u tý stanice.“

„Kdy to bylo? V kolik hodin?“

„Večír to bylo, kolem sedmý nebo osmý, už přesně nevím. Jen vím, že lilo. Šel jsem vyvenčit Broka, a tamhle u toho zábradlí chodí ten chlap a prej, jestli tu není nějaká chata. Jářku, žádná chata tu není, povídám, to bude mejlka, tady žádný chaty nejsou.“

„A kdo to byl? Jak vypadal?“ sázím otázku za otázkou. „Mluvil česky, ale byl to Angličan,“ tiší hlas po způsobu lidí, kteří zjevují mobilizační tajemství.

„Proč myslíte?“

„Proč myslím?“ diví se chuchelský mudřec. „Vypadal jako Angličan. Bánil z lulky a přijel auťákem, na kterým bylo anglický číslo. Jen si nemyslete, já si všeho všimnu.“

„Jak to myslíte, že Jako na tom auťáku bylo anglický číslo?“

„No přece bílý čísla na černý tabulce; a na malý kulatý tabulce písmeno A.“ ohlašuje pozorovatel a vyvozuje. „A přece znamená Anglie, nebo ne?“

„Ne. A je Austria čili Rakousko,“ povídám, „a ten pán, co sem včera přijel tím černým bourákem, je jistý pan Reiter.“

„To je docela možný,“ tolerantně připouští děd ve splývavém kaftanu.

Pak se ještě dotazuju, jak tu dlel onen cizinec dlouho a jestli nešel taky dolů k řece. Ale to už kaftan neví: pospíchal prý domů, do tepla.

Ale teď už pospíchám já. Do Prahy, za Tichotou, za událostmi.

Autobusem, tramvají, poklusem.

To bude Tichota mrkat, až se doví novosti dne.

Vskutku, mrká: na znamení pozdravu a spokojenosti. Pak mi podává ruku, židli, kávu a protokol k podpisu.

Tvářím se skromně a dusím v sobě chuchelské objevy. O to pak bude, až promluvím, překvapení větší. Zatím jen pročítám zápis o podbabském utkání s Pernou a o výstavním střetnutí s Douděrou. Podpisem stvrzuju správnost slov. Potom upřu na Tichotu drtivý pohled:

„Jestlipak víš, jaké otisky jsou k vidění ve ztvrdlém blátě poblíž místa činu?“

Tichota popojede na židli blíž ke mně a posadí se tak, aby mu slunce mohlo vyhřívat záda.

„Ovšemže vím. Otisky motocyklových kol.“

„Kdo ti to řekl?“

„František Bálek. Ráno tam byl a tuhle maličkost zjistil.“

„A co ještě zjistil?“ dím otráveně.

Nespěšná odpověď Jiřího Tichoty se mísí s tlumeným zazívnutím:

„Ještě našel Douděrův kufr s prádlem a šatstvem; hned vedle hřiště v křoví.“

„To je teda pašák,“ oceňuju rychlou a pilnou práci dotyčného Bálka. „Ale já jsem zjistil ještě další maličkost,“ říkám hrdě a vyprávím o Reiterovi a uzavírám: „A teď mi laskavě řekni, co tam Reiter dělal.“

„Na to se musíš zeptat Reitera a ne mě,“ usmívá se Tichota. „Ačkoli jsem nucen tě informovat, že dnes: ráno odcestoval do Rakouska.“

„To snad teda abych mu zatelefonoval do Vídně, není-liž pravda?“ dím ironicky.

„Prosím. Nemám námitek,“ nebere Tichota ironii na vědomí. „Dokonce ti můžu posloužit telefonním číslem.“

„Kde jsi vzal, člověče, jeho telefonní číslo?“ zase už se divím a vzrušuju.

„Ze škatulky zápalek,“ hlesne Tichota.

Z toho poznávám, že si dělá legraci. V takové odpovědi ovšem neshledávám nic vtipného. Proto povídám:

„Hele, neblbni, jo.“

„Já, Oto, neblbnu. To jen osud si s námi hraje. Ale buďme celkem rádi, že nám nahrál tu škatulku.“

„Jakou pořád škatulku, krucinál?“

„No přece od sirek,“ vysvětluje Tichota vlídně. „Našli jsme ji v kapse mrtvého Douděry. Byla plná zápalek.“

„A co je?“ dávám otázku.

„To je, Otásku,“ odpovídá Tichota, „že pod těmi zápalkami, na dně krabičky, byla malá cedulka a na ní dvě telefonní čísla. To jedno je vídeňské, sedmimístné, a patří Reiterovi; to druhé je šestimístné, pražské –“

„– a patří vrahovi!“ volám krvelačně.

„To ještě tak docela nevíme,“ opravuje mě přítel Jiří. „Zatím jen víme, že to šestimístné pražské číslo patří tobě. No jen se podívej.“

A podává mi papírek:

Reiter, Beckgasse 26, tel. 821-88-35

Hornych 22-07-76

Jestli si myslíte, že mě to překvapuje, tak jste na omylu. Tady už mě totiž nic nemůže rozházet. Fakticky.

„Takže jsi patrně ochoten připustit,“ praví Tichota mírumilovně, „že ani jedno z těch dvou telefonních čísel nemusí zrovna patřit vrahovi. Vrah může být někdo, kdo třeba ani telefon nemá.“

„Vrah musí být někdo,“ parafrázuju, „kdo má černý parník. Kdo ho vzal Douděrovi. Nebo aspoň někdo, kdo měl o černý parník mimořádný zájem.“

„Jestli se nemýlím, tak takových zájemců bylo povícero. Například ty.“

„Já?“ koulím očima. „Já – já ti jednu vlepím –“

„Nebo například trafikant Mydloch,“ pokračuje Tichota bohorovně.

„Nebo například Reiter,“ hřímám zase já.

„Proč zrovna Reiter?“ rozjímá kriminalista. „Měl sice asi včera s Douděrou rande na konečné stanici v Chuchli, dostavil se, to je pravda, ale stejně tak víme, že Douděra na smluvené místo nepřišel. Že Reiter moknul nahoře na silnici a čekal a čekal. Tak co?“ otočí Tichota ruce dlaněmi nahoru a zapěje populární popěvek. „Kdo dokáže, že je vrah?“

„A co Perna?“ nadhazuju další možnost.

„Perna má alibi, to už jsme zjišťovali. Seděl včera v Zátiší u piva. Ačkoli ovšem tenhle svědecký výrok pana hostinského nemusí být tak na puntík přesný. Perna je Perna. Trošku mu, se mi zdá, rozumím; ale že bych zase do něj viděl jako do akvária, to nevidím. Například si nemůžu vydedukovat, kde vzal tolik peněz. Bylo to pěkných pár stovek, co měl nacpáno v kapse. Perna je zkrátka záhada dvacátého století.“

„Čert vem Pernu,“ láteřím. „Perna stejně černý parník nemá, tak co. Povídám, že vrah je ten, kdo má Douděrův černý parník.“

„V tom případě by bylo nejlepší seběhnout o patro níž a zatknout Cyrila.“

„Jakýho Cyrila zase?“

„Mluvím o Šarinovi,“ objasňuje Tichota. „To je náš náčelník, rozumíš, a ten má právě teď, v úterý jednadvacátého září, Douděrův černý parník na stole.“

„Co že má?“ vstávám ze židle, opírám se pěstmi o stůl a sunu nos na krátkou vzdálenost k Tichotovu čelu.

„Černý parník,“ opakuje přítel měkce.

„A kde ho vzal?“

„Cyril ho nevzal, Cyril ho dostal. Ode mne. A já ho našel ve zmíněné krabičce zápalek. Pěkně zabalený do papírku s tvým a Reiterovým telefonním číslem.“

19

„Čili,“ pravím, když se vzpamatuji z otřesu, „vrah vraždil zbytečně: černý parník nenašel.“

„Nenašel. Patrně proto, že si Douděra pro známku našel geniální úkryt: prachobyčejnskou škatulku zápalek. Vrah mrtvolu důkladně prohledával, to kluci zjistili.“ Chvilku mlčí a pak volně navazuje. „Mně se zdá, že jenom s logikou v našem případě nevystačíme. Možností je habaděj. Například je docela možné, že vrah vraždil kvůli tomu, aby se zmocnil černého parníku. Ale stejně tak je možné to, co nám zatím připadá nemožné a nelogické: že totiž vrah odstranil Douděru z důvodů jiných…“

„A co chceš tedy dělat? Sedět u stolu, nebo pátrat?“

„Spíš sedět u stolu,“ rozhoduje Tichota dilema.

„A hrabat se v lejstrech a míchat lžičkou v kafi.“ dokresluju portrét novodobého Sherlocka Holmese.

„To taky,“ přiznává Jirka s úsměvem, „a ještě něco: trpělivě vyslýchat svědky a všelijaká podezřelá individua.“

„A trpělivě čekat, že se někdo z nich dobrovolně přizná k vraždě.“

„S tím ani tak nepočítám. Mně docela postačí, když se dozvím, co nevím. No, a vraha – toho už vypátráš ty?“

„Nedělej si legraci a radši mi řekni, co už ses tady u toho stolu dozvěděl?“

„Spoustu věcí. A to jen za tohle dopoledne. Například od tebe jsem se dozvěděl, že Reiter byl včera večer v značné blízkosti místa činu. Že přijel vozem a že tudíž asi nemohl vytrousit lístek z tramvaje. Dále jsem mluvil se slečnou Jenšovskou a ptal jsem se jí, jaké že nesmysly Douděra povídal, když za ní ve čtvrtek přišel do Koruny. Slečna se všelijak ošívala, ale pak to vyklopila: Douděra ji prý lákal, aby s ním utekla do Rakouska. Že prý budou mít peněz jako smetí. A víš, proč ji zval do boudy? Aby jí dokázal, že mluví pravdu. Chtěl jí totiž představit Reitera a ukázat černý mercedes, který prý od Reitera ve Vídni dostane.“

„A přišla tam?“

„Nepřišla. Aspoň říká, že nepřišla. „Takový šmé nebaštím,“ prohlásila cudně.“

„A to je všechno?“

„Zdaleka ne,“ usměje se Tichota, nabere si na lžičku kávovou sedlinu a zálibně ji spolkne. „Taky jsem už mluvil s paní Editou Douděrovou a měl jsem smutnou čest jí oznámit, že její manžel je mrtev.“

„Jak se tvářila?“ ptám se, neboť si neumím představit suverénní černovlásku v tak pohnuté chvíli.

„Koukala se na mne klidně a lhostejně, jako kdybych ji informoval o úmrtí kanára. A řekla, že mi nevěří. Prý je přesvědčena, že Ladislav odešel za hranice. Pak jsem jí ukázal polobotky a čepici zavražděného. Ani nemrkla, jen se ušklíbla a znovu konstatovala, že mi nevěří ani slovo. A když jsme jí ukázali náušnice, řekla, že je nezná, že nejsou její. Teprve když jsem položil na stůl fotografii mrtvoly a pitevní protokol, vzala konečně na vědomí, že je vdovou. Ale tvářila se naprosto klidně a nejevila sebemenší lítost nad ztrátou manžela. A jestli něčeho litovala, tak jedině toho, že jí v tu chvíli přestala hořet cigareta. Pak mě volal Bálek. Mluvil už totiž s Douděrovou matkou a dozvěděl se od ní, že paní Edita delší dobu chodí s jakýmsi Houdkem, který byl mimochodem dlouholetým přítelem zavražděného. Tím se výslech paní Edity o minutu prodloužil. Na otázku, jestli s někým udržovala milostný poměr po dobu manželství, odpověděla stroze, že mi do toho nic není. Když jsem povídal, že o Houdkovi víme, ohrnula rety a řekla, tak ať.“

„A co dělala v pondělí večer? Ptal ses na to?“

„Byla prý v kině. A potom doma. Sama.“

„Jestli sama, to by nám snad mohla potvrdit Douděrova matka.“

„Nemohla. Protože ta byla taky pryč. U sestry na Vinohradech. A přišla až po půlnoci.“

„Teď by mě zajímalo,“ povídám, „jestli paní Edith v tom kině opravdu byla.“

„A mě by zase zajímalo,“ hučí Tichota, „co dělal včera večer pan Houdek.“

„To se hnedle dovíš,“ otvírá ústa za našimi zády poručík Bálek, který zřejmě musel těsně předtím otevřít dveře. „Zdravíčko vespolek, pánově,“ halasí zvesela. „Doufám, že nevyrušuju.“

„Ty nikdy, Františku,“ oplývá Tichota zdvořilostí. „Co nám neseš?“

„Zprávy z Ondříčkovy ulice, z Merkuru a jednoho Houdka. Sedí v čekárně a třesou se mu kolena. Mám ho zavolat?“

„To má čas. Napřed si poslechnu to zpravodajství. Chceš kafe?“

„Teď ne, až po obědě,“ dí Bálek a klesá do židle. „Ti ale řeknu, to byl fofr. Napřed jsem byl u Douděrovy matky. Že je syn mrtev, tomu nechtěla a nechtěla věřit. Myslela si, že utekl do zahraničí. Prý jsi jí to sám povídal. Pak, to se rozumí, uvěřila a rozplakala se. A začala volat, že to určitě udělala ta důra s tím svým šamstrem. Dále jsem navštívil domovní důvěrnici, bydlí ve stejném patře, a ta mě zahrnula spoustou zajímavostí o rodinném životě svých sousedů. Nic z toho nebylo zajímavé, až na jednu věc: paní důvěrnice tvrdí, že Douděru viděla ještě včera v noci, asi tak kolem půl jedenácté, na chodbě. Zrovna když vcházel do dveří. Ví to prý na sto procent, omyl vylučuje…“

„A nespletla si včerejšek s předvčerejškem,“ pletu se do Bálkova referátu.

„Říká, že to bylo určitě včera. Protože každé pondělí k ní chodí nějaká přítelkyně na návštěvu a odcházívá kolem půl jedenácté.“

„Tak dál,“ povídá Tichota.

„Co bylo v Merkuru?“

„V Merkuru bylo boží dopuštění,“ pokračuje Bálek. „Rozumí se, kvůli Douděrovi. Že by někdo měl tušení, co se mu fakticky stalo, to ne; ale celý podnik věděl, že je Douděra nezvěstný. Tím pádem se tam rozšířila hláška, že nákupčí Douděra vzal roha. V práci byl naposled ve čtvrtek. Od té doby ho nikdo neviděl. S výjimkou telefonistky Wagenknechtové, která s ním jela včera odpoledne, asi kolem páté hodiny, v narvané tramvaji. Ve čtyřce. Stál u zadního vchodu a mluvil s nějakou ženou. Douděru poznala určitě, jeho společnici viděla jen matně a zezadu, na hlavě prý měla kašmírový šátek nebo co, víc neví. Odpoledne to s ní tedy sepíšu. No a Houdka jsem vzal radši s sebou. Hned jak přijel. Je totiž řidičem podnikové šestsettrojky. Mám ho zavolat?“

„Počkej ještě moment, Františku. Musím si to srovnat v hlavě,“ praví Tichota a srovnává si to v hlavě tím způsobem, že se drbe ve vlasech; pak začne v rytmickém staccatu pohupovat koleny, pak ustane a jako popínavá rostlina obemkne nohama nohy židle; a pak mrzutě zahučí:

„Ta důvěryhodná důvěrnice z Douděrova domu samozřejmě kecá. Protože ve dvaadvacet třicet byl už Douděra, jak víme, dávno nebožtíkem. A že by viděla jeho zhmotněného ducha, to se mi taky jaksi nezdá. Spíš se mi zdá, že se jí něco zdálo nebo že viděla někoho jiného, kdo šel v noci k Douděrovům. Tak mi sem teda pošli toho Houdka, Františku. Třeba o tom bude něco vědět.“

Do místnosti vchází chlapík prostřední postavy s výstředními trubkami na nohou a se staromódním knírkem pod nosem; zírá na nás mrkavým a zlekaným pohledem; odmítá si sednout řka, že radši postojí.

Tichota si zapisuje jeho nacionále: stáří 26 let, stav svobodný, bytem v Radotíně u Prahy, povoláním automechanik, toho času podnikový šofér.

„Odkud znáte Douděru?“

„Z Merkuru.“

„Stýkáte se s paní Douděrovou?“

„To, prosím, jak se to vezme.“

„Jak dlouho ji znáte?“

„Čtyři roky. Dýl než Douděru.“

„Měl jste s ní známost?“

„Ano, chtěli jsme se brát.“

„A proč jste se nevzali?“

„Protože – protože se o ní taky zajímal Douděra.“

„A věděl Douděra, že se s jeho manželkou stýkáte i po svatbě?“

„Proč by to neměl vědět? Jsme přece kamarádi.“

„Jste, nebo byli?“

„Jsme.“

„Kdy jste viděl Douděru naposled?“

„Někdy minulej tejden, to už přesně nevím.“

„Kde jste byl včera večer?“

„Kde bych byl? Doma jsem byl, v Radotíně. A večer jsem byl – byl jsem v restauraci. U Pospíšilů.“

„Máte na to svědky?“

„Samosebou. Kluky od nás. Nebo Zlatníka. S tím jsem seděl u stolu. Proč?“

„Kde bydlí ten pan Zlatník?“

„V Radotíně jako já. Na Benátkách tři. Ale pracuje v Praze. V tiskárně.“

„V které tiskárně?“

„To přesně nevím. Ale já vám to zjistím, když to potřebujete vědět. To je pro mě maličkost.“

„A jestlipak víte, milý pane Houdku, že váš přítel Douděra je nezvěstný?“

„To jsem slyšel. Říkali chlapi u nás, že měl teda jaksi jako zdrhnout. Co je na tom pravdy, to nevím.“

„Kdy jste mluvil naposledy s Douděrovou manželkou?“

„V sobotu? Co má bejt? Stalo se něco?“

„Stalo,“ zlobí se najednou Tichota. „Někdo včera zavraždil Douděru. Pár kilometrů od Rado tíná: v Chuchli, jestli račte vědět, kde je Chuchle.“

Houdek třeští zrak, otáčí se kolem sebe a dívá se postupně na každého z nás, jako by si chtěl ověřit, nejde-li o nějaký šprým nebo léčku.

„To – to není možný!“ vydechne posléze a zadrmolí. „Ale já s tím nemám co společnýho, soudruhu komisaři, já ho vůbec neviděl, já proti němu nic neměl, byli jsme docela zadobře, a potom – včera jsem v žádný Chuchli nebyl, čestný slovo.“

20

Filmaři to odborně nazývají doubletake. Což bychom snad mohli přeložit jako opožděný reflex. Doufám, že chápete, co chci říct. A jestli nechápete, tak vám připomínám, že tento opožděný reflex je jedním ze základních knifů každé pořádné filmové grotesky.

Toho dne se něco takového přihodilo mně. Můj opožděný reflex byl opožděn o dobré tři hodiny.

Byl jsem doma na obědě – nic. Byl jsem chvilku na výstavě – nic. Byl jsem na skok v redakci – pořád nic. Až když jsem seděl ve věži a prohlížel došlou poštu, pohlédl jsem (neznámo proč) na kartu podnikového telefonního seznamu, jenž je pod sklem mého psacího stolu, a bác ho – došlo mi to!

Zlatník, zinkografie, linka 764.

Zlatníka dobře znám. Zlatník je ten, kdo mé kresby přeměňuje v kovové štočky. Zlatník je fachman, šprýmař, prevít, nádiva, prima chlap. Kromě toho o něm vím, že bydlí v Radotíně.

Oč byl reflex opožděnější, o to jsou nyní mé kroky spěšnější. Beru to po dvou, po třech schodech, dolů, dolů do tiskárny, do zinkografie.

Je tam. A k tomu sám.

„Tě péro, mistře,“ vítá mě zdvořile. „Už jsem tě neviděl nejmíň dva roky.“

„Měl jsem dovolenou,“ objasňuju. „Aspoň máš míň práce.“

„Ani bych neřek,“ oponuje Zlatník. „Ráno co ráno mi sem házej minimálně padesát štógrů a většinou samý autky, voni se snad zbláznili.“

„Mám k tobě malou prosbu, Jindro,“ mířím k věci.

„Potřebuješ prachy?“ je věcný i Zlatník.

„Prachy ne, jenom informaci. Co víš o Houdkovi?“

„Houdek? Myslíš toho šoféra? Vod nás z Radotína? No to je celkem dobrej kluk. Trochu fajnovka, trochu zpiťar. Vo co de?“

„Ale o jednu sukni, znáš to, ne? Taková docela pěkná panička, nějaká Douděrová. Nevíš náhodou, jestli s ní chodí?“

„Robert je teda velkej donšajn, možný to je, ale nic takovýho nepovídal. Co já vím, měl velkou lásku, exkluzivní kost z Lahovic, ale sešlo z toho.“

„Nejmenovala se náhodou Edita nebo tak nějak?“

„Jo, jo, jo, Edita, máš recht. To ti byla tenkrát psina,“ chechtá se Zlatník při vzpomínce. „To si nech povídat.“

„No tak povídej,“ vybízím ho obmyslně a špičatím uši.

„Jednou přišla k Robertovi a že prej by se mohla vdávat za nějakýho inkousta z kanclu, jestli jako Roby nemá námitek. Roby je frajer, co ti budu líčit, prej já nikomu v cestě nestojím. Ale vona to myslela vážně a nějakej pátek na to mu povídá, já mám teda na druhej tejden svatbu, abys to jako věděl. Prosím, prosím, jak je ctěná libost, na to Roby, ale v duchu ho to s vodpuštěním, tento, to se rozumí, takovej kusanec jako Edita. No a tenkrát přišel za mnou a povídá, člověče, já jí tu svatbu překazím, ať vidí, co jsem zač. Vono se totiž ukázalo, že ten dotyčnej novomanžel je nějakej chlápek vod nich z podniku, já už přesně nevím. Povídal mi Roby, přijď večer za mnou, houpnem za nevěstou a trošku to tam rozškrtnem. Taky jo: dupnul na čízu a kalil to nahoru do Lahovic, co bydlela. Čekali jsme v pangejtě a Roby povídá, že až pude ten ženich vod ní, že ho kapánek pošimrá po myslivně. A už ti vytahoval zpod stolu pytlík s pískem. Já mu povídám, Roberte, neblbni, snad ho nechceš voddělat, ty vole. Neboj, neboj, von na to, to je moje věc. Tak dobrá, povídám, ale já jdu vod toho. Co ti budu líčit, hádali jsme se tam spolu dobrý dvě hodiny, s holomkem paličatým, no a pak se ukázalo, že žádný ženich u ní není. Tak jsme se štrejchli a bylo po srandě.“

„Ti řeknu,“ povídám, „to je teda historka. No a hele, Jindro, to on jako myslel vážně, že ho oddělá?“

„Řek bych, že jo,“ míní Zlatník „von je totiž Roby takovej vopravdovej, rozumíš?“

Rozumím a tážu se ještě, jestli Jindra náhodou nebyl s tímto gentlemanem včera v hospodě U Pospíšilů.

„Jak to víš?“ diví se Zlatník pobaveně. „Náhodou jo. Táhli jsme to skoro až do jedný. Ale co že tě to tak zajímá?“

„Já ti to pak řeknu, to se nasměješ,“ udržuju konverzační tón na žoviální úrovni, „ale napřed mi řekni, jestli byl Houdek v té hospodě pořád; jestli si někam na dvě hodinky neodskočil.“

Nyní Zlatník poznává, že rozhovor má charakter výslechu a že jeho přítel Houdek se patrně do čehosi namočil. Začíná tudíž sakrovat a prohlašovat, že nic neví, abych mu dal laskavě pokoj, že má práce až do aleluja a na kecy že není stavěnej. Aniž hodlám vyložit karty na stůl, přece jen pociťuju nutnost odvděčit se za dobrou informaci aspoň částečkou pravdy.

„Nic ve zlém, Jindro,“ končím po dobrém. „Něco se asi fakticky stalo. Myslím jako s Douděrou. Volali mě na bezpečnost. Já jsem ho totiž taky trošku znal. Přes filatelii, chápeš?“

„Hele, člověče,“ vstává Zlatník v celé své širokoplecí mohutnosti, sešklebuje rty a napřaženým palcem se rýpe do hrudi. „Kdyby něco, tak já vo ničem nevím: to si zapamatuj, absolutně vo ničem. A co jsem řek tobě, každýmu jinýmu zapřu do ksichtu. Jasný, jo?“

Kývám na znamení toho, že je mi to docela jasné.

Za pět minut nato volám Tichotu a sděluju mu, že mám pro něho významné novinky, jejichž kontury toliko naznačuju.

„Přijď co nejdřív, je to důležité, čekám tě!“ hovoří Tichota stroze a imperativně.

„Provedu!“ pitvořím se do aparátu.

Tichota si podpírá rukama ztěžklou hlavu a glosuje můj referát mručivým hm a ehm a to js ou věci. Kdežto Bálek si v rozčilení vsouvá dva prsty mezi krk a límeček a poznamenává, že už do toho vidí. A řekne do čeho: „Myslím, že v tom má ten Houdek prsty. A Douděrka taky. Co myslíš, Jirko?“

„Myslím,“ říká Tichota, „že bude nejlíp, když se jí na to zeptáme. Ať jde dál.“

Z toho poznávám, že paní Edita čeká na chodbě.

Ale už je tu: bledá, nenalíčená, nasupená. Vchází bez pozdravu, sedá si na půl židle, štrachá v kabelce, nervózně si zapaluje cigaretu a vypouští dým zároveň z úst i z nosu. Chvilku se rozhlíží a pak se začne bránit:

„Co jsem řekla, to jsem řekla, víc nevím, nechápu, co mi zase chcete.“

„Chceme se vás ptát,“ naznačuje Tichota metodu rozhovoru. „A nechceme slyšet takové onaké odpovědi, jako že nám do toho nic není.“

Černovláska svraští čelo a brvy.

„S Houdkem jste měla dva roky známost. Pak jste mu oznámila, že si vezmete Douděru. Houdek o vašem úmyslu věděl a prý s ním i souhlasil. Je to tak?“

„Je.“

„A nic nenamítal?“

„No, trošku se zlobil, to je pravda.“

„Jenom trošku? A jenom zlobil?“ praví Tichota tiše a pak vystřelí s důrazem. „Anebo se zlobil moc a chtěl si to s Douděrou vyřídit?“

„Já – já nevím – vlastně…“ paní Douděrová jeví rozpaky a rozčilení.

„Vlastně víte, že ano?“ pomáhá jí Tichota. „Houdek vám to řekl docela otevřeně: že hodlá Douděru zlikvidovat.“

„On neříkal, že zlikvidovat,“ klepe si paní Douděrová popel na kabelku. „Povídal jenom, a to je pravda, že je proti svatbě a že – že – zkrátka že tu svatbu znemožní.“

„A naznačil, jakým způsobem to hodlá udělat?“

„Ano. Chtěl ten večer před svatbou Douděru unést a pustit ho až snad druhý den. Tak to aspoň povídal.“

„A co jste udělala?“

„Já?“ paní Edita se při té vzpomínce dokonce usměje. „Já jsem, prostě Douděru varovala. Normálně jsem mu řekla, že na něj Robert chystá boudu. A že si na něj počká venku.“

„A co tomu řekl Douděra?“

„No – moc tomu sice nevěřil, ale šel od nás ten večer dřív. Místo v deset už před osmou.“

„Takže se nic nestalo a svatba byla.“

„Ano,“ hlásí paní Douděrová hrdě.

„A po svatbě jste se stýkala s Houdkem dál…“

„Ano,“ hlesne paní Douděrová už s menší hrdostí.

„A jak se stavěl Houdek k vašemu manželství?“

„Jak by se stavěl? Stýkal se s manželem docela normálně jako dřív.“

„A s vámi taky, že ano?“ přisoluje si Tichota. „A naléhal na vás, abyste se rozvedla?“

„Někdy naléhal,“ doznává Edita. „Ale já mu řekla, že se nerozvedu.“

„A Houdek pravil, že si to teda s Douděrou vyřídí. Bylo to tak?“

Paní Edita sklopí oči a kupodivu přikývne.

„Jak to řekl? Jakými slovy?“ naléhá Tichota tvrdě a nelítostně.

„Jakými slovy?“ mračí se černovláska. „Prostě povídal, že ho – že ho odstraní –“

„Kdy to povídal?“

„To přesně nevím, to už je dávno, tak někdy v srpnu…“

„Letos v srpnu?“

„Ano.“

„Takže to není ani tak moc dávno; to je, řekněme, čtyři pět týdnů před vraždou.“

„Dobře. Ale Houdek to neudělal. To vím určitě. Protože kdyby to udělal,“ paní Edita se na vteřinku odmlčí a potom dokončí větu: „tak by mi to řekl.“

„A on vám nic takového neřekl?“

„Samosebou že ne.“

„Hm,“ rozvažuje Jiří Tichota, „to je opravdu zajímavé.

Ale i tak si vzpomínám, že když jsem vám v nějaké souvislosti připomínal vašeho manžela, odpověděla jste trochu divně – nevzpomínáte si?“

„Ne.“

„Povídala jste doslova: Vy říkáte, že Douděra je mým manželem, a já zas říkám, že byl…“

„Ale to jsem tak nemyslela,“ vstane Edita a plane. „Já s tím nemám co společného! Co si vlastně myslíte!“

„Mluvila jste včera s Houdkem?“

„Nemluvila!“

„Ale ano, mluvila,“ povídá Tichota. „Přišel k vám včera v noci, přesně v půl jedenácté, ale měl smůlu, viděla ho vaše sousedka. Přišel, protože věděl, že vzduch je čistý.“

„To nevěděl,“ brání se paní Douděrová zmateně.

„Věděl,“ trvá na svém Tichota. „Věděl, že vaše tchyně je u sestry, a stejně tak dobře věděl, že váš muž už nikdy domů nepřijde. A domovní dveře si otevřel klíčem, který vzal mrtvému Douděrovi.“

„Ne, ne,“ volá Edita.

„To není pravda!“

„Tak mi teda laskavě řekněte, jak se dostal pan Houdek do baráku. Zvonil snad na správcovou?“

„Ne, nezvonil. On měl moje klíče. Donutil mě, abych mu je dala.“

„A kdepak jste byla včera večer vy?“

„Já? Byla jsem doma.“

„Nebyla. Kolem deváté nebyl u vás nikdo doma, to máme zjištěno.“

„Počkejte, já si to spletla: byla jsem se trochu projít. Ano, byla jsem na procházce…“

„Můžu vám věřit?“ usmívá se Tichota.

„Proč byste mi neměl věřit?“ zlobí se ta žena.

„Uznejte sama,“ vysvětluje Tichota jemně, „že není tak snadné vám věřit. Teď například povídáte, že jste byla na procházce, a dopoledne jste zase říkala, že jste byla v kině.“

Paní Edita Douděrová si zastírá rukou čelo a oči. Mlčí, chvěje se a pláče.

21

O deset minut nato sedí v Tichotově kanceláři Robert Houdek. Sedí nepokojně, špičkou jazyka si vlhčí rty, mrká a trápí se čekáním na slova, jež přijdou. Být na jeho místě, nebylo by mi líp.

Tichota začíná zpolehoučka:

„Nechtěl byste něčím doplnit svou poslední výpověď?“

„Ano,“ pípne Houdek a naprázdno si odkašle. „Vzpomněl jsem si, že když jsem s ním posledně mluvil, totiž jako s Douděrou, tak povídal, že si můžu Editu vzít klidně k sobě, když chci; že ani nemusím čekat na rozvod.“

„A co jste řekl?“

„Že mu nerozumím. A von povídal, že tomu budu rozumět za tejden.“

„A už tomu rozumíte?“

„Už jo.“ Houdek vysune bradu a řekne: „To prostě znamená, že chtěl doopravdy zdrhnout.“

„Možná,“ opáčí Tichota, „ale nás teď zajímají jiné detaily. Například jestli jste celý včerejší večer proseděl v radotínské hospodě nebo jestli jste byl taky někde jinde.“

„Kde jinde?“

„V Chuchli.“

„Tam jsem nebyl.“

„A v Praze?“

„Jak to myslíte – v Praze?“

„Myslím to tak, že jste v půl jedenácté večer navštívil paní Douděrovou.“

„Ano.“

„Tak vida,“ praví Tichota. „A dále jsme se dozvěděli, že jste chtěl svého přítele Douděru zlikvidovat. Jednak už před jeho svatbou, za pomoci pana Zlatníka a pytlíku s pískem, a jednak po svatbě. Je to pravda, nebo ne?“

„To není pravda, to bylo jinak, já to neudělal, já jsem v tý jeho boudě nikdy nebyl.“

„A jak tedy víte,“ ptá se Tichota měkce a prodlévá na každém dalším slově, „jak víte, že byl Ladislav Douděra zavražděn zrovna v nějaké boudě?“

„Vždyť jste to sám prvé říkal,“ rozkládá Houdek rukama, těká očima po mně a po Bálkovi, jako by očekával, že stvrdíme jeho repliku.

„Ne, prosím. O boudě nepadlo ani slovo. Na to jste přišel kupodivu docela sám.“

„No dobře, ale já tam vůbec nebyl…“

„Vy jste jel jenom na motorce kolem, viďte?“

„Ano, samozřejmě, totiž – jak to kolem? Kolem čeho?“ děsí se Houdek.

„Kolem boudy, která leží sto metrů od silnice a v které byl zrovna tou dobou Douděra zavražděn.“

„To je nesmysl – to není pravda – co si to dovolujete –“ tak a podobně vyjevuje Houdek nesouhlas s verzí, která je nasnadě. Výslech končí.

Tichota vstává, rovná se v kříži a konstatuje, že má hlad. Bálek hodnotí situaci a požaduje další příkazy. Tichota podotýká, že jde na buřty s cibulí, a vybízí Bálka, aby zajel pro nějaké další informace do Rado tíná a do Merkuru a aby se vrátil do šesti hodin na konfrontaci Houdka s Douděrovou.

„Dneska večer to skončíme a zítra si pospíme,“ těší se Tichota.

„Ale doufám, že mě večer ještě brnkneš,“ říkám, když se loučíme.

„Jasně, Oto,“ povídá Tichota a směřuje do hospody. Tak prosím: dnes večer případ skončí. Vrah se přizná, záhada nebude záhadou. Život, na rozdíl od románů, si nepotrpí na komplikace a romantiku. Motiv vraždy je jasný, trapně jasný: žárlivost, nenávist, manželský trojúhelník. Tak dlouho žárlivec vyhlašoval, že nepohodlného manžela odstraní, až hrozbu splnil. Je to jasné, je to banální, je to průhledné až k pláči. A černý parník s tím vším nijak nesouvisí. Muž, který připravil Douděru o život, je Robert Houdek.

Myslím na to s trpkou rezignací, neboť takovýto závěr příběhu nelahodí mému vkusu.

Myslím na všechno, co bylo. Na všechny osoby, jež vystupovaly v ději – na Reitera, na Pernu, na Mydlocha, na Houdka a Douděrovou. Myslím na anonymní dopisy, myslím na vraha.

Houdek tedy věděl o Douděrově chuchelské boudě. Ale vrah musel vědět přece ještě něco: že Douděra bude v boudě právě v pondělí večer dvacátého září. Jenže to Houdek vědět nemohl; to věděl, jak víme, pouze Reiter a taky Věra Jenšovská. Jeden z nich by to mohl, dejme tomu, Houdkovi prozradit. Ale znal vůbec Houdek Reitera a znal slečnu Jenšovskou? To by se snad mělo zjistit…

Tudíž chvátám do Koruny. Na sodovku.

Ale na místě pak operativně měním úmysl a dávám si černou kávu, neboť slečna Jenšovská není ve službě. A pak nastoupím do jedenáctky a jedu na Žižkov. Do Ondříčkovy ulice. K paní Douděrové.

K paní Antonii Douděrové. A chcete vědět proč? Protože si vzpomínám, že nám tehdy něco tajila. Tehdy, když se domnívala, že kryje útěk svého syna za blahobytem. A bude to něco tajit i teď, když ví, že její syn už nežije?

Ať se mi pak třeba Tichota vysměje, nevadí. Sám ostatně řekl, že tenhle případ je nejmíň z poloviny můj, tak co?

Byla doma. A poznala mě. Což mělo tu výhodu, že jsem se nemusel vydávat za vyšetřovatele: sama mě za něj pokládala.

Zbytečno podotýkat, že jí moc do řeči nebylo. Ale hovořila. Dokonce bez pobízení a klidněji než v neděli. S dojetím a s kapesníkem u očí. Přiznala, že syn se jí se zaječím úmyslem svěřil. Též o nějaké vzácné známce jí pověděl. A potom řekla cosi nesmírně důležitého. Ladislav Douděra čekal včera nějakého pána, který dlouho nešel a pro kterého pak nechal doma písemnou zprávu v zalepené obálce.

„Ten pán přišel až v šest hodin a ptal se po Ládíčkovi a mluvil taky o nějakých známkách. Tak jsem mu dala ten dopis. Řekl děkuju pěkně a šel.“

„Jak vypadal? Byl mladý nebo starý?“

„No, tak asi jako vy; teda žádný mladík to nebyl.“

„Byl velký nebo menší?“

„No moc velký nebyl, spíš tak akorát.“

I když popis neznámého návštěvníka je dosti neurčitý, jedno je určité: čahoun Reiter to nebyl.

A potom si paní Douděrová ještě na něco vzpomene.

„Našla jsem v koši tenhle dopis,“ povídá a vytahuje ze zásuvky pomačkaný list papíru, na němž je všeho všudy jedna věta:

Čekám Tě v pondělí na smluveném místě. V.

No dobře, vsouvám dokument do náprsní tašky, loučím se, odcházím a myslím si své.

To dá rozum, co si myslím: očividným autorem pravidelného, pečlivého a uhlazeného rukopisu s vyumělkované širokým o je žena; a krk na to dám, že V je Věra Jenšovská, která (jak víme z hovoru, jenž ve čtvrtek odposlouchal Tichota v automatu Koruna) Douděrovi slíbila, že mu dá vědět stran expedice do boudy. A vsadím se, oč chcete, že Věra Jenšovská na smluvené místo (to bylo někde v Praze) přišla, nastoupila s Douděrou do čtyřky a jela s ním pak i autobusem na konečnou stanici.

Postačí drobná kontrola a zajisté vyjde najevo, že Věra Jenšovská:

1. má stejný rukopis, jakým je psán svrchu uvedený dopis;

2. má kašmírový šátek;

3. má o jednu náušnici míň;

4. nemá na včerejší odpoledne alibi;

5. byla s Douděrou v boudě;

takže je velmi pravděpodobné, že slečna Jenšovská může osvětlit temnou a tragickou událost, k níž včera došlo mezi Vltavou a zbraslavskou silnicí.

Umíte si představit, jak mi je.

Trnu hrůzným údivem a tetelím se slastnou rozkoší objevitele. Není pochyb, že jsem na stopě. U této ženy, jež čepuje sodovou vodu a jablečný mošt, je klíč k řešení případu. Role mrkajícího a zlekaného donchuána Houdka je nedůležitá, epizodní. Avšak – je vůbec možné a pravděpodobné, že by vševědoucí Tichota opomněl ve svých šachových propočtech tak důležitou figuru, jakou je slečna z Koruny? Že by se dal svést zdáním, jež klame?

Tak bych řekl, příteli Tichoto, že dnes večer ještě případ neskončí.

Je přece třeba vyzpovídat Věru Jenšovskou; je třeba vyčenichat nemladého, nevelkého muže, který přišel včera odpoledne do bytu za Douděrou a který mluvil o známkách; je třeba vyhledat a vyslechnout Reitera; je třeba vypátrat anonymního informátora, jenž upozornil bezpečnost na mrtvolu; je třeba pohnout Pernu k výpovědi; je třeba vysledovat pouť dvou černých parníků od Pardese k Douděrovi; je třeba ještě spoustu věcí vypátrat, odhalit, osvětlit, ověřit, posoudit, oťukat, uvážit, zajistit, učinit.

Mimoto je třeba lapit vraha.

Toto všechno musím co nejrychleji povědět Tichotovi, který zajisté už zase sedí u stolu v kanceláři a prostřednictvím výslechů vede velký luštitelský boj. Už dávno bažím po odvetě, konkrétně řečeno po tom, aby suverénní Tichota zneklidněl a zíral.

Ale napřed se zastavuju doma na večeři a dohlížím na to, aby Štěpánův početní úkol byl bez chyb. Teprve pak chvátám do Tichotova hlavního stanu a buším na dveře.

Nic se tu nezměnilo: Tichota míchá lžičkou v kávovém šálku a civí do lejster, Bálek ťuká – co prst mine prst – do psacího stroje.

„Co je nového?“ ptám se zpytavě a šetřím si překvapení.

„Celkem nic,“ brblá Tichota, „píšem protokol o zatčeni.“

„O zatčení – a koho?“

„Roberta Houdka a Edity Douděrové.“

A pak že není nic nového! To tedy znamená, že Tichota už ví zase víc než já. Protože proč by jinak psal protokol o zatčení. Dobře, ale zeptat se snad ještě mohu:

„Oni se přiznali?“

„Zatím ne.“

„Tak proč je zatýkáš?“ vybuchnu.

„Beru je pouze do prozatímní vazby…“

Vyslovuju odpor a nesouhlas. Tichota mě přátelsky poučuje, že má právo na základě zjištěných skutečností uvalit na podezřelé osoby vazbu, ježto věc nesnese odkladu:

„Buď je do osmačtyřiceti hodin propustíme, anebo –“ Tichota významně nadzdvihuje oční klapky.

„Anebo?“ trvám na dokončení věty.

„Anebo je dáme prokurátorovi.“

„Ale to je přece blbosti“ volám v patrném rozrušení.

Tichota je na ledacos zvyklý; a v této místnosti byl už zřejmě svědkem nejednoho rozrušení; nicméně mě hodlá uklidnit. I bodře povídá:

„Františku, ukaž laskavě našemu příteli ten malý papírek, snad se trochu rozveselí.“

Bálek mi úslužně podává jeden z doličných předmětů a napjatě kouká, co to se mnou udělá.

Ovšemže: je to černý parník.

Tentýž černý parník, který mi Douděra ukazoval a neprodal a který pak ukryl do krabičky zápalek.

Krásná známka. Která má významnou historii a historický význam. Která má cenu, již nelze vyvážit penězi; hodnotu, již nelze pochopit suchou úvahou. Ale co o tom ví takový Tichota nebo Bálek? Pro ně je to papírek k rozveselení. Kdežto pro mne: událost, svátek, dobrodružství, život, všechno.

„Co se teď s tou známkou stane, když vlastník je mrtev?“ tážu se.

„Dostanou ji příbuzní. Manželka nebo matka.“

„Ale co když se třeba ukáže, že Douděra tu známku ukradl, co pak?“ sleduju jistou ideu.

„Pak,“ povídá Tichota, „pak bude asi známka pozůstalým odňata, a – a –“

„A prodána v dražbě?“ ještě doufám.

„To ne: bude přiložena k soudním spisům.“

„A odtamtud přijde kam?“

„To nevím, Otíčku. Možná že k panu Pivodovi do poštovního muzea.“

Avšak náhle, jak si tak prohlížím černý parník, přestane mě zajímat to, nač se ptám a co si Tichota s neobratnou zavilostí vymýšlí. Příčina mého nového zájmu záleží v tom, že jsem černý parník obrátil a podíval se na druhou stranu známky. A tam, v levém dolním rohu, jsem uzřel razítko pověstné znalecké značky doktora Josefa Trimla.

Že je zrovna tohle malinké razítko na černém parníku, to není žádná maličkost, to je velmi důležitá věc. A víc než věc: stopa. A víc než stopa: klíč k celému případu, klíč k vraždě. Já vím, že už jsem před chvílí za podobný klíč označil Věru Jenšovskou, ale na tom nezáleží: jsou tedy k jednomu zámku klíče dva. A mám je já!

Bálek i Tichota si mě prohlížejí, jak si prohlížím černý parník, a nemají ani potuchy o tom, jak mi je a co vím.

Je mi blaze a vím především toto: Douděra navštívil Trimla a žádal jej o znalecký posudek černého parníku; Triml známku prohlédl, zjistil pravost a na důkaz toho ji oštemploval. Kromě toho se ovšem nabízejí ještě další podněty k úvaze: Neprodal Triml doplatní Turecko Čerplovi jen proto, že potřeboval peníze na zakoupení černého parníku? Nemluvil v pondělí odpoledne Triml s Douděrovou matkou? Nepřišel si pro vzkaz? Není Triml oním neznámým návštěvníkem? A sešel se Triml s Douděrou?

Stav se vlivem šťastné náhody majitelem dvou důležitých klíčů, pocituju, kterak mi v žilách koluje rozhodnost a sebevědomí. Z toho důvodu kladu ležérně známku na stůl a pronáším zpupná slova:

„Jak říkám, udělali jste blbost.“

„Proč myslíš?“ řekne Tichota a zažívá.

„Protože jste zabásli neviňátka,“ pravím s mrazivým důrazem. „Houdek totiž není vrah.“

Tichotovy borůvkové oči se zalesknou a zpřísní:

„Já neříkám, že je. Ale chci vědět, proč ty říkáš, že není.“

Nadešla posvátná chvíle, kdy lze okusit sladkost pomsty a revanšovat se za utrpěná příkoří. Pročež povídám:

„Milý, zlatý, naivní chlapečku, našinec přece musí trošku fantazírovat a kombinovat; a na základě takových malých šachových kombinací smolit teorii a tu pak ověřovat praxí. Tak, a já bych teda šel. Ahoj, pánově.“

„Oto!“ křikne Tichota a já se otočím: „Přestaň blbnout a řekni ksakru, kam jdeš.“

„Včera jsi rozdělil úkoly a řekls, že ty budeš psát u stolu protokoly a vraha že vypátrám já. Možná že sis dělal legraci, ale já ti teď povídám bez legrace, kam jdu: jdu vypátrat vraha. Ale zase přijdu, neboj se. Ještě dneska tu budu. A srazím kufry a podám hlášení.“ Stavím se do latě a recituju: „Soudruhu nadporučíku, dovolte mi odejít.“

„Dovolím, když kápneš, co víš.“

„Vím, že je velmi nutné pozvat na kus řeči slečnu Věru Jenšovskou.“

22

A jdu. Do Karlovy ulice číslo dvacet, což je pár kroků odtud. K doktoru Trimlovi jdu. Nezván, nepozván, neohlášen. Avšak tentokrát nemíním přihlížet k společenským zřetelům a ani okolnost, že už táhne na devátou hodinu, neviklá můj záměr, jenž je pevný a jasný.

Jsou dvě možnosti: buď je doma, nebo ne. Není-li doma, nedá se nic dělat; je-li doma, vyhostit se nedám a pravdu z Trimla vyrazím.

Ostych, jenž mě deptal při nedávné návštěvě, je ten tam. Vidno už z vervy, s níž tisknu zvonek u dveří.

Pět vteřin, deset vteřin – nic. Ale pak něco vrzne v předsíni, ozvou se vrzavé kroky pantofli, dveře se pootevřou na vzdálenost řetízku a ve skulině se zjeví udivený Trimlův nos.

„To jsem já,“ prohlašuju venkoncem zbytečně. „Dobrý večer. Musím s vámi mluvit, doktore. Je to důležité.“

„Prosím, pojďte dál,“ vybízí mě Triml, aniž dává najevo pohoršení nebo údiv.

V prostorném, starodávném pokoji je útulno a přetopeno. Usedám na židli s vysokým opěradlem a chvilku se mlčky dívám po knihovně, po stěnách, po obrazech. Triml sedí proti mně, pohrává si s třásněmi ubrusu a hledí mi přísně a zpříma do očí.

Ani nevím, jak začít, ale to mě nedeprimuje, ježto všechny cesty povedou do Sima; i povídám, co mě zrovna napadá:

„Minule jste mi nabízel komplet tureckých doplatních známek.“

Ještě než Triml otevře ústa k odpovědi, zvedne se nad jeho čelem mrak nevole:

„Ano, nabízel,“ povídá dílem odměřeně a dílem nakysle. „Ale teď už ty známky neprodám, rozmyslel jsem si to.“

„Tomu nevěřím, nezlobte se.“

Triml se však nepokrytě zlobí a praví:

„Jak to, prosím, že mi nevěříte?“

„A jak vám, prosím, mohu věřit, když vím, že jste už ty známky prodal panu Čerplovi?“

Triml vstane a bojovně zasune ruce do kapes županu: „Co ode mne vlastně chcete, pane Hornychu?“

„Chci, abyste mi řekl, co víte o Douděrovi,“ povídám a sedím dál.

„Tak to jste na špatné adrese. Žádného Douděru neznám.“

„Myslím, že znáte, a myslím, že si vzpomenete, když budete chtít.“

„A když nebudu chtít?“

„Tak budete muset mluvit stejně. Až totiž budete předvolán k výslechu na VB.“

„K jakému výslechu? Já vám nerozumím. O čem to mluvíte?“

„Mluvím o Douděrovi, který vás přišel požádat o znalecký posudek na jistou tureckou známku.“

„Na žádného Douděru si nevzpomínám. Takových lidí ke mně chodí spousta, všechny si je nepamatuju.“

„Ale ne každý vám asi ukazuje černý parník,“

Triml si opět sedá a mlčí. Pak řekne:

„A co má tohle všechno společného s Veřejnou bezpečností?“

„Ta spojitost je celkem pochopitelná, pane doktore. Douděra byl zavražděn.“

„Zavražděn?“ opakuje Triml to omračující slovo. „Ale poslyšte, já toho člověka v životě neviděl.“

„Promiňte, pane doktore, ale takhle bychom se asi nedomluvili. Nechcete-li se dostat do maléru, pak mi radši řekněte pravdu.“

„Jakou pravdu? Já nemám co tajit. A potom: vy nemáte právo mě tu vyslýchat.“

„Nechme formality stranou,“ povídám. „Věc je v tom, že mě zavolali na bezpečnost jako svědka, který znal Douděru a který tak trošku rozumí tureckým známkám. Taky mi ukázali tu známku, kterou našli v kapse zavražděného. Že je na zadní straně černého parníku vaše značka, toho si kupodivu nevšimli. A já na to zatím neupozornil.“

„Na tom snad není nic špatného ověřovat pravost známek,“ míní Triml. „Černý parník jsem posoudil, označil, a to je všechno,“ polkne a dodá. „Byla to moje povinnost.“

„Povinnost chápu,“ pravím s temnou ironií. „Tak například, když jste v sobotu odřekl přednášku v Domě spojů, bylo zase mou povinností zaskočit za vás.“

„Byl jsem marod. Měl jsem chřipku. Ležel jsem v posteli až do včerejška a nevytáh paty z baráku,“ vysvětluje Triml.

Mám už toho kličkování až po krk; rozhoduju se pro metodu přímého úderu; riskuju, co se risknout dá:

„Říkáte, pane doktore, že jste Douděru vlastně neznal a že si na něj ani nevzpomínáte. Nač ta skromnost? Copak jste tak rychle zapomněl na člověka, od kterého jste chtěl koupit černý parník a s nímž jste si už sjednal cenu? A co se týče vaší chřipky a nevytahování pat z baráku, nebylo to pravděpodobně tak strašné, když jste šel včera za Douděrou do bytu.“

„Do bytu?“ žasne Triml.

„Šel jste za ním do bytu,“ bezostyšně pokračuju, „nezastihl jste ho doma, dostal jste od paní Douděrové dopis a rozjel jste se za ním do Chuchle, není-liž pravda?“

„Není!“ chraptí Triml.

„Dejme tomu, že jste v Chuchli nebyl,“ povídám. „Ale co když jistý svědek prohlásí, že jste u Douděry v boudě byl? Tohle je vážná věc, pane doktore. Neračte zapomínat, že právě včera byl Douděra v dřevěném kiosku zavražděn. Co myslíte, koho bude bezpečnost podezřívat?“

„Mě ne! Mě určitě ne. Mě nikdo v žádné Chuchli neviděl.“

„To se ještě uvidí, jestli viděl nebo neviděl.“

Triml teď mlčí a soustředěně si prohlíží vzorek na ubrusu. Odpor je zlomen: Triml změkl a už bude mluvit.

„Já vám to teda řeknu,“ začíná tiše. „Abyste mi mohl dosvědčit, že s tou vraždou nemám co společného. To všechno je jenom náhoda, smůla a zatracená věc. Ale hlavně náhoda, pekelná náhoda. Nechcete čaj? Já tu nic jiného nemám.“

„Nechci, děkuju,“ odmítám nabídku v obavě, aby mi Triml při vaření neztvrdl.

„Tak abyste věděl,“ vykulí hostitel slavnostně oči, „ten černý parník patřil mně. Přesně řečeno, byl jsem vlastníkem dvou černých parníků.“

„Nepovídejte,“ vydechnu v úžasu.

„Namouduši,“ usměje se chabě Triml. „Před dvaceti lety. V pětačtyřicátém roce. Ale věřit mi nemusíte. Já tomu už totiž skoro taky nevěřím. No ale poslouchejte. V květnu, těsně po revoluci, jsem dělal pro Červený kříž takzvanou akci Terezín. Přidělili mi auto, šoféra – to byl nějaký tenorista z Uránie – a ještě jednoho staršího maníka k ruce. Jezdili jsme po Praze, po bytech gestapáků a zabavovali jsme v těch prázdných kvartýrech šaty, boty, prádlo pro naše lidi, co byli ještě v Terezíně a nemohli se vrátit domů, protože neměli co na sebe. Teda práce to byla všelijaká a snad i docela zajímavá, to si umíte představit. V kapse jsem měl bambitku (tenkrát se totiž ještě v Praze střílelo), bumážku od revolučního výboru a rudou pásku na rukávu. Domovnice stály přede mnou v pozoru. Nemáte tušení, co toho ti gestapáci nakradli. Jídla, pití, šatů, šperků, darmo mluvit. Rozumí se, že si nikdo z nás pro sebe nic nevzal. Leda nějakou pitominku, jako špičku na cigarety nebo tak něco. No a jednou – to bylo v Šumavské ulici na Vinohradech – jsem při prohlídce takového kvartýru narazil na album známek. Byl to vlastně docela malý kapesní zásobník a v něm asi dva tucty naprosto bezcenných známek a mezi tím póvlem dvě cenné. Víte které: černé parníky. Bez uvažování jsem ten zásobník strčil do kapsy. Jenže večer, když jsem přišel domů, v kapse už nebyl. Jestli jsem ho ztratil nebo vytrousil, nevím. Byla to děsná smůla a umíte si představit, jak jsem zuřil. Ptal jsem se pak těch svých dvou spolupracovníků, jestli to album někdo z nich náhodou nenašel, ale kdepak: kroutili jenom hlavou a dělali si šoufky. Byl jsem tedy majitelem dvou nejslavnějších známek světa snad jen půl dne, snad jen pět minut, ale – byl. Jak se říká, lehce nabyl, lehce pozbyl. Tak je to, pane.“

Triml ovšem neví, jak toto jeho vyprávění znamenitě doplňuje Tichotovu verzi o dlouhé a dramatické plavbě čtyř černých parníků z Cařihradu na Chios a odtud do Prahy a z Pardesova bytu do Švýcar, do Anglie a do gestapákova bytu. Kruh je uzavřen, tajemství odemčeno. Až na jednu maličkost. Na tu se ptám.

„Takže ten ztracený zásobník přece jenom někdo našel.“

„Když vám řeknu, že jeden z té naší automobilové party se jmenoval Douděra, pak pochopíte všechno. Byl to zřejmě otec nebo strýc toho chlapa, co ke mně přišel minulou středu s černým parníkem. Chápete asi, jak mi bylo, když jsem po tolika letech uviděl tu známku. A snad taky chápete, že jsem chtěl černý parník, který mi vyfoukl starý Douděra, od syna koupit. Protože když se to tak vezme, byla to svým způsobem moje známka…“

„Kolik za ni mladý Douděra chtěl?“ ptám se z důvodů spíše osobních.

Triml to chápe a neopomene mě píchnout:

„Povídal, že vy jste mu nabízel pět tisíc. Ale ode mě už chtěl osm.“

„A to se vám zdálo moc, že ano?“

„Naopak,“ kosi mě Triml poznovu, „ta cena mi připadala výhodná.“

„Ale ke koupi jaksi nedošlo.“

„Nedošlo, protože když ten grázl viděl zájem, začal dělat drahoty a byl čím dál drzejší. Že prý mě má vlastně v hrsti, povídal. Že když ceknu, tak mě udá, že jsem černý parník ukradl v revoluci. Totiž já vůl mu v rozčilení řekl, jak to tenkrát s tím zatraceným zásobníkem bylo. A pak se do mě pustil a chtěl, abych mu vrátil druhý černý parník.“

„Jaký druhý parník?“

„Zřejmě ten, co byl tenkrát v tom albíčku. Rozumí se, že jsem o ničem nevěděl. Zkrátka pořád a pořád mlel dokola, abych mu černý parník přenechal. Že prý mu nějaký docent povídal, že viděl, jak ke mně šel s tím druhým parníkem nějaký trafikant, a hned nato že jste přišel ke mně vy – pro parník!“

„A co bylo dál?“

„Dál nebylo nic. Hádat jsem se s ním nechtěl, protože hádat se neumím, tak jsem ho jen zdvořile vypoklonkoval z kvartýru. V poslední chvíli změnil tón, jak se říká, a začal jinak. Totiž že by prý v krajním případě nebyl od toho mi ten svůj černý parník prodat. Že si to ještě nechá projít hlavou, ale abych se u něj pro všechny případy zastavil v pondělí odpoledne s penězi v kapse, že si dá možná říct. Že by se mi moc chtělo s ním jednat, to se mi nechtělo, ale chápete: šlo o moc velkou známku, na kterou si myslím už dvacet let. Myslím, že byste udělal totéž co já.“ Triml si odkašlal, nadýchl se a dokončil referát. „Šel jsem teda včera za ním, doma nebyl, to už víte, a nechal mi vzkaz, abych za ním přijel někam na konečnou stanici trolejbusu do Chuchle a čekal tam na něj, že mi známku určitě za těch osm tisícovek přenechá. Ale mě se to nějak nezdálo, a tak jsem nikam nejel…“

„Tím chcete říct, že jste se bál, že ano?“

„Proč bych se měl bát, a čeho a koho?“ napřimuje Triml hlas i páteř.

„No,“ vžívám se do situace a vysvětluju. „Ono by se takovéhle tajemné filmové dostaveníčko bůhvíkde za městem nemuselo možná jednomu vyplatit…“

„Podívejte se, pane Hornychu,“ kosi mě Triml kosým pohledem, „takovýhohle nějakýho Douděry se já teda ještě nikdy nebál a bát nebudu. Myslím si totiž skromně, že kdybych mu vsolil jednu pořádnou mezi uši, tak bude polykat andělíčky.“

„Promiňte, že vás přerušuju,“ přerušuju jej, „ale Douděra už andělíčky dopolykal. Račte si uvědomit, že ten pán, co jste si s ním sjednával na pondělí rande stran koupě černého parníku, byl v pondělí zavražděn.“

„To mu patří, darebákovi,“ hučí Triml otráveně.

„Ale, ale, pane doktore,“ krotím ho a povstávám. „O mrtvých přece jen dobře.“

23

V tuhle pozdní dobu nepotkáš na Starém Městě ani člověka, ani psa: z temných uliček na tebe dýchá pouze středověk a pára z kanálů. Odkudsi z věže sem slétá trojí úder zvonu. Což není oznámení hluboké noci, nýbrž faktu, že za čtvrt hodiny bude deset.

Po duši je mi příjemně, neboť se můj důmysl přičinil o četné pozoruhodné objevy. Vědomí toho povznáší mou mysl i krok a modeluje mimické svaly na obličeji do tvaru úsměvu.

Spíš vlivem šestého smyslu než koutkem oka znamenám, že se pár kroků za mnou odlepuje ode zdi šerý stín a neslyšně se pohupuje v mých stopách. Tě bůh, dím k sobě, zatímco mi úzkost obluzuje srdce i kolena. Jdu dál.

Jdu neklidně, avšak rovnoměrně. Nemám odvahu se zastavit, otočit, rozběhnout. Napadají mě ty nejděsnější nápady: myslím na vraždy a mordýře, myslím na anonyma, jenž mi v posledním přátelském dopisu vyhrožoval setkáním v krematoriu.

Stín za mnou mi bičuje nervy, neboť se nesnaží ani ozvučit své kročeje, ani ozřejmit jejich spád a cíl. Rozhoduju se zastavit. Pomalu se zastavuju. Rozhoduju se otočit.

Vtom štěk a zvuk:

„Ruce vzhůru a ani krok!“

Tak a je to tu. Pociťuju krajně nepříjemný pocit v žaludku, jenž se tetelí, a v dutině ústní, jež zcela vyschla. Odevzdávám se do vůle prozřetelnosti, a aniž hnu nohou, sunu paže nad hlavu a otáčím se.

Vidím agresora. A on vidí mě. Navzájem si patříme do očí.

Mlčí on, mlčím já.

Pocity, které mě jímají, lze označit za smíšené. Pronásledovatel rozevře ústa a propoví:

„Už se mi po tobě, Otásku, stejskalo.“

„Fuj, ďáble!“ ulevuju si plivnutím beze slin a pohoršuju se. „Co tě to, člověče, napadlo, hrát si na lupiče?“

„A copak to napadlo tebe,“ horlí i Tichota, „hrát si na detektiva?“

„Tys mě stopoval?“

„Jo.“

„A proč?“

„Z jednoduchého důvodu: abych zvěděl, co nám tajíš a co sleduješ? Teď to tedy aspoň částečně tuším,“ hovoří přítel Tichota, „a doufám, že mi bleskurychle vyklopíš i zbytek. A pomni, prosím, že soukromá iniciativa není pro nás žádoucí.“

Co mám dělat: klopím zbytek, vyklopuju všechno, co vím, co jsem zažil a vyslechl u doktora Trimla, jak jsem na něj přišel a co mě trklo. Tichota hučí chválu a vyslovuje pozvánku:

„Pojď k nám na kafe“.

Jdu rád.

V Tichotově kanceláři, neútulné erární kanceláři, se svítí, se pracuje, den pokračuje.

„Už ho vedu,“ hlaholí Jirka ode dveří a cpe mě do nich. „Tak co, Františku, jak to frčí?“

Bálkova tvář hyne únavou a rozmrzelostí, vlasy mu v neladu splývají do čela a kravata je spuštěna na půl žerdi.

„Zatím nijak,“ odpovídá, „byla tu už ta Jenšovská, ale nic jsem z ní nevyrazil – ani dech.“

„Aha, vy jste se jí asi dotazoval,“ já na to jízlivě, „nechce-li něčím doplnit svoji předchozí výpověď, a ona nechtěla, že ano?“

„Nechtěla,“ odpovídá Bálek a je to odpověď kyselá.

„Tak jste se jí měl optat, co dělala v pondělí odpoledne a večer,“ řadím.

„To jsem udělal. Jenže Jenšovská řekla, že měla rande.“

„S kým?“ zajímá se Tichota.

„To nepodotkla,“ praví Bálek.

„Mluví tedy pravdu, slečna, a to ji šlechtí,“ poznamenávám a obhlížím protokol výpovědi, na jehož konci je napsáno rukou svědkyně:

Četla a souhlasí.

Věra Jenšovská

Povídám:

„S kým schůzku měla, to náhodou vím: s Douděrou.“

„Jak to víš?“ zívne Tichota.

I vyprávím, kterak jsem navštívil Douděrovu matku, a ukazuju dopis, jejž Douděra obdržel od někoho, kdo se podepsal V. a kdo má shodou okolností shodné písmo jako Věra Jenšovská.

„A helemese, tak ona tomu Douděrovi přece jenom přišla,“ oživuje Jiří Tichota.

„Přišla a jela s ním tramvají číslo čtyři a měla na hlavě kašmírový šátek a byla v boudě a možná, že se dokonce chtěla se zbohatlým Douděrou vydat za štěstím do světa. A snad by se i vydala, nebýt té drsné okolnosti, že do boudy neočekávaně vtrhl – no kdopak?“ kladu kontrolní meziotázku.

Tichota se však nemá ke kontrolní meziodpovědi a jen lhostejně pobrukuje: „No kdopak ví…“ A pak se neočekávaně otočí k zemdlenému Bálkovi a udělí mu pokyn těmito slovy: „Víš co, Františku, zajdi pro toho dalšího slavného svědka, ať je tu máme všechny pěkně pohromadě…“ Načež se opět otočí ke mně a udělí mi pokyn k dokončení věty touto nápovědí: „Jestli se nemýlím, tak jsi skončil tím, že někdo neočekávaně vtrhl do boudy…“

„Jo,“ chápu se slova, „a ten někdo byl zřejmě milenec téhle slečny a Douděru oddělal.“

„Moment, Oto,“ vpadá Tichota do mých slov. „Jak víš, že vrah byl milenec Věry Jenšovské?“

„Ale to je přece jednoduché,“ vyhazuju ruce a trumfy: „Cizího, neznámého chlápka by přece nekryla. Kdyby to byl dejme tomu Houdek nebo Reiter nebo Triml, tak by ho s klidem udala – pokud by ovšem vyšla z boudy živá.“

„Takže jaksi tento, že ano,“ nasazuje Jirka k teatrálnímu výroku, „měl jsem vlastně pravdu.“

„Jak to?“ vyjíždím zprudka, neboť nejsem rád, že si někdo přisvojuje zásluhy, které mu nepatří.

„Povídám, že jsem měl pravdu,“ povídá Tichota tiše, „případ skončil dnes večer a vraha jsi vypátral ty.“

„To je pravda,“ kývnu spokojeně a maličko mě zamrzí že Bálek před chvílí odešel a nevyčkal tohoto okamžiku. „Vrah je –“

„Zahradník,“ plácne Jirka zajisté proto, aby zmenšil velikost mého triumfu a vítězství.

„Nikoli,“ pravím důtklivě. „Vrah je František Perna, řečený docent.“

„A motiv vraždy?“

„Žádný černý parník, nýbrž docela obyčejnská žárlivost,“ objasňuju. „Jenže do mileneckého trojúhelníku musíme dosadit jiné veličiny: Věru Jenšovskou místo Edity Douděrové a Pernu místo Houdka. Teď už taky víme, kdo mi psal anonymní dopisy a kdo mi v neděli vyzradil v telefonu Pernovo jméno – Douděra. Chtěl se zřejmě Perný zbavit, ale jaksi mu to nevyšlo.“

„Dobře. A jak je to s černým parníkem?“ táže se Sherlock Holmes doktora Watsona.

„Co se týče černého parníku,“ přikládám ukazováček k bradě, „Perna věděl jen o jednom. O tom, který Douděra omylem prodal v trafice. Proto pak na Douděrův popud vyfoukl Mydlochovi všechny známky. A když Douděra zjistil, že černý parník mezi nimi není, poručil Pernovi, aby sledoval Mydlocha. Takže Perna viděl, jak jde Mydloch k Trimlovi, a viděl tam současně i mě. A já zas viděl Pernu, jenomže jsem si zapamatoval pouze ty jeho vysoké kožené půllitráky, a ne Obličej.“ Tichota mě obzírá pohledem plným milosti, uznale pomlaskává a říká, že jsem teda kádr, a sebekriticky uznamenává, že jsem mu to natřel pět nula. Dalších deset minut se věnuje přípravě kávy a popiskování. Má dobrou náladu, já taky. Já proto, že jsem vyhrál.

Tichota říká:

„Gratuluju, Oto: vyhrál jsi.“

Pukaje pýchou, plakátuju skromnost:

„Vyhrála logika, Jirko, nic víc a nic míň. Teď už jde jen o to, aby se nám docent nezdejchnul.“

„Nezdejchne, protože momentálně ani nemůže.“ Tichota zdvihá telefon a volá Bálka: „Františku, přiveď sem slečnu Jenšovskou a připrav všechno k okamžitému propuštění Roberta Houdka a Edity Douděrové.“

Když pak přivádí Bálek svědkyni, lze pozorovat větší zmatek v jeho tváři než v napudrovaném obličeji Věry Jenšovské.

„Nechápu,“ povídá slečna pisklavě, „proč mě tu zdržujete, když jsem vám už všechno řekla.“

„Domnívám se,“ dí Tichota a přisouvá jí židli, „že to při dobré vůli lehce pochopíte. Chceme od vás už pouze maličkost: chceme, abyste řekla opravdu všechno.“

„Co všechno?“

„Všechno to, co se dělo v pondělí dvacátého září mezi devatenáctou a dvacátou hodinou v kiosku u Chuchle poblíž Vltavy.“

„To tedy nevím, já nikde nebyla, já měla službu,“ pokouší se Jenšovská zapírat, ale vzápětí nahlíží, že tento úhybný pokus postrádá vyhlídky na úspěch, pročež dokončí větu rezignovaným prohlášením: „Já Douděru nezabila. To udělal Perna.“

„Tak jak to, prosím, bylo. Mluvte.“

Věra Jenšovská mluví. Zprvu váhavě, potom klidně:

„To je tedy pravda, že jsem se dala od Douděry blbě přemluvit a jela jsem s ním včera odpoledne do Chuchle.“

„Tramvají číslo čtyři a pak trolejbusem, že ano?“ vpadám do řeči a současně si všímám, že se tento vpád nelíbí ani Tichotovi, ani Jenšovské.

„Povídal, že mi ukáže spoustu zajímavostí,“ pokračuje Jenšovská ve zpovědi, aniž pokládá za nutné se zmínit o dopravních prostředcích, jimiž se dostala do Chuchle. „Ulila jsem se z práce, Helena Vorlová to vzala na ty dvě hodiny za mě. Douděra čekal v Chuchli nějakého Rakušana, co mu měl nechat ten svůj mercedes.“

„To asi tedy byla ta první zajímavost,“ podotýká Tichota decentně, „kterou vás chtěl Douděra ohromit. A jaké byly ty další?“

„Měl to být ještě,“ mluví prodavačka minerálních vod, „balík peněz a potom prej nějaká nejcennější známka světa, kterou chtěl Douděra snad koupit nebo prodat, já už si přesně nevzpomínám. Nemáte, prosím vás, někdo cigaretu?“

Bálek nabízí a zapaluje kuřivo a klade otázku:

„A nevzpomínáte si, jestli měl Douděra v Chuchli schůzku ještě s někým jiným?“

„To si nevzpomínám.“

„A toho Rakušana s mercedesem jste viděla?“

„Neviděla, protože jsem odešla.“

„Kam?“ kaboní se Tichota.

„No do Prahy přece,“ odpovídá slečna Jenšovská telecím tónem, „kam jinam?“

„Čím jste jela zpátky?“

„Trolejbusem – čím jiným?“

„Poslyšte, slečno Jenšovská,“ mračí se Tichota čím dál víc, „tím tedy chcete říct, že jste vůbec nebyla s Douděrou v boudě?“

„Nebyla,“ neklesá Jenšovská hlasem po tečce.

Tichota najednou napřáhne dlaň, na níž lze uzřít náušnici, a sune ji do těsné blízkosti slečnina nosu.

„Je to vaše?“

„Není.“

„Víte to určitě?“

„To se ví, že to vím určitě!“ odsekne Věruška s upřímnou drzostí a obalí Jirkovu dlaň včetně náušnice mocným výfukem cigaretového dýmu. „Nebo si snad myslíte, že nevím, co nosím?“

„Poslyšte, slečno,“ (teď už se Jirka nemračí, nýbrž vzteká) „myslím, že je načase, abych vás upozornil na jednu svoji slabůstku: jen málokdy bývám rád, když mi někdo dělá z výslechu kabaret.“

„To chápu,“ nemíní Jenšovská změnit notu.

Výslech pokračuje. Tichota je na nohou.

„Jak to, že jste nebyla s Douděrou v boudě, když jste s ním, jak známo, do boudy šla?“

„Šla,“ vysvětluje Jenšovská, „ale nedošla. Protože před boudou se zničehožnic proti nám postavil Perna a povídal, abych se štrejchla domů, že si to se mnou v Praze vyřídí, ale napřed že si to vyřídí s Douděrou. Douděra se do Perný hnedka pustil a říkal mu, aby si dal na něj pozor, že ho má v hrsti, povídal, aby zmizel a aby mě nechal na pokoji. Jenže to neznáte docenta: popadl Douděru za flígr a vecpal ho do boudy.“

„A co jste dělala vy?“

„Co bych dělala? Otočila jsem se na kramfleků a šla zpátky na trolejbus. Ono je totiž, pánové, lepší docenta radši poslechnout, fakt.“

Tichota se zasnívá a jeví porozumění:

„Máte pravdu, já chtěl například v neděli zrovna toho vašeho báječného docenta skřípnout, ale pak jsem ho z neznámých důvodů poslechl a pustil. Což byla volovina, která stála Douděru život. Mimochodem, slečno Jenšovská, tak mě napadá, jak vy vlastně víte, že Perna zavraždil Douděru? Viděla jste vraždu?“

„Neviděla.“

„Slyšela jste výstřel?“

„Neslyšela.“

„Tak jak to víte?“

„No jak to vím? Myslím si to. Docent nikdy nemluví do větru.“

„Dobře. A co tedy mluvil docent?“

„Předně to, co už jsem vám povídala: že si to s Douděrou vyřídí.“

„A za druhé vám povídal, co jste nám ještě nepovídala,“ povídá Jiří, „a sice, že si to už s Douděrou vyřídil.“

„Tak to neříkal. Povídal jenom, že už to má Douděra za sebou, a abych držela klapajznu na uzdě a dala si majzla na fízly, a že když něco, tak že lautr o ničem nevím…“

„Kdy vám to řekl – včera nebo dneska?“

„Včera večer. Volal mě ještě do Koruny. Asi hodinu předtím, než jste přišli ke mně na sodovku.“

24

Ručičky na ciferníku pokročily o slabou čtvrthodinu k půlnoci. V té době jsem zatelefonoval Borišce a poprosil ji, aby se o mne nestrachovala, že jsem kde jsem a že jí všechno příležitostně vysvětlím, vyložím a vynahradím. Boriška mě naopak poprosila, abych si veškeré vysvětlivky nechal na příhodnější dobu dne a teď abych jí popřál dobrou noc a dobré sny.

Domů jsem jít ještě nechtěl, neboť mě Jirka ujistil, že napínavé představení bude pokračovat. Bálek mezitím hodil do placu čabajskou klobásu, z níž jsme mlčky ukrajovali kapesním nožem. Občas kolem bzučivě prolétla moucha, která se zřejmě rozhodla prožít zbytek života v těchto čtyřech stinných a nehostinných stěnách.

„Že prosím pana Pernu,“ otvírá Jirka ústa a sklapuje čepel kapesního nože.

Bálek vstane, houkne na chodbu, přidrží kliku a opatrně se přimkne k veřejím, neboť se už do místnosti valí jako uragán oblý muž s perforovaným tralaláčkem na hlavě a s řinčícími kletbami na jazyku. Za ty poslední dva dny, co jsem ho neviděl, prodělala jeho fyziognomie pozoruhodnou změnu: tváře má nachové jako višně, jazyk špičatý jako šídlo, oči krhavé a planoucí jako býk. Spílá nám, spílá okolnostem, zlořečí pánubohu. Na dané otázky neodpovídá, nýbrž zatíná pěsti a tluče jimi střídavě do prsou a do kebule. Připomíná člověka, jenž pozbyl rozumu. A kromě toho se velmi podobá syčící, rachotící, odfukující lokomotivě.

Tichota soustředěně studuje nehty na svých rukou a poskytuje docentovi čas a volnost k exhibici. Též já a Bálek se díváme a vnímavě nasloucháme.

Perna vrávoravě přenese váhu těla na rozkročené švihácké holinky a z koutku úst stočených do štěrbiny vyřinčí slova: „Co tady vlastně dělám, pane inspektor?“

„Nevím to sice určitě,“ odpovídá Jirka, „ale zdá se mi, že tu předvádíte poutavý varietní výstup, jehož účelem je nás přesvědčit, že vám kape na karbid, že nejste za svůj chuchelský čin zodpovědný.“

„Za jakej chuchelskej čin?“ poulí Perna oči jako herec představující na jevišti Othella.

Nyní Jirka vstává, přistupuje k Pernovi, rozkročuje se, zaklesává ruce na hrudi po způsobu fotbalistů, stojících před fotoaparátem, a praví:

„Mám sice značné porozumění pro vaše špílce a legrácky, ale bude po něm veta, jestli mi tu budete věšet bulíky na nos. To si račte uvědomit hned na začátku. A teď mi řekněte, pane Perno, jestli chcete odpovídat vážně a podle pravdy anebo jestli si hodláte hrát na cvoka?“

„K službám, šéfe,“ odtušuje Perna korektně, otáčí ruce dlaněmi vzhůru a ukazuje, že jsou rovné a čisté.

„Že je Douděra mrtev, to doufám víte?“ začíná Tichota. „Jo.“

„A víte taky, odkud my víme, že to víte?“

„To si náhodou umím domyslet, anžto a protože nejsem bácnutej přes kokos. Klofli jste Věruš a odborně jste se postarali vo to, aby kápla božskou.“

„Vám to, docente, dneska myslí jako profesorovi; tak si myslím, že se brzo dohodnem, co říkáte?“

„To záleží výhradně na vás, pane inšpektor,“ řinčí plechová pusa. „Jestli to budete chtít kopnout na mě, tak se asi nedohodnem a já budu bohužel nucenej změnit vo vás svý příznivý mínění.“

„Zavraždil jste Douděru?“ táže se Jirka pevně. „Představte si, že nezavraždil. A taky ani nevím, proč bych něco takovýho páchal. Obvykle si totiž vyřizuju účty s frajerem docela jinak.“

„Tak nám tedy povězte,“ Jirka klidní hlas a zase usedá, „co jste dělal od chvíle, kdy jste poslal slečnu Jenšovskou zpátky do Prahy a kdy jste vehnal cílenými kopanci pana Douděru do boudy.“

„Napřed jsem mu dal jednu pořádnou přes hubu, že ano,“ referuje zdvořile Perna, „aby se jako trochu vzpamatoval a pak jsme si pěkně v klidu popovídali.“

„A o čem?“

„Jenom tak všeobecně, prosím, o přátelství a vzájemné pomoci.“

„A pak jste se asi odporoučel a ponechal přítele Douděru vlastním starostem a sám jste si šel někam vypít jednu malou desítku, není-liž pravda?“

„Svatá pravda, pane inšpektor, bylo to tak, jak povídáte, až teda na ten nepatrnej detail, že jsem si nedal malou deset, anóbrž čtyři velký dvanáctiletý.“

„A kdepak, prosím vás?“

„No, tam nahoře u zbraslavský silnice v tej dotyčnej hospodě poblíž pohřebního ústavu, jestli to tam náhodou račte znát.“

„Aha, a tam jste asi trpělivě čekal, až přijde vrah a vašeho přítele odkrouhne. Je to tak?“

„Je to tak,“ praví Perna smířlivě. „Jenže, to se rozumí, nevěděl jsem, že ten, koho Douděra čekal, bude vraždit. Mně Douděra jenom povídal, že se jako jedná o jistýho kulantního obchodníka, který je ochoten vypláznout div ne majlant za jednu jedinou vobyčejnou známku. Tak jsem čekal zatím v hospodě.“

„Na provizi…“ skáče mu Tichota do řeči.

„Správně, pane inšpektor, na provizi. Nebo je snad na tom něco špatnýho?“ Perna přeskakuje pohledem od Tichoty přes Bálka ke mně.

„Hm,“ povídá Tichota, „a když se vám jako teda zdálo čekání dlouhé, vrátil jste se dolů k řece –“

„Ano, ano, vrátil jsem se dolů do salónu a hnedka jsem viděl, kolik uhodilo. Douděra byl totálně mrtvej, tep mu nefungoval, voči měl zvrácený a tvrdý jako sklo. Bylo mi ho líto,“ dodává pardál tesklivě, „ale zavinil si to sám: neměl bejt tak důvěřivej, že jo.“

Doznávám, že mě Pernova povídka úžasně překvapuje. Čekal jsem všechno možné, ale toto nikoli. Zejména mě udivuje ukázněný a věcný tón Pernových slov. Vystřízlivěl, zmoudřel, přestal dělat pablba. Dojem, jímž působí na nás tři posluchače, není nejhorší. Jirka si hněte bradu a nasazuje k poslední ráně:

„Dobře, pane Perno, dejme tomu, že je to všechno pravda, co nám tu povídáte a že jste v tom do jisté míry nevinně. Ale jen do jisté míry, rozumíte? Protože vaší povinností bylo ihned oznámit na nejbližším okrsku VB nález mrtvoly, rozumíte?“

„Rozumím,“ vykutálený docent zaujímá švejkovskou pózu.

„Tak proč jste to neudělal?“ Tichotův hlas se sípavě vlní. „Z toho se budete zodpovídat, to vám garantuju!“

„Promiňte, pane inšpektor,“ Pernova plechovka řinčí jedna radost, „ale já si myslel, že by bylo skoro lepší nezdržovat se hledáním nějakýho chuchelskýho okrsku a oznámit to rovnou do Prahy.“

„Tak proč jste to neudělal?“ vybuchuje Jirka.

„Jak to, že jsem to neudělal?“ diví se docent. „A kdo vám teda dal na obvod hlášku?“

„Tak to jste telefonoval vy?“ vydechne Bálek.

„A kdo jinej by to moh bejt?“ nezměrně se podivuje Perna.

„Alibi tedy máte,“ konstatuje chmurně Tichota, „opíral jste se loktem o stůl a volně upíjel smíchovskou dvanáctku. Dejme tomu, že je to pravda a že nám to pan hostinský potvrdí.“

Perna vyslovuje přesvědčení, že mu chuchelský hostinský alibi spolehlivě potvrdí.

„O tom si nedovoluju pochybovat,“ ušklibuje se Tichota, „protože jak se ukazuje, vám zřejmě žádný hostinský neodolá. Jen tak pro vaši informaci: rovněž výčepní ze žižkovského Zátiší nám odpřisáhl, že jste seděl včera večer mezi osmou a devátou u něj v lokále a ve vší počestnosti si svlažoval hrdlo. Co tomu říkáte?“

„No co bych říkal?“ chechtá se docent spokojeně. „Chybovati jest lidský, jak říkala moje babička. Mejlej se jiný, proč by se, jářku, nemoh zmejlit ustaranej hospodskej, že jo.“

„Teď vážně, pane Perno,“ vyzývá Tichota. „Jak chcete prokázat svou nevinu?“

„Tak dobře, pane komisaři, teď teda vážné,“ vrací Perna balón. „A jak vy mi chcete prokázat vinu? Protože já si myslím, že něco prokazovat je váš kšeft a ne můj.“

„Můžete odejít,“ utíná Tichota rozhovor.

Když se pochechtávající Perna klátí ke dveřím, vzpomene si Jirka ještě na něco:

„Důvěra za důvěru, pane docent: ve čtvrtek, jak máme zjištěno, jste byl dutý jako bambus a v neděli, jak jsme zpozorovali, jste měl kapsy plné stokorun. Můžete nám, prosím, pošeptat do ouška, jak jste k tomu pokladu tak najednou přišel?“

„Díky za diskretnost, pane štábní. Protože to vo těch prachách se smí vopravdu jenom šeptat do ouška. Ale jsme tu – abych tak řek – mezi svejma, takže jakýpak tajnosti: byl to zkrátka, pánové, malinkej vejvar z gotýsku, teda jako z božího požehnání, poroučím se, služebník, až na věky…“

Jsme už notnou chvíli sami, ale v uších nám ještě drnčí jeho úchvatný hlas. Je dávno pryč a pořád je ho ještě plná místnost. Je mi sice jasné jako vám, že se Pernovi podařilo důvtipně a pohotově odpálit všeliká těžká podezření, ale přece jen soudím, že Tichota neměl Pernu tak brzy pouštět. Říkám to nahlas.

„Možná, že máš pravdu, Oto,“ přikyvuje Jiří Tichota, „ale já si prostě nemůžu pomoct: já mu věřím.“

„Já tedy asi taky,“ připouštím trpce a cítím, že se moje nádherná teorie o vraždě a vrahovi rozptyluje jako dech na skle; ale ještě cítím povinnost upozornit na eventualitu. „Na druhé straně je ovšem docela možné, že nám tu Perna vyprávěl sugestivní, ale nicméně úplně vylhanou báseň v próze. Jen si všimni: tvrdil všelicos, ale nedokazoval nic. Jedině Jenšovská potvrzuje jeho báchorky – ale co když jsou ti dva smluveni?“

„Kdyby se Perna smluvil s Jenšovskou na vraždě a udělali to spolu, tak by to potom při výslechu Jenšovská neházela na Pernu,“ míní Tichota otráveně.

„A asi by nám ani Perna nedával telefonicky echo,“ poznamenává Bálek.

Je třeba přiznat, že obě tato mínění mají co do sebe. Je ovšem též třeba přiznat, že Perna nemá asi s vraždou ani s černým parníkem co společného. Je zkrátka třeba uvažovat znovu a jinak. Jinak a líp.

Vezměme například Reitera.

Je přece dokázáno, že měl zájem o Douděrův černý parník, že přistoupil na hokynářský návrh a přijel za Douděrou až na kraj Prahy a stál tam v dešti a vichru a čekal a čekal. Dočkal se Douděry, nebo nedočkal? Byl v boudě, nebo nebyl? Vystřelil na Douděru, nebo ne. Ví o vraždě, nebo neví? A pročpak tak najednou práskl do bot a ufrnkl do Vídně? To jinak nepůjde: každý z těchto otazníků se musí vyluštit.

Bálek něco píše; Jirka se houpe na židli, zaklání hlavu a očima hypnotizuje strop; já mučivě přemítám.

Čas váhavě kluše vpřed. Přibližuje se půlnoc. Půjdu domů. Ještě si možná budu chvilku číst.

„Jirko,“ pravím, oslněn náhlou ideou, „a co když je motivem činu přece jen černý parník.“

„A vrahem,“ navazuje Tichota, „sběratel tureckých známek.“

„Jsou,“ rozvíjím ideu, „čtyři lidé na zeměkouli, kteří by patrně udělali pro parník všechno. Za prvé Orhan Brandt, vlastník jediného oficiálně známého černého parníku, za druhé Reiter, který už prodal dva parníky, za třetí –“

„Za třetí,“ dekretuje Tichota jízlivě, „samozřejmě ty, jemuž k úplné životní spokojenosti schází už pouze černý parník ve sbírce…“

„Ano. A za čtvrté –“ činím krátkou, efektní pomlku, „– a za čtvrté doktor Triml. Nejen mně, ale všem třem ostatním schází k úplné spokojenosti Douděrův černý parník. Já jsem filatelista, ti ostatní tři taky, a proto ti povídám, že filatelista půjde za svou známkou kamkoli – třeba na Kanárské ostrovy, třeba do pekla, třeba do Chuchle. Povídám ti, Jirko, jako filatelista ti to povídám, že Trůní do Chuchle jel a v boudě byl. Že totiž nemohl nejít. Protože černý parník má pro něj mnohem větší půvab, než jsou peníze nebo automobily nebo výstavní medaile. Já osobně bych totiž pro parník šel určitě. Kamkoli. A když já, tak Trůní taky. A Reiter jakbysmet. Takže ovšem Triml bohapustě lhal, když mi tvrdil, že se mu do Chuchle nechtělo. Teď musíme samozřejmě zjistit, proč Triml o svém výletu mlčí.“

„No jestli tě to tak ohromně zajímá, tak si počkej, až Triml přijde. Dám pro něj okamžitě poslat.“

„To nejde, kdepak, to nechci, to by blbě Vypadalo,“ odmítám lákavou pozvánku k prodlení. „Triml by si myslel, že jsem ho shodil, a já bych před ním vypadal jako –“

„Jako práskač, viď Otásku?“ hovoří Jiří něžně a unaveně se uculuje. „Tak už jdi a já ti zítra zavolám novosti dne.“

„Zítra ne, zítra je pozdě,“ namítám se silným důrazem. „Rozhodně mi brnkni ještě teď v noci, stejně nebudu spát, tak co?“

Ale usnul jsem těžkým a zničujícím spánkem snad ještě dřív, než jsem se přiškobrtal k posteli. Za hodinu, za dvě, za půl – už nevím přesně kdy – se vřízl telefonní zvonek do temna místnosti a já, spílaje ničitelům nočního míru a vrávoraje do pracovny, byl jsem nucen se aspoň částečně probudit k životu. Rodinní příslušníci v přilehlých místnostech rovnovážně oddychovali, nábytek praskal ve švech, světla uličních lamp kreslila na stropě lomené stíny. Vyslovil jsem do telefonní trubičky blábolivě haló. Tichotův hlas z druhé strany, chladný a odměřený, hovořil toto:

„Chtěls, abych tě zavolal, tak tě volám a už nespi a Poslouchej.“

Ujišťuju spolužáka, že všechny své vnímací a sluchové buňky upínám k jeho slovům. Ta jdou za sebou v tomhle pořadí:

„Triml mžikal očima a asi třikrát za sebou žádal o sklenici vody; byl vykulený, klepal se, poposedával, snažil se zapírat, pletl se a zaplétal jako bourec morušový. Od původního výroku, že neví nic ani o Chuchli, ani o Douděrovi, dospěl k zajíkavému přiznání, že o obou těch pojmech něco málo ví. Důrazně však popíral, že by se byl v pondělí s Douděrou v boudě sešel. Bylo mi trošku líto, že ti zase někdo kazí tvoje půvabné teorie, a tak jsem pana doktora přepadl neomaleným chvatem: jednoduše jsem povídal, že mu zapírání nepomůže a nám že jeho zapírání nevadí, ježto uděláme u něj v bytě prohlídku a prohlédnem si především podrážky jeho bot a záložky jeho kalhot; a že už nám naši chemikové řeknou, jestli se drolky z jeho svršků shodují se složením chuchelské půdy. Co ti mám, Oto, povídat: vyzunkl další dvě sklínky, ovlhčil si zprahlým jazykem zprahlé rty a pak se přiznal, že v Chuchli byl a s Douděrou mluvil. Ale s vraždou že nemá co společného, a jestli může jít domů.“

„Pustils ho?“

„Nepustil.“

Ptám se Tichoty, jestli si proboha nemyslí, že by snad byl útlocitný Triml schopen někoho kvůli známce zastřelit.

Tichota odpovídá, že si proboha myslí právě tohle.

„Tak si to mysli, když si to myslíš,“ dím nevrle, „ale já ti povídám, že se dopouštíš dalšího šeredného omylu. Jako filatelista ti to povídám, rozumíš?“

Tichota mi dává na srozuměnou, že nerozumí.

„Tak ti to teda vysvětlím, dávej bacha: Triml je filatelista a jakožto filatelista nemohl nejít za černým parníkem, to jsem ti už objasnil. A ježto je Triml filatelista, nemohl zavraždit Douděru, jelikož filatelisté jsou schopni všeho s výjimkou vraždy, jelikož filatelie je ušlechtilá vášeň, která sice vzněcuje v lidech leckteré temné city a pocity a pudy a popudy, ale ne ty nejnižší…“

Tichota uvádí triviální námitky, jako že například Triml lže a že ten, kdo lže, je schopen lecčehos, a tak dále a tak dále.

Navrhuju, abychom rozhovor ukončili, neboť jednak je pozdní noc a jednak se nerýsuje naděje, že by došlo k dorozumění tam, kde stanovisko naráží na stanovisko.

Tichota souhlasí a slibuje, že se zase ozve, až bude něco nového.

Valím se opět na lože. Únava, jež mi prochází všemi kostmi, je už tak značná, že mi odnímá schopnost usnout. Mlátím se tedy v posteli, převaluju se a nesnesitelně trpím. Hlavou mi táhnou všelijaké nesmyslné myšlenky a vyvolávají četné další a stejně nesmyslné představy. Poslední z nich, o níž vím bezpečně: jak se zmocnit černého parníku, jenž je toho času ve vlastnictví mladého námětového sběratele Jana Kroce – obmyslem? úplatou? věrolomnosti?

25

Nazítří skončila mezinárodní výstava poštovních známek PRAGA 1965. Byla ovšem slavnostní večeře, byly řeči, byly proslovy. Vítězové dostávali medaile, poražení diplomy a uznání soudcovského sboru a slova povzbuzení. Já dostal bronzovou plaketu a diplom za to, že jsem byl vedoucím společenského a kulturního odboru. Císař sice poznamenal, že jsem vzhledem ke své časté absenci, jež byla neodůvodněná a do nebes volající, neměl správně dostat ani diplom, ale když jsem odvětil, že má úplnou pravdu, umlkl a zkoprněl. Naproti tomu Ital Bolaffi, Francouz Dubus a Švéd Sjöberg mi srdečně mačkali ruce a perlivě oceňovali mé zásluhy o zdar filatelistického sletu. Berthelot dokonce řekl, že bude pro něj ctí, navštívím-li jej v Paříži a nakreslím-li jeho manželku. Jel jsem s ním na letiště a šátkem jsem mu zamával na shledanou. Žena Boriška přijala zprávu o konci výstavy s povděkem a vznesla žádost, abych opět upevnil otcovskou autoritu nad pustnoucím Štěpánem.

Pohlédnuv z okna, poznal jsem, že nám začíná podzim; pohlédnuv na kalendář, zjistil jsem, že mám za dva dny odevzdat do Orbisu ilustrace ke knížce Toulky starou Prahou; uslyšev zvonek, shledal jsem, že mě jde navštívit Jiří Tichota.

Požádal jsem manželku, aby nám popřála samotu a donesla černou kávu.

Pak jsem si s Tichotou vyměňovali názory, dojmy a otázky. Taky jsem se ho, to se rozumí, optal, co je s Trimlem, jestli ho už pustili domů.

„Nepustili; ono to jaksi nešlo; fakt,“ odpovídá Jiří.

To mě ovšem překvapuje. I ptám se, je-li něco takového vůbec možné.

„Nejenže je to možné,“ hovoří Jiří, „ale je to dokonce nutné.“

Potrhuju hlavou, sykám citoslovce a naznačuju, že odpovědi nerozumím, ale když se mi o chvíli později dostane odpovědi, divit se nepřestávám a hlavou kroutím ještě víc. Což mi, prosím, nemějte ve zlé, neboť Tichota mi sděluje tichým a pokojným hlasem, že Triml zavraždil Douděru.

„Jaks na to přišel?“ vydychnu.

Z Jirkovy odpovědi vysvítá, že jeho osobní zásluhy na odhalení vraha byly minimální a rovnaly se snad pouze tradičnímu a konvenčnímu podezřívání podezřelého. Pravda, Triml, se nepřiznal hned. Držel jazyk za zuby a nervy na uzdě skoro dva dny, ale pak se rozsypal; a sám na sebe všecko vyklopil; i to, co říct nemusel, i to, co nepatřilo k věci.

„Podivín,“ uzavírá Jirka vrahovu charakteristiku a přihlazuje si šošolku vlasů na temeni.

„Ale stejně jsi válec,“ vyceňuju chrup a oceňuju Jirkovu zdatnost a poukazuju na kiksy, jichž jsem se ve svých úvahách dopustil.

Tichota dlaní zaplašuje chválu a naopak opěvá a vyzdvihuje moji geniální hypotézu (že totiž Triml do boudy musel přijít) a postupně mi vypráví, jak se to všechno sběhlo a semlelo.

To všechno se sběhlo a semlelo takto:

Triml přišel podle úmluvy k Douděrovi na Žižkov (v kapse měl peníze na koupi černého parníku), nezastihl jej doma, přijal a přečetl si vzkaz, napřed se mu opravdu nechtělo za Douděrou, vrátil se domů, vyndal a uklidil peníze, chvilku bloumal a přemítal, potom se sebral a rozjel se na konečnou stanici trolejbusu do Chuchle. Hned jak vystoupil, stál u něj Douděra a zval ho do chaty a tvrdil, že se určitě o všem dohodnou. Pak se ovšem nedohodli o ničem: Douděra prohlásil, že Trimlovi žádný černý parník neprodá, že by byl blázen, a naopak důrazně trval na tom, aby mu Triml přenechal svůj černý parník. Když Triml nechtěl takové řeči rozumět, vytáhl Douděra z kapsy revolver a lapidárně panu doktorovi naznačil, že když mu nedá do deseti vteřin onu drahocennou známku anebo aspoň těch slíbených osm tisíc, tak se stane synem smrti. Vzhledem k tomu, že Triml o takovéto náhlé a nevítané synovství nestál, vrhl se střemhlav po Douděrovi a porval se s ním o odjištěný revolver. Když už to pro Trimla vypadalo nadějně (ježto byl Douděra co do fysické výbavy spíše schour než svalovec), vyšla rána, bum bác, a bylo po Douděrovi a po oboustranných nadějích. Divná věc se přihodila. Mrtvý Douděra ležel na zemi, živý Triml stál v mrákotách nad ním a přemýšlel, co dělat. V tu chvíli se ozval od silnice klakson, vyjukaný Triml sfoukl světlo petrolejky a kradl se po špičkách z boudy ven. Jelikož od silnice ke hřišti sjížděl nějaký motocykl a svítil reflektorem na plné pecky, prchal Triml (s revolverem v hrsti) k Vltavě a odtud pryč a dál k zbraslavskému mostu, kde se zastavil, vzpamatoval a zahodil revolver do vířných hlubin. Pak šel domů, vzal si algenu, vlezl do postele a dostal horečku a vztek na sebe i na celý svět. A pak hloubal a přemítal, co má dělat, ale jak už to v takových životních situacích bývá, nic obzvláště pozoruhodného nevymyslel.

„A to je všechno, Jirko?“ pravím.

„Zdá se, že všechno,“ praví.

Z toho všeho se mi udělalo nanic a na nic jsem už nechtěl myslet; moji představu o jemnocitu a charakteru filatelistů zničila hrubá skutečnost; zachtělo se mi známky spálit…

26

Ostatně měl už jsem s filatelií dávno skoncovat.

Copak jsem, kristepane, nevěděl, jak mě ta neplodná vášeň olupuje o čas, o peníze, o vůni luk a lesů, o pokoj nervů, o spokojenost, o všechno. Kdepak jsem dlíval za teplých nedělních dopolední, když Boriška brouzdala se Štěpánem po Stromovce? Na výměnném středisku U Nováků. A copak jsem dělával za vlahých večerů, když na Petříně voněly bezy a na Kampě hučel splav? Běda: vsunoval jsem známky do pošetek a měřil zoubky zoubkoměrem. A pročpak jsem radši nekreslil obrázky nebo karikatury? Protože jsem kreslil albové listy a tajil dech nad unikátními kusy první rakouské potrubní pošty. Z jaképak nesrozumitelné příčiny vzešel úradek bohů, abych já, právě já, zasvětil svůj život orazítkovaným známkám rozličného zoubkování, jakož i neupotřebeným exemplářům se svěžím lepem? Vždyť nebýt známek, co všechno jsem mohl dokázat, čím vším. jsem mohl být, co vše jsem mohl mít! Ale nevzdychejme nad rozlitým mlékem: líp je si chybu uvědomit pozdě než nikdy. Já si ji uvědomil. Ode dneška se hodlám věnovat vážným otázkám lidstva: budu studovat, budu kreslit, budu psát, budu dřít. Práce je krásná. A mně, přátelé, mně se chce dneska pracovat, jako se chce výletníkovi za horkého dne pít.

Blahoslaven čas, kterýž teď budu mít!

Teď se teprv budu moci zakousnout do práce na obrázkové knížce Svět humoru, kterou na mně Artia mámí už pátý rok; teď teprv se budu moci věnovat fyzice a geometrii a‘ jiným důležitým vědním oborům, v nichž můj syn Štěpán hapruje. Ovšemže si pohodlně vyšetřím čas i na zábavu a odpočinek, neboť budu pánem času a ne známky pánem mým. Jenomže – čímpak se budu bavit, když ne známkami? Bylo řečeno, že každý chlap má mít nějakého koníčka. Proč ne? Mám ho mít i já. A vím už co: budu hrát šachy; je to krásný sport, a bystří čivy a tuží mozek.

I hraju šachy.

S Frickem Gelnarem v redakční věži. Nebezpečí, že by sem vpadl Cafourek, nehrozí, ježto je toho času na služebním pobytu ve Varšavě. Ať jest nám tudíž pan redaktor Cafourek hodně dlouho zdráv!

Už jsem se kdesi v těchto zápiscích zmínil, že Gelnar je šachista silných kvalit. Zbývá dodat, že já jsem šachista slabšího podprůměru a že mě Fricek bije, kdykoli se mu zlíbí.

Vymysleli jsme způsob, jak vnést poněkud rovnější šance do našich šachových bojů. Hrajeme s hodinami (rozumějte: s šachovými hodinami, co jsou opatřeny dvěma ciferníky) a já dostávám od Fricka výhodu dvou minut: kdežto on má na jednu takovou bleskovku pouhé čtyři minuty, já mám čas se rozmýšlet nad všemi tahy úhrnkem šest minut. I stává se občas, že Fricek má sice nějakou tu figuru navíc, ale že mě nestačí v časovém limitu zmatit, takže mu spadne praporek a já zvítězím. Aby bylo drama ještě dramatičtější, nehrajeme jen tak, nýbrž hrajeme o něco, povětšinou o peníze, konkrétně po způsobu mariášníků o korunu s flekem.

Hra se mi nějak netento, nedaří.

Prohrál jsem – navzdory dvouminutové bonifikaci – pět partií v jedné šňůře. Jakkoli jsem ony partie prohrál vlivem vlastních hrubých omylů a idiotických kombinací, neviděl jsem důvod, proč bych svého soupeře neměl nazvat salátem a pohrozit mu, že jej v následujícím utkání rozsekám do salámu. Fricek v odpovědi naznačil, že mu mé výroky nejsou po chuti, a vyhnal konflikt na ostří nože: kdo prý teď prohraje, zaplatí a ihned přinese vítěznému sokovi flanděru vína.

Nemohl jsem neříct ne. I řekl jsem ano, přehlédl jsem šiky svých bílých figur, jež stály v základním postavení, nařídil hodiny, stiskl zuby, energicky uchopil královského jezdce za hřívu a klepl jím o bílý čtvereček f3.

V téže chvíli někdo zaklepal na dveře a stiskl kliku. Ten někdo byl Jiří Tichota.

„Ahoj, Jirko,“ mluvím kvapně mezi dvěma tahy, „sedni si tu někde a počkej, až to doválčíme…“

Jirka si nikam nesedá, nýbrž přistupuje k šachovnici a táže se, je-li dovoleno do partie mluvit.

„Trošku mu radit můžete,“ naparuje se Gelnar, „ale jenom dobré tahy.“

„Mlč, Jirko, do ničeho nemluv a nikomu neraď!“ tisknu tlačítko u hodin a zběsilým pohybem uskutečňuju rošádový přeskok krále a věže. „Hrajeme o flašku vína, tak aby se potom někdo nevymlouval, až dostane matesa.“

Tah stíhá tah, tlačítka u hodin cvakají v twistovém rytmu, události na šachových polích se střídají jako v kinematografu, a vůbec: spádem, ťukotem a příklepy se tahle partie daleko více podobá stolnímu tenisu než královské hře.

Fricek – budiž loajálně konstatováno – hraje líp a rychleji než já; a už se mu skoro podařilo vyrovnat časový handicap; a samosebou má už taky o nějakého toho pěšce víc. Ještě si sice pohvizduju, ještě sice činím úderné a hlučné tahy, ale už cítím, kterak se konkretizuje pád a zmar.

„Oto, bojují“ fandí Tichota prostřed bitevního repotu a rachotu.

„Já vyhraju!“ volá Gelnar slova, která volávám já ve chvílích, kdy mívám na šachovnici podobnou konstelaci figur jako má teď Fricek.

„Hin se hukáže!“ hulákám – částečně proto, aby se nezdálo, že si nevím s obtížnou pozicí rady.

Praporky na obou cifernících kontrolních šachových hodin se chystají spadnout; zrychlujeme prstoklad, jak jen lze; Fricek opojený vidinou neodvratného vítězství obětuje střelce a věž, přičemž přehlíží, že už nemusím věžičku brát, nýbrž že si mohu postavit dámu s matem. To činím, vyskakuj u ze sedla, vztyčuj u ruce ke stropu a otvírám ústa k potupným výkřikům (á la: „Matyáš z Arrasu! Matyáš Korvin!“), kterýmižto slogany chci oznámit všem, všem, všem, že pyšný Fricek Gelnar, šachista první výkonnostní třídy, obdržel mat.

„Kdepak, kdepak, žádný takový!“ vykřikuje Fricek a ukazuje ukazováčkem na hodiny. „Spad ti praporek, překročils čas, partie neplatí!“

„Já ti dám, že neplatí,“ durdím se spravedlivě, „mat je odjakživa víc než spadlý prápor, to bys měl vědět.“

„Tak ať to rozhodne tuhleten pán,“ chytá se tonoucí stébla a obrací na Tichotu.

„Praporek opravdu spadl,“ prohlašuje Tichota.

„Tak vidíš!“ jásá Gelnar.

„Jenže spadl,“ dokončuje Tichota větu, „až tři vteřiny po mátu.“

„Tak vidíš!“ jásám já sám.

„Nuže dobrá,“ Fricek sportovně ustupuje a lehce pohazuje hlavou, „jsi tedy vítěz a já klusu.“

„Kam?“

„No přece pro tu flanděru, ne?“

S tímto záměrem souhlasím a co kavalír se tážu přítele Tichoty, zda se s námi přiživí. Tichota vece, že milerád. Fricek odchází s aktovkou pod paží (aby vrátná nezaregistrovala, co jde nakupovat) a poznamenává, že se ještě na minutku zastaví v zinkografii a v sazárně.

„Chceš si hodit jednu partičku na hodiny?“ říkám Tichotovi, jenž odpovídá skulením hlavy od jednoho ramene k druhému, což pokládám za vyjádření úmyslu, že chce, a začínám tudíž stavět figurky do základního postavení.

„Nechci,“ odtuší Jirka a odůvodní proč, „jsem dneska líný jako vandrák v červenci.“

„A. copak, copak?“ zajímám se v souladu s pravidly společenského chování. „Něco se stalo?“

„Stalo nestalo,“ klábosí Jirka neutrálně, „ono se pořád někde něco děje. A co dělá tvůj synátor Štěpán?“

Jelikož tato otázka nemá žádný vztah k jakémukoli z předchozích témat rozhovoru, usuzuju, že Jirka má na srdci něco tíživého a že neví, jak začít. Neviděli jsme se už tři čtyři dny; ale navázat je nač, s tím doufám souhlasíte. Pravím proto, aby řeč nestála:

„No a copak dělá doktor Triml?“

„To přesně nevím, ale asi leží doma na kanapi a kurýruje si rýmu.“

„Cože?“ povyskakuju nad židlí. „Triml že je doma? Copak jste ho pustili?“

Tichota přikyvuje v ten nepochybný smysl, že pustili.

Namítám, aby si nedělal legraci, protože pokud vím, Triml je vrah a vrahové by se ani za našich osvícených časů neměli povalovat doma na kanapi.

Tichota odpovídá dotazem, mohu-li něčím doložit a prokázat, že Triml Douděru opravdu zavraždil.

Odpovídám odpovědí, že to mohu snadno doložit, a sice tím nejprůkaznějším: vlastním Trimlovým přiznáním.

„Ne, ne,“ zívá Tichota, „to mi nestačí, nezlob se.“

Ne že bych se chtěl nebo potřeboval zlobit, ale nicméně se zlobím: že Tichota je zas jednou nesrozumitelný jako čínština. Zatímco úporně mlčím, Jirka lehce konverzuje:

„Triml se přiznal, protože věřil, protože se domníval, že Douděru zastřelil. Ale ať mi to nemá pan doktor Triml za zlé, já jsem osoba nevěřící a podezřívavá a mám o té vraždě své mínění.“

„A v rámci toho mínění si myslíš, že Triml vrahem není. To je teda namouduši geniální idea.“

„Viď,“ raduje se Jirka z pochvaly a volně začíná utrušovat své podezření, mínění a domnění. „Především jsem se pozastavil nad tím, že by jedna jediná rána, vystřelená při pračce kamsi do luftu, Douděru tak dokonale zabila; a potom jsem dumal nad tím, kdo je onen záhadný člověk, jenž ihned po výstřelu – široko daleko slyšitelném – začal protínat tmu reflektorem a ticho klaksonem; jaká byla jeho úloha; proč dejme tomu prchajícího Trimla nepronásledoval, nebo proč například neposkytl Douděrovi pomoc, nebo proč třeba neběžel pro sanitku nebo na bezpečnost; nech být, ten někdo nebyl ledakdo, ten někdo měl svou přesnou úlohu v chuchelské tragikomedii, a znal ovšem Douděru i Trimla a věděl o nich všechno, a znal i Reitera a Pernu a černý parník a zřejmě i tebe. Ale abych se tu moc nevytahoval: o tomhle všem jsem začal uvažovat až o něco později, konkrétně řečeno teprve tehdy, kdy potápěči opravdu našli na dně Vltavy u prvního pilíře zbraslavského mostu revolver, který tam v pondělí večer nebohý Triml zahodil.“

„Aha, a ten revolver měl asi jinou ráži, než kterým byl Douděra zastřelen, viď?“

„Ne, ráže byla stejná, sedm dvaašedesát, ale zarazilo mě něco jiného…“

„Otisky prstů!“

„Neblázni, Oto. I kdyby voda otisky nesmazala, tak by tam přece mohly být jenom otisky Douděrových a Trimlových prstů a z toho bychom asi nebyli o nic chytřejší. Ale v komoře bylo ještě pět nábojů a všechny byly slepé.“

„No a?“

„No a já si myslím, že i ten první náboj, co měl údajně připravit Douděru o život, byl slepý a neškodný jako májové kotě.“

„Nezlob se, nerozumím.“

„Uklidni se, porozumíš,“ povídá Jiří a pohrává si šachovými figurkami, které postupně rozestavuje na šachovnici. „Bílý král je Douděra. A nutno dodat, že je to venkoncem chudý král, který se vydal do boje za účelem mírného zbohatnutí. Byl vlastníkem dvou cenných známek, z nichž jednu neuváženě prodal trafikantu Mydlochovi a druhou hodlal střelit nejdřív tobě a potom Reiterovi, jenž nabídl daleko víc. Chtěl však úspěšně zpeněžit i ten druhý černý parník, o kterém si myslel, že je v držení doktora Trimla, a na jehož vlastnictví si činil jakési morální právo. Věděl, že mu Triml za parník ochotně vyklopí osm tisíc korun. Těch osm tisíc chtěl za každou cenu dostat, aniž ovšem mínil za ně cokoli Trimlovi dát. Douděrův plán byl mazaný: Trimla (který se za revoluce zmocnil jistým revolučně svéprávným hmatem dvou vzácných poštovních známek) hodlal ještě více zkompromitovat a donutit ho k absolutní povolnosti. Nutným interiérem chystaného plánu byla opuštěná chata. Douděra totiž věděl, že se bude střílet a nechtěl ovšem vyplašit výstřelem nikoho jiného než Trimla. Proto ho pozval do boudy. Obstaral si od jistého varietního umělce (s nímž se občas vídával v kavárně Elektra) poplašnou pistoli a šest slepých nábojů. V boudě pak vyvolal hádku, koulel očima, oháněl se neškodným revolverem, přivodil výstřel a skácel se k zemi. Správně však předpokládal, že by se tuhleten bílý jezdec – míním Trimla – mohl pokusit ležícího krále ošetřit nebo prohlídnout nebo něco na ten způsob, a proto musela ihned po výstřelu vstoupit na šachovnici další důležitá figura…“

Tichota staví na černé rohové pole černého střelce a pokračuje:

„Tato figura měla dva úkoly: za prvé vyplašit klaksonem a reflektorem neškodného jezdce a pohnout ho k rychlému ústupu s šachovnice, a za druhé navštívit pak Trimla a připravit ho vkusným vydíráním nejmíň o těch osm tisíc pod slibem, že se nikdo nikdy o „vrahovi“ nedoví. Douděra samozřejmě věděl, že bílý jezdec není pro bílého krále nebezpečnou figurou a že mu nemůže dát nikdy mat. Jenže poněkud přecenil spolupracovnickou roli černého střelce, který byl – jestli se nemýlím – skutečným autorem celé této šachové studie. Závěrečný matový obrazec je jasný: bílý Šemík prchá k Zbraslavi, černý střelec vchází na šachovnici, otvírá dveře a bez jakéhokoli váhání tasí revolver a střílí poněkud naivního bílého krále, jenž před několika vteřinami vstal z mrtvých. Šach mat a definitivní konec partie.“

„Tak to byl přece jenom Perna!“ hlesnu a zmlknu.

„Ale kdepak Perna, Otásku, ten se přece tou dobou zaobíral popíjením piva.“

„Tak kdo to tedy byl?“ volám naříkavě. „Kdo je ksakru ten černý střelec?“

„Ale tuhle přece pan Gelnar, viďte, mistře?“ obrací se Tichota ke dveřím, jimiž právě vchází fotograf Ranních novin.

Udýchaně se usmívá, vyndává z aktovky litrovou láhev oranu, obrací se čelem k Tichotovi a reaguje na jeho žoviální poznámku:

„Co, prosím, říkáte?“

„Celkem nic zvláštního. Jen tuhle povídám Otovi, že jste zavraždil Douděru.“

Fricek otvírá ústa i prsty, takže láhev padá k zemi, tříští se o ni a červená tekutina se pomalu rozlévá po koberci jako krev.

Fricek mimovolně sklání čelo a dívá se na tu spoušť, již způsobila jeho neopatrnost. Neříká nic, jen prázdně zírá na podlahu. Jirka se povaluje v křesle, nemění polohu překřížených nohou a s patrným úsilím o zachování nejblahovolnějšího klidu praví:

„Promiňte, pane Gelnare, že jsem se vám zapomněl představit, ale nechtěl jsem vás při té šachové partii vyrušovat, to jistě chápete. Jmenuju se Tichota a jsem od bezpečnosti.“

„Jak – jak jste na to přišli?“ chraptivě promlouvá Fricek.

„Docela snadno, to vás můžu upokojit,“ Tichota poněkud oživuje, „udělal jste spoustu chyb, ale neodpustitelná je jenom jedna: že jste chudáka Douděru připravil o život.“

Nevolán a nečekán přichází do místnosti Bálek a odvádí Gelnara Bedřicha, řečeného Fricka. Černý střelec je zlikvidován. Představení je skončeno. Jsem divák, který nevěří svému sluchu. Tichota sedí v křesle i po spadnutí opony.

„Jaks na to přišel?“ interpeluji ho.

Pak slyším tento odstavec:

„Zauvažoval jsem si trošku nad těmi anonymními dopisy. To přece musí člověka zarazit. Anonym vyhrožuje, že Hornych bude v pondělí mrtev, a stane se, že mrtev je v pondělí Douděra. Náhoda? Souvislost? Záměr? Dejme tomu, že záměr. Kdo tě však potřeboval vyděsit a kvůli čemu? Anonym musel být někdo, kdo znal tvého syna a tvou ženu; kdo se mohl celkem bez obtíží poflakovat kolem vašeho domu, když tvoje žena například povídala nějaké přítelkyni nebo komu, že Štěpán je nezdoba, anžto dostal sardel z hudební výchovy, a že se to nesmí tatínek dovědět. Stejným zdrojem zázračných informací mohla být i zmínka o chystaném odbarvení vlasů. Anonym ti napřed potřeboval z reklamních důvodů poslat dvě tři zprávy, které by tě přesvědčily o tom, že jeho předpovědi jsou neomylné. To vše pouze proto, abys uvěřil i zprávě poslední: že budeš zavražděn. Ublížit ti ovšem nechtěl. Chtěl jen jedno: abys nepřišel v pondělí večer do práce, abys ho případnou návštěvou v jeho pracovně (která sousedí s tvojí) nevyrušil od zamýšleného díla, abys mu zkrátka nepokazil alibi, které si důkladně připravoval. V sedm hodin ufrnkl z věže vedlejším vchodem přes pasáž, nastartoval motorku a drandil za Douděrou do Chuchle. To už byli dobří známí. S Douděrou se poznal na výstavě, když ho vyfotil v rozhovoru s Reiterem, a blíže a důvěrněji v kavárně Elektra (což jsem si ovšem snadno ověřil), kde při dobrém trunku a za přítomnosti svrchu zmírněného varietního kumštýře (který si inspirativně pohrával s pistolkou na slepé patrony) vymysleli plán, jak donutit Trimla k mlčenlivému odevzdání peněz i černého parníku. Bezelstnému a rodokapsové založenému Douděrovi se idea zalíbila; a Gelnar patrně o nějakou tu hodinu později domyslel plán až do krutého konce, opatřil si revolver (jak, to se ještě dozvíme), vypůjčil si motorku (kde, to už víme) a šel na věc.“

„A proč do toho zamotával Pernu? Proč mi prozradil jeho adresu?“

„To je otázka, člověče: chtěl se ho přece na čas – teda minimálně aspoň na pondělí – zbavit. Nemohl samozřejmě potřebovat, aby ho Perna přišel vyrušovat v hodinu H do chuchelské haciendy. Dal jsem pak samosebou hlídat Trimlův byt v Karlově ulici a pan Gelnar se tam ve středu skutečně dostavil. Černý parník, jak víme, u mrtvého Douděry nenašel, a tak chtěl aspoň něco trhnout na Trimlovi. A to je, myslím, asi tak všechno.“

27

Když jsem se loučil s Tichotou, ptal jsem se, co že se stane s černým parníkem: zda zůstane jako příloha soudních spisů, či popluje-li do poštovního muzea. Tichota mě potěšil sdělením, že udělá vše pro to, aby se černý parník dostal tam, kam patří: do mé sbírky – prý jako přátelská pozornost VB za mou neocenitelnou pomoc.

Jste na velkém omylu, máte-li za to, že jsem ze skromnosti odmítl. Právě naopak: velmi a nezřízeně jsem se těšil, že se stanu vedle Orhana Brandta a Jeníka Kroce majitelem slavné známky, jíž se co do pozoruhodnosti nevyrovná ani mauritius, ani Britská Guayana, ani havajská dvoucentovka emise 1851/52.

Tak jsem se tedy těšil a toto těšení činilo můj život šťastným a radostným, později nervózním a napjatým, posléze nevrlým a vzteklým.

Urgoval jsem Tichotu dvakrát, třikrát, pětkrát. Jednou byl u zubaře, podruhé na služební cestě, potřetí na poradě, počtvrté na horách. Popáté byl u telefonu a řekl, jak se věci mají. Měly se nedobře: bylo ustanoveno, že černý parník dostanou právoplatní dědicové, to jest potomci Leona Pardese.

Proti tomu se nedalo nic podniknout.

Já však podnikl: navštívil jsem paní Makovcovou a nepokrytě jsem prohlásil, že mám osudový zájem o jistou tureckou známku s černým parníkem, které se jí z moci úřadů dostane. Že jsem ochoten za ni vyklopit slušný obnos. Paní Makovcová však měla větší porozumění pro mou filatelistickou zálibu, než se dalo čekat. Řekla s líbezným úsměvem, že mi tu známku, která mi chybí ve sbírce, ráda a ochotně dá. A řekla, že zadarmo. A řekla to a trvala na tom. I byl jsem blažen.

Když jsem si šel po dvou týdnech pro černý parník, byl mráz a svítilo sluníčko. Paní Makovcová byla doma a plaše se usmívala.

„Ach, máte pravdu, ta známka,“ povídala, „už si vzpomínám. Tak tu dostal od úřadů můj bratr. A povídal, že si ji nechá. Jako památku po tatínkovi. Tak se na mě nezlobte…“

Poděkoval jsem a poprosil paní Makovcovou o adresu pana bratra. Dala mi ji. Bratr se jmenuje Leon Pardes jako Leopard a bydlí v Trhových Svinech. Příležitostně se za ním vypravím.

Příležitostně jsem se za ním vypravil.

Byla s ním řeč a bylo s ním i dobré pořízení. Ano, co by ne, povídal, já si filatelistů vážím, když to půjde, milerád vyhovím.

Poodhaliv oslnivý soubor falešných zubů, optal se:

„O co máte zájem?“

„O černý parník,“ odvětil jsem bez kliček a bez dechu a bezpečně jsem cítil, že tento suchý, milý a reumatický patron rozhodne v příštích okamžicích o mém životě.

Nevěděl, co černý parník znamená. Vysvětlil jsem mu to. Nevěděl, že něco takového vlastní. Připomněl jsem mu, že vlastní; že černý parník obdržel od úřadů, že si ho podle výpovědi paní sestry hodlá ponechat co památku po panu otci, že by si to však měl rozvážit a přenechat ji mně, který jsem ochoten za ni dobře zaplatit, řekl aha, ale nedařilo se mu vzpomenout, kam známku založil. Padala na mne mdloba, utažené nervy bažily po uvolnění. Chtěl mi udělat radost, i vytáhl starodávnou umaštěnou škatuli od umělého tuku, v níž byly noviny, ohlodané časem a přinášející zprávu o úmrtí Svatopluka Čecha, dále četné výstřižky z ilustrovaných časopisů a poštovní známky, halda známek. Po tatínkovi.

Už vám přesně nepovím, co všechno jsem v té škatuli viděl. Bylo tam samozřejmě moře známek a dopisů, docela obstojné frankotypy a všelijaká razítka od řádných a starých poštmistrovských přes čárková, můstkové a rámcová až po jednokruhová a dvoukruhová. Ale co mě hlavně zajímalo: byla tam spousta stejných starých známek (v arších, v páskách, v blocích i po jednotlivu) a na nich všech tatáž kresba, tentýž nápis, tytéž plachty, tentýž parník. Černý parník. Pět set, šest set, snad tisíc černých parníků.

Zbledl jsem a oněměl. Načež jsem celou tu flotilu černých parníků nasypal do aktovky (neboť pan Leon Pardes syn mi řekl, že si mohu vzít ze škatule vše, nač mám chuť – ovšem s výjimkou časopiseckých výstřižků).

Co bude dál, nevím.